Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szs

Ray Bradbury

GONOSZ LÉLEK KÖZELEG

Ray Bradbury: Something Wicked This Way Comes

Copyright © 1962, 1967 by Ray Bradbury

Fordította: Pék Zoltán

GENE KELLY emlékének szeretettel, kinek játéka befolyásolta és megváltoztatta életemet

Szeret, mulandót szeret, aki él...

W. B. Yeats

(László Noémi fordítása)

Mert nem alhatnak azok, ha gonoszt nem cselekszenek: És kimegy szemükből az álom, ha mást romlásra nem juttatnak. Mert az istentelenségnek étkét eszik, és az erőszaktételnek borát isszák.

Példabeszédek Könyve 4, 16-17

Nem tudom, mi jön még, de jöjjön akármi, nevetve megyek elébe.

STUBB A MOBY DICK-BEN

(Szász Imre fordítása)

ELŐHANG

Kezdjük ott, hogy október volt, a fiúk számára különleges hónap. Nem mintha nem volna minden hónap különleges. De ahogy a kalózok szokták volt mondani: vagynak rosszabbak és jobbak. Vegyük a szeptembert, rossz hónap: kezdődik az iskola. Nézzük az augusztust, jó hónap: az iskola még nem kezdődött el. Július, nos a július igazán nagyszerű: az iskolakezdésnek az égvilágon semmi esélye. És hát a június, kétségtelenül a június mind közül a legeslegjobb, hiszen az iskola szélesre tárja kapuit, szeptembertől pedig még több milliárd év választ el.

De most térjünk vissza az októberhez. Az iskola egy hónapja tart, már könnyedén galoppozunk a ránk adott kantárban. Jut idő elmélázni a szeméten, amit Prickett tata tornácára fogunk önteni, ahogy ez már szokás, vagy a majomemberjelmezen, amit a hónap utolsó estéjén a Keresztény Ifjak Egyesületében fogunk felölteni. Ha pedig október huszadika körül jár, mindent füstszag hat át, és alkonytájt az égbolt narancs- meg hamuszínű, nos, ilyenkor úgy tetszik, halloween már sosem fordul be a sarkon, seprűnyélzápor és lágy lepedősuhogás közepette.

Ám egy különös, vad, sötét és hosszú évben halloween előbb érkezett.

Az egyik évben halloween október huszonnegyedikén, három órával éjfél előtt toppant be.

Abban az időben James Nightshade, Oak Street 97. szám alatti lakos, éppen tizenhárom éves, tizenegy hónapos és huszonhárom napos volt. A szomszédban lakó William Halloway pedig tizenhárom éves, tizenegy hónapos és huszonnégy napos. Mindketten a tizennegyedik felé tapogatóztak, jószerivel már ott reszketett a tenyerükön.

Aztán azon a héten októberben egyetlen éjszaka alatt felnőttek, fiatalságuk pedig örökre oda lett...

I / ÉRKEZÉSEK

1. Fejezet

A villámhárítókkal házaló ügynök a viharral a sarkában érkezett. Válla fölött hátra-hátrapillantott, úgy fordult be az utcába a felhős, késő októberi napon Green Town-ban, Illinois államban. Valahol, nem messze mögötte robusztus villámok dobogtak a földön. Valahol ott loholt a vihar, melyet mint egy szörnyű fogazatú, iszonyatos fenevadat, nem lehetett kikerülni.

Az ügynök tehát csörgött-csilingelt hatalmas bőr utazózsákjával, melyben vasból készült, túlméretezett titkok lapultak, a szemnek láthatatlanul, de az ügynök nyelve minden ajtónál újra meg újra elővarázsolta őket, mígnem egy teljesen rosszul nyírt gyephez érkezett.

Nem, nem is a gyep. Az ügynök följebb emelte tekintetét. Hanem a két fiú, akik a szelíd emelkedő tetején, a gyepen heverésztek. A nagyságra és fizikumra egyívású fiúk faágból faragtak sípot, közben pedig hajdani és eljövendő időkről társalogtak, elégedetten a tudattal, hogy a tovatűnt nyáron ujjlenyomatukat rajta hagyták a városban mindenen, ami mozdítható, és az iskola kezdete óta lábnyomukat is minden bejárható csapáson innen a tóig és onnét a folyóig.

– Hahó, srácok! – szólt oda a tetőtől talpig viharszín ruhába öltözött férfi. – A szüleitek itthon vannak?

A fiúk a fejüket rázták.

– Nektek van pénzetek?

A fiúk a fejüket rázták.

– Akkor...

Az ügynök ment vagy háromlépésnyit, majd megtorpant, és behúzta a nyakát. Egyszeriben mintha tarkóján érezte volna vagy az ablakok, vagy a hideg égbolt fürkésző tekintetét. A levegőt szimatolva lassan megfordult. Szél zörgette a kopasz fákat. A felhők közti szűk hasadékon átszökő nap a hírmondónak maradt pár tölgylevélből színtiszta aranypénzt vert. Ám a nap eltűnt, az érméknek lába kélt, a levegő szürkén gomolygott. Az ügynök lerázta magáról a bűvöletet.

A gyepen át a gyerekekhez közelített elgondolkodva.

– Fiú – mondta. – Hogy hívnak?

Erre a fiú, kinek haja szőkés-fehéres volt, akár a kerti bogáncs, lehunyta egyik szemét, hátrabillentette a fejét, és úgy nézett föl az ügynökre; nyitott szeme oly ragyogóan tiszta volt, akár egy nyári esőcsepp.

– Will – felelte. – William Halloway.

A viharember a másik fiúhoz fordult.

– És téged?

Amaz nem mozdult, csak feküdt hason az őszi gyepen, mintha azon tűnődne, bemondjon-e egy kitalált nevet. Haja sűrű és bozontos volt, fénylő, mint a viaszos gesztenye. Kvárczöldben játszó szeme befelé, önmaga egy távoli pontjára meredt. Végül egy száraz fűszálat dugott nemtörődöm szájába.

– Jim Nightshade – mondta.

A viharügynök bólintott, akárha mindvégig tudta volna.

– Nightshade. Ez aztán a név.

– És illik is rá – erősítette meg Will Halloway. – Én október harmincadikán, éjfél előtt egy perccel születtem. Jim éjfél után eggyel, azaz már október harmincegyedikén.

– Halloween napján – mondta Jim.

Hangjukból ítélve egész életükben híresztelték ezt a történetet, büszkén az édesanyákra, akik egymás szomszédjában laknak, együtt iparkodtak a kórházba, és másodpercnyi különbséggel hozták világra fiukat; egyik szőke, másik barna. Közös ünneptörténelem állt mögöttük. Évről évre Will gyújtotta meg a gyertyákat a tortán egy perccel éjfél előtt. Jim pedig ugyanazokat fújta el egy perccel éjfél után, amint a hónap legutolsó napja kezdetét vette.

Ezt mesélte izgatottan Will. Ezt erősítette meg Jim némán. Ezt hallotta a vihar elől loholó, de e helyütt bizonytalanul megtorpanó ügynök, miközben az egyik arcról a másikra nézett.

– Halloway. Nightshade. Szóval nincs pénzetek?

A saját lelkiismeretességétől nekibúsult férfi turkálni kezdett bőrzsákjában, és egy vasszerkentyűt rántott elő.

– Fogjátok ezt, ingyen! Miért? Egyikőtök házába bele fog csapni a villám! E nélkül a villámhárító nélkül, durr! Tűz és hamu, üszök és parázs! Nesztek!

Az ügynök elengedte a fémdarabot. Jim nem moccant. Will azonban elkapta a vasat, és eltátotta a száját.

– Ejha, ez nehéz! És olyan furán néz ki... sose láttam még ilyen villámhárítót. Figyü, Jim!

Jim pedig nyújtózott egyet, akár a macska, és végre odafordította a fejét. Zöld szeme először nagyra nyílt, majd résnyire szűkült.

A fémet félig hold és félig kereszt alakba kalapálták-hajlították. A tengelyrúdra utólag apró cirádákat és dudorokat hegesztettek. A rúd teljes felületét finom mívű karcolatok és vésetek borították idegen nyelveken; nevek, melyekbe belebicsaklik a nyelv, és beletörik az állkapocs, értelmetlen összegeket kiadó számok, csupa sörtéből, tüskéből és karomból álló rovarok stilizált rajzai.

– Az egyiptomi – bökött orrával Jim a vashoz hegesztett egyik bogárra. – Szkarabeusz.

– Való igaz, fiú!

Azok meg... – hunyorgott Jim – tyúknyomszerű föníciai jelek.

– Úgy van!

– Miért? – tette föl a kérdést Jim.

– Miért? – visszhangozta a férfi. – Miért egyiptomi, arab, abesszin, csoktó indián? Hát milyen nyelven beszél a szél? Hová valósi a vihar? Melyik országból jön az eső? Milyen színű a villámlás? Merre tart a mennydörgés, miután elhal? Srácok, bírnotok kell minden nyelvjárást, fölszerelkeznetek az összes alakkal és formával, ha meg akarjátok zabolázni Szent Elmó tüzét, a Földet perzselő macska képében járó kék fénygömböket. A világon nekem vannak egyedül olyan villámhárítóim, amik meghallanak, megéreznek és ismernek minden vihart, és feleselni is tudnak velük, bármilyen nyelven, hangon vagy jellel. Egy külhonból idetévedt vihar sincs olyan lármás, hogy ez a villámhárító ne csitítaná le!

De Will már nem a férfit nézte, hanem el mellette.

– Melyikbe? – kérdezte. – Melyik házba fog belecsapni?

– Melyikbe? Lassan a testtel. Kitartás. – Az ügynök az arcukat tanulmányozta elmélyülten. – Vannak, akik vonzzák a villámokat, úgy szívják magukhoz, ahogy a macskák szívják be a kisdedek lélegzetét. Egyesek polaritása negatív, másoké pozitív. Egyesek fénylenek a sötétben. Mások kialszanak. Ti meg, ti ketten... én...

– Mitől olyan biztos benne, hogy bárhol a közelben villám csap be? – kérdezte hirtelen Jim csillogó szemmel.

Az ügynök épphogy össze nem rezzent.

– Nos, van orrom, szemem, fülem. Ezek a házak, a gerendák! Hallgassátok!

Füleltek. A házak mintha meggörnyedtek volna a hideg délutáni szélben. Vagy talán mégsem.

– A villámnak a folyóhoz hasonlóan meder kell, amiben futhat. Az egyikőtök padlása száraz folyóágy, amelyik sóvárogva várja, hogy a villám átömöljön rajta! Ma éjjel!

– Ma éjjel? – ült föl Jim vidoran.

– Nem közönséges vihar! – intette az ügynök. – Téboly Tom mondja nektek. Téboly, hát nem pompás név egy villámhárító-árusnak? Hogy úgy vettem-e föl a nevet? Nem! Hogy a név lobbantott-e lángra a szakma iránt? Igen! Ahogy nőttem, felhőtől övezett tüzeket láttam ugrabugrálni a világban, és az előlük fedezékbe futó embereket. Gondoltam: föl fogom térképezni a hurrikánokat, kiszámolom a viharok útját, aztán vashusángjaimmal, az én csodákra képes pajzsaimmal hadonászva rohanok majd előttük! Százezer, megszámolhatjátok, százezer istenfélő otthont szigeteltem le, tettem villámbiztos, kényelmes zuggá. Úgyhogy amikor én azt mondom, srácok, hogy égető szükségben vagytok, hallgassatok rám! Másszatok föl a tetőre, szögezzétek ezt a villámhárítót magasra, és földeljétek le a jó öreg anyaföldbe, még mielőtt bealkonyodik!

– De melyik házra? Melyikre?! – türelmetlenkedett Will.

Az ügynök hátralépett, kifújta az orrát egy hatalmas zsebkendőbe, majd átvágott a gyepen, óvatosan, mintha egy hangtalanul ketyegő óriási bombához közelítene.

Megérintette Willék tornácának korlátját, kezét végigfuttatta az egyik oszlopon, egy padlódeszkán, majd lehunyt szemmel nekitámaszkodott a háznak, hogy annak csontjait is szóra bírja.

Aztán habozva átóvakodott a szomszédba Jimék házához.

Jim fölállt, úgy figyelte.

Az ügynök kinyújtotta kezét, ujjbegyével megérintette, megsimogatta, megcirógatta a vén festéket.

– Ez az – szólalt meg végül.

Jim arcán meglátszott a büszkeség.

Az ügynök hátra sem fordulva kérdezte:

– Jim Nightshade, ez a te otthonod?

– Enyém – hangzott a felelet.

– Tudhattam volna – mondta a férfi.

– Hé, és velem mi lesz? – szólt közbe Will.

Az ügynök újra Will háza felé szimatolt.

– Nem, nem. Ó, pár szikra belehull majd a csatornába. De az igazi műsorra itt kerül sor a szomszédban, Nightshade-éknél! Hát igen.

Az ügynök ismét keresztülvágott a gyepen, fölkapta hatalmas bőriszákját.

– Már itt sem vagyok. Nyakunkon a vihar. Ne késlekedj, Jim fiú. Különben... bumm! Rád talál, és cseppfolyósítja az öt- és tízcenteseidet. Abe Lincolnok összeolvadnak Miss Columbiákkal, a negyeddolláros hátán megkopaszodik a sas, higanyként fut szét mind a zsebedben. De ez semmi! Ha egy villám sújtotta fiúra találsz, húzd föl a szemhéját, és szemgolyóján ott lesz az utolsó kép, amit látott, olyan takarosan, akár a gombostűre akasztott rózsafüzér! Istenemre, egy iciri-piciri fotó arról, ahogyan a tűz alákúszik az égből, hogy elfújjon, akár egy játék síp, hogy magához szívja a lelkedet, föl azon a ragyogó lépcsőn! Hajrá, fiú! Szögezd föl magasra, vagy hajnalban kopogtat a halál!

Azzal vasrudakkal teli táskáját csörgetve az ügynök megfordult és elszaporázott a járdán, miközben vadul pislogott az égre, a tetőre, a fákra, végül pedig lehunyta a szemét, és ment, szaglászva, motyogva:

– Igen, csúf bizony, itt jön, érzem, kicsit még arrébb, de szedi a lábát...

És a viharsötétbe öltözött ember elment, felhőszín kalapját a szemébe húzva, a fák pedig suhogtak, az ég egyszeriben roppant vénnek tűnt, és Jim meg Will a szelet ízlelgették, elektromosság után szimatolva. A villámhárító kettőjük között a földre esett.

– Jim, ne álldogálj itt – nógatta Will – A ti házatokat mondta. Felszögezed a villámhárítót, ugye?

– Nem – mosolygott Jim. – Minek elrontani a mókát?

– Móka? Megőrültél? Hozom a létrát! Te meg keríts kalapácsot, pár szöget és drótot!

De amaz meg sem moccant. Will fogta magát és elszaladt. Egy létrával tért vissza.

– Jim. Gondolj anyukádra. Azt akarod, hogy megégjen?

Will egyedül mászott föl, aztán lenézett. Jim lassan a létrához ment, és elindult fölfelé.

Messziről, a felhőktől árnyékolt dombok közül mennydörgés hallatszott.

A Nightshade-ház tetején a levegő friss volt és zamatos.

Ezt még Jim is elismerte.

2. Fejezet

Széles e világon semmi sem fogható a könyvekhez, amelyekben vízkúrákról esik szó, ezernyi kardvágás okozta halálról, vagy hogy várfalakról miként öntenek fehéren izzó lávát szélhámosokra és sarlatánokra.

Ezért aztán ő nem is olvas mást, állította Jim Nightshade. Ha nem a Nemzeti Bank kirablásáról akkor a katapult építésének mikéntjéről, vagy arról, hogyan kell fekete esernyőből lopakodó denevérkosztümöt varázsolni a halloweent megelőző éjszakára.

Jim csak mondta és mondta, szinte lélegzetet sem véve.

Will pedig hallgatta, itta a szavait.

Mire a villámhárítót fölerősítették (Will büszkén, Jim pedig szégyenkezve, mert ezt közös gyávaságnak tartotta), a nap már igencsak a vége felé járt. Vacsora után heti könyvtárfutás várt rájuk.

Mint a fiúk általában, sosem sétáltak, hanem célt tűztek ki maguk elé, és ráhajtottak, beleadva anyait-apait. Nyertes nem volt. Senki sem akart nyerni. Maga a barátságuk volt a győzelem, és ők nem akartak mást, mint örökké szaladni, árnyék az árnyék mellett. Kezük egyszerre csapott le a könyvtárajtó kilincsére, mellük egyszerre szakította át a célszalagot, teniszcipőjük párhuzamos pónicsapást taposott a fűbe, megnyirbáltak bokrokat, fákon mókust játszottak, egyikük sem vesztett, mindketten nyertek, így őrizgették barátságukat a veszteségek eljövendő idejére.

Ezen az estén is így történt. Nyolc órakor útnak indultak, s miközben a széllel vitették magukat a városközpont irányába, az egyszer melegen fújt, másszor meg hidegen. Ujjaikon és könyökükön érezték a suhogó szárnyak érintését, aztán, hirtelen másik légörvénybe bukva, a tiszta őszi folyó sebesen sodorta őket úti céljuk felé.

Föl a lépcsőn, három, hat, kilenc, tizenkettő! Csatt! Tenyerük a könyvtárajtónak csapódott.

Jim meg Will egymásra vigyorgott. Annyira jó volt mindez, ezek a csöndes, szélfútta októberi esték, meg a zöld ernyőjű lámpáival és papiruszporával bent várakozókönyvtár.

– Ez mi? – fülelt Jim.

– Mi, a szél?

– Valami zeneféle... – Jim hunyorogva kémlelte a horizontot.

– Nem hallok semmi zenét.

– Elhallgatott – rázta meg fejét Jim. – Vagy ott se volt. Gyerünk!

Kinyitották az ajtót, és beléptek.

Megtorpantak.

A könyvtár mélységei őket várták.

Odakünn a világban szinte semmi sem történt. Ám itt, ezen a különleges estén, a papír- és bőrtéglákból épített országban bármi megtörténhetett és rendszeresen meg is történt. Csak fülelni kellett, és az ember tízezreket hallhatott sikoltani olyan magas hangon, amire csak a kutyák hegyezik a fülüket. Milliók szaladgáltak, cipeltek ágyúkat, guillotine-okat élesítettek; kínaiak meneteltek, négyesével egymás mellett, immár soha meg nem állva. Láthatatlanul, némán, igen, de Jimnek és Willnek nemcsak nyelv, hanem fül és orr is adatott. Emitt egy gyár, amely távoli országok fűszereit dolgozza fel. Amott idegen sivatagok szenderegtek. Legelöl egy pult állt, ahol a kedves idős néni, Miss Watriss bíborszín pecsétet nyomott a könyvekbe, de amott az már Tibet/Antarktisz és Kongó. Ott ment Miss Wills, a másik könyvtáros, keresztül Külső-Mongólián, nyugodtan elsodorva Peking, Jokohama és a Celebesz-sziget darabkáit. A könyvespolcok közti harmadik sor végén egy idősödő férfi sutyorgott seprűjével a sötétben, a hulló fűszereket halmocskákba terelve...

Will szeme elkerekedett.

Mindig megdöbbentette... az öreg, a munkája, a neve.

„Ő Charles William Halloway – gondolta Will –, nem nagyapa, nem is egy világcsavargó, koravén nagybácsi, ahogy bárki hinné, hanem... az apám.”

Meghökkent-e az apja is, ahogy a folyosó túlsó végéről visszapillantva azt kellett látnia, hogy van egy fia, aki ellátogatott ide, ebbe az elszigetelt, húszezer öl mélységű világba? Apja mindig meglepődött, valahányszor Will fölbukkant, akárha még előző életükből ismernék egymást, csak közben egyikük megöregedett, a másik viszont megőrizte fiatalságát, és ez a tény közéjük áll...

Az öreg elmosolyodott a messzeségben.

Óvatosan közelítettek egymáshoz.

– Te vagy az, Will? Reggel óta nőttél egy hüvelyknyit. – Charles Halloway pillantása a másikra siklott. – Jim? Sötétebb szem, sápadtabb arc; két végét égeted a gyertyát, Jim?

– Ördögöt – felelte Jim.

– Ördögöt ritkán látni. Poklot viszont épp itt az A betű alatt, úgymint Alighieri.

– Az allegória errébb van – mondta Jim, – Milyen ostoba vagyok. – nevetett Will apja. – Úgy értem, Dante. Ide süssetek. Mister Dore képei mindent megmutatnak, A pokol sosem nézett ki jobban. Itt lelkek, kopoltyúig merülve az iszapba. Ott meg valaki fejjel lefelé és bensővel kifelé.

– Ezt nevezem! – Jim kétféleképpen is megszemlélte a képeket, majd lapozott. – Van benne dinoszaurusz is?

Az öreg a fejét rázta.

– Az a másik sorban van. – Átvezette őket, és mutatta. – Itt is van: Pterodaktylus, a pusztítás sárkánya! Vagy mit szóltok ehhez: A végzet tamtamjai: A villámgyíkok mondája! Fölpaprikázott, Jim?

– De föl ám!

Az öreg Willre kacsintott. Will meg vissza. Ott álltak, egy búzaszín hajú fiú és egy holdderes férfi, a fiú arca nyári, a férfié meg téli alma. „Apa, apa – merengett Will –, nahát, úgy néz ki... mint én egy széttört tükörben!”

És egyszeriben felötlöttek benne az éjszakák, amikor arra ébred, hogy ki kell mennie, aztán a várost kémlelve egy magányos fényre lesz figyelmed a könyvtár magas ablakában, és tudja, hogy az apja ott ragadt, magában motyogva olvas ezek mellett a zöld dzsungellámpák mellett. Willt szomorúsággal és valami különös érzéssel töltötte el a fény, és a tudat, hogy az öreg – visszahőkölt és helyesbített az apja üldögél itt az árnyéksereg közepette;

– Will – szólalt meg az öreg, a gondnok, aki történetesen Will apja is volt hát te?

– Hm? – rezzent össze a fiú.

– Fehér kalapos könyv kell vagy fekete kalapos?

– Kalapok? – értetlenkedett Will.

– Nos, szóval... – körbejártak, az öreg ujját végigfuttatta a könyvek gerincén – Jim tíz gallonos, fekete kalapot hord, és ahhoz illő könyveket olvas. A középső neved Moriarty, igaz, Jim? Most már bármelyik nap odahagyhatja Fu Manchut Machiavelliért, itt; közepes méretű fekete puhakalap. Vagy Dr. Faustusért, ott; extra nagy, fekete nemezkalap. Így aztán neked maradnak a fehér kalapok, Will. Itt van Gandhi. A szomszédban Szent Tamás. A következő szint pedig, nos... Buddha.

– Miattam ne zavartasd magad – mondta Will. – Én megelégszem a Rejtelmes sziget-tel.

– Mi ez a szöveg a fekete meg fehér kalapokról? – ráncolta szemöldökét Jim.

– Szóval... – az öreg Will kezébe nyomta a Jules Verne-kötetet – csak annyi, hogy egyszer réges-régen nekem is el kellett döntenem, melyik színt akarom hordani.

– És melyiket tetszett választani? – kérdezte Jim.

Will apja mintha meghökkent volna. Aztán zavartan elnevette magát.

– Ha ezt kérdezned kell, Jim, akkor jobb utánagondolnom. Will, mondd meg anyádnak, hogy hamarosan otthon vagyok. Most mindketten kifelé. Miss Watriss! – szólt oda halkan a pultnál ülő könyvtárosnőnek. – Dinoszauruszok és rejtelmes szigetek úton!

Az ajtó becsapódott.

Odakint az égbolt-óceán tiszta csillagidőjárást mutatott.

– Az ördögbe. – Jim északnak szimatolt, délnek szimatolt. – Hol az a vihar? Az az átkozott ügynök megígérte. Muszáj látnom, ahogy a villám lesistereg a csatornánkon!

Will hagyta, hogy a szél fodrozza és lesimítsa ruháját, bőrét, haját. Majd bátortalanul azt mondta:

– Itt lesz. Reggelre.

– Kimondja?

– A lúdbőr végig a karomon, az mondja.

– Frankó!

A szél elsodorta Jimet.

Will, a másik sárkány is szárnyra kapott és követte.

3. Fejezet

Ahogy figyelte a távozó srácokat, Charles Halloway elnyomta a hirtelen támadt vágyat, hogy velük fusson, elszeleljen. Tudta, mit csinál velük a szél, hová viszi őket; mindazon titkos helyekre, melyek nem lesznek ilyen titkosak soha többé az életben. Valahol a férfi bensőjében egy bús árnyalak a másik oldalára fordult. Az ilyen éjszakával az embernek együtt kellene rohannia, hogy ne kínozza a szomorúság.

„Nini – gondolta –, Will azért fut, mert a futás önmagában is mentség. Jim meg azért, mert lát valamit maga előtt.”

Különös módon mégis együtt futnak.

„Mi a válasz? – tűnődött, járkálva a könyvtárban és oltogatva a lámpákat, oltogatva a lámpákat, oltogatva a lámpákat. – Vajon meg van írva minden ujjbegyünk redőiben? Miért van az, hogy az egyik ember csupa szöcskeciripelés, ugrabugrálás, csupa antennaremegés, egyetlen óriási ideggóc, amely örökösen csomót, csúszócsomót, hurokbogot köt önmagára? Egész életükben fűtik a kazánt, ajkuk nedves, szemük ragyog, és mindezt már a bölcsőben elkezdik. A császár sovány és éhes barátai. Falják a sötétet, ami csak áll, és ki-be lélegzik.

Ez Jim: csupa szederpihe és zöld hunyor.

És Will? Nos, ő az utolsó őszibarack magasan a nyári fán. Bizonyos fiúk elsétálnak melletted, és meglátva őket, elbőgöd magad. Jól vannak, jól néznek ki, jók belül is. Ó, egyszer-egyszer lepisálnak a hídról, hébe-hóba elcsórnak egy ceruzahegyezőt a filléres boltból; nem erről van szó. Hanem arról, hogy látod őket elmenni, és ilyenek lesznek egész életükben: ütés éri őket, fájdalom, nyílt seb, zúzódás, és ők folyton csodálkoznak, miért, miért történik ez velük? Hogyan történhet ez meg velük?

Ellenben Jim tudja, hogy megtörténik, várja, hogy megtörténjen, látja elkezdődni, látja véget érni, nyalogatja a sebet, amire számított, és sosem kíváncsi a miértre: ő tudja. Mindig is tudta. Valaki tudta már őelőtte is, réges-régen, valaki, aki farkasokat dajkált, és éjszakánként oroszlánokkal társalgott. A krisztusát neki, Jim nem az agyával tudja. A testével tudja. És miközben Will a frissiben szerzett sebét kötözgeti, Jim lebukik, félrehajol, eltáncol a kiütés elől, ami elkerülhetetlenül megérkezik.

Ott mennek hát, Jim lassabban fut, hogy Will tartani tudja a lépést, Will pedig gyorsabban fut, hogy tartani tudja az iramot Jimmel; Jim betöri egy kísértetjárta ház két ablakát, csak mert Will vele van, s hogy ne maradjon le, Will is betör egyet, hiszen Jim figyeli. Istenem, mennyire rajta hagyjuk ujjlenyomatunkat egymás agyagján. Ez a barátság: fazekast játszva próbáljuk a másikat újraformázni.

Jim, Will, idegenek. Folytassátok. Egy napon majd csatlakozom...” – gondolta az öreg.

A könyvtár ajtóállkapcsa kitárult, majd összecsapódott.

Öt perccel később az öreg befordult a sarki söntésbe az esti és egyetlen pohárkára, és épp hallotta, ahogy egy férfi azt mondja:

– ...azt olvastam, hogy amikor föltalálták az alkoholt, az olaszok szentül hitték, hogy ez az a kincs, ami után századok óta kutattak. Az Élet Vize! Tudta ezt?

– Nem. – A csapos háttal állt.

– Bizony – folytatta a férfi. – Desztillált bor. Kilencedik, tizedik század. Színre, mint a víz. De égett.

Mármint nemcsak a torkot meg a gyomrot égette, de meg is lehetett gyújtani. Ezért aztán arra gondoltak, összekeverik a vizet a tűzzel. Tűz-víz, az Istentől való Elixír Vitae. Talán nem is tévedtek akkorát, amikor azt hitték, ez a mindent gyógyító, a csodatévő szer. Maga iszik?!...

– Én nem – felelte Halloway. – De valaki bennem igen.

– Kicsoda?

„A fiú, aki voltam valaha – gondolta Halloway aki úgy fut akár a levelek őszi éjeken a járdán.”

De ezt mégsem mondhatta.

Így hát ivott, lehunyt szemmel, fülelve, hogy bensőjében újra moccan-e az a valami, megzörgetve maga alatt a feltornyozott máglyát, melyet odakészítettek ugyan, de meg sosem gyújtottak.

4. Fejezet

Will megtorpant. A péntek esti városra meredt.

Ahogy a nagy városházi óra elkezdte ütni a kilencet, még minden fény égett, az üzletekben zajlott az élet. Ám mikorra a kilencedik ütés remegtette meg az emberek fogtöméseit, a borbélyok már lerántották a kendőket, hajlakkot fújtak a kuncsaftokra, és kitessékelték őket; a vegyesbolt kígyófészekszerű sziszegése abbamaradt, a neonállatok zümmögése mindenütt elhalt, és a filléres bolt hatalmas fényárban úszó térsége a kihalászásra váró tízmilliárd fém-, papír- és üvegkacattal egyetemben hirtelen sötétbe borult. Redőnyök csúsztak le, ajtók csapódtak, kulcsok zörgették csontjaikat a zárakban, emberek siettek tova, sarkukban tépett újságpapír-egerek hordáival.

Durr, és már sehol senki!

– Öregem! – kiáltott föl Will. – Úgy szaladnak, mintha máris itt lenne a vihar!

– Itt is van! – kurjantotta Jim. – Mi!

Átsüvöltöttek-dübörögtek-mennydörögtek vasrácsok és acél csapóajtók fölött, el tucatnyi kivilágítatlan, tucatnyi félig világos, tucatnyi sötéttől haldokló üzlet mellett. Kihalt volt a város, s ahogy befordultak a sarkon a United Cigar Store-nál, egy fából készült csiroki indiánt pillantottak meg, amely magától siklott a sötétben. – Hé!

Mr. Tetley, a tulajdonos kukkantott át az indián válla fölött.

– Megijedtetek, srácok?

– Nem!

Will azonban megborzongott: különös eső hideg szökőárját érezte vonulni a préri fölött, mint valami elhagyatott parton. Amikor a villámlás a szögeit a városba veri, ő tizenhat takaró és egy paplan alatt akart lapulni.

– Mr. Tetley? – kérdezte csöndesen.

Ugyanis immár két faindián állt mereven az érettdohány-sötétben. A viccelődés közepette Mr. Tetley megdermedt, tátott szájjal hallgatózott.

– Mr. Tetley?

A férfi valamit hallani vélt a szélben, de olyan távolian, meg nem tudta mondani, mi is az.

A fiúk hátrálni kezdtek.

A boltos nem is látta őket. Meg sem moccant. Csak fülelt.

A fiúk otthagyták. Futásnak eredtek.

A könyvtártól számított negyedik háztömbnél egy újabb faindiánba szaladtak.

Borbélyüzletének ajtajában, remegő ujjai közt a kulccsal, Mr. Crosetti nem is látta, hogy megálltak.

Mi állította meg a két fiút?

Egy könnycsepp.

Mr. Crosetti bal orcáján csorgott alá tündökölve. A férfi nehezen szedte a levegőt.

„Crosetti, te lüke! Ha történik valami, ha nem, te csak bőgsz, akár a csecsemő!”

Mr. Crosetti remegve, szipákolva nyelt egyet.

– Nem érzitek?

Jim és Will szimatolni kezdtek.

– Édesgyökér!

– Ördögöt. Vattacukor!

– Évek óta nem éreztem ezt az illatot – mondta Mr. Crosetti.

– A közelből jön – prüszkölt Jim.

– Igen, de ki veszi észre? És mikor? Az orrom egyszerre rám parancsol: lélegezz! Erre föl sírok. Miért? Mert eszembe jut, hogy annak idején mi, srácok, hogyan faltuk ezt az ízt. Hogy lehet, hogy a közbeeső harminc évben egyszer sem gondoltam rá, nem éreztem ezt az illatot?

– Sok a dolga, Mr. Crosetti – mondta Will – Nem jut rá ideje.

Idő, idő – törölgette a szemét Mr. Crosetti. – Honnét jön ez az illat? A városban senki sem árul vattacukrot. Csak cirkuszosok.

– Ejha! Ez igaz! – helyeselt Will.

– Nos, Crosetti befejezte a sírást.

A borbély kifújta az orrát, és fordult, hogy bezárja az üzlet ajtaját. Will közben a borbélyrúd vörös kígyóját figyelte, ahogy előbújt a semmiből, megtekerte a fiú tekintetét, aztán fönt újra a semmibe tűnt. Számtalan délutánon álldogált itt Will, igyekezett megfejteni a szalag titkát, figyelte jönni-menni, vég nélkül véget érni.

Mr. Crosetti a kezét a forgó rúd alatti villanykapcsolóra tette.

– Ne – szólalt meg Will. Aztán motyogva: – Ne tessék lekapcsolni.

Mr. Crosetti a rúdra pillantott, újra ráébredve annak varázslatos voltára. Bársonyos pillantással biccentett.

– Honnét jön, hová megy, he? Ki tudja? Te nem, ő sem, én sem. Ó, Isten misztériumai. Úgy. Hát hagyjuk így!

„Jó tudni, hogy hajnalig pörög, előkígyózik a semmiből, elkígyózik a semmibe, s közben mi az igazak álmát alusszuk” – gondolta Will.

– Jó éjszakát!

– Jó éjszakát.

Azzal otthagyták a férfit az alig érezhetően édesgyökér-és vattacukor-illatú szélben.

5. Fejezet

Charles Halloway keze habozva megállt a söntés dupla lengőajtaján, mintha keze fején az ősz szőrszálak antennaként megéreztek volna valamit elsiklani az októberi éjben. Talán valamerre hatalmas tüzek égtek, és a kazánból kilövellő léglökések intették óva: ne tovább. Vagy tán egy újabb jégkorszak köszöntött a Földre, melynek jeges tömege az elmúlt órában akár egymilliárd embert is elpusztíthatott. Esetleg maga az Idő csurgott le a roppant homokórában, utána pedig porrá tört sötétség szitált s temetett el mindent.

Vagy talán csak egy, a söntés üvegén át megpillantott fekete ruhás férfi volt az az utca túloldalán. A férfi, egyik hóna alatt nagy papírtekercsekkel, szabad kezében ecsettel és vödörrel, egy dallamot fütyült igen halkan.

A dallam egy másik évszakhoz kötődött, s Charles Halloway elszomorodott, valahányszor meghallotta. A dal, noha nem illett az októberhez, rettentő megindító volt, hatalmába kerítette, akármilyen napon vagy hónapban is dalolták:

Harangszó karácsony napján

Régi, kedves dallamot kántál,

Jót és szépet

Szól az ének,

Mert béke van a földön és jóság a szívben!

Charles Halloway megborzongott. Hirtelen a rémülettel vegyes jókedv ismerős érzése fogta el, amikor egyszerre akart kacagni és sírni, látván a föld ártatlanjait a havas utcákon kóborolni a karácsonyt megelőző napon, a között a tömérdek fáradt férfi és nő között, akiknek arcán a szégyen mocska éktelenkedett, a lemoshatatlan bűn, és maguk az arcok is összezúzva, akár csöppnyi ablakok, melyeket az élet figyelmeztetés nélkül betör, majd elfut, megbújik, aztán visszatér és újra dob.

És a harangok azt mennydörgik:

„Isten nem halt meg és nem alszik!

A Rossz porba hull

S a Jó lesz az úr,

Béke lesz a földön és jóság a szívben!”

A fütyülés elhalt.

Charles Halloway kilépett. Messze előtte az imént még fütyörésző férfi egy távírópózna oldalán dolgozott, immár némán. Ebben a pillanatban eltűnt egy üzlet nyitott ajtajában.

Charles Halloway, bár maga sem tudta, miért, átvágott az utcán, hogy nézze a férfit, aki a ki nem adott, üres üzlethelyiségben plakátot ragaszt föl.

A férfi ekkor kilépett az ajtón, kezében az ecset, a vödör, a papírtekercsek. Tüzes, buja izzású szemét Charles Halloway-ra szegezte. Mosolyogva föltartotta a kezét.

Halloway szeme elkerekedett.

A férfi tenyerét finom, selymes, fekete szőrzet födte. Olyan volt...

A kéz ökölbe szorult. Integetett. Aztán a férfi eltűnt a sarok mögött. Charles Halloway döbbenten, a váratlan nyári hőségtől kipirulva megtántorodott, majd belesett az üzlethelyiségbe.

Egy reflektor alatt két fűrészbak állt egymással párhuzamosan.

A fűrészbakra hó- és kristálykoporsóként egy hat láb hosszú jégtömböt helyeztek. Halovány fényt árasztott, világos zöldeskék színűt. Hatalmas, fagyott drágakőként pihent a sötétben.

Az ablakhoz közel egy kis fehér falragaszon a következő kézírásos hirdetmény volt olvasható a lámpafényben:

Cooger & Dark: Pokolbéli Árnyszínház

Bábszínház, Marionettcirkusz
és Szokásos Mezei Karnevál

Azonnal érkezünk! Itt megtekinthető
számos látványosságunk egyike:

A VILÁG LEGSZEBB ASSZONYA!

Halloway tekintete az ablakban elhelyezett poszterre szökkent.

A VILÁG LEGSZEBB ASSZONYA!

Aztán vissza a hosszú, dermedt jégtömbre.

Vándor bűvészelőadásokból volt ismerős ez a jégtömb, gyerekkorából, amikor a helyi jéggyár a rendelkezésükre bocsátott egy jó darab telet, amelybe fagyasztott szüzeket zártak tizenkét egész órára és tettek közszemlére, miközben az emberek bámészkodtak, bohócok döntötték föl az eleven fehér vásznat, soron következő látványosságok jöttek és mentek, végül pedig az izzadó varázsló széthasította a jeget, és a sápadt, talpig deres hölgy kicsusszant és mosolyogva elvezettetett a függöny mögötti sötétségije.

A VILÁG LEGSZEBB ASSZONYA!

Ebben a hatalmas téli üvegdarabban azonban nem volt más, csupán fagyott folyóvíz.

Nem. Mégsem volt teljesen üres.

Halloway szíve egy plusz ütés erejéig megugrott.

Nem volt-e ennek az óriási télgyémántnak a belsejében egyfajta különleges vákuum? Kéjsóvár üreg, hosszan tartó üresség, mely végighullámzott a jég tetejétől a talpáig? És ez a vákuum, ez az üresség nem arra várt-e, hogy nyári hús töltse be? Nem olyan volt-e alakra... mint egy nő?

De igen.

A jég. És benne a bájos üregek, a vízszintesen áramló üresség. Az elbűvölő semmi. Egy láthatatlan sellő tökéletes nyomvonala, aki cukkolja a jeget, hogy kapja el, ha tudja.

A jég hideget sugárzott.

Az üresség a jégben meleget.

Charles Halloway indulni akart.

De még jó ideig csak állt a furcsa éjszakában, bámulta az üres boltot, a két fűrészbakot és a várakozó, sarkvidéki koporsót, amely, akár India Csillaga, az óriási gyémánt, lebegett a sötétben...

6. Fejezet

Jim Nightshade megtorpant a Hickory és a Main sarkán, és picit fujtatva a levél borította Hickory Street sötétjét pásztázta szeretetteljesen. – Will...?

– Nem! – Az épp megérkező Will maga is meglepődött saját határozottságán.

– Csak egy ugrás. Az ötödik ház. Csak egy percre, Will – kérlelte Jim gyöngéden.

– Perc...? – méricskélte az utcát amaz.

A Színház utcáját.

Eddig a nyárig közönséges utca volt, ahol őszibarackot, szilvát, aztán kajszibarackot loptak, attól függően, melyik volt érésben. Ám augusztus végén, miközben a legsavanyúbb almákért kapaszkodtak föl majommászással, megtörtént a „dolog”, amely megváltoztatta a házakat, a gyümölcsök ízét, még a levegőt is a pletykálkodó fák ágai között.

– Will! Vár ránk. Talán valami történik! – sziszegte Jim.

Talán tényleg. Will nagyot nyelt, és érezte, ahogy Jim a karjába csíp.

Mert az almák, szilvák és kajszibarackok utcája eltűnt, és átadta helyét a háznak, az oldalán ablakkal, ez az ablak pedig, mondotta Jim, színpadot képezett, melynek függönye – vagyis a redőny – fölszaladt. És abban a szobában, azaz azon a különös színpadon ott álltak a színészek, akik titkokat neveztek meg, őrültségeket öntöttek szavakba, annyit, de annyit nevettek, sóhajtoztak, duruzsoltak; mindezt zömében suttogva, úgyhogy Will alig értett meg valamit.

– Utoljára, Will.

– Tudod, hogy úgyse lesz az utolsó!

Jim elpirult, arca lángolt, szeme zöld szikrát hányt. Willnek eszébe jutott az az éjszaka, amikor szedték az almát, aztán Jim hirtelen fölkiáltott: „Oda nézz!”

Will pedig tíz körömmel kapaszkodva a faágakba, rettentő izgatottan bámulta a Színházat, azt a sajátos színpadot, ahol a mit sem sejtő emberek meglengették ingüket a fejük fölött, ruhájuk engedelmesen a szőnyegre hullt, és ők ott álltak nyers, állati vadsággal, pőrén, akár a reszkető lovak, és kezük egymásért nyúlt.

„De hát mit csinálnak! – tépelődött Will. – Miért nevetnek? Mi szállta meg őket, miféle átok?!”

Bárcsak kialudna a villany, ezért rimánkodott.

De csak kapaszkodott tovább az egyszerre csúszóssá vált fába, és a kivilágított ablakszínházat figyelte, hallgatta a kacagást, végül zsibbadtsága felülkerekedett, és ő enyhített a fogáson, csúszott, zuhant, kábultan elterült, aztán fölállt a sötétben, és fölnézett Jimre, aki még ott csüngött a magas ágon. Barátja kemencepiros homlokkal, tűz perzselte arccal, szétnyílt ajakkal pillantott le. „Jim, Jim, gyere le!” Az azonban meg sem hallotta. „Jim!” És amidőn végül Jim lenézett, ostoba idegennek látta Willt, aki naivan arra kéri, hogy hagyja a csudába az életet, és szálljon le a földre. Így aztán Will magában futott el, annyi minden járt a fejében s ugyanakkor semmi sem, azt sem tudta, mire gondoljon.

– Will, kérlek...

Will most a könyvtári könyveket szorongató Jimre nézett.

– Voltunk könyvtárban. Ez nem elég?

Jim a fejét rázta.

– Vigyázz rájuk.

Azzal Will kezébe nyomta a könyveket, és kecsesen elügetett a sziszegő fák alatt. Háromháznyi távolságból visszaszólt:

– Will? Tudod, mi vagy te? Egy istenverte vén hülye anglikán baptista!

És már ott se volt.

Will a melléhez szorította a könyveket. Kezétől nedvesek lettek.

„Ne nézz vissza!” – parancsolta önmagának.

„Nem fogok! Nem bizony!”

És csak előre nézve hazafelé vette az irányt. Igencsak szedte a lábát.

7. Fejezet

Félúton hazafelé Will egy szaporán lélegző árnyékra lett figyelmes maga mögött.

– Zárva a színház? – kérdezte hátra sem nézve.

Jim jó ideig némán baktatott mellette, s csak aztán szólalt meg:

– Nincsenek otthon.

– Klassz!

Jim kiköpött.

– Te átkozott baptista prédikátor!

A sarok mögül ördögszekér módjára egy összetekeredett, nagy fehér kartonpapír gurult elébük, majd fázósan Jim lábára tapadt.

Will nevetve megmarkolta, letépte barátja lábáról, hadd röpüljön. Aztán nevetését mintha elvágták volna.

Ahogy a fák között zizegve szálldosó, fehér röplapot figyelték, a fiúkat egyszerre kilelte a hideg.

– Várjunk csak... – mélázott Jim.

Aztán minden átmenet nélkül futásnak eredtek, és ugrabugrálva kiáltozták:

– Nehogy eltépd! Óvatosan!

A papír pergődobként ropogott a kezükben.

– OKTÓBER HUSZONNEGYEDIKÉN ÉRKEZIK! – követték ajkukkal a rokokó betűkkel írt szavakat.

– Cooger és Dark...

– Vándorcirkusza!

– Október huszonnégy! Holnap!

– Az nem lehet – mondta Will. – A munka ünnepe után már nem járnak vándorcirkuszok...

– Kit érdekel? Ezer meg egy csoda! Figyelem! MEFISZTÓ, A LÁVAIVÓ! MR. ELEKTRIKO! A SZÖRNY MONTGOLFIER?

– Léggömb – magyarázta Will. – A Montgolfier léggömböt jelent.

– TAROKK ASSZONYSÁG! – olvasta Jim. – AZ AKASZTOTT EMBER. A GUILLOTINE-DÉMON! A TETOVÁLT EMBER! Ejha!

– Csak egy tetovált vén pacák.

– Dehogyis. – Jim kimelegedve fujtatott a lap fölött. – Ez igazándiból tetovált. Különleges. Nézd! Szörnyek borítják! Egy egész állatsereglet! – Szeme továbbszökkent. – NE HAGYJÁK KI! A CSONTVÁZ! Hát nem csodás, Will? Nem ám a Sovány Ember, dehogy, a CSONTVÁZ! JÖJJENEK! A PORBOSZORKÁNY! Mi az a porboszorkány, Will?

– Egy koszos vén banya...

– Ugyan. – Jim hunyorítva képzelte maga elé: – Egy cigányasszony, aki porból született, porban nőtt föl, és egy napon visszatér a porba. Van tovább is: EGYIPTOMI TÜKÖRLABIRINTUS! TÍZEZERSZEREZZE MEG ÖNMAGÁT! A KÍSÉRTÉS SZENT ANTAL-TEMPLOMA!

– A VILÁG LEGGYÖNYÖRŰBB... – olvasott bele Will.

– ...ASSZONYA – fejezte be Jim.

Összenéztek.

– Szerinted szerepelhet a Föld Legszebb Asszonya egy vándorcirkuszban csak egy mutatványként a sok közül, Will?

– Egyáltalán láttál már cirkuszban nőket, Jim?

– Grizzlyket. De akkor ez a röplap hogyan...

– Ó, fogd be!

– Haragszol rám, Will?

– Nem, csak... kapd el! – kiáltotta aztán, ahogy a szél kitépte a papírt a kezükből.

A röplap eszeveszett fickándozás közepette fölröppent a fák fölé, és eltűnt a szemük elől.

– Különben is kacsa – lihegte Will. – Ilyenkor az év vége felé már nem járnak vándorcirkuszok. Tisztára hülyén hangzik. Különben is, ki menne el?

– Én – felelte a sötétben az idáig szótlanul álldogáló Jim.

„Meg én” – gondolta Will, maga előtt látva a villanó guillotine-t, a fényakkordokat komponáló egyiptomi tükröket, meg a kénbőrű, félig ördög, félig embert, aki úgy kortyolja a lávát, akár valami zöldteát.

– Az a zene... – motyogta Jim. – Vásári gőzorgona. Eszerint ma éjjel kell jönniük!

– A vándorcirkuszok napkeltekor érkeznek.

– Igen, de akkor hogyan magyarázod az erős édesgyökér- meg vattacukor-illatot?

És Willnek eszébe jutottak a sötétülő házak mögül érkező szélfolyamon sodródó illatok és hangok, a fából való barátja mellett hallgatózó Mr. Tetley, Mr. Crosetti a magányos könnycseppel az arcán, és a borbélypózna, vörös nyelvét megállás nélkül nyújtogatva körkörösen fölfelé a semmiből az örökkévalóba.

Összekoccant a foga.

– Menjünk haza.

– De hát otthon vagyunk! – kiáltott föl meglepetten Jim.

Ugyanis anélkül, hogy tudatában lettek volna, közben odaértek saját házukhoz, és ki-ki fölsétált saját bejáróján.

A tornácról Jim kihajolt és átszólt:

– Will, nem haragszol?

– Nem hát.

– Közelébe se megyünk annak az utcának, annak a háznak, a Színháznak egy hónapig. Egy évig! Ígérem.

– Persze, Jim, persze.

Kezüket a kilincsre téve megálltak a házak ajtajában, és Will fölpillantott Jimék házának tetejére, oda, ahol a hideg csillagok háttere előtt a villámhárító csillogott.

Vihar készülődött. Nem készülődött vihar.

Akárhogy is, ő örült, hogy Jimet védi ott fönt az a pompás szerkentyű.

– Jóccakát!

– Jóccakát.

Az ajtók becsapódtak.

8. Fejezet

Will kinyitotta az ajtót, és még egyszer becsukta. Ezúttal halkan.

– Mindjárt más – hallotta anyja hangját.

Az előszobaajtó keretében Will az őt most egyedül érdeklő színházat pillantotta meg, az ismerős színt, melyben ott ült apja (már itthon?, akkor Jimmel igencsak nagyot kerülhettek), kezében ugyan könyvet tartva, de szeme csak a levegőt olvasta. A kandalló melletti fotelban anyja kötögetett, és duruzsolt magában, akár egy teáskanna.

Will szeretett volna egyszerre lenni mellettük és messze tőlük, közelinek látta őket, ugyanakkor távolinak is. Hirtelenjében szörnyen kicsik lettek egy túl nagy szobában, egy túlontúl nagy városban és a kelleténél sokkalta tágasabb világon. Ezen a kulcsra sosem zárt helyen kényére-kedvére ki voltak szolgáltatva bárminek, ami csak be akarna törni ide a kinti éjszakából.

„Beleértve engem – tette hozzá gondolatban Will. – Beleértve engem.”

Ebben a pillanatban jobban szerette őket a kicsinységükért, mint egész addigi életében, amikor fölnézett rájuk.

Anyja ütemesen rángatta ujjait, szájával számolt; a fiú sosem látott még boldogabb asszonyt. Eszébe jutott, mikor egy téli napon az üvegházban a húsos dzsungelleveleket félrehajtva egy hamvas, rózsaszín melegházi rózsára lelt, mely magára hagyatva lebegett a rengetegben. Ez volt az ő anyja: frisstej-illatú, önfeledt boldogság ebben a szobában.

Boldog? De hát hogyan és miért? Alig pár lépésnyire tőle ott ült a gondnok, a könyvtár rabja, az idegen, egyenruháját már levetette, de az arca most is azé az emberé, aki akkor igazán boldog, ha az éjszakát a mélyre hajló boltívek alatt töltheti, a huzatos folyosókon suttogva seprűjével.

Will elnézte őket, és azon merengett, vajon mitől olyan boldog ez az asszony, és mitől olyan szomorú ez a férfi.

Apja mereven a tűzbe bámult, egyik keze a szék karfáján nyugodott ernyedten. Egy gyűrött papírgalacsin kandikált ki a tenyeréből.

Will szaporán pislogni kezdett.

Fejében fölbukkant a kép: a fák között cikcakkban röpdöső, színtelen röplap. Most egy ugyanolyan seszínű röplapot látott apja ujjai között, összenyomva, a rokokó betűk eltakarva.

– Hé! – lépett be a nappaliba.

Anyja arcán rögvest olyan mosoly terült szét, mintha egy második kandallót gyújtottak volna be.

Apja megdermedt, rémültnek tűnt, mintha valami törvénytelenségen érték volna.

Will már azon volt, hogy megkérdi: „Hé, mit gondoltok a röplapról...?” De apja ekkor bedugta a röplapot jó mélyre a fotel párnái alá, anyja pedig a könyveit kezdte lapozgatni:

– Ó, ezek nagyon jók, Willy!

Így a fiú csak állt, nyelve hegyén a Cooger és Dark, és azt mondta:

– De klassz volt, a szél valósággal hazaröpített bennünket. Az utcák meg tele szálldosó papírokkal.

Apja arca meg sem rezzent.

– Történt valami érdekes, apa?

A férfi keze még mindig a fotel mélyén lapult. Szemét a fiára emelte, tekintete szürke, kissé aggódó és rettentő elcsigázott.

– A könyvtár lépcsőjéről elszabadult a kőoroszlán. Most a várost járja, keresztények után kajtat. Azokat ugyan keresheti. Az egyedüli példányt itt tartom rabságban, mert jó szakács.

– Lárifári – csóválta fejét anyja.

A lépcsőn fölfelé menet Will meghallotta azt, amire tulajdonképpen számított is. Egy halk, sziszegős sóhajt, mint amikor valami nyerset vetnek a tűzre. Lelki szeme előtt látta apját a kandalló mellett állva, ahogy a hamuvá aszalódó papírt bámulja:

„...COOGER... DARK... VÁNDORCIRKUSZ... BOSZORKÁNY... CSODÁK...”

Legszívesebben visszament volna, hogy apja mellé álljon, s kezüket a tűzhöz tartva, együtt melegedjenek.

Ehelyett lassan fölcaplatott, és becsukta szobája ajtaját.

Némely estéken, miután lefeküdt, Will fülét a falra tapasztva hallgatózott, és ha szülei jó dolgokról beszéltek, így maradt, ha rosszakról, elfordult. Ha az időről és a múló évekről volt szó, vagy őróla, vagy a városról, vagy csak úgy általában Isten eredménytelen próbálkozásairól a világgal, a fiú lelkesen, jó érzéssel és izgalommal eltelve hallgatta, mert ilyenkor többnyire apa beszélt. Will nem beszélgetett túl gyakran apjával sem a házban, sem azon kívül, de ez egészen más volt. Valamit hallott apja hangjában, ami rabul ejtette fülét, fejében pedig képeket hívott elő; valamit, ami a levegőt hasító kéz könnyedségével szárnyalt föl, körbe, le, akár egy mintarepülést bemutató fehér madár.

Ez a különös valami apja hangjában pedig nem volt más, mint az igazság eredendően szomorú voltából adódó tónus. A városi vagy egyszerű vidéki hazugságok vad, zsivajgó földjén az igazság hangja minden fiút megigéz. Willt sokszor így nyomta el az álom, érzékei, akár a lejárt órák, egyenként kikapcsoltak, jóval azelőtt, hogy az a félig éneklő hang elhallgatott volna. Apja hangja éjféli iskola volt, a sötét, feneketlen órák a tanórák, a tantárgy pedig maga az élet.

Ezen az estén sem volt ez másképp. Will fejét a hűvös vakolathoz hajtotta, szemét lehunyta. Először apja hangja morajlott föl horizontnyi távolságból, akár egy kongói dob. Anyja hangja nem énekelt (vízcsilingelésű szopránját a baptista kórusra tartogatta), mégis úgy dalolta a válaszokat. A fiú elképzelte, ahogy apja elterpeszkedve az üres plafonhoz beszél:

– ...Will mellett annyira öregnek érzem magam... egy apának baseballoznia illenék a fiával.

– Nem feltétlenül – hallatszott az asszony gyöngéd hangja. – Te jó apa vagy.

– ...rossz évszakban. A pokolba is, negyven voltam, amikor megszületett! És te. „Nem is mondtad, hogy van egy lányod”, hallom rendre. Atyavilág, az ember lefekszik, és megsavanyodnak a gondolatai. Hogy vinné el az ördög!

Will hallotta a súlyos mozgást, ahogy apja fölült a sötétben. Gyufa sercent, pipa füstje szállt. Szél zörgette az ablakokat.

– ...férfi plakátokkal a hóna alatt.

– ...vándorcirkusz... – hallotta anyját – ebben az évszakban?

Will most már szerette volna abbahagyni a hallgatózást, de képtelen volt.

– ...a világ... leggyönyörűbb... asszonya... – motyogta apja.

– Tudod, hogy nem vagyok – kuncogott anyja.

„Nem, ez a röplapon szerepelt! – gondolta a fiú. –

Miért nem mondja el apa?!”

Csak, adta meg magának a választ. „Valami” készül. Hohó, valami igenis készül!”

Maga előtt látta a fák között csintalankodó papírt és a szöveget: A VILÁG LEGGYÖNYÖRŰBB ASSZONYA. Arcát láz bizsergette meg. Azt gondolta: „Jim, a Színház utcája, a Színház ablakszínpadán a meztelen emberek, akár egy őrült kínai operában, egy rohadtul és megveszekedetten őrült, régi kínai operában, dzsúdó, dzsiudzsicu, indiai rejtélyek, és most apa álmodozó hangja, szomorúan, szomorúbban és legszomorúbban – túlontúl sok mindezt feldolgozni és megérteni.” És egyszeriben elfogta a félelem, hogy apja nem fog beszélni a röplapról, amit titokban elégetett. Will kinézett az ablakon, Ott! Mint a tejelőkóró virága, fehér papír táncolt a levegőben.

– Nem – suttogta –, ilyenkor már nem jöhet vándorcirkusz. Nem!

Magára húzta a takarót, fölkattintotta zseblámpáját, és fölcsapta az egyik könyvet. Az első képen, ami a szemébe ötlött, egy történelem előtti hüllőt látott, amint a sok millió évvel azelőtti éjszakai égbolton dörömböl.

„A francba, a nagy sietségben Jim könyvét hoztam el, ő meg az enyémek közül vitt el egyet.”

De azért a hüllő nagyon pofás volt.

Aztán később, már az álom felé szárnyalva, úgy vélte, apját hallja neszezni lent. A bejárati ajtó csukódott. Apja minden ok nélkül visszament dolgozni a seprűkkel és könyvekkel, be a belvárosba, távolodott... távolodott.

Anyja pedig elégedetten fújta, nem is tudván, hogy párja már messze jár.

9. Fejezet

Nem volt a világon még egy név, mely ilyen készségesen jött volna az ember nyelvére.

– Jim Nightshade. Ez vagyok én.

Jim nagyra nőtt, s fektében most hosszan nyúlt el az ágyon, mocsárifű-hevederek tartották csontjait lazán húsában, húsát pedig lazán csontjain. A könyvtári könyvek érintetlenül hevertek ernyedt jobb keze mellett.

Várakozó szemébe az alkony sötétje ült ki, szeme köré pedig annak a még mindig kísértő emléknek az árnya, amikor hároméves korában – így mesélte anyja – majdnem meghalt. Haja színe sötét, zöldes-gesztenyebarna, és sötétkék az összes ér, mely halántékán, homlokán, nyakán, valamint csuklóján és karcsú kézfején lüktet. Sötét márványból lett kifaragva ez a fiú, Jim Nightshade, aki, ahogy telt-múlt az év, mind kevesebbet beszélt, és mind ritkábban mosolygott.

Az volt vele a baj, hogy egyszer megpillantotta a világot, és aztán többé nem tudott nem oda nézni. Ha pedig az ember egész életében máshova sem néz, mire betölti a tizenhármat, már húsz évet lehúzott a világ szennyesét mosva.

Ami Will Hallowayt illeti, benne már korán kialakult a hajlam, hogy tekintetét egyfolytában félrefordítsa, átnézzen a dolgokon, vagy csak úgy a semmibe. Tizenhárom év alatt hatévnyi kemény pillantást megspórolt.

Jim centiméterre pontosan ismerte árnyékát, akár ki is tudta volna vágni kátránypapírból, összegöngyölni és fölvonni egy zászlórúdra: az ő lobogója.

Will meglepődött, ha alkalomadtán megpillantotta a nyomában loholó árnyékát, de számára ennyi volt az egész.

– Jim? Ébren vagy?

– Szia, anyu.

Az ajtó kitárult, majd becsukódott. A fiú érezte, ahogy anyja súlya alatt kicsit megereszkedik az ágy.

– Jaj, Jim, jéghideg a kezed. Nem kéne sarkig kitárnod az ablakot. Óvd az egészségedet.

– Oké.

– Nekem ne okézz ilyen hangon. Nem értheted, amíg nem volt három gyereked, akik közül kettőt elveszítettél.

– Nekem nem lesz egy se – szólt Jim.

– Ezt csak mondod.

– Én tudom. Mindent tudok.

– Mit tudsz? – kérdezte anyja pillanatnyi szünet után.

– Hogy nincs értelme még több embernek születni erre a világra. Úgyis meghalnak. – A fiú hangja igen nyugodt volt és halk, szinte szomorú. – Ez minden.

– Majdnem minden. Te itt vagy, Jim. Ha nem lennél, már réges-rég föladtam volna.

– Anya. – Hosszú csönd. – Emlékszel apa arcára? Hasonlítok rá?

– Azon a napon, amikor elmész, őt is végleg elveszítem.

– Ki akar elmenni?

– Te fektedben is inadszakadtából rohansz, Jim. Sosem láttam senkit, aki már álmában is ennyit mozogna. Ígérj meg valamit, Jim. Bármerre is vetődsz, hozz haza egy szakajtó porontyot. Hadd szaladgáljanak kedvükre. Hadd kényeztessem majd őket egyszer.

– Semmihez sem fogok ragaszkodni, ami fájdalmat okozhat nekem.

– Inkább köveket gyűjtesz, Jim? Nem, a fájdalmat nem kerülheted el.

– De igen.

Anyjára nézett, akinek szeme körül a karikák még mindig tükrözték az egykoron elszenvedett fájdalmat.

– Éled az életed, és tűröd a fájdalmat – szólalt meg anyja a sötétben. – De amikor elérkezik az idő, szólj. Búcsúzz el. Különben esetleg nem engedlek el, csak csimpaszkodom beléd, vakon. Hát nem lenne borzasztó?

Váratlanul felállt, és ment becsukni az ablakot.

– Miért szeretitek ti, fiúk sarkig tárni az ablakot?

– Forró a vérünk.

– Forró vér. – Az asszony mozdulatlanul állt. – Összes szomorúságunk innen ered. De ne kérdezd, miért.

Az ajtó bezárult.

A magára maradt Jim kitárta az ablakot, és kihajolt a kristálytiszta éjszakába.

„Ott vagy, vihar?” – tűnődött.

Igen.

Erezte... ahogy nyugat felől... egy igazi, pompás vihar közeledik száguldva!

A villámhárító árnyéka a kocsifelhajtón nyújtózott.

A fiú beszívta a hideg levegőt, és jókedvűen egy óriási párafelhőt fujt ki.

„Miért ne másszak föl, tépjem le azt a villámhárítót, és dobjam el?” – kérdezte magától.

„És lássuk, akkor mi történik.

Igen.

Lássuk, akkor mi történik!”

10. Fejezet

Éjfél múlt.

Csoszogó léptek.

A villámhárító-ügynök bukkant föl az üres utcán, arca nyugodt, bőriszákja üresen lengett baseballkesztyűszerű öklében. Befordult a sarkon, majd megdermedt.

Fehér, pihelágyságú lepkék kukucskáltak be egy üres üzlet ablakán, szárnyukkal az üveget verdesve.

Az ablakban pedig, akár partra vontatott és két fűrészbakra állított, csillagszín üvegből fújt hatalmas koporsóhajó, az Alaszka Sarkvidék Társaság oly irdatlan nagyra metszett jégtömbje feküdt, hogy még egy óriás gyűrűjének köveként sem vallott volna szégyent.

És a jégbe a világ legszebb asszonyát zárták.

A villámhárító-ügynök mosolya lehervadt.

A dermedten szunnyadó jégben a nő úgy hatott, mint akit álmában maga alá temetett a lavina, és ezáltal fiatalságából ezer év múltán se veszített el egyetlen percet sem.

Szelídsége a. ma reggelt idézte, üdesége a holnapi virágokat, szépsége pedig a hajadont, amidőn a férfi szemét lehunyva csapdába ejti őt szemhéjának vásznán, oly élességgel, mint ahogy a féldrágakő őrzi meg a belé karcolt vonalakat.

Az ügynöknek végre eszébe jutott, hogy lélegzetet vegyen.

Egyszer, amikor a márványszobrokkal teli Rómát és Firenzét járta, akkor látott ilyen nőket, csak nem jégbe, hanem kőbe zárva. Annák idején a Louvre-ban csatangolva találta szembe magát ilyen, nyári színekkel festményeken megörökített nőkkel. Egyszer, mikor gyerekfejjel a moziban épp a vetítővászon mögötti barlangban lopakodott, hogy ne kelljen fizetnie, és fölpillantott, ott tornyosult fölötte a kísértetjárta sötétben egy női arc, melyet azóta sem látott; tejcsontból és holdhúsból gyúrt oly irdatlan méret és szépség, hogy ő kővé dermedt a vászon mögötti magányban, az árnyjáték közepette, melyet a nő ajkának mozgása, szemének madárszárnyszerű rebegése és orcájának hólepedő-halálcsillámlású fénye okozott.

Elmúlt évekből ekképp szökkentek elő a régi képek, melyek belefolytak és újra anyaggá alakultak a jégben.

Milyen színű a haja?

Szőke vagy fehér, de az is lehet, hogy a fagy fogságából kiszabadulva teljesen más színt öltene.

Milyen magas?

A jégprizma fölnagyította vagy lekicsinyítette, ahogy az ember jobbra-balra hajolt az üres bolt, az ablak meg az éj-puhán kipi-kopi-kopogó, tapogatni sosem fáradó, szelíden kíváncsi lepkék előtt.

Nincs jelentősége.

Mindezektől függetlenül a villámhárító-ügynök – s erre a gondolatra megborzongott – tisztában volt egy rendkívül szokatlan ténnyel.

Ha a zafírba zárt nő szeme egy csoda folytán kinyílna és reá nézne, tudná, milyen színű lenne az a szem.

Tudná, milyen színű lenne a szem.

Ha valaki be találna lépni ebbe a kihalt, éji boltba...

Ha valaki a kezét ráhelyezné, a kéz melegétől... igen?

Megolvadna a jég.

A villámhárító-ügynök gyorsan lehunyta szemét, s egy végtelen pillanatig csak állt ott.

Kifújta a levegőt, mely fogainak a nyár melegét idézte.

Megérintette a boltajtót, mire az kitárult. Fagyos, sarkvidéki levegő rontott rá. Belépett.

Az ajtó bezárult.

A fehér hópihe lepkék tovább verdesték az ablakot.

11. Fejezet

Tehát a város órái elütötték az éjfelet, aztán a pirkadat felé araszolva az egyet, kettőt, hármat, s a termetes órák csengése-bongása lerázta a port a régi játékokról a padlásokon, a kiöregedett tükrökről lehántotta az ezüstöt a még magasabb padlásokon, az alvó gyerekek álmába pedig beoltotta az óra motívumát.

Will felriadt: a prérin egy mozdony pöfögött, tompán és távolian, mögötte a komótosan, sárkányszerűen sikló vonatkocsik.

A fiú felült az ágyban.

A szomszédban, akárha tükör mutatná, Jim is felült.

Egy vásári gőzorgona kezdett rá halkan, nagyon-nagyon halkan, magában búslakodva millió mérföld messzeségben.

Will és Jim ugyanazzal a mozdulattal hajolt ki az ablakon. Szó nélkül irányították el tekintetüket a fák hullámverése fölött.

Szobájuk magasan volt, ahogy az a fiúszobákhoz illik. Ezekből az ösztövér ablakokból pillantásukkal tüzérségi távolságokat tudtak áthidalni, a könyvtár, a városháza, a vasútállomás, a tehénistállók és a szántóföldek fölött el egészen az üres prériig.

És ott, a világ peremén futott a meztelen csigaként foszforeszkáló, kedves sínpár, sárga és zöld szemaforlámpájával vadul gesztikulálva a csillagoknak.

Ott, a Föld szakadékának szélén egy apró gőzpihe libbent föl, akár egy közelgő vihar előhírnöke.

Aztán apránként feltűnt maga a vonat; a mozdony, a szeneskocsi, aztán ezt a szentjánosbogár-szikrákat köpködő, brummogó, duruzsoló, álmos, őszi kandallótűzszerű recsegést követő kocsik, a számos és számmal ellátott, egytől egyig mélyen alvó és álommal telített vagon. A megdöbbent dombokon a pokol tüzének pírja futott szét. Az ember szinte ebből a távolságból is tisztán látta a nyitott kazánba a szenét fekete meteorrajként lapátoló, duzzadó izmú férfiakat.

A mozdony!

Mindkét fiú eltűnt, majd távcsővel tért vissza.

– A mozdony!

– A polgárháborúból való! 1900 óta nem gyártanak ehhez fogható kéményt!

– De a többi is, az egész vonat, öreg!

– Zászlók! Ketrecek! Ez a vándorcirkusz!

Füleltek. Will kezdetben azt hitte, az orrában szaporán fújtató levegő fütyülését hallja. De nem, a vonat volt az, a vonaton pedig egy sóhajtozó, szipogó gőzorgona.

– Mint valami templomi zene.

– Az ördögöt. Miért játszanának a cirkuszosok templomi zenét?

– Ne mondd azt, hogy az ördögöt – sziszegte Will.

– Ördögöt. – Jim vadul kihajolt. – Egész nap visszafogtam magam. Most mindenki alszik, úgyhogy... az ördögöt!

A zene elérte az ablakukat. Will karja csupa libabőr lett.

– Ez már tényleg templomi zene. Megváltozott.

– Brr, a vér is megfagy az ereimben. Lessük meg, ahogy kirakodnak!

– Hajnali háromkor?

– Hajnali háromkor!

Jim eltűnt.

Will nézte, ahogy barátja táncot jár odaát, ing lebben, fölcsúszik a nadrág, miközben az éji pusztán a gyászvonat lihegett, pöfögött szurokba mártott kocsikkal, édesgyökérszínű ketrecekkel meg egy kormos vásári gőzorgonával, melyen három különböző templomi ének szólt egyszerre, felismerhetetlenül, vagy egyáltalán nem is szólt.

– Juhéj! – csúszdázott le Jim házuk ereszén az alvó gyepre.

– Jim! Várj!

Will magára kapkodta ruháit.

– Jim, ne menj egyedül! – Azzal követte.

12. Fejezet

Akad papírsárkány, mely oly magasan és okosan száll, mintha jóban lenne a széllel. Röpül, majd kiszúr magának egy leszállóhelyet, egy bizonyosat, és bárhogy rángathatjuk vagy szaladgálunk föl-alá, a sárkány szépen elszakítja pányváját, és befészkeli magát arra a bizonyos helyre, mi meg rohanhatunk utána habzó szájjal.

– Jim! Várj meg!

Most Jim volt a sárkány, elszakította a vadul rángatózó zsineget, és a benne rejlő titkos tudás elsodorta Willtől, aki a talajhoz láncolva loholt utána; egy olyan valaki után, ki oly magasan járt, rejtélyesen, némán és egyszerre idegenül.

– Jövök már, Jim!

„Öregem, megint a régi nóta – ötlött fel Willben futás közben. – Én beszélek. Jim szalad. Én fölfordítom a köveket, Jim meg fölmarkolja, ami alattuk rejtőzik, és már ott sincs. Dombokra kepesztetek föl. Ő rikoltásával templomtornyokat dönt le. Nekem bankszámlám van. Jimnek haj a fején, kiáltás a torkában, testén póló, lábán pedig teniszcipő. Miért érzem mégis, hogy ő a gazdagabb? Mert én kövön ülök a napfényben, míg a barátom a szőrt húzkodja a karján a holdfényben, és varangyos békákkal táncol. Én teheneket gondozok. Jim óriásgyíkokat szelídít. Hülye, rivallok rá, ő meg visszakiált, hogy gyáva. És tessék, itt... megyünk!”

Maguk mögött hagyták a várost, legelőket szeltek át sebesen, aztán egy vasúti felüljáró alatt megdermedtek. A dombok mögött készenlétben állt a hold, a mezők harmatköpenye reszketett.

Bumm! – dübörgött át a cirkuszvonat a hídon. A gőzorgona jajveszékelt.

– Magától játszik! – látta meg Jim.

– Ne viccelj!

– Isten az atyám, nézd!

A távolodó hangszer sípjai mint megannyi felrobbanó csillag szikráztak, ám a billentyűzet mellett nem ült egy lélek sem. A zenét a szél keltette életre, jégbe hűtött levegőt pumpálva a sípokba.

A két fiú futásnak eredt. A vonat elkanyarodott, s közben csak kongatta víz alatti gyászharangját, azt a vízbe merült, berozsdásodott, mohától bezöldült, csengő-bongó harangot. Aztán a mozdony nagy gőzfelleget eregetve fütyülni kezdett, és Willt kiverte a hideg veríték.

Éjnek évadján gyakran (de még milyen gyakran) hangzott fel álmai peremén vonatok kétségbeesett és magányos füttye, amely, bármilyen közel jártak is, mindig a távolból szólt. Néha arra riadt föl, hogy könnyes az arca. „Miért? – tette föl a kérdést, majd visszafeküdt, hallgatózott, és gondolatban megadta a választ: – Igen! Ők ríkatnak meg, a keletre és nyugatra igyekvő vonatok, melyek belevesznek a feneketlen tájba, s a városokat nem háborgató álmok árjába fúlnak.”

Ezek a vonatok jajongásukkal egyetemben örökre eltévednek az állomások között, nem emlékezvén, honnan jönnek, nem tudván, merre is menjenek tovább, egy utolsó, halovány párafoltot lehelnek a horizontra, és a semmibe tűnnek. Ez történik minden vonattal mindenkor.

Az ám, de most ez a fütty!

Más éjszakák és más szendergő évek egy életet kitevő jajszavait egyesítette: a holddal álmodó kutyák vonítását; a tornácajtón januárban beszökő és az ember vérét megfagyasztó, a folyó jegének hidegét hozó szél sziszegését; ezernyi tűzszirén zokogását. Vagy ennél is rosszabbat: az utolsó lélegzetfoszlányt, haldoklók milliárdjainak tiltakozását, akik nem akarnak meghalni, az ő levegőt megremegtető nyögéseiket, sóhajaikat!

Will szemébe könnyek szöktek. Megtántorodott. Letérdelt, és úgy tett, mint aki a cipőfűzőjét köti.

De aztán meglátta, hogy Jim a fülére tapasztja kezét, és a szeme könnyes. A vonat sikoltott. Jim a sikolyra sikollyal válaszolt. A vonat sikított. Jim visszasikított.

Aztán a sok milliárd hang egy csapásra elhallgatott, akárha a szerelvényt a föld felszínéről egy tűzorkán ragadta volna magával.

A vonat könnyedén tovasiklott, lobogtak a fekete zászlók, a belőle áradó, émelyítő-édeskés széllel fekete konfetti szitált alá a dombról. A két fiú a nyomába eredt. A hideg levegőben minden lélegzetvétel olyan volt, akárha fagylaltot habzsoltak volna.

Még felmásztak egy emelkedőre, és onnét néztek utána.

– Öregem – suttogta Jim.

A vonat Rolfe holdrétjén állt meg, mely azért kapta ezt a nevet, mert a városból ide jártak a szerelmespárok a holdfelkeltében gyönyörködni, hiszen ez a rét határtalanul tágas volt, akár egy beltenger, melyet tavasszal fű borított, nyár végén széna, télen pedig hó, s csodás érzés volt a ropogós parton sétálni, miközben a kelő hold a hullámait borzolta.

Most pedig a cirkuszvonat kuporgott itt a sárgásbarna fűben, az erdő mellett leágazó, régi sínpáron. A fiúk odalopakodtak, és egy bokor alá henteredve vártak.

– Túl nagy a csönd – suttogta Will.

A szerelvény csak állt a száraz, őszi rét közepén, egy lélek se mutatkozott sem a lokomotívon, sem a szerkocsin és a mögötte sorakozó, a holdfényben feketén csillogó kocsik egyikében sem. Nem hallatszott más, csupán a hűlő fém pattogása.

– Pszt! – intett Jim. – Mozognak, érzem.

Will testének minden négyzetcentiméterén égnek állt a szőr.

– Szerinted nem tetszik nekik, hogy itt vagyunk?

– Meglehet – mondta Jim boldogan.

– Akkor miért bőgették a gőzorgonát?

– Ha rájövök, elmondom – hangzott a mosolygós válasz. – Nézd!

Sustorgás.

Egy hatalmas mohazöld léggömb jelent meg a hold mellett, akárha maga az ég fújta volna ki magából. Kétszáz yard magasságban lebegett, némán lovagolta a szelet.

– A léggömb alatt a kosárban van valaki!

Ám ebben a pillanatban egy magas férfi lépett le a vonat fékezőkocsijának peronjáról, akár ennek a beltengernek az árapályviszonyait mérlegelő kapitány. Talpig feketében, árnyék födte arccal a rét közepére gázolt. Inge éppoly fekete volt, akár kesztyűs keze, melyet most az ég felé tárt.

Intett egyet.

A vonat pedig életre kelt.

Először csak egy fej jelent meg az egyik ablakban, aztán egy kéz, majd egy másik fej; akár a marionettbábuk. Két fekete ruhás férfi termett elő a semmiből, akik sátorpóznát cipeltek a sziszegő fűben.

A csönd arra késztette Willt, hogy hátrébb húzódjon, miközben Jim még előrébb hajolt, holdként sugárzó szemmel.

A vándorcirkuszhoz mindenféle morajok illenek. Olyan zúgás, mint amikor az erdő fáit halomba döntik, összekötözik, gurítják és aprítják; a port is felrebbentő oroszlánüvöltések; lázasan sürgő-forgó emberek; üvegcsörömpölés; izgatott lovak; izzadságzápor közepette teljesen eszüket vesztett gépezetek és elefántok, mindeközben pedig zebrák nyihognak és reszketnek, mint ketrecbe zárt ketrecek.

Ez a látvány viszont a régi filmekhez hasonlított, amikor a néma nézőtéren fekete-fehér szellemek kísértenek, ezüstös szájak engednek utat holdfényfüstnek; olyan mélységes csöndben képzett mozdulatok, hogy az ember hallja az arcához dörgölőző levegő zizegését.

A vonatból újabb árnyak bukkantak elő és sétáltak el az állatok ketrecei mellett, ahol elfödött szemű sötétség ólálkodott, és ahol a gőzorgona állt, immár némán, eltekintve attól az igen halk, idióta dallamtól, amit a kürtőkben bújócskázó szellő komponált.

A cirkuszigazgató a térség közepén állt. A léggömb penésztől megzöldült sajtként függött az égen. És ekkor... sötétség borult a világra.

Mielőtt a felhők eltakarták a holdat, Will még látta a lefelé süvítő léggömböt. A szuroksötétben érezte a láthatatlan feladatoknak nekigyürkőző alakokat. Érzékelte, ahogy a léggömb, mint valami gigászi, elhízott pók, a kötelekkel és póznákkal babrálva kárpitot sző az égbe.

A felhők szétnyíltak. A léggömb átszökkent köztük.

A réten ott állt a fősátor tartópóznákból és sodronyokból készült csontváza, várva a ponyvabőrt.

Újra felhők tolultak a hold elé. Árnyékukban Will hátán végigfutott a hideg. Hallotta, hogy Jim előrébb mászik, megragadta a bokáját, mire barátja megmerevedett.

– Várj! – szólt rá Will. – Hozzák a ponyvát!

– Nem – felelte Jim. – Jaj, dehogy.

Mert mindketten tudták, hogy nem erről van szó, hanem arról, hogy a póznák tetején csapkodó sodronyok elkapdosták a sebes felhőket, csíkokban letépték őket a szél szárnyáról, s a csíkok azután, valamely árnyóriás öltéseinek eredményeképp, egy darab ponyvát adtak ki, majd még egyet és még egyet, mígnem a sátor alakot öltött. Végül hatalmas lobogók bomlottak ki, vízcsobogásszerű hang kíséretében.

A mozgás abbamaradt. A sötétség nyugodtan fészkelt a sötétben.

Will lehunyt szemmel hasalt, óriási, olajfekete szárnyak csapkodását hallotta, mintha egy hatalmas, ősi madár ereszkedett volna le az éj borította rétre, hogy itt lakjon, lélegezzen, túléljen.

A felhők eltakarodtak. A léggömbnek nyoma sem volt.

Sem az embereknek.

A sátrak fekete esőként fodroztak a póznákon.

A város hirtelenjében nagyon távolinak tűnt.

Will ösztönösen maga mögé sandított.

Semmi, csupán fű és susogás.

Lassan visszafordította tekintetét a néma, sötét, láthatóan üres sátrakra.

– Nem tetszik ez nekem – szólalt meg.

Jim képtelen volt elszakadni a látványtól.

– Aha – suttogta. – Aha.

Barátja fölállt. Ő maradt.

– Jim! – nógatta Will.

Az fölkapta a fejét, mintha pofon vágták volna. Feltérdelt, inogva felkászálódott. Teste elfordult, de szemét nem eresztették ázók a fekete lobogók, a mutatványosbódék tábláin hemzsegő titokzatos szárnyak, szarvak és démoni mosolyok.

Madár rikoltott.

Jim összerezzent. Lélegzete elakadt.

Felhőárnyaktól megugrasztva inaltak a dombokon át a külváros felé.

Onnét a két fiút már semmi sem követte.

13. Fejezet

Hideg levegő áradt be a könyvtár sarkig tárt ablakán.

Charles Halloway már jó ideje álldogált előtte.

Most felélénkült.

Lent az utcán két árnyék szaporázott, a hozzájuk tartozó két fiú alig tudott lépést tartani velük. Lábuk halovány pecsétnyomot hagyott az éjszakai légben.

– Jim! – kiáltott föl a férfi, de csak magában. – Will!

A fiúk eltűntek a hazafelé vezető úton.

Charles Halloway kinézett a városon túlra.

Ahogy magában bolyongott a könyvtárban, seprűjét hallgatva, mely csak az ő fülének hallható hangon regélt, ő is felfigyelt a vonatfüttyre és a gőzorgona játszotta, összefüggéstelen zsoltárokra.

– Három óra – szólt most félhangosan. – Hajnali három...

A sátrak, a vándorcirkusz a réten várakoztak. Várták, hogy a hullámzó fűben arra gázoljon valaki, bárki. A nagy sátrak úgy duzzadtak, akár a fújtatók, és a belőlük áradó, alig érezhető kipárolgás ősi, sárga vadállatok szagát idézte.

Ám csupán a hold kukucskált be a sötét üregekbe, a mély barlangokba. Arrébb, a körhintán éjszakai szörnyek lógtak, ügetés közben megdermedve. E mögött terült el a feneketlen Tükörlabirintus, mely az üres hiúság megsokszorozott sorozatainak adott otthont; egymásra gyűrűző hullámokban álltak, nyugodtan, békésen, megezüstözve a kortól, beleőszülve az időbe. Ha csak egy árnyék elsuhan a bejárat előtt, félelemszínű visszhangok rebbennek föl, mélyre temetett holdak gömbölyödnek elő.

Ha egy férfi odaállna, önmagát látná milliárdszorosan kibontva, egészen az örökkévalóságig? Milliárd arc nézne vissza rá, és mindegyik arc öreg, a következő még öregebb, aztán még annál is öregebb? Beleveszne a finom por katlanjaiba, s nem ötvenéves lenne, hanem hatvan, nem hatvan, de hetven, és nem is hetven, hanem nyolcvan, kilencven, kilencvenkilenc?

A labirintus nem tett föl kérdést.

A labirintus nem adott választ.

Csak állt várakozva, akár a sarkvidékről idesodródott, hatalmas jégtábla.

– Három óra...

Charles Halloway fázni kezdett. Bőre egyszeriben egy gyík bőrévé változott át. Vére rozsdává kocsonyásodott, s megtöltötte gyomrát. Szájában az éjszaka nyirkát érezte.

Mégsem tudott elfordulni az ablaktól.

Messze, a réten megcsillant valami.

Egy nagy üvegtáblán villant meg a hold fénye.

Talán valamit mondani akar a fény, talán jelez.

„Odamegyek – gondolta Charles Halloway. – Nem megyek oda.

Érdekel. Nem érdekel.”

Egy pillanat múltán csapódott a könyvtárajtó.

Hazafelé menet az üres bolt előtt vitt el az útja.

Két elárvult fűrészbak állt bent.

Közöttük víztócsa. Pár jégdarab úszott benne. A jégben néhány hosszú hajszál.

Charles Halloway látta ezt, de inkább nem akarta látni. Sarkon fordult, továbbindult. Kisvártatva az utca is olyan üres lett, akárcsak a volt fémáru-kereskedés ablaka.

Messze onnét, a réten álló Tükörlabirintusban árnyak vibráltak, mint valaki életének csapdába ejtett részletei, aki már alig várja, hogy életre kelhessen.

A labirintus tehát várakozott, fagyos tekintete tettre kész volt; tévedjen arra akár csak egy madár, és kukucskáljon be, rikoltozva fog elrepülni.

De még madár se jött.

14. Fejezet

– Háromkor... – mondta egy hang.

Will fülelt. Átfagyott teste már kezdett fölengedni. Örült, hogy idebent van, hogy fönt tető, alul padló, közbül meg ajtó és falak választják el a túlzott kiszolgáltatottságtól, a túlzott szabadságtól. A túlzott éjszakától.

– Háromkor – hallotta apja hangját az előszobából. Most érkezett haza, és magában motyogott. – Háromkor...

„Nahát, ez a vonat érkezésének ideje – csodálkozott el Will. – Apa látta, hallotta, követte?”

Nem, az lehetetlen! A fiú kétrét görnyedt. Miért az? Remegés fogta el. Mitől fél?

A cirkusztól, mély oly sebbel-lobbal érkezett, akár a vihar űzte hullámok eszét vesztett, fekete hada a partra? Mely tud róla, Jimről és apáról, de amely nem tud az alvó városról, ettől fél?

Igen. Will jól bevackolta magát az ágyba. Igen...

– Háromkor...

Hajnali háromkor, járt egyre Charles Halloway fejében, az ágy szélén ülve. Miért épp akkor érkezett a vonat?

Mert ez különleges óra – válaszolta magának. – A nők ilyentájt sosem ébrednek fel, nem igaz? A csecsemők és gyermekek álmát alusszák. Bezzeg a középkorú férfiak! Ők aztán ismerik ezt az órát. Uramatyám, az éjfél nem is rossz, az ember felébred és visszaalszik. Az egy vagy két óra sem vészes, kicsit forgolódik, aztán máris fújja újra. Az öt és a hat a remény ideje, a pirkadat már a horizont alatt nyújtózkodik. De a három, te jó szagú úristen, a hajnali három! Az orvosok szerint ez a test apályának ideje. A lélek külön utakon jár. A vér lelassul. A valódi haldoklást kivéve ekkor kerül az ember a legközelebb a halálhoz. Az alvás maga is egy darabka halál, de aki hajnali háromkor tágra nyílt szemmel nézgelődik, az igazi élőhalott! Nyitott szemmel álmodik, Ó, Jézus, bárcsak lenne ereje felkelni, söréttel kinyírni ezeket az álmokat! De nem, egy szárazra égett, mély kút fenekéhez szögezve fekszik. A bárgyú arcú hold is arra veszi az útját, csak hogy vethessen rá egy pillantást. A napnyugtára már nem is emlékszik, a hajnal talán sosem jön el, hát számba veszi élete összes bolondságát, a kedveskedő hülyeségeket, melyeket azok ellen követett el, akiket annyira ismert, s akik már annyira halottak... És nem azt olvasta valahol, hogy a kórházakban több ember hal meg hajnali háromkor, mint egész nap...?

„Elég!” – parancsolt magára gondolatban.

– Charlie? – szólalt meg felesége.

A férfi komótosan levette másik cipőjét is.

Felesége mosolygott álmában.

„Miért?

Mert halhatatlan. Van egy fia.

Ő a te fiad is!

De van apa, aki ezt igazán hiszi is? Nem ő cipeli a terhet, nem ő érzi a fájdalmat. Melyik férfi fekszik le a sötétben, hogy aztán gyermekkel a hasában ébredjen, ahogy a nőkkel történik? A jó titkot a mosolygós szelídek őrzik. Ó, micsoda különös, csodálatos óraszerkezetek a nők! Az Időben fészkelnek. Ők teremtik meg a húst, mely megragadja és pórázra fogja az örökkévalóságot. Belül élnek ebben az adományban, ismerik erejét, elfogadják, és még csak szóba sem hozzák. Minek is beszélni az Időről, amikor valaki maga az Idő, és a sorjázó egyetemes pillanatokat melegséggé és mozgássá alakítja? Hogy irigylik és gyakran gyűlölik a férfiak ezeket a melegvérű órákat, a feleségeket, akik tudják magukról, hogy örökké fognak élni. És mit tehetünk mi? Mi, férfiak rettentő érzéketlenné válunk, mivel képtelenek vagyunk ragaszkodni a világhoz, vagy önmagunkhoz, vagy bármihez. Nem látjuk meg a folytonosságot, minden elromlik, széthull, elolvad, megáll, elrohad vagy megszökik. Mivel pedig az Időt nem alakíthatjuk, mi marad nekünk, férfiaknak? Az álmatlanság. A bámészkodás.

Hajnali három. Ez a mi jutalmunk. Hajnali három. A lélek nulla órája. Az ár elvonul, a lélek szárazra kerül. És az elkeseredés eme órájában egy vonat érkezik... Miért?”

– Charlie?

Felesége keze megkereste az övét.

– Jól... vagy... Charlie?

Az asszony már szundikált is tovább.

A férfi nem válaszolt.

Képtelen volt szavakba önteni, hogyan is érzi magát.

15. Fejezet

Felkelt a citromsárga nap.

Kék volt az ég és gömbölyű.

Madarak éneke gyöngyözött a légben.

Will és Jim kihajoltak ablakukból.

Semmi sem változott.

Kivéve Jim tekintetét.

– Az éjjel.. – kezdte Will. – Megtörtént vagy sem?

A távoli mezők felé pillantottak.

Édes volt a levegő, mint a szörp. Sehol se tudtak felfedezni egyetlen árnyékot sem. Még a fák alatt sem.

– Hat perc! – rikkantott Jim.

– Öt!

Négy perccel később, a kukoricapelyhet már a gyomrukban tudva, a városból kifelé igyekeztek, s menet közben a faleveleket finom vörös porrá zúzták.

Szaporán szedve a levegőt emelték föl cipőjük orrára szegezett tekintetüket.

És ott áll előttük a vándorcirkusz.

– Ejha...

A sátrak citromsárgán fénylettek, akár a nap, és rezesen, mint pár hét előtt a búzamezők. A zászlók meg lobogók olyan élénken csapkodtak az oroszlánszínű ponyvák fölött, akár megannyi barázdabillegető. Vattacukorszínre mázolt bódékból szalonnás tojás, virsli és palacsinta szombati illatát hozta a szél. Mindenütt gyerekek rohangáltak. Álmos apák botorkáltak mögöttük.

– Csak egy sima hétköznapi cirkusz – állapította meg Will.

– Egy fenét – ellenkezett Jim. – Láttuk, amit láttunk az éjjel. Gyerünk.

Egyenesen begyalogoltak a sokaság kellős közepébe a főgyalogúton. Ahogy egyre beljebb kerültek, úgy vált mind nyilvánvalóbbá, hogy itt nincsenek léggömbárnyat lehorgonyzó éji emberek, sem viharfelhőként tollászkodó különös sátrak. Rozsdás drótok, molyette ponyvák, esőverte és napszítta flitterek: ilyennek látták testközelből a cirkuszt. A mutatványosbódék festett vásznai mélabús albatroszokként csüngtek póznáikon, minden lebbenésnél pikkelyekben hullatva az elöregedett festéket; reszkettek, s közben megfakult csodáikat hirdették: sovány ember, kövér ember, tűfejű, tetovált ember, hawaii táncos...

A fiúk folytatták a portyát, de nem találtak a sötét földbe döfött tőrökhöz titokzatos keleti csomókkal odaerősített, titokzatos, mérges gázzal töltött éjféli gömböket, és bosszúra szomjazó mániákus jegyszedőket sem. A jegyárusító bódé mellett álló gőzorgona se nem jajveszékelt a halálról, se nem dúdolgatott magában együgyű dalocskákat. A vonat? A meleg fűben futó holt sínre félrehúzódott vonat vén volt, az igaz, hegesztések helyett a rozsda tartotta össze; egészében mégis inkább egy titáni mágneshez hasonlított, mely három kontinens vasúti szeméttelepeiről szippantotta magához a villás rudakat, lendítőkerekeket, kéményeket és mindenféle másodosztályú, kiszolgált rémálmot. Nem volt fekete, és alakra sem hasonlított a halottasházra. Nem akart mást, csupán hogy a töméntelen fáradt gőz- és fémpuskapor elpufogtatása után holtan nyúlhasson el az Őszi drapérián.

– Jim! Will! – Miss Foley, a hetedik osztályban tanító tanárnőjük jött velük szemben, nagy-nagy mosollyal, – Mi a baj, srácok? Csak nem vesztettetek el valamit?

– Tetszett hallani az éjjel a gőzorgonát? – kérdezte Will.

– Gőzorgonát? Nem...

– Akkor hogyhogy ilyen korán itt van, Miss Foley? – érdeklődött Jim.

– Szeretem a cirkuszt – felelte az apró termetű, valahol az ötvenes évei derében elveszett asszony. Csak úgy sugárzott az arca. – Veszek nektek hot dogot, és megkeresem a szeleburdi unokaöcsémet. Nem láttátok?

– Unokaöccsét?

– Robertet. Pár hetet nálam tölt. Az apja meghalt, az anyja pedig Wisconsinban van, kórházban. Magamhoz vettem a kölköt. Korán reggel kiszaladt ide, azzal, hogy itt találkozunk. De tudjátok, milyenek a fiúk! Nahát, milyen savanyú képet vágtok. – Kezükbe nyomta a hot dogot. – Egyetek! Föl a fejjel! Tíz perc múlva nyit a körhinta. Addig talán bekukkantok a Tükörlabirintusba.

– Ne! – mondta Will.

– Mit ne? – kérdezte Miss Foley.

– A Tükörlabirintusba ne. – Will nagyot nyelt. Tükörképek végtelen sora meredt rá. Az ember sosem ér feneket. Mintha a tél tornyosulna félébe, hogy egyetlen pillantásával végezzen vele. – Miss Foley – szólalt meg nagy sokára, és maga is csodálkozva hallgatta saját hangját –, ne menjen be oda.

– Miért ne?

Jim megbűvölve fürkészte barátja arcát.

– Igen, mondd el nekünk, miért ne?

– Beleveszik az ember – magyarázta sután Will.

– Egy okkal több, hogy bemenjek. Robert talán bent csatangol, és nem leli a kijáratot, amíg el nem kapom a grabancát.

– Az ember nem tudhatja... – Will képtelen volt elszakítani tekintetét a millió mérföld hosszan elnyúló vak üvegfolyamról – mi úszkál odabent...

– Úszkál! – nevetett Miss Foley. – Micsoda költői gondolataid vannak, Willy. Ez esetben viszont én öreg hal vagyok. Úgyhogy...

– Miss Foley!

Az asszony intett, kihúzta magát, tett egy lépést előre, és eltűnt a tüköróceánban. A fiúk figyelték, ahogy alámerül, bolyong, mind mélyebbre és mélyebbre süllyed, végül pedig szürkéje beleolvad az ezüstbe.

Jim megragadta barátját.

– Mi volt ez az egész?

– Jaj, Jim, hát a tükrök! Ez az egyetlen, amit igazán ki nem állhatok. Mármint a tegnapi éjszakán kívül.

– Haver, sokat voltál a napon – fújtatott Jim. – Ez a labirintus... – Hangja elcsuklott. A magas tükörképek közül kiáradó jégveremszerű levegőt szimatolta.

– Mit akartál mondani, Jim?

De az nem folytatta a megkezdett mondatot. Nagy sokára a tarkójára csapott.

– Tényleg föláll!

– Micsoda?

– A haj! Annyit olvastam erről. Minden rémtörténetben égnek áll a főhős haja! És most az enyém is!

– Tyűha, Jim! Az enyém is!

El voltak ragadtatva a tarkójukon kinövő finom hideg dudoroktól meg a fejbőrükön egy csapásra égnek meredő hajszálaktól.

Fények és árnyak perdültek táncra.

A Tükörlabirintusban kettő, négy, tucatnyi Miss Foley bukkant fel rohanvást.

A fiúk nem tudták, melyik az igazi, hát; mindegyiknek integettek.

De egyik Miss Foley sem intett vissza, és nem is nézett rájuk. Vakon tántorgott. Körmét a hideg üvegbe vájta.

– Miss Foley!

Szemének – mely tágra nyílt, akárha csillámpor vakította volna el – csak a fehérje látszott, ahogy a szobroknak. Beszélni kezdett a vastag üvegfal mögött. Motyogott. Nyöszörgött. Aztán kiáltott. Aztán ordibált. Aztán sikoltott. Fejével, könyökével az üveget verte, körmével kaparta, kábultan rontott neki, akár a fénytől elvakult lepke.

– Segítség! – jajongott. – Segítség, az isten szerelmére, segítsenek!

Ahogy odaugrottak, Jim és Will a tükrökben saját sápadt arcukkal és tágra nyílt szemükkel találták magukat szembe.

– Ide, Miss Foley! – Jim beverte a fejét.

– Erre! – De Will is csak hűvös üveget tapintott.

Egy kéz vágódott ki a semmiből, egy öregasszony keze, utolszor, mielőtt végleg alámerül. Bármit kész volt megragadni, hogy mentse magát. Will lett ez a bármi. A nő berántotta a fiút.

– Will!

– Jim! Jim!

Jim tartotta őt, ő pedig tartotta az asszonyt, aztán kihúzta a vigasztalan tengerekről hangtalanul kizúduló tüköráradatból.

Kitántorogtak a napfényre.

A felhorzsolt arcát tapogató Miss Foley gagyogott, motyogott, majd sietősen elnevette magát. Aztán nagy levegőt vett, és megtörölte a szemét.

– Köszönöm, fiúk, köszönöm szépen! Majdnem megfulladtam! Úgy értem... ó, Will, igazad volt! Láttátok azt a lányt? Eltévedt és megfulladt odabent, szegény teremtés, ó, szegény elveszett csöppség... Mentsük meg! Meg keli mentenünk!

– Ejha, Miss Foley, ez fáj – fejtette le Will karjáról az asszony kezét határozottan. – Nincs ott bent senki.

– Láttam! Kérlek benneteket, nézzük meg! Mentsük meg!

Will a labirintus bejáratához ugrott, és megtorpant. A jegyszedő lustán vetett rá egy lenéző pillantást. A fiú visszahátrált az asszonyhoz.

– Esküszöm, senki más nem ment be maga előtt vagy után, tanárnő. Az én hibám, a vízzel tréfáltam, biztosan ez zavarta meg, aztán eltévedt és megijedt...

De az, ha hallotta is, csak harapdálta tovább kézfejét, olyan hangokat adva, mint amikor valaki végtelen perceket töltött a tenger mélyén, elfogyott a levegője, a reménye, s most ért a felszínre.

– Micsoda? Ott van a tengerfenéken! Szegény lány. Felismertem. „Ismerlek!”, kiáltottam rá, amikor az előbb megláttam. Intettem, és ő is intett. „Helló!”, rohantam felé... és bumm! Elestem. Ő is elesett. Tucatnyi, ezernyi példányban esett el. „Várj!”, kiáltottam. Ó, olyan, de olyan szép volt, olyan csinos, olyan fiatal. De valahogy meg is ijedtem tőle. „Mit keresel itt?”, kérdeztem. „Nono, én vagyok az igazi, nem te!”, azt hiszem, ezt mondta és nevetett a víz alatt. Aztán beljebb szaladt a labirintusba. Meg kell találnunk, mielőtt...

Will egyik karjával átölelte, a reszkető Miss Foley pedig nagy levegőt vett, majd furcsán elcsöndesedett.

Jim a hideg tükröket pásztázta, láthatatlan cápák után kutatva.

– Hogy nézett ki az a lány, Miss Foley? – kérdezte.

– Valójában... rám hasonlított, a sok-sok év előtti önmagamra. – Az asszony hangja színtelenül csengett, de nyugodtan. – Most jobb, ha hazamegyek.

– Miss Foley, mi el...

– Ne. Maradjatok. Semmi bajom. Érezzétek jól magatokat. – Azzal lassú léptekkel elballagott a bódék közti gyalogúton.

Valahol egy hatalmas állat vizelt, s az ammónia megöregítette a csavargó szelet.

– Én megyek! – mondta Will.

– Will – szólt rá Jim –, mi alkonyatig maradunk, öregem, a sötétet hozó naplementéig, és mindennek utánajárunk. Ugye nem vagy gyáva nyúl?

– Nem én – morogta amaz. – De ki akar újra lemerülni abba a labirintusba?

Jim kihívón meredt a feneketlen tengerre, mely a semmin túli semmire halmozott semmit mutatta nekik, ahol csupán a tiszta fény nézegette önmagát.

– Senki – felelte Jim, majd két szívdobbanásnyi szünet után hozzátette: – Gondolom.

16. Fejezet

Napnyugtakor valami szörnyűség történt.

Jim eltűnt.

Egész délelőtt meg délután visítoztak az óriáskeréken, üres tejesüvegeket döntögettek, játék baba formájú céltáblákat találtak telibe, s szaglászva, fülüket hegyezve és fürkészve csámborogtak az őszi csődületben, a levéllel tarkított fűrészporon trappolva.

Aztán Jim egyik pillanatról a másikra köddé vált.

Willnek kérdeznie sem kellett senkit; egyetlen szó nélkül, teljes magabiztossággal vágott át a szilvaszínű ég alatt a még itt időző tömegen. A labirintushoz érve befizette a tíz centet, belépett, és halkan annyit mondott:

– Jim...?

Jim fél lábbal a hideg üvegdagályban állt, fél lábbal meg kint, mint aki magára maradt a parton, mert legjobb barátja messze beúszott, és kétséges egyáltalán visszajön-e valaha. Úgy állt ott, mintha öt perce még csak nem is pislogott volna, félig eltátott szájjal bámult, és a következő hullámot várta, amely majd többet mutat.

– Jim! Gyere ki!

– Will... – sóhajtott Jim erőtlenül. – Hagyjál.

– Meg egy frászt! – Will egy ugrással ott termett, elkapta barátja nadrágszíját, és annál fogva húzni kezdte. A hátrálva csoszogó Jim mintha föl sem fogta volna, hogy kifelé cibálják a labirintusból, mert egyre csak valami láthatatlan csodán hitetlenkedett:

– Ó, Will, ó, Willy, Will, ó, Willy...

– Jim, te idióta, hazaviszlek!

– Mi? Mi? Mi?

Kiértek a hűs estébe. Az ég már sötétebb volt a szilvánál, a nap kihunyó tüzében pár felhő perzselődött. E tűz lángjai lobbantak föl Jim lázrózsás arcán, nyitott ajkán, kitágult és méregzölddé sötétült, ragyogó szemében.

– Mit láttál odabent, Jim? Amit Miss Foley?

– Hogy? Mi?

– Mindjárt beverem az orrod! Gyerünk! – Azzal cibálni kezdte, húzta, lökdöste, szinte vonszolta ezt a láztömeget, ezt a jókedvbatyut, ezt a nem tiltakozó barátot.

– El sem tudom mondani, Will, nem is hinnéd, ott bent, ó, ott bent, ott bent...

– Kuss! – Will a barátja karjába bokszolt. – Rám hoztad a frászt, mint ahogy Miss Foley! Két dilis! Mindjárt vacsoraidő. Otthon már azt hiszik, hogy feldobtuk a talpunk, és el is temettek.

Nagy léptekkel ügettek a sátrak mögötti, szalmaillatú, levéltől penészes mezőkön, cipőjükkel az őszi füvet szántva. Will a város felé nézett, Jim pedig vissza a magasban lengő zászlókra, melyek a föld alá bújó nap utolsó sugarait elhasználva kezdték elsötétülni.

– Vissza kell jönnünk, Will. Ma éjjel...

– Oké. Gyere vissza egyedül.

Jim megállt.

– Nem hagyhatod, hogy egyedül jöjjek. Mindig mellettem leszel, ugye, Will? Hogy megvédj.

– Még hogy téged kellene megvédeni – nevetett föl Will, de aztán abbahagyta, mért meglátta Jim tekintetét. Egy utolsó szilaj, de haldokló fénysugár még megvilágította száját, vékony orrlyukát és egyszeriben mélyen ülő szemét.

– Mindig velem maradsz, hm, Will?

Jim leheletétől melegség öntötte el, és az ismerős régi válasz lódította meg vérét: igen, igen, te is tudod, hogy igen, igen.

Aztán ahogy továbbindultak, egyszerre buktak föl egy csörgő, sötét kupacban.

17. Fejezet

Egy hosszú pillanatig csak álltak a hatalmas bőriszák fölött.

Will óvatosan megbökte a lábával. Megemészthetetlen fém csengése hallatszott.

– Ejha, ez a villámhárító-ügynöké! – kiáltott föl.

„Jim becsúsztatta kezét a bőrszájba, és kiemelt egy fémrudat, melyet elleptek a keresztek meg félholdak, mesebeli szörnyek, a mohazöld páncélú, csupa agyar meg szem kínai sárkányok; rajta csüngött az összes jelkép, mely az embereket világszerte igazából vagy látszólag megoltalmazta. Különös súllyal, jelentőségteljesen nehezedett a fiúk kezébe.

– A vihar elmaradt, ő meg elment.

– Hová? És miért hagyta itt a táskáját?

Egyöntetűen fordultak a cirkusz felé. A hullámzó ponyvákat elszínezte a szürkület, hűvös árnyak kezdtek felfalni mindent. Az autók fáradt kavalkádban, dudálva döcögtek hazafelé. Biciklikre pattanó fiúk hívták füttyszóval kutyáikat. Hamarosan az éjszaka veszi birtokba a gyalogutat, az árnyak pedig addig hajtják a körhintát, míg az fölröppenve el nem sötétíti a csillagokat.

– Az emberek nem hagyják ott életük értelmét az útszélen – vélte Jim. – Az ügynöknek ez volt mindene. Valami rendkívüli történhetett... – a fiú lélegzete parázslani kezdett – és ő mindenről megfeledkezett. Csak úgy továbbállt, ezt meg itt hagyta.

– De mi? Mi lehet olyan fontos, hogy valaki mindent elfelejtsen miatta?

– Hát, erre... – Jim barátja arcát fürkészte kíváncsian, miközben övét elfedte a szürkület – senki sem tud választ adni. Magadnak kell kitalálnod. Titkok, mind újabb és újabb titkok. Viharügynök és az ő táskája. Ha nem járunk utána rögvest, talán sosem tudjuk meg.

– Jim, tíz percen belül...

– ...a gyalogútra sötétség borul. Naná! Mindenki hazamegy vacsorázni. Csak mi maradunk. Hát nem nagyszerű érzés? Csak és egyedül mi! Gyerünk vissza!

A Tükörlabirintus előtt elhaladtukban két sereget láttak – milliárdnyi Jimet és milliárdnyi Willt – összecsapni, elolvadni, semmivé tűnni. És miként ezek a seregek, akként tűntek el az igazi emberseregek is.

A fiúk magukra maradva álltak az alkony táborában, és a többi fiú járt az eszükben, akik a városban most ülnek le a gőzölgő vacsora elé a fényárban úszó szobákban.

18. Fejezet

ÜZEMEN KÍVÜL! BELÉPNI TILOS! – hirdette a vörös betűs felirat.

– Egész nap ez a tábla volt kint. Nem hiszek a tábláknak – mondta Jim.

Belestek a szélcibálta, recsegő-ropogó tölgyfa mennyezet födte körhintába. A vasdárdával átszúrt gerincű lovak, kecskék, antilopok és zebrák kicsavart testtel függtek, halálos agóniában, rettegéstől elszíneződött szemük kegyelemért esdekelt, pánik festette foguk bosszúért acsarkodott.

– Szerintem nincs ennek semmi baja.

Jim átlépett a megcsörrenő láncon, felszökkent az őrjöngő, ám örökre elvarázsolt fenevadak közé a forgatható korongra, mely szélesen nyúlt el, akár a hold.

– Jim!

– Ez az egyetlen, amit nem néztünk meg, Will. Úgyhogy...

Jim megbillent. Pehelysúlyától megingott az őrült körhintavilág. Átvágott az örvénylő állatsereglet övezte rézerdőn. Lovagló ülésben fölpattant egy szilvaalkonyszínű csődörre.

– Gyí, te!

A gépezet sötétjéből egy férfi emelkedett ki.

– Jim!

A gőzorgonasípok és a holdbőrű dobok árnyékából kinyúlva a levegőbe emelte a kiabáló fiút.

– Segíts, Will, segíts!

Will az állatok közé vetette magát.

A férfi elmosolyodott, majd üdvözlésképpen könnyedén fölkapta és a magasba emelte Jim mellé. Égő, lángvörös hajat láttak, égő, lángkék szemet és dagadó izmokat.

– Üzemen kívül – szólalt meg a férfi. – Nem tudtok olvasni?

– Tedd le őket – hallatszott egy szelíd hang.

Jim és Will a láncok mögött egy másik, nagyra nőtt férfit pillantottak meg a magasból.

– Le – ismételte az.

A vörös hajú átcipelte a fiúkat a tomboló, ám zokszó nélküli szörnyek erdején, és talpra állította a porba.

– Mi csak... – kezdte Will.

– Kíváncsiak voltatok? – Ez a férfi hórihorgas volt, akár a lámpaoszlop. A himlőhelyek barázdái holdszerűvé tették arcát, melyről sápadt fény vetült az előtte állókra. Ingét mintha friss vérrel festették volna. Szemöldöke, haja, öltönye édesgyökér-fekete, a nyakkendőjébe szúrt tűből virító drágakő napsárgája árnyalatra megegyezett pislogást nem ismerő, kristályként ragyogó szemével. Pillanatnyilag azonban a csillámló, makulátlan tiszta öltöny igézte meg Willt. Szedervirágból, órarugó-pihéből, sörtéből és valami folyton remegő, folyton csillogó, sötét kenderfajtából szőhették. Amint fény érte, az öltöny hullámzani kezdett, mint valami fekete gyapjútövis-bokor, a férfi hosszú testét befödte mozgással, megállás nélkül szúrta; az ember azt várta volna, hogy az kínokban fetrengjen és sikoltozva tépje le magáról a ruhát. Ehelyett nyugodtan állt, akár a hold, zöldhunyor-ruhája palotájában, és sárga szemét Jim szájára szegezte. Willt pillantásra sem méltatta.

– A nevem Dark.

Meglengetett egy fehér névjegykártyát, ami rögtön kékre vált.

Sitty. Vörösre.

Sukk. A kártyára nyomtatott fán egy zöld ember lógott.

Sutty. Psszt.

– Dark. Vörös hajú barátom pedig Mr. Cooger. A Cooger és Dark...

Sitty-sutty-sss.

A fehér négyzeten szavak tűntek fel, majd el.

– ...Egyesült Árnyszínház...

Katt-srrr.

Gombaboszorkány rázogatott széteső fűfazekakat.

– ...és világhírű Pokolbéli Társulatból...

Jim kezébe nyomta a kártyát, melyen most ez állt:

Specialitásunk: megvizsgálunk, megolajozunk, kifényesítünk és megjavítunk minden dacos kopogóbogarat.

Jim kifejezéstelen arccal elolvasta, majd ráérősen kincsekkel teli, méretes zsebébe nyúlt, matatott, aztán előrenyújtotta tenyerét.

Egy élettelen, barna rovar feküdt rajta.

– Tessék. Ezt javítsa meg – mondta.

Mr. Dark harsány kacagásban tört ki.

– Csodálatos! Rendbe hozom!

Ahogy kinyújtotta kezét, ingujja fölcsúszott.

Csuklója fölül élénk bíbor és fekete és zöld valamint villámkék angolnák, férgek és latin feliratok kandikáltak ki.

– Ejha! – kiáltott föl Will. – Maga a Megbélyegzett Ember!

– Nem. – Jim az idegent fürkészte. – A Tetovált Ember. Van különbség.

Mr. Dark elégedetten bólintott.

– Hogy hívnak, fiú?

„Ne mondd meg! – ötlött fel Willben, majd maga is elcsodálkozott. – Miért ne? Miért?”

Jim ajka alig észrevehetően megrándult.

– Simon – mondta, és mosolya elárulta, hogy füllent.

Mr. Dark is mosollyal nyugtázta, hogy érti.

– Szeretnél többet is látni, „Simon”?

Jim nem adta meg neki azt az elégtételt, hogy bólintson.

Mr. Dark száját az elégedettség fültől fülig mosolyra húzta szét, s sietség nélkül könyékig föltűrte az ingujját.

Jim szeme elkerekedett. Olyan volt az a kar, mint egy lecsapni készülő, jobbra-balra himbálózó, föl-le lengő kígyó. Mr. Dark ökölbe szorította kezét, megmozgatta ujjait, és az izmok táncra perdültek.

Will szeretett volna odaugrani és megbámulni, de egyre csak Jimet figyelte.

Mert Jim meg a magas férfi úgy méregették egymást, akár a kirakatban késő éjjel visszatükröződő képmásukat. A férfi szederöltönye árnyékot vetett Jim arcára, és viharfelhőket küldött tágra nyílt, mindent magába szívó szemére, eső ígéretével homályosítva el az éles, macskazöld tekintetet. Jim mint egy hosszú távot megtett futó állt, szája lázat lehelt, keze ajándékra várt. Egy kép-pantomimot kapott ajándékba: Mr. Dark életre keltette neki melegen lüktető csuklója fölött a bőrre tetovált hideg alakokat. Az égen kibújtak a csillagok. Jim csak bámult, Will oda sem bírt nézni, s közben kocsijuk melegében az utolsó városiak is elvesztek a messzeségben.

– Tyűha... – szólalt meg Jim erőtlenül.

– A műsornak vége – hajtotta vissza ingujját Mr. Dark. – Vacsoraidő. A cirkusz hét óráig zárva. Mindenkinek otthon a helye. Gyere majd vissza, „Simon”, és próbáld ki a megjavított körhintát. Tedd el a kártyát. Ingyen fölülhetsz vele.

Jim az elrejtett csuklóra pillantott, és zsebre tette a névjegykártyát.

– Viszlát!

Futásnak eredt. Will utána.

Jim megpördült, hátrakukkantott, ugrott egyet, és aznap másodszor is eltűnt.

Will fölnézett a fára, melynek rejtekében Jim kucorgott egy ágon. Aztán hátrapillantott. Mr. Dark és Mr. Cooger munkájukba mélyedve a körhinta körül foglalatoskodtak.

– Gyorsan, Will!

– Jim...?

– Meglátnak! Ugorj!

Will ugrott, és Jim fölrántotta. A nagy fa megrázkódott. Az égboltot szél döngette meg. Jim lihegve segített barátjának fogást találni az ágon.

– Nincs itt semmi keresnivalónk, Jim!

– Kuss! – suttogta amaz. – Nézd!

A körhinta gépszekrénye felől kopácsolás, réz csengése és a gőzorgona halk, sikolyszerű füttye hallatszott.

– Mit láttál a kezén, Jim?

– Egy képet.

– Na ja, de milyen képet?

– Egy... – Jim lehunyta a szemét. – Egy... kígyó képét... ez az... kígyóét.

De amikor kinyitotta a szemét, nem nézett Willre.

– Ha nem akarod elmondani, úgy is jó.

– Mondtam, hogy egy kígyó, Will. Majd megkérem, hogy mutassa meg neked is. Akarod?

„Nem, nem akarom” – gondolta Will.

Lepillantott a kihalt gyalogút fűrészporában tarkálló milliárd lábnyomra. Egyszeriben sokkal inkább járt éjfél felé az idő, semmint délutánra.

– Én hazamegyek...

– Jól van, Will, menj csak. Tükörlabirintus, az idős tanárnő, a villámhárító-ügynök elvesztett táskája, az eltűnt ügynök, mozgó kígyótetoválás, a körhinta, aminek kutya baja... és te haza akarsz menni?! Jól van, öreg haver, viszlát!

– Én... – Will már mászott volna le a fáról, aztán megdermedt.

– Tiszta a levegő? – kiáltott lent egy hang.

– Tiszta! – kiáltott valaki vissza a gyalogút túlsó végéről.

Alig ötvenlábnyira Mr. Dark a körhinta jegybódéja melletti vörös kapcsolótáblához lépett. Minden irányba szétnézett. A fára is fölpillantott.

Will és Jim a lehető legkisebbre húzták össze magukat, úgy ölelték a fát.

– Indul!

Pukkanások, durranások, kantárok csörgése közepette életre kelt a körhinta, a rézrudak szálltak és zuhantak, emelkedtek és süllyedtek.

„De hát rossz, nem működik!” – értetlenkedett magában Will.

Jimre pillantott, aki vadul mutogatott valamit.

A körhinta valóban ment, igen, csakhogy...

Hátrafelé.

A körhintába épített kis gőzorgona ütötte-verte megvadult ménként reszkető dobjait, csapkodta a szeptember végi holdtöltét formázó cintányérjait, csattogtatta kasztanyettáit, mintha a fogai lennének, és teli torokból krákogott és zokogott tilinkóival, sípjaival és barokk fuvoláival.

„A zene is visszafelé szól!” – döbbent rá Will, Mintha meghallotta volna gondolatát, Mr. Dark fölkapta a fejét és megpördült. A fák fekete csődületén szél söpört végig. Mr. Dark vállat vont és elfordult.

A körhinta sikoltozva, megbokrosodva pörgött hátrafelé, mind gyorsabban és gyorsabban.

A lángvörös hajú és tüzkék szemű Mr. Cooger közeledett a főgyalogúton, még egy utolsó ellenőrzést végezve. A fiúk fája alatt állt meg, Will akár a fejére is tudott volna köpni. Ekkor a gőzorgona egy különösen erős, szörnyű halálsikolyt hallatott, amelytől a kutyák messzi vidékekén is fölvonítottak. Mr. Cooger sarkon fordult, odarohant és fölugrott a visszafelé pörgő állatok univerzumára, melyek farkukkal előre üldözték a körbe-körbe forgó éjszakát ismeretlen és soha meg nem fejthető cél felé, Póznától póznáig lökve magát a férfi lehuppant egy ülésre, ahol aztán szótlanul ült; vörös tüskehaj, rózsaszín arc, hihetetlenül éles, kék szem, mind csak pörgött hátrafelé, s vele együtt a visszafelé nyivákoló zene, mint a beszívott levegő.

„Mi ez a zene? – töprengett Will. – És egyáltalán honnét tudom, hogy ez a visszája?” A fát ölelve igyekezett kihámozni a dallamot és eldúdolni rendesen. De a rézharangok és a dobok a mellkasán dörömböltek, fölpörgették a szívét, mintha a pulzusa is megfordult volna, vére kótyagos lökésekkel visszafelé áramlott a húsában. Úgy rázkódott, majdnem leesett, így aztán minden erejével a kapaszkodásra összpontosított, és csak szemével itta a hátrafelé forgó szerkezet és a kapcsolóknál vigyázó Mr. Dark látványát.

Jim vette elsőként észre, hogy megint történik valami. Megrúgta Willt, mire az fölnézett barátjára, aki a gépezetben ülő és újra ezen az oldalon elhaladó férfi felé bólogatott veszettül.

Mr. Cooger arca megolvadt, akár a rózsaszín viasz.

Keze egy játék baba kezévé aszott.

Ruhája alatt megsüllyedtek csontjai, aztán pedig ruhája ment össze, hogy passzoljon a zsugorodott vázra.

Arca föl-fóllobbant, és minden megtett körrel tovább olvadt.

Will látta, hogy barátja köröz a fejével.

Forgott a körhinta, a hatalmas hátrafelé áramló holdkóros álom, tolattak a lovak, utánuk a zene visszaszívott hangjai, s közben Mr. Cooger – olyan természetesen, akár az árnyékok, olyan természetesen, akár a fény, olyan természetesen, akár az idő – egyre fiatalodott. És fiatalodott. És fiatalodott.

Mindahányszor a körhinta ezen a felén haladt el, magában gubbasztott, csontjai olyan formát öltöttek, mint szelíd évek során leégő meleg gyertyák. Közömbös tekintete végigsöpört a tüzes csillagképeken és a gyerekeket bújtató fákon, melyeket aztán a forgás révén szem elől tévesztett. Orra apadt, pici viaszfüle apró rózsaszín rózsává bomlott.

Mr. Cooger negyvenévesen kezdte ezt a visszafelé tekeredő spirálutazást, s most tizenkilenc volt.

A fordított ló-, rúd- és zeneparádé folytatódott, a férfi pedig ifjúvá fiatalodott, az ifjú gyermekké fogyott...

Mr. Cooger tizenhét lett, tizenhat...

Újabb és újabb körök az ég és a fák alatt, Will suttogott, Jim számolt, s közben a nap érlelte réz dörzsölésétől, a szörnyek szenvedélyes hátraröptétől az éji lég nyári hőséggé hevült, és egyre csak emésztette a viaszbabát, mind idegenebb zenékkel csutakolta, mígnem mindennek vége lett, minden a nyugalom hamvába holt, a gőzorgona rézmasinériája elnémult, a vasgépezetek utolsót szisszentek, majd egy végső halk szűküléssel, mint amikor a fejre állított arab homokórában újra hullni kezd a sivatagi homok, a körhinta moszatágyra siklott és elpihent.

Igen-igen apró alak ült a faragott fehér faszánkóban.

Mr. Cooger tizenkét éves volt.

„Nem!” – mondta Will szája hang nélkül. „Nem!” – tiltakozott magában Jim.

Az apró alak kilépett a néma világból, arcát árnyék födte. Ráncos, rózsaszín újszülött kezét kinyújtotta a cirkuszi lámpák fényében.

A különös férfi-gyermek pillantása föl-le cikázott; félelmet szimatolt a közelből, rettegést és tiszteletet. Will összegömbölyödött és lehunyta szemét. Érezte, ahogy a szörnyűséges tekintet tűdárdaként átsüvít a leveleken. Aztán az apró alak könnyed nyusziügetéssel elszaporázott a gyalogúton.

Elsőként Jim hajtotta félre a leveleket.

Mr. Dark is beleveszett az esti némaságba.

Jim leugrott, de mintha alig akart volna földet érni. Will követte, majd az ijedségtől citerázva álltak, reszketve a néma pantomim okozta megrázkódtatástól. A történtek dermesztő hatását fokozta, hogy jól beleszaladtak az éjszakába és az ismeretlenbe. S ahogy remegve és zavartan, egymás kezét szorongatva a távolodó kis árnyalakot nézték, mely a rétek felé csalogatta őket, Jim szólalt meg elsőként:

– Ó, Will, bárcsak hazamehetnénk, bárcsak vacsorázhatnánk! De már túl késő. Már láttuk. És muszáj többet látnunk, nem igaz?

– Jézusom. Azt hiszem, igen – felelte Will elcsigázottan.

És együtt futásnak eredtek, maguk sem tudván, minek a nyomában, a világon ki a megmondhatója, hogy hová.

19. Fejezet

Az országútról nézve a nap fakó akvarelljének utolsó darabkája is a dombok takarásába került, és bármi is volt, amit a fiúk üldöztek, olyannyira előttük járt, hogy csupán egy sebesen mozgó pöttynek látták, amely hol a lámpák fénykörén vágott át rohanva, hol meg beleveszett a sötétségbe.

– Huszonnyolc! – zihálta Jim. – Huszonnyolcszor!

– A körhinta, ja! – kapkodta a fejét Will. – Huszonnyolc fordulatot tett hátrafelé! Számoltam.

Messze előttük a kis alak megállt és visszanézett.

A fiúk lebuktak egy fa mögé, kivárva, míg az továbbindul.

„Az. Miért így gondolok rá? – mélázott Will. – Ő egy gyerek... egy férfi... nem... valami, ami átváltozott, úgyhogy az.”

Elérték a város szélét. A sietős kocogás közepette Will megszólalt:

– Biztos ketten voltak a körhintán, Jim. Mr. Cooger és az a fiú, és...

– Nem. Le sem vettem róla a szemem!

Eltrappoltak a borbélyüzlet előtt. Will látta is meg nem is a táblát az ablakban. Elolvasta és nem olvasta el. Megjegyezte és elfelejtette. A hajsza folytatódott.

– Hé! Az befordult a Culpepper Streetre! Gyorsan!

Megkerülték a sarkot.

– Eltűnt!

A hosszú utca üresen nyújtózott a lámpafényben.

Levelek szálldostak a krétával rajzolt ugróiskolától tarkálló járdán.

– Miss Foley ebben az utcában lakik, Will.

– Persze, Jim, a negyedik ház, de...

Jim közönyösen fütyörészve, zsebre vágott kézzel arra vette az irányt. Barátja követte. Miss Foley házához érve fölpillantottak.

Az egyik derengő fénnyel megvilágított utcai ablakban valaki leskelődött. Egy tizenkét éves fiú. Nem több és nem kevesebb, mint tizenkét éves.

– Will! – szólalt meg halkan Jim. – Az a fiú...

– Az unokaöccse...?

– Egy fenét az unokaöccse! Ne fordulj arra, lehet, hogy tud szájról olvasni. Lassan menjünk. A sarokig, aztán vissza. Látod az arcát? A szeme, Will! Az ember testén az az egyetlen, ami nem változik, akár hat- akár hatvanéves valaki! Az arca fiúarc, ez tény, de a szeme Mr. Coogeré!

– Nem!

– De igen!

Megálltak, hogy kiélvezzék egymás szapora szívverését.

– Menjünk. – Megindultak. Jim szorosan fogta Will karját, úgy vezette. – Láttad Mr. Cooger szemét, amikor a magasba emelt bennünket, és majdnem összeütötte a fejünket, nem? Láttad a fiút, amikor leszállt? Épp oda nézett, ahol rejtőzködtünk a fán, és, öregem, mintha egy kazán ajtaját nyitották volna ki! Sosem felejtem el azt a szempárt! Most pedig itt van az ablakban. Forduljunk. Úgy, és most vissza, csak lazán, nyugodtan... Figyelmeztetnünk kell Miss Foleyt arra, hogy mi bújt el a házában, nemde?

– Figyu, Jim, téged egyáltalán nem Miss Foley vagy a háza érdekel!

Jim nem felelt. Miközben karöltve lépkedtek, Willre nézett és pislantott egyet; szemhéja lecsúszott ragyogó zöld szemére, majd újra föl.

Willt pedig újra elfogta az az érzés, mely egy régvolt és jószerivel már el is feledett kutyával volt kapcsolatos. Évek során át rendszeresen megesett, hogy a hónapokig jól viselkedő kutya világgá ment, napokig nem is mutatkozott, és amikor végül hazabicegett, csont és bőr volt, bogánccsal teli bundája mocsár- és pocsolyaszagot árasztott; meghentergőzött a világ koszos vályúiban és büdös trágyadombjain, hogy aztán pofázmányán fura félmosollyal állítson haza. Apja úgy nevezte el: Platón, a vadon filozófusa, mert tekintetéből kiolvasható volt, hogy nincs olyan, amit ne tudna. Visszatérte után a kutya hónapokig ártatlanul éldegélt, maga volt a megtestesült kellem, aztán megint eltűnt, és kezdődött minden elölről. Most Jim mellett lépdelvén úgy vélte, hallja elfojtott nyüszítését, érzi az egész testén égnek meredő sortéit. Jimnek mintha még a füle is lelapult volna, a frissen érkezett sötétséget szimatolta. Olyan szagokat is megérzett, melyeket senki más, meghallotta más időket mérő órák tiktakolását is. E pillanatban még a nyelve is idegennek tűnt, mely először alsó, majd a fölső ajkán futott végig, ahogy ismét megtorpantak Miss Foley háza előtt.

Az ablak üresen állt.

– Becsöngetek – mondta Jim.

– Micsoda? Szemtől szembe akarod látni?!

– Nagyanyám szemöldökére, Will, valahogy csak meg kell bizonyosodnunk róla, nem? Megrázzuk a mancsát, belenézünk a szemébe, vagy valami ilyesmi, és ha ő az...

– Nem figyelmeztethetjük Miss Foleyt az ő orra előtt!

– Később idecsörgünk, pupák. Gyerünk!

Will sóhajtva hagyta magát fölvezetni a lépcsőn, és akarta is tudni meg nem is, hogy a házban lévő fiúban valóban Mr. Cooger rejtőzik-e, épp csak annyira láthatóan, mint a szempillák közt megrebbenő szentjánosbogár.

Jim becsöngetett.

– És ha ő nyit ajtót? – kérdezte Will. – Öregem, tisztára be vagyok tojva. Te hogyhogy nem félsz, Jim?

– Nem eszi meg a fene – tátotta el száját Jim, ahogy csöppet sem reszkető kezét tanulmányozta. – Igazad van, tényleg nem félek!

Nyílt az ajtó.

Miss Foley sugárzó arca tekintett rájuk.

– Jim! Will! Milyen kellemes meglepetés.

– Minden rendben, Miss Foley? – tört ki Will.

Jim figyelmeztetőn rámeredt. Az asszony kacagott.

– Miért ne lenne?

Will elvörösödött.

– Azok a francos cirkuszi tükrök...

– Ugyan, már el is felejtettem. Bejöttök, fiúk? – tárta ki az ajtót.

Will lépett egyet, majd megkövült.

Miss Foley mögött a nappali bejáratában egy gyöngyfüggöny lógott, akár egy sötétkék nyári zápor.

Ahol a színes eső a padlóhoz ért, egy pár kicsi, poros cipő kandikált ki. A gonosz fiú álldogált a felhőszakadás rejtekében.

„Gonosz? – pislogott Will. – Miért gonosz? Csak.” A csak épp elégséges indoknak tűnt. Igenis egy fiú, és igenis gonosz.

– Robert? – fordult Miss Foley a zuhanás közepette megdermedt, sötétkék esőgyöngyök felé. Megfogta Will kezét, és szelíden beljebb húzta. – Ismerkedj meg két diákommal.

Az eső utat nyitott: egy hamvas, vattacukor-rózsaszín kéz bukkant föl, mintha a hall levegőjét vizsgálná.

„Te jóságos ég! – futott át Will fején. – A szemembe fog nézni, és meglátja a körhintát meg önmagát visszafelé forogni! Tudom, hogy a kép a szemgolyómra égett, mintha villám csapott volna belém!”

– Miss Foley! – nyögte.

Rózsaszín arc bújt ki a homályos, fagyott vihar-nyakékek közül.

– Valami szörnyűség történt.

Jim keményen megbökte Will könyökét, hogy elhallgattassa.

A test is áttört a sötét gyöngyfolyamon. A fiú mögött elnémult az eső.

Miss Foley várakozón hajolt Will felé. Jim megragadta barátja könyökét, és erősen megszorította. Amaz dadogott, elöntötte a pír, majd kibökte:

– Mr. Crosetti!

Egyszeriben teljesen tisztán látta maga előtt a fodrászüzlet ablakába kitett táblát, melyet rohanvást látott is meg nem is:

BETEGSÉG MIATT ZÁRVA

– Mr. Crosetti! – ismételte, majd sietve hozzátette: – Meghalt!

– Micsoda? A fodrász?

– A fodrász? – visszhangozta Jim.

– Látja ezt a frizurát? – emelte remegő kezét a hajához Will. – Az ő műve. Épp ott mentünk el, kint volt a tábla, és az emberek azt mondták...

– Nagy kár. Sajnálom. – Miss Foley megfogta és előrébb tuszkolta az idegen fiút. – Srácok, ez Robert, az unokaöcsém Wisconsinból.

Jim kezet nyújtott. Robert, az unokaöcs kíváncsian szemlélte.

– Mit bámulsz? – kérdezte.

– Ismerős az arcod – felelte Jim.

„Jim!” – kiáltotta magában Will.

– Hasonlítasz egy nagybácsimra – folytatta amaz mézesmázosan.

Az unokaöcs tekintete Willre szökkent, aki makacsul a padlóra meredt, attól rettegve, hogy szemében ott köröz a körhinta emlékképe. Őrült vágy fogta el, hogy dúdolni kezdje a visszafelé hangzó zenét.

„Szembenézek vele!” – határozott.

Tekintetét egyenesen a fiúra emelte.

Elképesztő volt, őrjítő, a padló süllyedni kezdett; ugyanis a fényes, rózsaszín halloween maszk egy aranyos kisfiú arcát ábrázolta, ám a szemnek vágott lyukban Mr. Cooger vénséges vén szeme kukucskált ki és ragyogott, akár az éles, kék csillagok, melyek fénye évmilliókig utazik, míg ideér. És a fényes viaszmaszkba vágott orrnyíláson át Mr. Cooger gőzt szívott be és jeget fújt ki. És a picuri, Valentin-napi cukorszínű nyelv izgett-mozgott az ápolt, fehér vattacukor fogak mögött.

A résnyire összehúzott szemének pupillájába beépített fényképező minden pislantással újabb képet rögzített. A lencse, akár a nap, föllobbant, majd újra csöndesen és hidegen izzott.

Szeme Jimre szegeződött. Pislant-csattint. Bemérte Jimet, fókuszált, kattintott, előhívott, szárított és elraktározott a sötétben. Pislant-csattint.

Mégis csupán egy fiú állt egy asszonnyal meg két másik fiúval egy hallban...

Mindeközben Jim zavartalanul viszonozta a pillantást, meg se rezzent, készítette a saját képeit Robertről.

– Vacsoráztatok már, fiúk? – kérdezte Miss Foley. – Épp oda akartunk ülni...

– Mennünk kell!

Mind úgy néztek Willre, mintha azon álmélkodnának, miért nem szeretne örökre itt ragadni.

– Jim... – dadogta – anyukád egyedül van otthon...

– Ja, igaz – mondta vonakodva Jim.

– Tudjátok, mit? – Az unokaöcs elhallgatott, hogy magára vonja a figyelmet. Amikor feléje fordultak az arcok, az unokaöcsben lakozó Mr. Cooger tovább fényképezett, pislant-csattint, pislant-csattint, hegyezte játék fülét, elbűvölő játék szemével figyelt, babaszáját pekingi öleb-nyelvével nedvesítve. – Csatlakozzatok hozzánk desszertre. Na?

– Desszert?

– Elviszem Will a nénit a cirkuszba. – A fiú addig simogatta Miss Foley karját, míg az idegesen elnevette magát.

– Cirkuszba? – kiáltott föl Will, majd visszafogta a hangját. – Miss Foley, azt tetszett mondani...

– Azt tetszettem mondani, hogy ostobán beijedtem – vágott közbe az asszony. – Szombat este van, épp cirkuszhoz való idő, meg hogy megmutassam unokaöcsémnek a várost.

– Csatlakoztok később? – kérdezte Robert Miss Foley kezét fogva.

– Pompás! – felelte Jim.

– Egész nap csavarogtunk, Jim – szólt rá Will. – Anyukád meg beteg.

– El is felejtettem. – Jim tekintetéből tiszta kígyóméreg sütött feléje.

Klatt. Az unokaöcs mindkettőjükről röntgenképet készített, amely kétségkívül elárulta a meleg húsban lévő hideg csontok reszketését. Kezet nyújtott.

– Akkor holnap. Találkozunk a sátraknál.

– Klassz – csapott a kis kézbe Jim.

– Viszlát! – ugrott ki az ajtón Will, majd még egyszer a tanárnőhöz fordult kétségbeesett tekintettel: – Miss Foley...

– Igen, Will?

„Ne menjen azzal a fiúval – gondolta. – Óvakodjon a cirkusztól. Kérem, maradjon itthon!” Fennhangon pedig azt mondta:

– Mr. Crosetti meghalt.

Az asszony bólintott, megsimogatta, és arra számított, hogy a fiú elsírja magát. Amíg ő erre várt, Will kiráncigálta Jimet a házból, az ajtó becsapódott Miss Foley előtt, és a kis rózsaszín arc a lencsékkel egyre csak fényképezett, megörökítette a két bamba fiút, ahogy lefelé botladoznak a lépcsőn az októberi estében. Közben Will fejében újra száguldani kezdett a körhinta, fönt a fákon pedig úgy ropogtak a széltől a levelek, mintha olajban sültek volna.

– Kezet ráztál vele, Jim! – hadarta suttogva Will. – Mr. Coogerrel! Csak nem akarsz találkozni vele?!

– Mr. Cooger, ahogy mondod. Öregem, az a szem. Ha találkozhatnék vele ma este, az egész bújócska megoldódna. Mi ütött beléd, Will?

– Még hogy mi ütött belém! – A lépcső aljára érve a beszélgetés suttogó szópárbajjá durvult, miközben föl-fölpillantottak az üres ablakokra, ahol hébe-korba egy árnyék suhant el. Willnek elakadt a szava. Fejében irányt váltott a zene. Szeme elkerekedett a döbbenettől. – Jim, az a zene, ami a gőzorgonán szólt, amikor Mr. Cooger megfiatalodott...

– Igen?

– A „Gyászinduló” volt! Visszafelé!

– Milyen Gyászinduló?

– Milyen! Chopin egyetlen ilyet írt, Jim! A Gyászinduló!

– De miért játszották visszafelé?

– Mr. Cooger egyre távolodott a sírtól, nem pedig közeledett feléje, nem igaz? Fiatalabb és kisebb lett, ahelyett, hogy vénségében holtan rogyjon össze.

– Szenzációs vagy, Will!

– Aha, de... – A fiú megmerevedett. – Ott áll megint. Az ablakban. Integessünk. Viszlát! Most induljunk, és fütyüljünk valamit. Csak ne Chopint, az isten szerelmére.

Jim intett. Will úgyszintén. Fütyülni kezdtek: „Ó, Susanna”.

Az árnyék az ablakban visszaintett.

A fiúk elsiettek az utcán.

20. Fejezet

Két ház, két kihűlt vacsora.

Jimmel egy szülő kiabált, Will-lel kettő.

Mindkettőjüket vacsora nélkül küldték a szobájukba.

Mindez héttől hét harmincig tartott.

Ajtók csukódtak, zárak kattantak.

Ketyegtek az órák.

Will az ajtónál toporgott. El lett zárva a telefontól. De még ha fel tudná is hívni, Miss Foley nem venné föl. Mostanra már nincs is a városban... te jóságos ég! Különben is, mit mondhatna neki? Miss Foley, az unokaöcs nem unokaöcs? Az a fiú nem is fiú? Vajon nem nevetné ki a tanárnő? Dehogyisnem. Mert, legalábbis látszólag, az unokaöcs igenis unokaöcs volt, a fiú pedig fiú.

Az ablak felé fordult. Szemközt, a szobájában Jim ugyanezzel a dilemmával került szembe. Mindketten tusakodtak. Még túl korán volt, hogy kinyissák az ablakot és átsuttogjanak egymásnak. Lent a szülők éberen figyeltek, fülükben kristály lehallgatópihéket növesztve.

A maga házában mindegyik fiú végigdőlt a maga ágyán, matracukból szűkös évekre eltett csokidarabokat ástak elő, és komoran kérődztek.

Ketyegtek az órák.

Kilenc. Kilenc harminc. Tíz.

A kilincs leheletfinoman megzörrent, ahogy apja elfordította a zárban a kulcsot.

„Apa! – kiáltott föl magában a fiú. – Gyere be! Beszélnünk kell!”

Ám apja csak álldogált töprengve a hallban, és csupán zavara, mindig tanácstalan és kissé rémült arca érződött az ajtón túl.

„Nem jön be – gondolta Will. – Köntörfalazni, kertelni, meghátrálni, azt igen. De hogy bejöjjön, leüljön és végighallgasson? Mikor tette ezt, és fogja-e valaha?”

– Will...?

A fiú pulzusa szaporább lett.

– Will... légy óvatos – mondta apja.

– Óvatos? – hallotta közeledő anyja emelt hangját. – Ez minden, amit mondasz neki?

– Mi mást? – Apja már lefelé ment a lépcsőn. – Ő ugrik, én mászok. Hogy jöhetne össze két ilyen ember? Ó túl fiatal, én meg túl öreg vagyok. Jézusom, néha azt kívánom, bárcsak sosem.

Ajtócsapódás. Apja távolodó léptei a járdán.

Will legszívesebben kitárta volna az ablakot, hogy utánakiáltson. Egyszeriben olyan elveszettnek érezte apját ebben az éjszakában. Arra gondolt: „Ne miattam aggódj, apa, hanem magad miatt! Maradj itthon! Veszélyes, ne menj!”

De nem kiáltott. Amikor végül óvatosan kikukucskált az ablakon, kihalt utcát látott, és tudta, idő kérdése, és a házak rengetegében, a könyvtárban kigyúl az a fény. Ha kiöntenek a folyók, ha tüzet okád az ég, a könyvtár a legnagyszerűbb hely, számos termével meg a könyveivel. Kis szerencsével senki sem talál ott rád. Hogy is találhatnának, hiszen te Tanganyikába kerültél ‘98-ba, Kairóba 1812-be vagy Firenzébe 1492-be?!

...légy óvatos...

„Mit értett ezen apa? Megszimatolta a pánikot, hallotta a zenét, odalopódzott a sátrakhoz? Nem. Apa aztán soha.”

Will egy játék golyóval megdobta Jim ablakát.

Kopp. Csönd.

Látta maga előtt, ahogy Jim üldögél a sötétben, magában ketyeg, lehelete foszforként vibrál a levegőben. Kopp. Csönd.

Ez nem vallott Jimre. Eddig mindig felszaladt az ablak, és Jim kidugta a fejét, megérlelve benne a kiáltásokat, titkos sziszegéseket, kuncogásokat, lázadásokat és zendülő rohamokat. – Tudom, hogy ott vagy, Jim! Kopp. Csönd.

„Apa a városban. Miss Foley azzal a ki tudja, kivel. Kutyafáját, Jim, tennünk kell valamit! Ma éjjel!” Eldobta az utolsó apró játék golyót.

...kopp...

Lehullt a néma fűbe. Jim nem jött az ablakhoz.

„Ma éjjel” – ez járt Will fejében, aki öklét harapdálta. Hidegtől kilelt tagokkal, mereven nyúlt el az ágyon.

21. Fejezet

A ház mögötti keresztutcában hatalmas, fenyődeszkákból készített régimódi deszkajárda futott. Ott volt, amióta csak Will az eszét tudta, amióta a civilizáció ontani kezdte az unalmas, kemény, könnyen tönkremenő betonjárdákat. Finom érzések és vad sugallatok szerint élő nagyapja, aki semmit sem hagyott szó nélkül, minden erejét latba vetette eme pusztulással fenyegetett, sajátos látványosság érdekében, és tucatnyi ezermesterrel jó negyven láb hosszan beljebb vezették a deszkajárdát a keresztutcába, ahol az mint egy meghatározhatatlan szörny csontváza hevert éveken át, perzselte a nap, rohasztották a buja esők.

A toronyóra tízet ütött.

Az ágyban fekvő Will most ébredt rá, hogy nagyapja másik korból való robusztus ajándéka jár az eszében. Arra várt, hogy a deszkajárda megszólaljon. Hogy milyen nyelven? Nos...

A fiúk többnyire nem úgy hívják barátaikat, hogy szépen becsöngetnek az ajtón. Jobb szeretik szeméttel megbombázni a ház deszkafalát, a tetőzsindelyen makkal kopogtatni, vagy a padlásszoba ablakpárkányára sárkányt röptetni, és arra csavarni titokzatos üzenetet.

Ez állt Jimre és Willre is.

Késő éjjel, ha sírköveken való átugrálas volt műsoron, vagy morcos emberek kéményébe döglött macska leengedése, valamelyikük kilopakodott a holdfénybe, és xilofontáncot lejtett azon a vén, üreges és visszhangos, zenélő deszkajárdán.

Az évek során felhangolták a járdát; felfeszítettek egy A deszkát, és ideszögezték, kiemeltek egy F hangút, és ott kalapálták le, mígnem az építmény olyan melodikussá vált, amennyire az időjárás és a két impresszárió erejéből csak telt.

Az eldobogott dallam egyben az éji kalandról is árulkodott. Ha Jim a „Messze lent a Swanee folyón” hét-nyolc hangjegyét trappolta, akkor Will már úgy mászott elő, hogy tudta, a holdat fogják üldözőbe venni a folyó menti barlangokba futó patakban. Ha Will ugrabugrált úgy a deszkákon, mint egy leforrázott terrier, és a dallam távolról emlékeztetett a „Georgiái vonulás”-ra, Jim tudta, érett szilvával, barackkal vagy almával fogják betegre zabálni magukat a város körüli kertekben.

Ezen az éjjelen tehát Will egy őt szólító dallamra várt lélegzetvisszafojtva.

„Vajon mit fog Jim játszani, amibe bele tudja foglalni a vándorcirkuszt, Miss Foleyt, Mr. Coogert és/vagy a gonosz unokaöcsöt?”

Tíz óra tizenöt. Tíz harminc.

Semmi zene.

Willnek nem volt ínyére a gondolat, hogy barátja a szobájában ücsörög, és közben az jár a fejében... mi is? A Tükörlabirintus? Amit ott látott? És amit annak hatására eltervezett?

Különösen nem volt ínyére az a gondolat, hogy Jimnek nincs apja, aki közé és a cirkuszi sátrak meg a mezőkön ólálkodó összes sötét dolog közé álljon. Egy olyan anyától pedig, aki annyira szerette maga mellett tudni, egyszerűen muszáj volt elszakadni, kiszökni, beszívni a szabad éjszaka levegőjét, megismerni a szabad éjszaka vizeinek futását a még szabadabb tengerek felé.

„Halljuk a zenét, Jim!” – türelmetlenkedett.

És tíz harmincötkor megtörtént.

Hallotta, vagy legalábbis hallani vélte, ahogy a csillagfényben Jim elrugaszkodik, majd végignyúlik a hatalmas xilofonon, akár tavasszal a kandúr. És a dallam! Tényleg ugyanaz a gyászinduló volt, amit a vén körhinta gőzorgonája visszafelé játszott?!

Nyitotta az ablakot, hogy megbizonyosodjon, de ekkor hangtalanul kitárult Jim ablaka.

Nem ő játszott a deszkákon! Csak a képzeletében szólalt meg a zene, mert annyira várta. Will valamit súgni akart, de lenyelte, mert Jim egyetlen szó nélkül lecsusszant az ereszcsatornán.

„Jim!”– kiáltott rá magában Will.

A gyepre leérkezett Jim megmerevedett, mintha meghallotta volna.

„Nélkülem akarsz menni, Jim?”

Jim gyorsan fölpillantott.

Ha meglátta is Willt, nem adta jelét.

„Mi még mindig pajtások vagyunk, Jim, megszimatoljuk és meghalljuk, amit senki más, egy a vérünk és egy a futásunk. És most első ízben elszöksz előlem! Ejtesz engem!”

A kocsifelhajtó azonban már üresen állt.

Szalamandra zörgette meg a sövényt; ott ment Jim.

Will kint termett az ablakon, le a lugas rácsozatán, át a sövény fölött, s csak ekkor ötlött fel benne a gondolat: „Egyedül vagyok. Ha szem elől tévesztem Jimet, akkor ez lesz az első éjszaka, amikor egyedül vagyok kint. Hová is igyekszem? Ahová Jim. Istenem, segíts, hogy ne maradjak le!”

Jim mint egeret cserkésző sötét bagoly suhant. Will mint ezt a baglyot követő fegyvertelen vadász szökdécselt. Árnyékuk októberi gyeptengereken vitorlázott.

És amikor megálltak...

Miss Foley háza előtt találták magukat.

22. Fejezet

Jim hátralesett.

Will bokorrá vált a bokrok sorában, árnyékká az árnyékok között, s csupán szeme fénylett, két csillagragyogású kerek üveg, melyben Jim tükröződött, ahogy suttogva szólongat valakit az emeleti ablakok mögött.

– Hé, ott fönt... hé...

„Te jó ég, azt akarja, hogy felmetéljék és teletömjék a Tükörlabirintus üvegdarájával” – rémüldözött Will.

– Hé! – kiáltotta fojtott hangon Jim. – Te...!

Árnyék vetült az ablakot hályogként borító redőnyre. Egy apró árnyék. „Az unokaöcs hazahozta Miss Foleyt, és már lepihentek külön szobáikban, vagy... Ó, istenem – fohászkodott Will –, remélem, Miss Foley épségben hazaért. Talán a villámhárító-ügynökhöz hasonlóan ő is...”

– Hé...!

Jim szemébe az a feszült várakozástól felhevült tekintet költözött, amellyel nyári éjeken a pár utcával arrébb lévő ház ablakszínházának árnyjáték-előadásait is szokta nézni. Ő volt a macska, aki szeretettel, áhítattal várja egy különleges, gonosz egér megjelenését. Görnyedt teste most lassanként nőni látszott, mintha az a dolog húzná a csontjait, mely hirtelen eltűnt az ablakból.

Will a fogát csikorgatta.

Érezte a házon fagyos lélegzetként átlibegő árnyékot. Nem tudta tovább türtőztetni magát. Előugrott.

– Jim! – ragadta meg barátja karját.

– Will! Te mit csinálsz itt?!

– Ne állj szóba vele, Jim! Tűnjünk innét. A mindenségit, hát keresztben lenyel, a csontjaidat meg kiköpi!

Jim lerázta magáról Will kezét.

– Menj haza, Will! Mindent elrontasz!

– Rám a frászt hozza, Jim. Te mit akarsz tőle? Délután... láttál valamit a labirintusban?!

– ...igen...

– Az isten szerelmére, mit? – Will megragadta Jim ingét. Érezte a barátja szívének lüktetését. – Jim...

– Engedj – mondta Jim alig hallhatóan. – Ha észrevesz téged, nem jön ki. És ha nem engedsz, Willy, majd megbánod, amikor...

– Na, mikor?

– Amikor idősebb leszek, a fenébe, idősebb! – És leköpte.

Will úgy ugrott hátra, mintha villám csapott volna belé.

Üres kezére nézett, majd letörölte arcát.

– Ó, Jim – kesergett. Ekkor megütötte a fülét a körhinta hangja, éjfekete vizeken siklott körbe és körbe, Jim pedig egy fekete csődörön lovagolt, faárnyékban körözve. Will szeretett volna felkiáltani: „Tessék, nézd a körhintát, előre forog, ezt akartad, nemde, Jim? Előre, nem pedig hátra, veled együtt, egy kör, és tizenöt éves vagy, még egy, és tizenhat, még három, és tizenkilenc! Zenét! Túl a húszon, nagyra nőve. Többé már nem tizenhárom, vagyis majdnem tizennégy éves Jim áll az üres gyalogúton mellettem, aki kicsi vagyok, fiatal és rémült!”

Will lendült, és keményen orrba vágta Jimet.

Aztán ráugrott, szorosan lefogta és kiáltozva a bokrok közé döntötte. Rácsapott Jim szájára, dühös morgását, kiáltásait elfojtandó beletömte-gyömöszölte ujjait, hadd rágja, harapja.

Nyílt a ház ajtaja.

Will a szuszt is kiszorította Jimből, rátehénkedett, szorosan betapasztotta a száját.

Valami állt a tornácon. Egy apró árnyék pásztázta a várost, Jimet kereste és nem találta.

De csak a Robert nevű fiú volt az, a barátságos unokaöcs. Meglehetős közönnyel közeledett, zsebre vágott kézzel, alig hallhatóan fütyörészve, s az éjszaka levegőjét ízlelgette, ahogy ez már a fiúk szokása, akik elepednek a kalandokért, melyek ritkán történnek meg csak úgy, melyeket maguknak kell valóra váltaniuk. A halálos ölelésben Jimhez láncolt, szorosan lelapuló Will igencsak megdöbbent, megpillantván a hétköznapi fiút, a fesztelen tekintetet, a szerény testtartást, a kicsi és könnyed személyiséget, melyben az utcai világítás nem mutatott ki semmiféle rejtőzködő felnőttet.

Robert bármelyik pillanatban nagy lendületet véve odaugorhatott hozzájuk, hogy együtt játsszanak, lábukat összeakasszák, kezük erejét összemérjék, ugassanak és harapjanak, mint május tájt a kölyökkutyák, míg végül aztán nevetve terülnek el a füvön, hiszen a rettegést felélték, félelmük pedig beleolvadt a harmatba, és a semmiségekkel teli álom oly sebesen elillan, mint általában, amikor felpattan a szem. Hiszen valóban az unokaöcs állt ott, kerek arca üde és krémsimaságú, akár a barack.

Ráadásul rá is mosolygott a két fiúra, akiket most vett észre, összegabalyodott tagokkal a fűben.

Majd kapta magát és berohant a házba. Valószínűleg fölszaladt az emeletre, matatott valamit, aztán újra leszáguldott, mert mialatt ők ketten igyekeztek megragadni, lebirkózni, túldühöngni egymást, csörgő-csilingelő hang gyöngyözött ki a gyepre.

Az unokaöcs átszökkent a tornác korlátján, és akár a párduc, oly puhán ért le a fűre, saját árnyékába bújva.

Kezében csillagok pompáztak, amiket odaszórt Jim mellé; csak úgy kopogtak, gurultak, pislákoltak, A két fiú fektében mozdulatlanná dermedt a rájuk záporozó arany- és gyémánttűzben.

– Segítség! Rendőrség! – kiáltotta Robert.

Will annyira megdöbbent, hogy elengedte Jimet.

Jim is annyira megdöbbent, hogy elengedte Willt.

Egyszerre nyúltak a szétszórt hideg jégdarabok után.

– Atyavilág, egy karkötő!

– Gyűrű! Nyaklánc!

Robert rúgott, és a járdaszélen álló két szemétláda mennydörgő robajjal feldőlt.

Az emeleti ablakban kigyúlt a villany.

– Rendőrség! – Robert még egy fényzuhatagot szórt a lábuk elé. Arcáról lekerült a hamvas barack-mosoly, mint egy dobozba elzárt robbanás, és nyakába kapva lábát, elszáguldott az utcán.

– Várj! – pattant föl Jim. – Nem bántunk!

Will elgáncsolta, és ő elvágódott.

Fönt kinyílt az ablak, és Miss Foley dugta ki a fejét. A térdelő Jimnél egy női óra volt. Will pislogva meredt a kezében tartott nyakláncra.

– Ki van ott? – kiáltott Miss Foley. – Jim? Will? Mi az a kezetekben?

De Jim már szaladt, ahogy a lába bírta. Will is épp csak addig várt, míg az ablak egy jajszó kíséretében kiürült, és Miss Foley visszahúzódott ellenőrizni a szobáját. Majd amikor meghallotta a teli tüdőből jövő sikoltást, tudta, az asszony felfedezte a betörést.

Will tudta azt is, hogy azzal, hogy elfutott, pontosan azt tette, amire az unokaöcs számított. Vissza kellett volna fordulnia, összeszedni az ékszereket, és elmondani Miss Foleynak, mi is történt valójában. De meg kellett mentenie Jimet!

Hallotta, hogy messze mögötte Miss Foley újra kiáltozni kezd, és egyre több helyütt gyúltak ki fények. „Will Halloway! Jim Nightshade! Éjszakai ámokfutók! Tolvajok! Hát ezek vagyunk – gondolta Will. – Ó, istenem! Ezek vagyunk! Mostantól mondhatunk bármit, senki sem fog hinni nekünk! Se a vándorcirkuszt, se a körhintát, se a tükröket vagy a gonosz fiút, semmit!”

Rohantak hát, három állat a csillagok fényében. Egy fekete vidra. Egy kandúr. Egy nyúl.

„Én – motyogta magában Will –, én vagyok a nyúl.”

És fehér volt és halálra rémült.

23. Fejezet

Jó húsz mérföld per óra sebességgel robogtak be a vándorcirkusz területére, plusz-mínusz egy mérföld; az unokaöcs az élen, mögötte Jim és jócskán lemaradva Will, aki megállt zihálni, lábát, fejét és szívét a kimerültség géppisztolysorozatai gyilkolták.

Az ijedten inaló unokaöcs hátrapillantott, és már nem mosolygott.

„Rászedtem – vélte Will. – Azt hitte, nem eredek utána, hanem hívom a rendőrséget, és ők ott tartanak, mert nem hisznek nekem, vagy azt hitte, hogy elbújok. Most meg beijedt, hogy laposra verem, föl akar ugrani a körhintára, és addig keringeni, míg idősebb és erősebb lesz nálam. Ó, Jim, Jim, meg kell állítanunk, gyermek képében tartani, letépni a bőrét!”

Ám Jim futásából látta, tőle nem számíthat segítségre. Jim nem Robertet üldözte. Ő az ingyenmenetért futott.

Az unokaöcs eltűnt egy sátor mögött, messze elöl. Jim utána. Mire Will a gyalogúthoz ért, a körhinta már ébredezett. A zene nyafogása, csörömpölése és dobogása közepette az unokaöcs az éjféli port örvényként felkavarva keringett a nagy emelvényen.

Jim tíz lépéssel hátrébb állt, a szökellő lovakat nézte, szeme tüzet fogott a magasra ugró csődör tekintetétől.

A körhinta előre forgott!

Jim előrehajolt.

– Jim! – kiáltott rá Will.

A gépezet mozgása révén az unokaöcs eltűnt szem elől, majd amikor visszasodródott, rózsaszín ujjaival intve, lágyan hívogatta:

– ...Jim...?

Az tett egy lépést előre.

– Jim! – vetődött rá Will.

Elérte, megragadta és tartotta Jimet, eldőltek, egymásra henteredtek.

A meglepett unokaöcs tovasuhant a sötétben, egy évvel öregebben. „Egy évvel öregebben, a teremtését, egy évvel magasabban, erősebben, gonoszabban!” – futott át Will fején.

– Istenem! Gyorsan, Jim!

Felugrott és a kapcsolószekrényhez, a rézkar, a porcelánfogantyú és az izzó vezetékek alkotta rejtélyhez szaladt. Megrántotta a kart, Jim azonban hátulról ellökte a kezét.

– Ne, Will! Elrontod! – Azzal visszanyomta a kart.

Will megpördült és pofon vágta. Megragadták egymás könyökét, tusakodtak, lökdösődtek, majd nekiestek a kapcsolószekrénynek.

Will látta az immár még egy évet öregedett gonosz fiút siklani az éjszakában. Még öt-hat kör, és erősebb lesz, mint ők ketten együtt!

– Meg fog ölni minket, Jim!

– Nem, engem nem!

Willbe belecsípett az áram. Felkiáltott, hátraszökkent, és ráütött a karra. A kapcsolószekrényből villám lövellt az ég felé. A robbanás földre döntötte a két fiút, onnét bámulták a megvadult körhintát.

A gonosz fiú elsüvített előttük, egy rézfába csimpaszkodva. Káromkodott. Köpködött. Szembeszállt a széllel és a centrifugális erővel. A lovakba és póznákba fogódzkodva a körhinta széle felé törtetett. Felbukkant, eltűnt, felbukkant, eltűnt. Tíz körömmel kapaszkodott. Torkaszakadtából ordított. A kapcsolószekrény kék szikraesőt hányt. A körhinta dobálta magát, akár a megriadt ló. Az unokaöcs megcsúszott és elesett. Egy fekete csődör acélpatája eltalálta. Vér öntötte el a homlokát.

Jim sziszegve tekergett, vonaglott, Will rajta feküdt és leszorította a fűbe, kiáltásra kiáltással felelt, mindkettőjüket egyaránt elsápasztotta a félelem, szívük igyekezett túldörömbölni a másikét. A kapcsolóból felszökő elektromos villámok fehér csillagtűzijátékban omoltak szét. A körhinta harmincat, negyvenet – „Engedj felszállnom, Will!” –, ötvenet fordult. A gőzorgona üvöltött, míg a gőzből kifogyván csontszárazzá nem szikkadt, aztán már nem játszott semmit, billentyűi értelmetlenül makogtak, s a kürtőkből csupán ciripelés bugyogott föl. A földön heverő, két izzadt fiú fölött villám bomlott ki, lángjával mutatta az utat a némán tolongó lovaknak, csak körbe-körbe, miközben az emelvényen egy alak hevert, aki már nem fiú volt, hanem férfi, és már nem is férfi, de több mint férfi, és még több meg még több, és még annál is sokkal, de sokkal több.

– Ó... ó... ó, nézd, Will, ő... – tátogott Jim, majd szipogni kezdett, hiszen mozgásképtelenné téve és a földre szorítva többet nem tehetett. – Ó, istenem, Will, kelj föl! Vissza kell forgatnunk a másik irányba!

Fények gyúltak a sátrakban.

De egy lélek sem mutatkozott.

„Vajon miért? – ragadta meg a gondolatot mohón Will. – A robbanások? Az elektromos vihar? Azt hiszik ezek a csodabogarak, hogy maga a világ perdült táncra a gyalogúton? Hol jár Mr. Dark? A városban? Valami rosszban sántikál? Mi, hol, miért?”

Hallani vélte a körhintán elterült, meggyötört alak szívverését: szupergyorsán, majd lassan, gyorsan, lassan, nagyon gyorsan, nagyon lassan, hihetetlenül gyorsan, aztán olyan vontatottan, ahogy fehér, téli éjeken a hold vánszorog az égbolton.

Valami vagy valaki erőtlenül nyöszörgött a körhintán.

„Istennek hála, hogy sötét van – gondolta Will. – Istennek hála, hogy nem látom. Ott megy valami. Itt jön. Ott megy újra, bármi is az. Ott... és ott...”

A rázkódó gépezeten a baljós árnyalak megkísérelt feltápászkodni, de már elkésett, és elkésett, még jobban elkésett, és még annál is jobban elkésett, jaj, iszonyúan elkésett. Összeroskadt. A forgó Földhöz hasonlóan a körhinta magával ragadott levegőt, napfényt, értelmet és érzelmet, s nem hagyott hátra mást, csupán sötétséget, hideget és múlt időt.

A kapcsoló végsőt öklendezve ízekre robbant szét.

A vándorcirkusz összes fénye kialudt.

A hideg éji szelet híva támaszul a körhinta lassítani kezdett.

Will elengedte Jimet.

„Hányszor is fordult körbe – töprengett –, hatvanszor, nyolcvanszor... kilencvenszer?”

„Hányszor?” – kérdezte Jim halálra vált arca, aki a halott fűben remegve elnyugodó halott körhintát bámulta, a forgásában megállított világot, melyet immár semmi, sem a szívük, sem a kezük vagy a fejük nem küld vissza sehova.

Suttogó cipőjükben közelebb óvakodtak a szerkezethez.

Az árnyalak a deszkapadló feléjük eső oldalán hevert, arca elfordítva.

Egyik keze lelógott a dobogóról.

Nem fiúkéz volt.

Tűz olvasztotta óriási viaszkéz benyomását keltette.

Haja hosszú, fehér és pókszerű. A fújtató sötétség úgy lebegtette, mint a tejelőkóró indáját.

A fiúk lehajoltak megnézni az arcát.

Lehunyt, mumifikálődott szem. A porcokra ráaszott orr. A száj szétroncsolt fehér virágának szirmai vékony viaszhüvellyé tekeredtek az összeszorított fogak körül, melyeken át alig hallható gurgulázás szűrődött ki. A férfi teste elveszett a ruhában, akár egy csöpp gyermeké, ugyanakkor hosszan nyúlt el és öreg volt, vén, vénséges vén, nem kilencven, nem száz és nem is száztíz, de százhúsz, vagy ami még képtelenebb, százharminc éves.

Will hozzáért.

Hideg volt, akár egy albínó béka.

Holdmocsarak és ősi egyiptomi pólya szagát árasztotta. Múzeumban találkozik ilyesmivel az ember, nikotinos vászonba csavarva és üveg mögé zárva.

De még életben volt, nyöszörgött, mint a csecsemő, és szemük előtt folytatódott halálos zsugorodása, gyorsan, nagyon gyorsan.

Will a körhinta mellé okádott.

Majd Jim és Will rohanni kezdett a gyalogúton, neki-neki ütődve egymásnak, kábult cipőjükkel kalapálva az őrült leveleken, a hihetetlen füvön, az anyagtalan földön...

24. Fejezet

Éjjeli lepkék sercegtek a magasan az útkereszteződés fölött lógó magányos, bádogernyőjű ívlámpán. Alant, a pusztaság kellős közepén álló, elhagyatott benzinkútnál egy másfajta sercegés hallatszott. A koporsónyi telefonfülkébe préselődve két holtsápadt fiú beszélt valakihez, akit eltakartak az éjszakába öltözött dombok, s közben összebújtak, valahányszor egy denevér a szárnyát suhogtatta, vagy ha felhő kúszott a csillagok elé.

Will letette a kagylót. A rendőrség a mentőkkel együtt úton volt.

Ahogy elcsigázva botorkáltak, Jimmel eleinte kiabáltak meg suttogtak meg lihegtek egymásnak: hazamennek, kialusszák, elfelejtik. Nem! Felugranak egy nyugatra tartó tehervonatira! Nem! Mert ha túlélte, amit tettek vele, akkor Mr. Cooger, az a vénember, az a vénségesnél is vénebb ember akár a világ végére is utánuk megy, hogy szétcincálja őket! A nagy vitatkozás és reszketés közepette a telefonfülkénél kötöttek ki, most pedig már látták is a bömbölő szirénával az út hepehupáin bukdácsoló rendőrautót és mögötte a mentőt. Az összes férfi a két fiúra meredt, akik fogvacogva álltak a lepkéktől hunyorgó fényben.

Három perccel később mindannyian a sötét gyalogúton lépdeltek, Jim mutatta az utat, s közben összevissza locsogott.

– Életben van. Muszáj hogy életben legyen. Nem szándékosan tettük! Sajnáljuk! – A sötét sátrakat fürkészte. – Hallják? Sajnáljuk!

– Nyugodj meg, fiú – mondta az egyik rendőr. – Vezess.

Az éjfélkék színű egyenruhát viselő rendőrök, a két szellemkinézetű orvos és a két fiú befordult az óriáskeréknél, és elérte a körhintát.

Jim felnyögött.

Szökellés közben megdermedt lovak taposták az éji levegőt. Csillagfény szikrázott a rézpóznákon. Semmi több.

– Eltűnt...

– Itt volt, esküszünk! – erősködött Jim. – Százötven, kétszáz éves volt, és haldoklott!

– Jim – szólalt meg Will.

A négy férfi nyugtalanul fordult meg.

– Biztosan bevitték a sátorba. – Will indult volna, de az egyik rendőr megfogta a könyökét.

– Azt mondtad, százötven éves? – kérdezte Jimet. – Miért nem mindjárt háromszáz?

– Az is lehet! Ó, istenem... – Jim elfordult és kiáltozni kezdett. – Mr. Cooger! Segítséget hoztunk!

A Szörnyszülöttek Sátrában világosság gyúlt. A sátrak előtt az óriási lobogók csapdostak és dörögtek az ívlámpák szétáradó fényében. A rendőrök felnéztek. MR. CSONTVÁZ, A PORBOSZORKÁNY, A VASGYÚRÓ, LÁVAIVÓ VEZÚVIÓ! – lejtettek táncot az egyes zászlókon a hatalmas, festett nevek.

Jim megtorpant a sustorgó szörny-show bejáratánál.

– Mr. Cooger? Ott van?

A sátor meleg oroszlánlevegőt lélegzett ki.

– Mi az? – kérdezte a rendőr.

– Azt mondták: „Igen” – betűzte a sátorponyva mozgását Jim. – Azt mondták: „Gyertek be.”

Jim belépett. A többiek követték, Bent a sátorpóznák összevissza árnyékai közt hunyorogva vették szemügyre a magas dobogókat, melyeken szörnyszülöttek és számtalan, a világot bejárt, nyomorék arcú, csontú vagy elméjű különc várakozott.

A bejárat közelében egy ingatag kártyaasztalnál négy férfi ült, kezükben narancssárga, citromsárga, napsárga kártyák, azokon pedig holdszörnyek és nap szimbolizálta, szárnyas emberek. Ott ült a csípőre tett kezű Csontváz, akin akár egy pikolón, játszani is lehet; a Dagi, akit esténként kiszúrnak, reggelre kelve pedig újra fölpumpálnak; a Bütyök néven ismert apróság, akit pár fillérért akár postán is fel lehetne adni csomagként; mellette pedig a sejtek és az idő még kisebb balesete gubbasztott, a parányi Törpe, akinek arca ki sem látszott a gyulladásos, reszketeg, a tölgyfa kérgéhez hasonlóan bütykös ujjai között tartott lapok mögül.

„A Törpe! – rezzent össze Will. – Azok a kezek! Ismerős, ismerős. Hol? Mikor? Mit?” Aztán tekintete továbbszökkent.

Feszes fekete nadrágban, hosszú fekete harisnyában, fején fekete csuklyával monsieur Guillotine-t pillantotta meg, aki kezét mellén összefonva, kihúzott derékkal strázsált szecskavágója mellett. A penge: szikrázó, meteorragyogású kés magasan a sátorégen, mely alig várta, hogy hasíthassa a levegőt. Lent, a fejnek szánt nyílásban egy bábu hevert, várva gyors végzetét.

Amott Vasgyúró állt, merő kötél és ín, merő acél és vas, eleven csontmángorló, állkapocs-ropogtató, lópatkóhajlító.

És az elkopott fogú, leforrázott nyelvű Lávaivó Vezúvió, aki tűzgömbök garmadáit röppentette föl, melyek sziszegő lángkerékké álltak össze, árnyakat zavarva föl a sátor tetején.

A közelben a maguk fülkéjében további harminc szörnyszülött kísérte figyelemmel a repkedő lángcsóvákat, mígnem a Lávaivó pillantása arra tévedt, meglátta a hívatlan vendégeket, és hagyta leomolni az általa épített világot. A napok egy dézsába fúltak.

Gőz gomolygott. Mindenki megdermedt, akár egy csoportképen.

Még a bogárzümmögés is elhallgatott.

Will gyorsan körbenézett.

A legnagyobb színpadon, kezében fúvócső-lövedékszerű tetoválótűt egyensúlyozva Mr. Dark, a Tetovált Ember feszített.

Húsán vadul tolongtak a festett alakok. Derékig nekivetkőzve bökdöste magát, egy újabb ábrával ajándékozva meg bal tenyerét eme szitakötő-masinéria jóvoltából. Ekkor kezében az apróság kilehelte a lelkét, és ő megperdült. A mögötte lévő térséget kémlelő Will pedig felkiáltott:

– Ott van! Az Mr. Cooger!

A rendőrök és a mentősök felélénkültek.

Mr. Dark mögött állt a Villamosszék.

A székben pedig egy összeaszott férfi, akit utoljára a tönkrement körhintán láttak a fiúk, ahogy zihálva hevert, akár egy rakás csont és albínó viasz. Most kiegyenesedve, megtámasztva, ebbe a villámokkal teli szerkezetbe szíjazva ült.

– Ő az! Akkor... haldoklott.

A Dagi talpra küszködte magát.

A hórihorgas Csontváz megperdült ültében.

A Bütyök úgy szökkent le a fűrészporba, akár egy bolha.

A Törpe leejtette lapjait, ide-oda forgó szemében hol düh, hol gügyeség tükröződött.

„Ismerem! – döbbent rá Will. – Ó, istenem, mit tettek vele! A villámhárító-ügynök!”

Mert ő volt az. Valamely erő eleven emberököllé lapította, préselte, torzította...

A villámhárítók megszállottja.

Ekkor azonban két dolog történt csodás egymásutánban.

Monsieur Guillotine torkát köszörülte.

És föntről, a ponyvaégből a penge hazarepülő sólyom módjára aláhullt: megindult, csúszott, suhant, vágtatott, robogott... puff!

A bábu lemetszett feje lehullott.

És ahogy lehullott, Will saját fejét és arcát látta megvillanni benne.

Legszívesebben odarohant volna, hogy felemelje a fejet és megnézze, vajon az ő arcát viseli-e. De hát ki merészelne ilyesmit tenni? Nincs a világon az az ember, akinek lenne mersze kiüríteni azt a vesszőkosarat.

Aztán következett a második dolog.

Egy felállított, elöl üveg, koporsószerű fülke hátuljánál dolgozó műszerész kiengedett egy buktató akadályt, ami beindította az utolsó fogaskereket is a MADEMOISELLE TAROKK, A PORBOSZORKÁNY feliratú gépezet belsejében. Az üvegdobozban a női alak megbillentette a fejét, és hegyes orrára szinte feltűzte az előtte elhaladó fiúkat, akik a férfiakat vezették. Hideg viaszkezével a Végzet Porát kavargatta koporsójában egy kis asztalkán. Nem látott; szemére mérges pók font szoros, sötét szálú, tarka hálót. Igazi viasz madárijesztő volt, és a rendőrök megmosolyogták, majd továbbsétáltak, és monsieur Guillotine-on is derültek egyet; séta közben láthatóan fölengedtek, és egy csöppet sem bánták, hogy e késői kiszállás egy vidám látogatásba torkollt akrobaták és toprongyos varázslók próbavilágában.

– Uraim! – szökkent előre a fenyődobogón Mr. Dark és vele együtt a tetovált gyülekezet, mindkét hóna alatt egy-egy őserdő, bicepszein pedig egyiptomi viperák. – Isten hozta önöket! Épp jókor! Új műsorszámainkat próbáljuk! – Mellén minden lépésnél sosem látott szörnyek vicsorgatták agyaraikat, hasán pedig egy küklopsz vonaglott, hunyorgó, gügye szemét a köldök képezte.

„Úristen, ő cipeli magával azt a sokadalmat, vagy azok vonszolják őt a bőrénél fogva?” – döbbent meg Will.

Érezte, hogy a recsegő dobogókról, a fojtott fűrészporból az összes szörnyszülött arra fordul, és szemük, miként a rendőröké és mentősöké is, megigézve tapad arra a tetovált ember-kavalkádra, melynek egyetlen összeadódó mozdulata uralta és töltötte meg a légteret figyelemfelhívó néma kiáltásokkal egész föl a sátorégig.

Aztán a darázsfullánk égette népesség egy része beszélni kezdett. Eme kalligrafikus robbanásnak, saját izzadó bőrén bekövetkezett eme szörny-tömegszerencsétlenségnek Mr. Dark kölcsönözte a hangját. Az ő melléből törtek elő az orgonaszerű hangok. Acélkék és zöld lakótársai megremegtek, épp ahogy a valóságos szörnyszülöttek a sátor fűrészpor talaján, épp ahogy, meghallván azt legcsiklandósabb csontjaikban, Will és Jim is megremegett, és sokkal inkább szörnyszülöttnek érezték magukat, mint amazok.

– Uraim! Fiúk! Ebben a minutumban tökéletesítettük az új számot! Most látható először! – harsogta Mr. Dark.

A kezét megszokásból a pisztolytáskáján nyugtató, elöl álló rendőr felhunyorított a rémek meg lények lakta óriási karámra.

– Ez a fiú azt mondta...

– Mondta?! – A Tetovált Ember ugatásszerű nevetést hallatott. A szörnyszülöttek felháborodottan ugrabugrálni kezdtek, majd lecsendesedtek, amikor a vándorcirkusz tulajdonosa teljesen fesztelenül folytatta, tetoválásait simogatva és csitítgatva, és rajtuk keresztül valamiképp a szörnyszülötteket is simogatva és csitítgatva. – Mondta? De vajon mit látott? A srácok mindig berezelnek a mutatványoktól, nemde? Világgá szaladnak, amikor a szörnyszülöttek előugranak. De ma éjjel, főként ma éjjel!

A rendőrök a mögötte álló Villamosszékbe kötözött papírmasé emberalakot méregették.

– Ő kicsoda?

– Ő? – Will látta, ahogy Mr. Dark füsttől takart szemében önkéntelenül fellobban a tűz, majd ugyanolyan gyorsan ki is alszik. – Az új műsorszám. Mr. Elektrikó.

– Nem! Nézzék meg azt az embert! Nézzék! – tört ki Will, és megszállott hangjára a rendőrök feléje fordultak. – Hát nem látják? Halott! Csak a hevederek tartják meg!

A mentősök a fekete székbe hajított és ott ragadt óriási hópihére néztek.

„Azt hittük, hogy megy majd, mint a karikacsapás – futott át Will fején. – Az öreg, vagyis Mr. Cooger haldoklik, hát orvost hívunk, aki meggyógyítja, ő pedig talán megbocsát nekünk, és talán a vándorcirkusz sem bánt bennünket, hanem hagy elmenni. Most aztán hogyan tovább? Meghalt! Túl késő! Mindenki gyűlöl minket!”

És Will csak állt ott a többiekkel, s érezte a kihantolt múmiából, a hideg szájból és a fagyott szemhéj lepecsételte hideg szemből áradó jeges levegőt. A fagyott orrlyukakban egyetlen fehér szőrszál sem rebbent. Beesett inge alatt Mr. Cooger bordái merevek voltak, akár a kő, agyagajka mögött szárazjég fogak bújtak meg. Ha délben kitennék a napra, ontaná a gőzt.

A mentősök összenéztek és bólintottak.

Erre a rendőrök tettek egy lépést előre.

– Uraim! – Mr. Dark keze akár a tarantula szaladt föl egy elektromos, réz kapcsolótáblára. – Most pedig százezer volt fogja megperzselni Mr. Elektrikó testét!

– Ne! Ne engedjék! – kiáltott Will.

A rendőrök még egyet léptek. A mentősök szóra nyitották a szájukat. Mr. Dark vetett egy gyors, kérdő pillantást Jimre.

– Ne! Minden rendben! – kiáltott Jim.

– Jim!

– Igen, Will, semmi gond!

– Hátrébb! – A pók átölelte a kapcsolót. – Ez a férfi transzban van! Új műsorszámunkhoz tartozik, hogy hipnotizáltam! Ha hirtelen felébresztik, megsérülhet!

A mentősök becsukták a szájukat. A rendőrök megdermedtek.

– Százezer volt! Ám ő mégis túléli, ép elmével és testtel!

– Ne!

Az egyik rendőr megmarkolta Will karját.

A Tetovált Ember és a rajta eszeveszetten tolongó figurák és szörnyek lecsapták a kapcsolókart.

A sátorban kialudtak a fények.

A rendőrök, a mentősök és a fiúk tetőtől talpig csupa lúdbőr lettek.

Ám e váratlan, éjféli elsötétítés közepette a Villamosszék tűzhellyé változott, melyen az öregember úgy világított, akár egy kék, őszi fa.

A rendőrök hátrahőköltek, a mentősök pedig, csakúgy, mint a szörnyszülöttek, előrehajoltak, szemükben kék tűz lobogott.

A Tetovált Ember, kezét le nem véve a kapcsolóról, a vénséges vén férfit figyelte.

A halott kovakő férfit élő elektromosság borította be: felgyülemlett hideg fülkagylóin, szikrákat vetett orrlyukaiban, melyek mélyek voltak, akár a rég nem használt kőkutak. Kék energiaangolnák csúsztak-másztak imádkozó sáska-ujjain és szöcsketérdén.

A Tetovált Ember szája szétnyílt, de ha kiáltott is, hangja elveszett a pokoli csattogás, sistergés, tömérdek energia kisülése közepette. „Éledj fel!” – parancsolta a moraj. „Éledj fel!” – üvöltötte a szín- és fényörvény. „Éledj fel!” – kiáltotta Mr. Dark, de senki nem hallotta, csak Jim, aki az ajkáról olvasta le, no és a saját fejében is ezt hallotta mennydörgésszerű robajjal. Will ugyanígy feszítette akaratát: „Éledj fel! Mozdulj, tiktakolj, zümmögj, keringjen a nedv, gyűljön a nyál, oldódjanak fel a szellem ragasztott béklyói, olvadjon meg a viaszlélek...”

– Meghalt! – De Willt sem hallotta senki, bárhogy küzdött a villámlás kísérte égzengéssel.

„Életre!” Mr. Dark nyalta, harapdálta ajkát. „Életre. Kelj életre.” Az utolsó fokozatba nyomta a kapcsolót. „Föl, föl!” Valahol generátorok tiltakoztak, sikoltottak és nyögtek bestiális energiával. A fény palackzöldre váltott. „Meghalt, meghalt” – hajtogatta magában Will. „Akkor támadj fel!” – kiáltották a gépek, kiáltotta a láng meg a tűz, kiáltotta tengernyi dühös szörnyetegszáj a tetovált húson.

Az öregember haja füstölgő pamacsokban az égnek meredt. Körme szikrákat vérzett, melyek forró esőként csöpögtek a fenyődeszkákra. Halott szemhéján zöld tüzek jártak vetélőként ki-be., A Tetovált Ember vadul a roppant öreg és még annál is halottabb test fölé hajolt, s miközben szörnyetegfalkája fuldoklott az izzadságtengerben, ő jobb kezével parancsolón újra és újra a levegőbe sújtott: „Föl, föl!”

És az öreg életre kelt.

Will rekedtre kiabálta magát.

De senki sem hallotta.

Mert ekkor, akárha mennydörgés keltegetné, akárha az elektromos tűz volna a hajnalpír, az egyik halott szemhéj csigalassúsággal emelkedni kezdett.

A szörnyszülötteknek elakadt a lélegzete.

A vihartól messze elsodort Jim is üvöltött, mert Will erősen markolta a könyökét, és érezte a csontjain átömlő üvöltést, ahogy az öreg szája szétnyílt, és az ajkak meg a fogak között rémisztő sistergések törtek elő.

A Tetovált Ember alábbvette az áramot, majd megfordulva térdre hullt, és kinyújtotta a kezét.

A dobogón az öreg inge alatt valami erőtlenül megmoccant, akár egy őszi levél.

A szörnyszülöttek nagy levegőt vettek.

A vénség kifújta.

„Igen, neki lélegeznek, segítik, életre keltik” – gondolta Will.

Belégzés, kilégzés, belégzés, kilégzés; mégiscsak olyan hatást keltett, mint egy mutatvány. Tud valamit mondani vagy tenni?

– ...tüdő... úgy... úgy... – suttogta valaki.

„A Porboszorkány az üvegkalitkában?”

Belégzés. A szörnyszülöttek beszívták a levegőt. Kifújni. Válluk megereszkedett.

A vénség ajka megremegett.

– ...szív... dobog... egy... kettő... úgy... úgy...

„Megint a boszorkány?” Will nem merte ellenőrizni.

Az öreg torkában parányi óraként ketyegni kezdett egy ér.

Jobb szeme eddigre teljesen kinyílt, és úgy bámult, akár egy törött kamera. Mintha egy Íjaikon át az űrbe pillantott volna az ember, ahol a végtelen várta. Teste melegedésnek indult.

A dobogó előtt a fiúk pedig hűlni kezdtek.

A lidércnyomástól bölccsé lett vén szem most oly tág, oly mély és oly eleven volt a ripityára tört porcelánarcban, és valahonnét a fenekéről a gonosz unokaöcs kukucskált ki a szörnyszülöttekre, mentősökre, rendőrökre és...

Willre.

Will látta magát, látta Jimet, két apró tükörképet egyensúlyozni abban a fél pár szemben. Ha az öreg egyet pislant, szemhéja összezúzza a képüket!

A térdeplő Tetovált Ember végre odafordult, és mosolyával mindenkit megnyugtatott:

– Uraim, fiúk, íme itt a férfi, akit valóban villámok éltetnek!

A hátrébb álló rendőr fölnevetett, s ez a mozdulat lerázta kezét a pisztolytáskáról.

Will jobbra csoszogott.

A vén nyálkaszem követte, ürességével szíva a fiút magához.

Will balra fészkelődött.

Így tett az a váladék is, amely nem volt más, mint az öregember szeme, s közben hideg ajkai lassan tágra nyíltak, hogy megformálják, újraformálják egy szusszanás, egy rebbenés visszhangját. Hangja a mélyből tántorgott elő, végigbukdácsolt testének nyirkos kőfalai közt, míg végül kibukott a szájon:

– ...isten... hozzz...

A szó visszabucskázott.

– ...is... ten... hózt...

A rendőrök egyforma mosollyal bökték oldalba egymást.

– Nem! – kiáltotta váratlanul Will. – Ez nem műsorszám! Ő halott volt! Ha lekapcsolná az áramot, megint meghal...!

Szája elé kapta a kezét.

„Istenem, mit csinálok? – szeppent meg. – Azt akarom, hogy éljen, hogy ezáltal megbocsásson nekünk! De istenem, azt még jobban akarom, hogy haljon meg, haljanak meg mind, úgy megijesztettek, mintha maroknyi szőrgombolyagot nyeltem volna le!”

– Bocsánat... – suttogta.

– Hagyd csak! – kiáltotta Mr. Dark.

A szörnyetegek eszeveszetten pislogtak és bámultak. Most mit fog tenni a hideg, sistergő székben trónoló szobor? A vénség fél szeme leragadt. Szája összecsukódott, sárga buborék a kénfürdőben.

A Tetovált Ember egy rovással arrébb tolta a kapcsolókart, s vadul vigyorgott csak úgy a semmibe. Acélkardot nyomott az öreg üres, kesztyűszerű tenyerébe. Az ősi, letarolt orca töpörödött, a zenélődoboz villájához hasonlatos csontjaiból elektromos zápor spriccelt. A mély szem olyan gyorsan tárult ki újra, akár egy golyó ütötte lyuk. Willre fájt a foga, megtalálta és falta a látványát. Gőzölgött a száj:

– Lát... tam... a fiú... kat... besur... ranni... a sátorba...

Az aszott tüdő újratöltődött, és halk nyögésekben préselte ki a levegőt:

– ...épp... próbáltunk... gondoltam... megviccelem... őket... és halottnak... tettetem... magam...

Újabb szünet. Vedelte az oxigént, akár a sört, és az elektromos áramot, akár a bort.

– ...elvágódtam... mintha... haldokolnék... a srácok... sikoltva... elszaladtak...

Szótagonként hüvelyezte a szavakat.

– Ha. – Szünet. – Ha. – Szünet. – Ha.

A fütyülő ajkakat beszegte az elektromosság.

A Tetovált Ember köhintett.

– Ez a produkció kifárasztja Mr. Elektrikót.

– Ó, persze – kapott észbe az egyik rendőr. – Elnézést. – Megérintette a sapkáját. – Pompás műsor.

– Pompás – ismételte az egyik mentős.

Will azonnal odakapta a fejét, hogy lássa a mentős száját, amikor ezt kimondja, de Jim épp ott állt az útban.

– Fiúk! Egy tucat ingyenjegy! Tessék! – nyújtotta Mr. Dark.

Jim és Will meg sem moccant.

– Nos? – nógatta őket az egyik rendőr.

Will félénken a lángszínű jegyekért nyúlt, majd a mozdulat megakadt, amidőn Mr. Dark azt kérdezte:

– A nevetek?

A közegek összenéztek.

– Mondjátok csak meg, fiúk.

Csönd. A szörnyszülöttek figyeltek.

– Simon – mondta Jim. – Simon Smith.

Mr. Dark jegyeket tartó marka megfeszült.

– Olivér – mondta Will. – Olivér Brown.

A Tetovált Ember hatalmas levegőt vett. A szörnyszülöttek belélegeztek! Az óriási mennyiségű beszívott levegő mintha életet lehelt volna Mr. Elektrikóba. Kardja megindult, hegyéről szikrafullánk hullt Will vállára, s kék-zöld kisülések közepette Jimhez sistergett. Villám dörrent Jim vállán.

A rendőrök nevettek.

A vénség nyitott szeme izzott.

– Ezennel legyen a nevetek... ti ostoba szamarak... legyen a nevetek... Mr. Beteges... és Mr. Sápadt!

Mr. Elektrikó befejezte, a kard meglapogatta őket.

– Rövid... szomorú életet... mindkettőtöknek!

Majd szája bezárult, vad szeme leragadt. Pincelélegzetével spórolandó hagyta, hogy a szikrák serkentsék a vérét, akár a sötét színű pezsgőt.

– A jegyek – mormolta Mr. Dark. – Ingyenmenet. Ingyenmenet. Bármikor jöhettek. Csak gyertek vissza. Gyertek vissza. Jim elmarta a magáét, és Will is. Megugrottak és kiviharzották a sátorból. A rendőrök ráérősen követték őket, mosolyogva és integetve mindenfelé.

Mögöttük fehér ruhában a mentősök mentek, akár a szellemek. Nem mosolyogtak.

A fiúkat a rendőrautó hátsó ülésén összebújva találták. Minden jel szerint haza akartak menni.

II / ÜLDÖZÉSEK

25. Fejezet

Ugyanúgy érezte az egyes szobákban reá váró tükröket, mint ahogy az ember csukott szemmel is megérzi, amikor az első hó leesik odakünn.

Miss Foley évekkel azelőtt figyelt föl először arra, hogy házát önmaga fénylő árnyai népesítik be. Úgy döntött, jobb nem törődni a hallt, a fürdőszobát és a komódok tetejét beborító hideg, decemberi takaróval. Jobb légiesen korcsolyázni a vékony jégen. Ha az ember megtorpan, a figyelem súlya alatt megroppanhat a kéreg, s rajta áthullva belefúl a mélységekbe, melyek oly dermesztőek és távolba nyúlok, hogy márvány sírkövekbe faragva ott nyugszik az egész Múlt. Az erekbe jéghideg víz fecskendezne. Az ember örökre a tükör előtt ragadna, s tekintetét többé nem tudná elszakítani az Idő tanújeleitől.

Ám ezen az éjjelen, ahogy a három fiú rohanó léptei elhaltak, Miss Foleyt nem hagyta nyugodni az érzés, hogy havazik a tükrökben. Legszívesebben átdugta volna fejét a tükröző felületen, ellenőrizendő az ottani időjárást. Csakhogy attól tartott, ezáltal a tükrök valamiképp egyesülnének, és egy milliárdszorosan megtöbbszörözött én jönne létre, egy asszonysereg, akik addig menetein, míg mindnyájan lányokká nem lesznek, majd a menetelő lányokból kifejezhetetlenül apró gyermekek. Amikor pedig ennyi ember zsúfolódik össze a házban, annak fulladás a vége.

Akkor hát mit kell tennie a tükrök, Will Halloway, Jim Nightshade és... az unokaöcs ügyében?

„Különös. Miért nem azt mondom: az én unokaöcsém?”

Mert amidőn először kopogtatott az ajtón, válaszolta magának, nem tartozott ide, tanújele nem volt tanújel, ő pedig egyre csak várta... mit is?

A ma éjjelt. A vándorcirkuszt. A zenét, így mondta az unokaöccse, amit nem lehet nem meghallani, a körhintát, amire muszáj felülni. Óvakodni az alvó telet dajkáló labirintustól. Úszkálni a körhintán, ahol a tüneményes nyár időzik, mely édes, akár a lóhere, a mézharmat és a mezei menta.

Kinézett az éj födte gyepre, melyen még ott hevertek a szétszórt ékszerek. Volt egy olyan sejtése, hogy az unokaöccse ily módon szabadult meg a két fiútól, akik megakadályozták volna őt, hogy felhasználja azt a jegyet, melyet most levett a kandallópárkányról:

KÖRHINTA. EGY SZEMÉLY RÉSZÉRE.

Eddig várta unokaöccse visszatértét, de telt-múlt az idő, s immár ideje volt magának kezébe venni az irányítást. Valamit tenni kellett, nem másnak a kárára persze, csak hogy lelassítsa az olyasfajta beavatkozást, mint amit Jim és Will okozott. Senki sem állhatott ő és az unokaöcs, ő és a körhinta, ő és a csábító sikló, egy helyben keringő nyár közé.

Ezt még az unokaöccse fogalmazta meg, noha egy szót sem szólt, csak fogta a kezét, és kisült almás pite illatát lehelte piciny rózsaszín szájából az ő arcába.

Fölemelte a telefont.

Látta a fényt a város közepén álló könyvtár kőépületében, miként az egész város láthatta az évek folyamán. Tárcsázott. Majd ahogy egy halk hang beleszólt, ezt mondta:

– Könyvtár? Mr. Halloway? Itt Miss Foley, Will tanárnője. Kérem, tíz perc múlva találkozzunk a rendőrkapitányságon... Mr. Halloway?

Szünet.

– Ott van még...?

26. Fejezet

Meg mertem volna esküdni – bizonygatta az egyik mentős. – Amikor beléptünk... az az öregember halott volt.

A városba visszaigyekvő mentő és a rendőrautó egyszerre állt meg az útkereszteződésnél. Az előbb az egyik mentős szólt át, s most az egyik rendőr válaszolt neki:

– Maga tréfál!

A mentősök csak ültek a mentőkocsiban. Vállat vontak.

– Aha. Persze. Tréfálunk.

Továbbhajtottak, arcuk néma volt és fehér, akárcsak az egyenruhájuk.

A rendőrök utánuk indultak. A hátul kucorgó Jim és Will jobb szeretett volna hallgatni, de a rendőrök beszélgetésbe elegyedtek, nevetgéltek, újramesélték a látottakat a saját szemszögükből, így azután a fiúk hazudni kényszerültek, megint hamis nevet adtak meg, és azt mondták, a rendőrkapitányságtól egysaroknyira laknak.

A rendőrök ki is rakták őket két sötét háznál a kapitányság közelében, s a fiúk felszaladtak a tornácokon, megmarkolták a kilincseket, kivárták, míg a járőrkocsi ráérősen befordul a kapitányságra, akkor otthagyták a házakat, követték az autót, majd megálltak és nézték a kapitányság fényeit, melyek éjfélkor is a nap színét idézték, Oldalra pillantva Will újra látta az est minden pillanatát átvonulni Jim arcán, aki pedig a rendőrkapitányság ablakait tartotta szemmel, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban sötétség telíti meg az összes helyiséget, örökre kioltva a fényeket.

„Útban vissza a városba én elhajítottam a jegyeket – ötlött fel Willben. – Az ám, csakhogy... nini...”

Jim még szorongatta az övéit.

Willt reszketés fogta el.

Vajon Jim mire gondol, mit akar, mit tervez, most, hogy a halottak újra életre kelnek, de oly módon, hogy csakis fehéren izzó villamosszék-szerkezetek tüze élteti őket? Még mindig annyira odavan a vándorcirkuszért? Will kutatott. Igen, halovány visszhangok jöttek-mentek Jim szemében, hiszen végeredményben Jim az Jim volt, még most is, ahogy itt állt, miközben az Igazság csendes fénye hullt orcájára.

– A rendőrfőnök – szólalt meg Will. – Ő meg fog hallgatni minket...

– Aha. Annyi időre talán föl is ébredne, hogy a kényszerzubbonyért küldjön. A francba, William, még én magam sem hiszem el, ami az utóbbi huszonnégy órában megtörtént.

– De próbálkoznunk kell, mert muszáj találnunk valakit, aki tehet valamit, most, hogy tudjuk a meztelen igazságot.

Oké, és mi az? Mit tett a vándorcirkusz, ami annyira szörnyű? Megrémített egy asszonyt a tükörlabirintussal? Ugyan, saját magát rémisztette meg, mondanák a rendőrök. Kirabolt egy házat? Oké, hol a betörő? Egy vénember bőrébe bújt? Ki hinné ezt el? Ki hinné el, hogy ez a vénember valaha is volt tizenkét éves fiú? Mi más még a meztelen igazság? Nyoma veszett egy villámhárító-ügynöknek? Igaz, még a táskáját is itt hagyta. De talán csak elment a városból...

– Az a törpe a sátorban...

– Én láttam, te is láttad, hasonlít a villámhárítósra, ez igaz, de megint csak oda lyukadunk ki: be tudod bizonyítani, hogy valamikor felnőtt férfi volt? Nem, mint ahogy azt sem, hogy Cooger kisfiú volt, így aztán itt állunk, Will, ezen a járdán, nincs bizonyítékunk, csak amit láttunk, de mi csak gyerekek vagyunk, a vándorcirkuszosok szava áll a miénkkel szemben, és a rendőrök jól mulattak ott. Nyakig vagyunk a pácban, a jó életbe. Bárcsak, ó, bárcsak lenne valami módja bocsánatot kérni Mr. Coogertől...

– Bocsánatot? – csattant föl Will. – Egy emberevő krokodiltól? Szent Jozefás! Hát még mindig nem fogod fel, hogy nem paktálhatunk le azokkal a mumusokkal és bakurászokkal?

– Mumus? Bakurász? – meredt rá Jim, elgondolkodva, mert ezeken a neveken emlegették azokat a teremtményeket, melyek berontottak, végigcsörtettek, rázuhantak álmaikra. Will rémálmaiban arctalan mumusok nyögtek és motyogtak. Jim ugyanolyan rémes álmaiban a bakurászok – saját találmányú név – úgy nőttek, akár a szörnyűséges habcsókgombák, melyek macskákon élő jókora pókokat zabáló patkányokkal táplálkoztak.

– Mumus! Bakurász! – ismételte Will. – Mi kell még? Essen rád egy tíztonnás széf? Nézd csak meg, mi történt máris kettőjükkel: Mr. Elektrikó és az irtózatos, gügye törpe! Az a rohadt gép mindenféle szörnyűséget tud művelni az emberrel. Tudjuk, láttuk. Talán szándékosan préselték össze ennyire a villámhárítóst, talán csak valami balul sült el. Tény, hogy prés alá került, átment rajta a gőzhenger-körhinta, s most olyan gyagyás, meg se ismer minket! Ez nem elég, hogy rád hozza a szívbajt? Meg aztán talán még Mr. Crosetti is...

– Mr. Crosetti elutazott pihenni.

– Talán igen, talán nem. Ott az üzlete. Ott a tábla: BETEGSÉG MIATT ZÁRVA. Miféle betegség, Jim? Túl sok vattacukrot evett a cirkuszosoknál? Tengeribeteg lett mindenki kedvenc körhintáján?

– Hagyd abba, Will.

– Nem, uram, nem hagyom abba. A körhinta bitang csábító, naná. Szerinted én minden pillanatban élvezem, hogy tizenhárom vagyok? Nem én! De a mindenit, Jim, ismerd el, igazából te sem akarsz húsz lenni!

– Mi másról dumáltunk egész álló nyáron?

– Dumáltunk, ja. De csukafejest ugrani abba a gépbe, megnyújtatni a csontjaid... Jim, azt se tudnád, mihez kezdj olyan csontokkal!

– Tudnám – hangzott a felelet a sötétből. – Tudnám.

– Na ja. Szednéd a sátorfádat, engem meg itt hagynál.

– Dehogyis – tiltakozott amaz –, nem hagynálak el, Will. Együtt maradnánk.

– Együtt? Amikor te két lábbal magasabb vagy, és folyton kezed-lábad csontjaira figyelsz? Föntről néznél rám, Jim, és miről is beszélgetnénk: rólam, akinek zsebe tele sárkányeregető madzaggal meg játék golyókkal, és terólad, akinek a zsebei tiszták és üresek, és aki kicsúfolnál. Erről beszélnénk, és mivel gyorsabban tudnál futni, ejtenél...

– Sose ejtenélek, Will...

– Egy percbe se telne. Hát csak rajta, Jim, fordíts hátat nekem mert bugylibicskám van, szívesen játszom fa alatt ülve, miközben te teljesen meggárgyulsz a körbe-körbe robogó; lovak gőzétől, de istennek hála, már nem rohangálnak...

– És ez a te hibád! – szaladt ki Jim száján, majd elhallgatott.

Will megmerevedett. Fölemelte ökölbe szorított kezét.

– Úgy érted, engednem kellett volna azt az aljas és szörnyű gyereket aljas és szörnyű felnőtté válni, aki leharaphatja a fejünket? Engedni, hadd körözzön és köpjön a szemünkbe? És talán, hogy te is vele tarts, búcsút ints, tegyél egy kört, megint ints, én pedig csak álljak és integessek? Erre gondolsz?

– Sss – csitította Jim. Ahogy te is mondtad, már késő. A körhinta tönkrement.

– És amikor megjavítják, szépen megjáratják rajta a vén és undorító Coogert, visszafiatalítják, épp csak annyira, hogy eszébe jusson a nevünk, aztán mint a kannibálok utánunk erednek, vagy csak utánam, mert ha össze akarod velük szűrni a levet, csak áruld el nekik a nevem, meg hogy hol lakom...

– Ezt nem tenném, Will – érintette meg Jim.

– Ó, Jim, Jim, hát nem érted? Mindent a maga idejében, ahogy a prédikátor mondta épp a múlt hónapban, mindent egyesével, nem pedig kettesével, na, beugrik?

– Mindent a maga idejében... kezdte Jim.

Ekkor hangokat hallottak a kapitányság felől. A bejárattól jobbra az egyik szobában hol egy nő beszélt, hol meg egy férfi.

Will biccentett barátjának, és csendben odaszaladtak. Átlábaltak a bokrokon, majd bekukkantottak a szobába.

Miss Foley ült ott. És Will apja ült ott.

– Fel nem foghatom – mondta Miss Foley. – Még elgondolni is, hogy Will meg Jim betört a házamba, lopott, elfutott...

– Látta az arcukat? – kérdezte Mr. Halloway.

– Amikor sikítottam, hátrafordultak a lámpa alatt.

„Nem említette az unokaöccsét – figyelt föl Will. –

És persze nem is fogja.”

Szeretett volna felkiáltani: „Látod, Jim, csapda volt! Az unokaöcs várta, hogy arra kerüljünk. Olyan csávába akart bennünket keverni, hogy azután mondjunk bármit bárkinek, rendőröknek, szülőknek, senki egy szavunkat se higgye a vándorcirkuszról, a kései óráról, körhintáról, mert a mi szavunk nem fog érni egy lyukas petákot se!”

– Nincs szándékomban feljelentést tenni – mondta Miss Foley. – De ha a fiúk ártatlanok, hol vannak most?

– Itt! – kiáltotta valaki.

– Will! – szólt rá Jim.

Elkésett.

Mert Will időközben már ugrott egy nagyot, s most az ablakon evickélt be négykézláb.

– Itt – ismételte egyszerűen, miután padlót ért.

27. Fejezet

Szótlanul sétáltak haza a holdszínű járdán, a két fiú és középütt Mr. Halloway. Házaikhoz érvén Will apja felsóhajtott:

– Nem látom értelmét hogy anyukádat ilyen későn álljunk neki gyötörni, Jim. Ha megígéred, hogy a reggelinél mindent kitálalsz neki, elengedlek. Be tudsz úgy menni, hogy ne ébreszd fel?

– Naná! Tessék csak nézni, mi van nekünk.

– Nekünk?

Jim biccentett, és nyomában odamentek a ház oldalához, ahol a fiú addig tapogatózott a vastag moha- és levélfüzérek között, míg ráakadt a titokban odaszögezett vaskapcsokra, melyek rejtett létraként vezettek föl a szobájába. Mr. Halloway elnevette magát, de csak kurtán, mintha valami belésajdult volna, s különös, vad szomorúsággal ingatta a fejét.

– Mióta folyik ez? Ne, ne mondjátok el! A ti korotokban én is ezt csináltam. – A Jim ablakáig futó repkényen jártatta tekintetét. – Jó móka későn kiszökni, szabadon, akár az ördögök. – Összeszedte magát. – Nem vagytok kint túl sokáig...?

– Éjfél után most először.

A férfi egy pillanatra elmerengett.

– Gondolom, a szülői engedély tönkretenne mindent, hm? Kisurranni nyári éjeken a tóhoz, a temetőbe, a vasúthoz, a gyümölcsösbe, ez az, ami számít...

– Tyűha, Mr. Halloway, egyszer maga is...

– Úgy ám. De az asszonyok meg ne tudják, hogy elárultam. Föl – intett Jimnek. – És egy hónapig egyetlen este se kijönni.

– Igenis, uram!

Jim majommászással a csillagok felé lendült, bevágott az ablakon, becsukta, leeresztette a redőnyt.

Will apja felpillantott: a rejtett hágcsó a csillagfényből ereszkedett alá a járda futásra termett világába, amely százyardos rövidtávfutásra invitált, meg gátfutásra a magas és sötét bokrok fölött, meg rúdugrásra a temetőkerítésen és falon át...

– Tudod, mit gyűlölök a legjobban, Will? Hogy már nem tudok úgy futni, mint ti.

– Igen – hangzott a felelet.

– Tisztázzuk még egyszer – mondta az apja. – Holnap újra bocsánatot kérni Miss Foleytól. Átvizsgálni a gyepet. A gyufák meg lámpák mellett esetleg elsiklottunk... a lopott holmik egyike fölött. Azután irány jelentést tenni a rendőrfőnöknek. Szerencsétek, hogy feladtátok magatokat. Szerencsétek, hogy Miss Foley nem jelent fel.

– Igen.

Átsétáltak az ő házukhoz. A férfi kezével beletúrt a repkénybe.

– A miénken is?

Ráakadt a hágcsóra, melyet Will a levelek alá szögelt.

– A miénken is.

Kivette dohányzacskóját, s miközben ott álldogáltak a repkény és a biztonságos szobák meleg ágyaihoz felvezető, rejtett létra mellett, megtömte pipáját, rágyújtott, majd azt mondta:

– Ismerlek. Nem úgy viselkedsz, mint aki rossz fát tett a tűzre. Te nem loptál el semmit.

– Nem.

– Akkor a rendőrségen miért mondtad ezt?

– Mert Miss Foley – ki tudja, miért – bűnöst akár csinálni belőlünk. Ha pedig ő azt mondja, azok vagyunk, akkor azok is vagyunk. Láttad, mennyire meglepődött, amikor bemásztunk az ablakon? Fel sem ötlött benne, hogy bevalljuk. Nos, megtettük. Van elég ellenségünk anélkül is, hogy még a törvény is a nyomunkba szegődjék. Arra gondoltam, ha mindent beismerünk, nem lesznek velünk olyan szigorúak. Így is történt. Ugyanakkor Miss Foley is nyert, mert most már bűnözők vagyunk. Senki sem fog hinni nekünk.

– Én igen.

– Tényleg? – Will apja arcát fürkészte, a bőr, a szemgolyó és a haj fehérje mellett bujkáló árnyakat. – Apa, a minap, hajnali háromkor...

– Hajnali háromkor...

A fiú látta, apja arca megrándul, akárha hideg szél csapta volna meg, mintha megszimatolt volna és tudna mindent, csak egyszerűen képtelen moccanni, odanyúlni, megérinteni és megsimogatni Willt.

Ő pedig tudta, hogy nem mondhatja el. Holnap igen, majd egy másik napon igen, mert ha a nap feljön, talán semmivé lesznek a sátrak, a szörnyszülöttek eltűnnek, békén hagyják őket, tudván, eléggé megijedtek, hogy ne firtassák tovább a dolgot, ne meséljenek róla senkinek, hogy tartsák a szájukat. Talán minden elcsitul, talán... talán...

– Igen, Will? – mondta apja fáradtan, kezében a pipa kialvóban. – Folytasd.

Csakhogy Will meggondolta magát: „Nem, legyünk csak Jim megyén a kannibálok prédája, de senki más. Aki tud róla, annak baja eshet. Vagyis senkinek sem szabad tudnia.” Fennhangon ezt mondta:

– Pár napon belül elmondok mindent. Ígérem. Anya becsületére.

– Anya becsülete – felelte nagy sokára apja – nekem elég biztosíték.

28. Fejezet

Az éjszakát megédesítette az őszi levelek pora, mely úgy illatozott, akárha az ősi Egyiptom finom pora gyűlt volna épp dűnékbe a város körül. „Hogy lehet – merengett Will –, hogy még ilyenkor is rég volt emberek négyezer éve világot járó pora jár az eszemben, és hogy ez elszomorít, mert rajtam kívül senki más nem veszi észre, talán csak apa, de még mi sem beszélünk róla egymással?”

Köztes idő volt ez; a gondolatok egyik pillanatban viszkető tenyerű pilóták, a másikban meg édesdeden szunyókáló kandúrok. A lefekvés ideje volt, mégis tovább piszmogtak, mint a derekukat beadni nem akaró fiúk, akik nagy köröket téve keringnek a párna és az éjszakai gondolatok körül. Olyan pillanat volt, amikor az ember sok mindent kimond, de hagy bőven a hallgatásnak is. Olyan pillanat volt, mely az első felfedezéseket követi, nem pedig az utolsókat. Tudni vágyni mindent és semmit. Az új édesség pillanata, amidőn a férfiak úgy kezdenek beszélni, ahogy beszélniük kell. A ráébredés elkerülhetetlen keserűsége.

Így, noha fel kellett volna menniük, nem tudták odahagyni a pillanatot, mely önmagához hasonlókat ígért nem is oly távoli éjeken, amikor a férfi és a nemsokára férfivá érő fiú akár dalra is fakadhat még. Nagy sokára aztán Will óvatosan megszólalt:

– Apa, én jó ember vagyok?

– Gondolom. Tudom, igen.

– És ez... segít majd, ha a dolgok igazán eldurvulnak?

– Segít.

– Meg fog menteni, ha rászorulok? Úgy értem, ha rossz emberek vesznek körül, és mérföldekre nincs senki jó, akkor mi lesz?

– Segíteni fog.

– Ez nem elég, apa!

– A jóság nem ad testi garanciát, Főleg a lélek békéjét szavatolja...

– De apa, néha nem ijedsz meg annyira, hogy még... – ...a lélek békéje is elszáll? – Apja nyugtalan arccal biccentett.

– Apa – szólt Will alig hallható hangon. – Te jó ember vagy?..

– A te és anyád számára igen, próbálok az lenni. De egy férfi sem hős a saját szemében. Egy életet leéltem ebben a testben, Will. Tudók magamról mindent, amit tudni érdemes...

– És mindent összeadva...?

– A végösszeg? Amíg nagyon csendesen és vigyázva ülök a változások közepette, addig nincs semmi baj.

– Akkor miért nem vagy boldog, apa? – kérdezte a fiú.

– A ház előtti gyep... nézzük csak... hajnali fél kettőkor... nem a legmegfelelőbb hely nekiállni filozofálni...

– Csak szerettem volna tudni. Ennyi az egész.

Egy pillanatra csönd borult rájuk. A férfi sóhajtott.

Megfogta fia kezét, odavezette a tornáclépcsőhöz, és leültek. Aztán újra meggyújtotta pipáját, és pöfékelve így szólt:

– Rendben. Anyád alszik. Nem tudja, hogy itt lődörgünk, akár a kandúrok. Folytathatjuk. Szóval mondd csak, mióta hiszed azt, hogy jónak lenni és boldognak lenni egy és ugyanaz?

– Mindig is így hittem.

– Akkor tudd meg az igazat. Sokszor a város legboldogabbnak látszó, legszélesebb mosolyú férfija cipeli a legtöbb bűn terhét. Vannak mosolyok és mosolyok; tanuld meg megkülönböztetni a sötétet a világostól. Aki mennydörgésen nevet, többnyire takargat valamit. Kiszórakozta magát, utána pedig nem tiszta a lelkiismerete. Mert a férfiak aztán tényleg szeretik a bűnt, Will, de még mennyire, hogy szeretik, efelől semmi kétség, szeretik minden alakban, méretben, színben és illatban. Elérkeznek bizonyos pillanatok, amikor étvágyakhoz nem asztal, de vályú illik. Ha hallasz egy férfit, aki túl hangosan ajnároz másokat, eltűnődhetsz, nem épp a disznóólból jön-e. Másrészről viszont, ha elsétál melletted egy boldogtalan, sápadt, becsapott férfi, akiről süt a bűn meg a vétek, nos, gyakran ő a te jó embered, Will, nagy J-vel. Mert jónak lenni igazán félelmetes próbatétel; az ember belegörnyed, néha ketté is roppan. Ismertem pár ilyet. A farmer élete kétszer olyan nehéz, mint a disznajáé. Azt hiszem, amikor azon gondolkodunk, hogy jónak kéne lenni, akkor reped meg a ház fala. Meg aztán aki túlontúl igényes, azzal megeshet, hogy egyetlen hajszál eltöri a gerincét. Képtelen megbékélni magával, egyszerűen nem bírja elviselni, ha nem sikerül száz százalékosan minden.

Ó, milyen pompás lenne jónak lenni, jól viselkedni, nem pedig állandóan csak rágódni rajta. De ez kemény dió, nem igaz? Amikor éjnek évadján az utolsó szelet citromtorta a hűtőben várakozik, bár nem rád, de te forró verítékben úszva ébren epekedsz utána, he? Épp én mondom ezt neked? Vagy vegyünk egy forró tavaszi napot, amikor délután az iskolapadhoz láncolva ücsörögsz, messze a távolban pedig a hűs, friss folyó ficánkol a köveken. Az ilyen tiszta vizet a fiúk mérföldekről is meghallják. Így perc hull a percre, óra az órára, egy egész élet, sosem ér véget, sosem áll meg, választás elé kerülsz ebben a másodpercben, aztán a következőben és az azután következőben, jó légy, rossz légy, ezt mondja az óra, ezt tiktakolja. Rohanj úszni vagy maradj a napon, szaladj enni vagy feküdj kopogó szemmel. Úgyhogy maradsz, és ha így teszel, Will, tudod a titkot, nemde? El kell felejtened a folyót. Mert ha nem, beleőrülsz. Gyűjtsd össze mind az át nem úszott folyókat, a meg nem evett sütiket, és mire annyi idős leszel, mint én, Will, ez rengeteg mulasztást jelent. De aztán megvigasztalódsz, mondván, minél több alkalom, annál több vízbefulladási lehetőség, vagy a torkodon akadt citromos cukorbevonat. Mégis azt hiszem, ha így kivársz, biztosra mész, akkor pusztán ostoba gyávaság miatt túl sok mindenből kimaradsz.

Nézz meg engem: harminckilenc évesen házasodtam meg, Will, harminckilenc évesen! De annyira lefoglalt, hogy két vállra fektessem magam, úgy hittem, addig nem házasodhatom meg, amíg egyszer s mindenkorra le nem győztem magamat. Túl későn ébredtem rá, hogy nem várhatod ki, amíg tökéletessé válsz, ki kell lépned a többiek közé, elbukni és felállni, mint mindenki más. Egy este aztán végre felpillantottam az önmagammal való birkózásból, épp amikor anyád eljött a könyvtárba, s a keresett könyv helyett engem talált meg. És akkor nyílt ki a szemem: végy egy félig rossz férfit meg egy félig rossz nőt, a jó felüket illeszd össze, és kapsz egy teljes egészében jó embert, akin megosztozhatnak. Ez vagy te, Will legalábbis én így látom. A különös pedig az, fiam, és ügyben a szomorú is, hogy miközben te a gyepen nyargalászol, én pedig a tetőn egyensúlyozom, könyveket használva zsindelyek gyanánt, az életet összehasonlítva a könyvtárral gyorsan rájöttem, hogy rövid időn belül bölcsebb leszel, mint én valaha is...

Elhallgatott, kirázta és újratömte közben kialudt pipáját.

– Nem, uram – tiltakozott Will.

– De igen – mondta a férfi. – Bolond lennék nem belátni, hogy bolond vagyok. A bölcsességem: te vagy a bölcs.

Hosszú szünet következett, majd Will vette át a szót:

– Fura, ma éjjel többet mondtál el nekem, mint én neked. Kicsit még átgondolom. Lehet, hogy reggelinél mindent elmondok, oké?

– Én készen állok, ha te is.

– Mert... azt akarom, hogy boldog légy, apa.

Elszégyellte magát, amiért könnyek szöktek a szemébe.

– Miattam ne aggódj, Will.

– Ha mondhatnék vagy tehetnék bármit, ami boldoggá tenne, megtenném.

– Willy, William. – Apja megint meggyújtotta pipáját, és figyelte a lágyan semmibe tűnő füstöt. – Elég, ha azt mondod, hogy örökké fogok élni. Bőven elég.

„A hangja – figyelt föl Will. – Eddig észre sem vettem. Ugyanolyan színű, mint a haja.”

– Ne mondd ezt ilyen szomorúan, apa.

– Még hogy én? Én vagyok az eredendően szomorú ember. Könyvet olvasok, elszomorít. Filmet nézek, elszomorít. Játékok, na, azok készítenek csak ki igazán.

– Van egyáltalán valami, ami nem szomorít el?

– Csak egy. A halál.

– Hóha! – rezzent össze a fiú. – Én azt hittem volna, hogy az szomorít csak el igazán!

– Dehogy – felelte a férfi, hajszínéhez illő hangon. – A haláltól minden más válik szomorúvá. De a halál önmagában csupán ijesztő. Ha nem volna halál, semmi sem szennyeződne be.

Will pedig azt gondolta: „És most itt a vándorcirkusz, egyik kezében a Halál, akár egy kereplő, a másikban az Élet mint vattacukor; az egyiket rázza, hogy elijesszen, a másikat meg nyújtja, hogy meginduljon a nyálad. Itt jön mutatványok mestere, mindkét keze tele!”

Talpra ugrott.

– Apa, figyelj! Örökké fogsz élni! Higgy nekem, vagy elmerülsz! Pár évig beteg voltál, igaz, de annak már vége. Ötvennégy éves vagy, igaz, de az még nem öregség. És még valami...

– Igen, Willy?

Apja várakozón nézett rá. Will habozott. Beharapta ajkát, majd kitört:

– Ne menj a vándorcirkusz közelébe!

– Különös épp ezt akartam tanácsolni én is neked.

– Egymilliárd dollárét sem mennék oda vissza! – „De ez nem fogja megakadályozni őket abban, hogy ők keressenek meg engem” – tette hozzá gondolatban. – Megígéred, apa?

– Miért nem akarod, hogy odamenjek, Will?

– Ez is azok közé tartozik, amit majd holnap mondok el, vagy jövő héten, vagy jövőre. Bíznod kell bennem, apa.

– Bízom, fiam. – Apja kezet fogott vele. – Megígérem.

Mintegy jelre, mindketten a ház felé fordultak. Idejük végére értek, későre járt, érezték, hogy menniük kell.

– Ahol kijöttél, ott menj is be – mondta az apja.

Will némán a susogó repkényhez lépett, és megérintette az alatta rejtőző vas létrafokot.

– Apa? Ezeket ugye nem szeded le...?

A férfi végigsimított az egyiken.

– Egy napon majd ráunsz, és magad fogod leszedni.

– Sosem unok rá.

– Te így látod? Igen, a te korodban az ember azt hiszi semmire sem unhat rá. Jól van, fiam, gyerünk föl.

A fiú látta, apja milyen tekintettel méregeti a repkényt és a titkos feljárót.

– Akarsz te is erre jönni?

– Nem, nem – tiltakozott azonnal a férfi.

– Mert én szívesen venném.

– Jól van, értem. Menj.

De szemét le nem vette a pirkadat előtti sötétségben izgő-mozgó repkényről.

Will felugrott, elkapta az első, második, harmadik kapaszkodót, majd lenézett.

Ebből a magasságból úgy látszott, mintha apja egyszerre zsugorodni kezdett volna. Valahogy nem akaródzott a fiúnak így otthagyni, mint akit cserbenhagytak.

– Apa! – súgta. – Nem tudod utánam csinálni!

„Ki mondja?!” – kiáltott föl apja hang nélkül.

És ugrott.

És hangtalan kacagva, a fiú meg a férfi föltornászták magukat a ház oldalán, egy szuszra, kezet a kéz elé, lábat a láb után rakva.

Will hallotta, apja megcsúszik, kapálózik, fogást talál.

„Kapaszkodj erősen!” – intette gondolatban.

– Hú...! – zihált a férfi.

Will lehunyt szemmel rimánkodott: „Fogd... úgy... most...!!”

Az idős férfi kifújta és beszívta a levegőt, akár egy fujtató, káromkodott egy cifrát, aztán újra mászni kezdett.

A fiú kinyitotta a szemét, és mászott, a hátralevő rész pedig már simán ment, magasra, magasabbra, szépen, könnyedén, csodálatos, és kész! Belendültek az ablakon, majd lehuppantak a párkányra; ugyanaz a testalkat, ugyanaz a súly, ugyanolyan csillagfényben fürödve. Ültükben még egyszer átölelte őket a jóleső kimerültség, s fuldokoltak a nevetéstől, amely összemosta a csontjaikat; és attól való félelmükben, hogy felébresztik Istent, az országot, a feleséget, az anyát, no meg a poklot, tenyerükkel betapasztották egymás száját, de azon keresztül is érezték az ott feltörő, meleg, vibráló jókedvet. Így ültek még egy pillanatig, szemükben a másik tükörképe és szeretet ragyogott.

Egy utolsó, erős ölelés, azzal apa elment, az ajtó bezárult mögötte.

A hosszú éjszaka történéseitől megrészegedve és elgyöngülve attól, hogy a félelem helyét azok a jobb, nagyszerű dolgok vették át, melyeket apjában felfedezett, Will kótyagos kézzel és kellemesen sajgó lábbal lerázta magáról a csak erre váró gönceit, majd akár a kivágott rönk zuhant az ágyba...

29. Fejezet

Pontosan egy órát aludt.

Aztán, mint akinek eszébe jutott valami, amit csak kutyafuttában látott, fölriadt, felült, és kinézett Jimék házának tetejére.

– A villámhárító! – kiáltott fel. – Eltűnt!

Merthogy valóban ez történt.

Ellopták? Nem. Jim szedte le? Igen! Miért? A móka kedvéért. Mosolyogva kimászott, és megtorpedózta a fémet; merészeljen csak a vihar kikezdeni az ő házával! Fél? Nem. Jim számára a félelem elektromosságból szőtt ruha, melyet muszáj fölpróbálnia.

„Jim!” Will legszívesebben bezúzta volna azt a nyavalyás ablakot. Szögezd vissza a villámhárítót! Az az átkozott vándorcirkusz még hajnal előtt küldeni fog valakit, kikémlelni, hol lakunk, és ki tudja, merről jönnek, vagy hogy néznek ki, de, az isten szerelmére, a tetőtök olyan csupasz! A felhők egymást tapossák, a vihar rögvest ránk ront...”

Will itt megtorpant.

Miféle hangot ad egy lebegő légballon?

Semmilyet.

Vagyis nem egészen. Zajos, mert suhog, mint a fehér függönyt habzó szájként duzzasztó szél. Vagy olyan hangot ad, mint amikor másik oldalukra fordulnak a csillagok álmunkban. Vagy úgy hirdeti jöttét, akár a holdkelte és holdnyugta. Az utóbbi a legjobb: mint az egyetemes mélységekben vitorlázó hold, így száll a léggömb.

Hogyan hallja meg az ember, mi figyelmezteti? A fül vajon meghallja? Nem. De a pihék a tarkón meg a szőrszálak a fülben, azok igen; az ember karján úgy dalol a szőr, akár különös zenétől reszkető, összedörzsölt szöcskelábak. Így aztán az ember tudja, érzi, ágyában fekve is bizonyos benne, hogy léggömb ereszkedik alá az óceánégben.

Will mocorgást érzett a szomszédban; finom, sötét antennáival Jim is megérezte, amint a város fölött szétvált a víz, utat engedve egy leviatánnak.

Mindketten érezték a házak közti kocsifeljárón elterpeszkedő árnyat, mindketten kitárták ablakukat, mindketten kidugták a fejüket, és mindkettőjük álla leesett a meglepetéstől ezen a barátságos, ezen a mindig páratlan időzítésen, az intuíció és megérzés eme szemet gyönyörködtető pantomimján, az évek finomította kétszemélyes csapatmunkán. Aztán megezüstözött arccal, lévén a hold kelőben, fölnéztek...

Épp amikor egy léggömb átsodródott fölöttük, majd eltűnt.

– Mi a manót keres itt egy léggömb?! – tette föl a kérdést Jim, bár a válaszra nem volt kíváncsi.

Mert miközben leskelődtek, mindketten tudták, hogy a léggömb úgy kutat, ahogy még sosem kutattak; semmi autódübörgés, az aszfalton nem csikorogtak gumik, az utcákon nem dobogtak léptek, csupán a szél söpört tisztára egy méretes ösvényt a felhők között, melyen a vesszőkosár és a viharvitorla rótta komor útját.

Sem Jim, sem Will nem csapta be az ablakát, húzta el a sötétítőt; nem tehettek mást, mozdulatlanul kellett várakozniuk, mivel újfa felhangzott az a hang, mint amikor valaki mormol álmában.

A hőmérséklet vészesen esett.

Minthogy a vihar fakította léggömb most lágyan, sziszegve és suhogva lefelé suhant-süllyedt, elefántárnyéka lehűtötte a napórákat meg a gyöngycsillogású gyepeket. A fiúk kapkodva pásztázták az árnyat.

És a lecsüngő vesszőkosárban egy zörgő, széttett kezű valamit láttak. Fej és vállak? Igen, a hold pedig, akár a hátravetett köpönyeg. „Mr. Dark!” – gondolta Will. „Vasgyúró!” – gondolta Jim. „A Bütyök!” – gondolta Will. „A Csontváz!” „A Lávaivó!” „Az Akasztott Ember!” „Monsieur Guillotine!”

Nem.

A Porboszorkány.

A Boszorkány, aki kedve szerint koponyákat és csontokat rajzolt a porba, hogy azután csak úgy elfújja.

Jim Willre nézett, Will meg Jimre nézett, és mindkettőjük ajkán a szó: a Boszorkány!

„De miért egy viaszbanya merészkedett ki a léggömbbel az éjszakai portyára – merengett Will –, miért nem valaki a többiek közül, a gyíkméreg, farkastűz és kígyóköpet szeműek közül? Miért egy széthulló szobrot küldtek, kinek vak szemhéját mérges pók hálója szőtte mozdulatlanná?”

Aztán ahogy fölfelé kémleltek, megértették.

A Boszorkány különleges viaszból készült, és valami különleges úton-módon életet is leheltek belé. Vak volt, tagadhatatlan, ám rozsdafoltos ujjai paskolták, becézgették a légvonatokat, elkapták és kitekerték a szél nyakát, meghámozták a teret, megvakították a csillagokat. Lebegtek az ujjak, táncoltak, majd az orral egyetemben megállapodtak egy ponton.

És a fiúk még mást is megértettek.

Tudták, hogy vak, de ez különleges vakság. Kezét alámerítve ki tudta tapogatni a világ dudorait, megérinteni a háztetőket, átkutatni a padlásszobában a szemetest, port aratni, megvizsgálni a nappalin és a lelkeken átsüvöltő huzatot, az embereken átsüvöltőt, a huzatot, mely a tüdőből útra kelve eljut a lüktető csuklóba, a dörömbölő halántékba, a pulzáló torokba, s végül vissza a tüdőbe. És ahogy ők megérezték az őszi esőként szitáló léggömböt, ugyanúgy érezte meg a boszorka is remegő orrlyukukon át hol elszálló, hol visszaköltöző lelküket. Hatalmas meleg ujjlenyomatok a lelkek: minden egynek más a tapintása, s a boszorka össze tudta gyúrni, akár az agyagot; más a szaga, Will hallotta a sziszegést, ahogy a boszorka felszippantja az övét; más az íze, fogatlan száj és viperanyelv csócsálta az övékét; más a hangja, az egyik fülén betömte a lelküket, a másikon kipasszírozta!

A Boszorkány keze lebbent a légben, egyszer Will és egyszer Jim felé.

A léggömb árnyékában átmosta őket a pánik, kiöblítette a rettegés.

A banya sóhajtott.

Csekélyke savanyú ballasztjától megszabadulván a léggömb emelkedni kezdett. Árnyéka tovatűnt.

– Ó, Istenem! – nyögte Jim. – Most már tudják, hol lakunk!

Aztán mindkettejükben megállt az ütő. Óriási csomag gördült, csúszott végig Jimék házának zsindelyein.

– Will! Elkapott!

– Dehogyis! Szerintem...

A csúszó, sikló, zizegő valami a háztető egyik szélétől a másikig szaladt majd Will látta, ahogy a léggömb fölfelé perdül és ellibeg a dombok irányába.

– Elment, végre elment! Valamit csinált a tetőtökkel, Jim! Küldd át a majomrudat!

Jim átcsúsztatta a ruhaszárító kötél hosszú, keskeny tartórúdját, aminek végét Will az ablakpárkányhoz erősítette, majd rácsimpaszkodott, és lajhármászásban átevickélt Jimhez, aki behúzta őt az ablakon. Ezután a rudat Jim ruhásszekrényébe rejtették, és feltolták-cibálták egymást a fűrésztelepszagú padlástérbe, mely vén volt, sötét és túlontúl csöndes. A tetőre kimerészkedvén a reszkető Will felkiáltott:

– Ott van, Jim!

Úgy festett, akár egy csiga nyomvonala a járdán. Fénylő. Olajosan ezüstös. Egy gigászi csiga nyomvonala, mely, ha létezett egyáltalán, legalább fél mázsát nyomott. Széltében egy métert is kitett az ezüstszalag. A levelektől eltömődött eresztől indulva a csillogó csapás a ház legtetejéig vezetett, majd lecsalinkázott a túloldalon.

– Miért? – Jim alig kapott levegőt. – Miért?

– Egyszerűbb, mint keresgetni az utca nevét vagy a házszámot. Megjelölte a tetőt, hogy mérföldekről ki lehessen szúrni éjjel-nappal egyaránt!

– Nem eszi meg a fene! – Jim lehajolt, megérintette a nyomot. Ujjára bűzös ragacs tapadt. – Mit tegyünk, Will?

– Van egy olyan gyanúm, hogy reggelig nem jönnek értünk – súgta amaz. – Nem mernek nagy hűhót csapni. Addig is... mi azt csináljuk!

Alant a gyepen, akár egy óriáskígyó, a kerti öntözőcső tekergőzött.

Will egy szempillantás alatt lent termett, s közben nem vert le semmit, még az alvókat sem ébresztette föl. Jimnek meglepődni sem volt ideje, Will már vissza is ért, lihegve, öklében a vizet spriccelő öntözőcső.

– Zseni vagy, Will!

– Naná! Gyerünk!

Együttes erővel húzva a csövet meglocsolták a cserepeket, leáztatták az ezüstöt, lemosták a bűzlő kénkőfestéket.

Miközben munkálkodtak, Will oldalra pillantott, a hajnalba forduló tiszta éjbe, és látta: a szél sodorta léggömb habozik. Megérezték, visszajönnek? A Boszorkány újra megjelöli a tetőt, nekik újra le kell mosniuk, mire ő újra megjelöli, ők pedig újra lemossák, és így tovább, egészen reggelig? Ha kell, igen, ezt teszik.

„Bárcsak egyszer s mindenkorra megállíthatnám a Boszorkányt! – merengett Will. – Nem tudják a nevünket, sem azt, hol lakunk, Mr. Cooger nem emlékszik rá, és különben sem tudná elmondani, mert alig él. A Törpe – már ha tényleg ő a villámhárító-ügynök – félnótás lett, és Isten segedelmével nem fogunk az eszébe jutni! Miss Foleyt pedig reggelig nem merik zaklatni. Úgyhogy nem tehettek mást, mint kiküldték utánunk a Porboszorkányt, s közben fogcsikorgatva várnak...”

– Hülye vagyok – szapulta magát Jim halkan, ahogy a villámhárító helyén öblögette a tetőt. – Miért nem hagytam fönt?

– A villám még nem csapott be – mondta Will. – És ha élettelibben mozgunk, nem is fog... ide is!

Víz záporozott a tetőre.

Lent ablak csukódott.

– Anya – nevetett zordan Jim, – Azt hiszi, esik.

30. Fejezet

Elállt az eső.

A tető tiszta lett.

A fiúk elengedték az öntözőcsövet, az pedig kígyózva lecsúszott, és ezermérföldes zuhanás után huppanva ért talajt az éji gyepen.

A városon túl a léggömb továbbra is a nem sok jóval kecsegtető éjfél, valamint a beígért és várva várt nappal között lebegett.

– Mire vár a Boszorkány?

– Talán megszimatolta, miben mesterkedünk.

Lemásztak a tetőről, át a padláson, és nemsokára – miután a beszédtől többször kilelte őket a láz s a hideg – saját szobáikban és ágyukban feküdtek, saját szívverésüket és a hajnal felé túlságosan is iparkodó óra tiktakját hallgatva.

„Bármit tegyenek is, nekünk kell lépnünk elsőként” – gondolta Will. Azt kívánta, bárcsak repülne vissza a léggömb, a Boszorkány fedezné fel, hogy lemosták a jelét, és ereszkedne le a tető közelébe újra. Miért?

Csak.

Azon kapta magát, hogy cserkészíját bámulja, a szoba északi falára kifüggesztett fejedelmi íjat és a nyílvesszővel teli tegezt.

„Bocs, apa – gondolta, és mosolyogva felült. – Ezúttal egyedül megyek ki. Meg kell akadályoznom legalább pár óra – esetleg nap – erejéig, hogy a Boszorkány visszamenjen és jelentést tegyen rólunk.”

Lekapta a falról az íjat meg a tegezt, tétovázott, mérlegelt, majd óvatosan kitárta az ablakot, és kihajolt.

„Nem is kell ordibálnom. Csak gondolatban jó erősen koncentrálni. Nem gondolatolvasók, biztosan tudom, különben utánunk sem kellett volna küldeniük senkit, és a Boszorkány sem gondolatolvasó, de megérzi a test melegét, a különböző hőfokokat és különböző illatokat meg az izgatottságot, úgyhogy ha ugrabugrálni kezdek és tudtára adom, milyen boldog vagyok, hogy túljártam az eszén, akkor talán, talán...”

Egy másik világban egy álmos óra kakukkolt: hajnali négy.

„Boszorkány, gyere vissza” – szólította gondolatban.

„Boszorkány – visszhangzott a fejében, és vére dübörögni kezdett –, a tető tiszta, hallod?! Esőt fakasztottunk! Vissza kell jönnöd és újrajelölni! Boszorkány...?”

És a Boszorkány megmozdult.

Will érezte, ahogy a léggömb alatt elfordul a föld.

„Oké, banya, gyere, csak én vagyok itt, a névtelen srác, a gondolataimba nem látsz bele, de itt vagyok, köpök rád! Itt vagyok, és azt kiabálom, hogy átvertünk, érted a lényeget, hát gyere, gyere! Ha van merszed, ha van annyi merszed, állj ki velem!”

A mérföldekről felhangzó beleegyező fújtatás emelkedett, közeledett.

„Atyagatya, nehogy ide jöjjön nekem a mi házunkra! Hamar!” – kapott észbe Will. Magára kapkodta a ruháit.

Fegyverét markolva leereszkedett a repkény rejtette hágcsón, és lehuppant a harmatos fűbe.

„Boszorkány! Ide!” Rohant, cikcakkos csapást hagyva maga után; rohant, eltelve veszett jó kedvvel; rohant, akár a nyúl, mely elrágcsált egy titkos, ízletes és édes méreggel teli gyökeret, ami aztán ámokfutásra sarkallta. Térde mellét döngette, cipője alatt ropogtak a nedves levelek. Will átszárnyalt a sövény fölött, kezében a tüskés-szúrós fegyver, szájában a félelem és az öröm, akár tévedésből bekapott játék golyók.

Hátrapillantott. A léggömb ledolgozta a hátrányát! Fújtatva közeledett, fától fáig, felhőtől felhőig.

– Hová tartok? – ötlött fel Willben. – Várjunk csak! A Redman-ház! Évek óta üresen áll! Még két sarok!”

Futó léptei alatt sziszégett az avar, az égen pedig a teremtmény sziszegett jóval baljósabban, s közben mindent holdfény havazott be, és ragyogtak a csillagok.

A Redman-ház előtt megtorpant. Tüdeje fáklyaként lángolt, vére lüktetett. „Végre! Ez az én házam!” – kiáltotta némán.

Az égen medert váltott egy hatalmas folyam.

„Pompás!” – örvendezett Will.

Lenyomta az öreg ház kilincsét. „Ó, Istenem, mi van, ha ők már bent várnak rám?”

Ajtót nyitott a sötétségre.

A feketeségben csak a por mozgolódott, pók szőtte hárfahúrok lengedeztek. Semmi más.

Will kettesével szedve a fokokat fölszáguldott az omladozó lépcsőn, ki a tetőre, ahol fegyverét a kémény mögé rejtette, majd kihúzta magát és felállt.

Az iszapzöld léggömb – rajta szárnyas skorpiók, ősi főnixek, füstködök, tüzek, felhőhordák titáni rajzai – vesszőkosarát maga előtt tolva, suhogva ereszkedett.

„Ide, Boszorka!” – csalogatta gondolatban Will.

Denevérszárnyként suhintotta meg a nyirkos árnyék.

Megingott. Kezével fölfelé csapott. Az árnyék, mintha csak tömör fekete húsból lett volna, lesújtott.

Will elesett. Elkapta a kéményt.

Az árnyék beborította, fojtogatta.

Hideget árasztott, akár egy tengeri barlang.

Ám ekkor a szél irányt váltott, csak úgy magától.

A Boszorkány dühösen felszisszent. A léggömb tett egy lomha kört.

„A szél mellettem, áll!” – ujjongott magában a fiú.

„Ne, ne menj! – sugározta a banya felé. – Gyere vissza!”

Attól tartott, hogy az megorrontotta a tervét.

Úgy is volt. A Boszorkány minden porcikájával Will tervét próbálta kitalálni. Szimatolt, nyeldekelt. Körmei tépték, kaparták a levegőt, mintha barázdált viaszon futva keresgélnék a mintákat. Tenyerét lefelé tartotta, akárha Will szelíden duruzsoló tűzhely lenne valahol az alvilágban, ahová ő a kezét melegíteni tért be. Ahogy a léggömb inga módjára fölfelé lendült, a fiú megpillantotta a banya összehúzott, levarrt-vak szemét, a mohás fület, a színtelen és ráncos barackszájat, melyben megaszalódott a beszívott levegő, miközben a Boszorkány igyekezett megízlelni belőle, mi nem stimmel Will viselkedésével, gondolataival. Túl jó, túl kivételes, túl szép, túl elérhető volt a fiú, semhogy igaz legyen! Ezt biztosan tudta.

S éppen ezért visszatartotta a lélegzetét.

Minek eredményeként a léggömb megdermedt két lélegzet között félúton.

Azután elnyújtva, kísérletezve, próbaképpen a Boszorkány levegőt vett. Az ily módon megterhelt léggömb süllyedni kezdett. Kilélegzés, és a párától megszabadult szerkezet megint emelkedett.

És a boszorka újra csak várt, a keserű-savanyú levegőt bent tartva gyermeki testének száraz szövetalagútjában, Will megmozgatta ujjait, hüvelykjével megdörgölte orrát.

A Boszorkány levegőt vett, Egyetlen lélegzetének súlyától a léggömb lefelé suhant.

„Közelebb!” – incselkedett Will.

Ám a Boszorkány óvatosan körözött léggömbjével, a fiú pórusaiból szivárgó csípős adrenalinillatot szimatolva. Will forgott, követte a keringő léggömböt. „Te, azt akarod, hogy felforduljon a gyomrom? Ezért keringsz, mi? Hogy elszédüljek, mi?”

Egyvalami maradt, amit megpróbálhatott.

Megtorpant, nyugodtan, háttal a léggömbnek.

„Ennek nem állhatsz ellen, banya” – gondolta.

Ahogy az árnyék a lábát, tarkóját, nyakát jegelte, megérezte a zöld iszapfelhő keltette neszt, a bent tartott, keserű levegő súlyát.

„Közelebb.”

A Boszorkány levegőt vett, súlyt, éji terhet, hideg csillagszél ballasztot.

„Közelebb!”

Will fülét elefántárny cirógatta meg.

A fegyvere után tapogatózott.

Az árnyék beborította.

Haján pók – a boszorkány keze? – futott végig.

Megpördült, torkát sikoltás fojtogatta.

A kosárból kihajoló Boszorkány csupán egylábnyira volt tőle.

Will lehajolt, oldalra kapott.

A banya, amint kiszagolta, megérezte és megértette, mit szorongat a kezében Will, sikoltva próbált kilélegezni.

Ijedtében azonban ösztönösen beszívta a levegőt, többletsúlyt vett, leterhelte a léggömböt, amely nekiütődött a tetőnek.

Will megfeszítette a pusztítás nyilával felajzott íjhúrt...

S az íj kettétört. Will a kezében maradt, ki nem lőtt nyílra bámult.

A Boszorkány ajkát a megkönnyebbülés és a diadal sóhaja hagyta el.

A léggömb fölfelé lendült, s száraz hangon zörgő-kuncogó, súlyos kosara eltalálta a fiút.

A Boszorkány eszement jókedvében felrikoltott.

Will egyik kezével megragadta a kosár peremét, a másikkal pedig nagy lendületet véve fölhajította a nyílvesszőt a léggömb húsába.

A boszorka rátámadt Willre, arcát karmolta.

Ekkor a nyílvessző, mely mintha egy végeláthatatlan órán át repült volna, apró lyukat ütött a léggömbön, majd sebesen csúszott le, akárha egy hatalmas zöld sajtot szelne. A hasíték végignyílt a gigantikus körte egész felszínén, mint egy szélesedő mosoly, a vak Boszorkány gagyogott, nyöszörgött, száját harapdálta, hitetlenkedve sikongatott; Will minden erejét megfeszítve kapaszkodott a kosárba, lába a levegőben kalimpált; a léggömb jajongott, tántorgott, imbolygott, siratta önnön elgázosítását, s közben elszökött belőle a barlanglevegő, a sárkánylehelet kiszabadult, s az ekképp lendületet kapott batyu fölfelé visszakozott.

Will elengedte. Körülötte fütyült a tér. Esés közben elfordult, rázuhant a tetőre, s leszánkázott a vén, rézsútos cserépsíkon egészen a peremig, az ereszig, ahol lába máris a semmibe merült. Sikítva csimpaszkodott bele az ereszcsatornába, s tíz körömmel kapaszkodott, az pedig felnyögött, s abban a minutumban engedni kezdett. Sebtében végigpásztázva az eget, Will kiszúrta az egyre ráncosodó léggömböt, mely sebzett madárként süvített tova, hogy kipárolgó rémületét a felhőkbe ürítse; meglőtt mamut, amely noha küzd életéért, rettentő agóniájában lassanként kiköhögi bűzös lelkét.

Mindez csupán egy szemvillanást tett ki. Aztán Will újra csak a levegőben rúgkapált, és ideje sem jutott örülni a fának, mely felfogta, s igaz, megütötte, de egyben meg is törte zuhanását matracszerű ágaival, gallyaival, lombjával. Akár egy papírsárkány, háton, arccal a hold felé feküdt, s halálos kimerültségében mintha a Boszorkány utolsó siránkozását hallotta volna, ahogy a nem emberi módon jajongó, spirálban emelkedő léggömbbel elsodródott a háztól, utcától, várostól.

A mosoly, a repedés immár teljesen körbeért a léggömbön, mely önkívületben tántorgott a mező irányába, ahonnét felszállt, hogy ott lehelje ki a lelkét, leereszkedvén a sok alvó, tudatlan, mit sem gyanító ház mögött.

Will egy jó darabig a kisujját sem tudta mozdítani. Várta, hogy fejében alábbhagyjon a pörölycsapások kórusa. Három ág tartotta, félt, hogy megcsúszik s kitöri a nyakát a fekete földön.

Szíve úgy dübörgött, majd’ kilyukasztotta a mellét, épp csak hogy nem billentette ki egyensúlyából, mégis jó volt hallani, mert ebből tudta, hogy él.

Végül aztán lecsillapodott, mozgásra bírta kezét-lábát, igen lelkiismeretesen elmondott egy imát, és lemászott a fáról.

31. Fejezet

Az éjszaka fennmaradó részében semmi említésre méltó nem történt.

32. Fejezet

Hajnalban egy mennydörgéssel megpakolt kamion gördült végig a hűvös égen, szikraesőt szórva szerteszét. Puhán hullott az eső a város kupoláira, kuncogott az ereszcsatornákban, különös, föld alatti nyelven dünnyögött az ablakok alatt, ahol Jim és Will barangolt szeszélyes álmok között, az egyikből kicsúsztak, máris próbálták föl a másikat, de valahogy mindet ugyanabból a sötét, penészes anyagból szabták.

A surrogó dobolás közepette egy másik esemény történt:

A vándorcirkusz elázott sátrai között a körhinta hirtelen rángatózva életre kelt. A gőzorgona fuvolázta zenét rossz szagú gőz kísérte.

A városban minden valószínűség szerint csupán egyvalaki hallotta meg és jött rá, hogy a körhinta ismét működik.

Miss Foley házának ajtaja nyílt és csukódott; léptei elszaporáztak az utcán.

Sűrűn zuhogott az eső, s a villámlás esetlen táncot lejtett az egyszer teljesen kitárulkozó, másszor örökre elsötétedő tájon.

A konyhaablaknak dörgölőző eső Jimék és Willék házából sokáig elnyúló, halk társalgást, némi kiabálást, majd megint visszafogott szavakat hallott kiszűrődni.

– Kilenc óra tizenötkor Jim kicsoszogott a vasárnapi időbe, esőköpenyben, sapkában és csizmában.

Megállt, tekintetét a tetőre függesztette, ahonnét az óriási csiga nyomát tüntették el az éjjel. Majd Willék ajtaját szuggerálta, hogy nyíljon ki. Megtörtént. Will bukkant elő, nyomában apja hangja:

– Elkísérjelek?

Will határozottan megrázta a fejét.

Miközben az ég mosdatta őket, a két fiú komoran a rendőrkapitányság felé irányította lépteit, ahol mindent elmondanak, aztán meg Miss Foleyhoz, akitől újra bocsánatot kérnek, de egyelőre csak sétáltak zsebre vágott kézzel, az előző nap ijesztő titkain merengve. Végül Jim törte meg a csöndet:

– Az éjjel, miután lemostuk a tetőt, és nagy nehezen elaludtam, temetési menetről álmodtam. A Main Streeten jöttek, akár a turisták.

– Vagy... mint egy felvonulás?

– Ez az! Ezer ember, mind fekete kabátban, fekete kalapban, fekete cipőben, és egy negyven láb hosszú koporsót cipeltek!

– Az anyját!

– Aha! Mi lehet az a negyven láb hosszú temetnivaló, gondoltam. És álmomban odaszaladtam és belekukkantottam. Ne nevess.

– Nem találom viccesnek, Jim.

– A koporsóban egy hosszú, ráncos valami feküdt, mint a napon megaszalódott óriás szilva vagy szőlőszem. Mint egy lenyúzott bőr vagy egy óriás feje kiszárítva.

– A léggömb!

– Hé! – torpant meg Jim. – Akkor te is Ugyanezt álmodtad? De... egy léggömb nem halhat meg, nem igaz?

Will hallgatott.

– És nem rendeznek neki temetést, ugye?

– Jim, én...

– A francos léggömb úgy hevert, mint egy kipukkasztott víziló...

– Jim, az éjjel...

– Fekete tollforgók bókoltak, a zenekar fekete bársonnyal tompított dobokat püfölt fekete elefántcsont dobverőkkel, öregem, öregem! És ezek után felkelni reggel, elmondani anyának, no, ha nem is mindent, de eleget, hogy sírni kezdjen, kiabáljon, aztán megint sírjon – a nők aztán szeretnek sírni, mi? –, majd azt mondta, bűnöző lett a fiából... de mi nem tettünk semmi rosszat, igaz, Will?

– Valaki majdnem felszállt a körhintára.

Jim megindult az esőben.

– Azt hiszem, elegem van az egészből.

– Hiszed?! Mindezek után?! Atyavilág, hadd mondjak el neked valamit. A Boszorkány meg a léggömb, Jim! Az éjjel én teljesen egyedül...

De nem jutott idő elmesélni.

Elmesélni, hogy meglékelte a léggömböt, és az elviharzott a kietlen pusztaságba, hogy ott lehelje ki a lelkét, a vak asszonyt is magával rántva a mélybe.

Nem jutott rá idő, mert a hideg esőben sétálva panaszos hang ütötte meg a fülüket.

Egy üres telek mellett haladtak el épp, melynek mélyén egy tölgyfa állt. Alatta nedves árnyak meg a hang.

– Jim – szólalt meg Will –, valaki sír.

– Ugyan. – Jim ment tovább.

– Egy kislány van ott.

– Dehogyis. – Jim oda sem nézett. – Mit keresne egy kislány a fa alatt ebben az esőben? Menjünk.

– Jim! De hát te is hallod!

– Nem! Én nem hallom!

Ám ekkor a halott fű fölött felerősödött a zokogás, magányos madárként szállt az esőben, Jim pedig kénytelen volt odafordulni, mert Will a szemétkupacokon keresztül már arrafelé caplatott.

– Jim... ezt a hangot... én ismerem!

– Ne menj oda, Will!

Jim nem követte, de Will addig botladozott, míg be nem ért az eső áztatta fa árnyékába, ahol a szitáló eget felfogta az őszi lombsátor, s csak csillogó patakokban surrant át az ágakon és a fa törzsén. És a fiú ott találta a kislányt, aki arcát a kezébe temetve guggolt és sírt, mintha a Várostól és lakóitól elszakadva magára maradt volna egy szörnyű rengetegben.

Végre-valahára Jim is közelebb oldalgott, megállt a fa árnyékának peremén, és beszólt:

– Ki az?

– Nem tudom. – De Will már érezte a szemébe szökő könnyeket, mintha mélyen belül mégis sejtené.

– Jenny Holdridge, mi...?

– Nem.

– Jane Franklin?

– Nem. – Will úgy érezte, szája tele érzéstelenítővel, nyelve alig moccant zsibbadt ajkai között. – ...Nem...

A kislány csak sírt, s noha érezhette a közeledőket, nem pillantott föl.

– ...nekem... segíteni nekem... senki se fog... segíteni... nekem nem tetszik ez...

Aztán amikor elég erőt gyűjtött és kissé megnyugodott, fölemelte a fejét, a sírástól szinte teljesen bedagadt szemét. Először megdöbbent azon, hogy társasága akadt, majd meglepődve jött rá, kik is azok.

– Jim! Will! Hát ti vagytok!

És megragadta Jim karját, aki kiabálva vonaglani kezdett:

– Nem! Én nem ismerlek! Engedj!

– Will, Jim, segítsetek, ó, ne menjetek el, ne hagyjatok itt! – zihálta elcsukló hangon, s szeméből újfent záporozni kezdtek a könnyek.

– Nem, nem, nem! – kiabálta Jim hadonászva. Kiszabadította a kezét, elesett, talpra ugrott, öklét ütésre emelte. Ekkor megállt, s remegve leejtette karját.

– Ó, Will, Will, tűnjünk innét, úgy sajnálom, istenem, istenem!

A kislány a fa árnyékában hátratántorodott, elkerekedett szemét a két nedves alakra szegezte, felnyögött, átkarolta és ringatni kezdte magát előre-hátra, akár egy kisdedet, vigasztalón simogatta saját könyökét... hamarosan énekelni kezd, s úgy marad, egyedül egy sötét fa tövében, örökre, mert ahhoz a dalhoz senki sem tud csatlakozni, de megállítani sem.

– ...valakinek segítenie kell rajtam... valakinek segítenie kell rajta... – siránkozott, mintha halottat gyászolna – valakinek segítenie kell rajta... senki sem fog... eddig sem tették... segíteni, ha nem is rajtam, hát őrajta... szörnyű... szörnyű...

– Ismer minket – mondta Will csüggedten, félig a kislányhoz hajolva, félig Jim felé fordulva. – Nem hagyhatom itt!

– Hazudik! – ellenkezett Jim vadul. – Hazudik! Nem ismer minket! Sosem látott!

– Elment, hozzátok vissza, elment, hozzátok vissza – jajongott a kislány csukott szemmel.

– Kicsodát? – Will fél térdre ereszkedett, és óvatosan megérintette a kezét. A kislány megragadta, majd szinte azonnal ráébredt, hogy ez nem helyes, mert a fiú megpróbálta kitépni magát, hát elengedte, és sírva fakadt. Will odébb húzódva várt, a messze kint a holt gyepen ácsorgó Jim pedig bekiáltott, hogy menjenek már, nem tetszik ez neki, muszáj, muszáj indulniuk.

– Ó, ő elveszett – szipogta a lány. – Beszaladt oda, és többé nem jött ki. Megkeresitek őt, kérlek, kérlek.

Will reszketve megérintette a kislány orcáját.

– Hallgass ide – suttogta. – Minden rendbe jön. Hozok segítséget – mondta gyöngéden. Amaz kinyitotta a szemét. – Will Halloway vagyok, stimmt? Visszajövünk, becsszóra. Tíz perc. De nem szabad innét elmenned. – Fejrázás. – Megvársz minket itt a fa alatt? – Néma bólintás. Will felállt. A kislányt ez az egyszerű mozdulat is megrémisztette, és hátrahőkölt. Hát Will várt, ránézett, és azt mondta: – Tudom, ki vágy te. – Látta, hogy a nagy, ismerős szürke szem elkerekedik a megsebzett kis arcon. Látta az eső áztatta hosszú, fekete hajat és a sápadt arcot. – Tudom, ki vagy te. De meg is kell győződnöm róla.

– Ki fogja elhinni? – nyöszörögte a kislány.

– Én elhiszem – hangzott a felelet.

Erre az ültében nekidőlt a fának, keze az ölében, és reszketett. Roppant sovány volt, falfehér, teljesen elveszett, iciri-piciri.

– Most elmehetek? – kérdezte a fiú.

Bólintás.

És Will otthagyta.

Az üres telek szélén Jim hitetlenkedve toporzékolt, szinte magánkívül a dühtől.

– Ez nem lehet!

Ez van – mondta Will. – A szeme. Az árulja el. Mint ahogy Mr. Cooger és a gonosz fiú esetében... Csak így lehet megbizonyosodni. Gyerünk!

Azzal végigcipelte Jimet a városon, majd megtorpantak Miss Foley háza előtt, nézték a kedvetlen reggelben is kivilágítatlan ablakokat, aztán felmentek a lépcsőn, és becsöngettek egyszer, kétszer, háromszor.

Csönd.

A bejárati ajtó csigalassan nyüszítve elfordult sarokvasain.

– Miss Foley? – szólította halkan Jim.

A ház mélyén esőárnyak motoztak az ablaküvegeken.

– Miss Foley...?

A hallban álltak a gyöngyzuhataggal fedett ajtó előtt, és hallgatták, ahogy a robusztus tetőgerendák mocorognak meg fészkelődnek a felhőszakadás közepette.

Aztán hangosabban:

– Miss Foley!

De csupán a festett falak neszeztek válaszul, köszönhetően a bennük kellemes melegben tanyázó egereknek.

– Elment vásárolni – mondta Jim.

– Nem – tiltakozott Will –, tudjuk, hol van.

– Miss Foley, tudom, hogy itt van! – kiáltott föl váratlanul és dühösen Jim, és már robogott is föl az emeletre. – Gyerünk, bújjon elő!

Will kivárta, amíg barátja átjárja a szobákat, majd vonakodva lekullog. Amint Jim a lépcső aljára ért, mindketten meghallották a bejárati ajtón a friss eső és az elaggott fű illatával beúszó zenét.

A dombok között a körhinta gőzorgonája a Gyászindulót játszotta, visszafelé.

Jim szélesebbre tárta az ajtót, s úgy állt a beáradó muzsika közepette, ahogy esőben áll az ember.

– A körhinta. Megjavították!

– Miss Foley meghallhatta a zenét napkeltekor, s odament – bólintott Will. – Valami rosszul sült el. Talán a körhinta még nem volt teljesen működőképes. Talán csak véletlen baleset. Mint amilyen a villámhárító-árussal történt, aki kívül-belül összement. Talán a vándorcirkusz örömét leli a balesetekben. Vagy talán szándékosan tettek kárt Miss Foleyban. Talán rólunk akartak többet megtudni, a nevünket, címünket, vagy rá akarták bírni, hogy forduljon ellenünk. Ki tudja pontosan? Talán Miss Foley gyanút fogott és megijedt. Ők pedig többet adtak neki, mint amennyit kért vagy szeretett volna.

– Nem értem...

De az ajtóban és a hideg esőben állva most jutott idő gondolkodni: Miss Foley, amikor a Tükörlabirintus halálra ijesztette, Miss Foley, ahogy nem is olyan rég a vándorcirkuszba lép, talán sikoltozott is, amikor azt tették vele, amit tettek, körbe és körbe, körbe és körbe, mennyi sok év pergett le róla, több, mint amennyiről valaha is álmodott, a málló évek a húsába martak, lemeztelenítették, összepréselték, Miss Foley magányos lett és rémült, hiszen még önmagát is ismeretlennek látta, körbe és körbe, míg el nem röppentek mind az évek, majd a körhinta akár a rulettkerék megállt, és ő semmit sem nyert és mindent elvesztett, nem volt hova mennie, nem volt mód megvallani, ki is ő, nem tehetett mást... mint hogy egyedül sírdogáljon egy fa alatt az őszi esőben...

Ezt gondolta Will. Ezt gondolta Jim, és így szólt:

– Ó, szegény... szegény.

– Segítenünk kell rajta, Jim! Ki hinne neki? Ha odamegy bárkihez is azzal, hogy „Miss Foley vagyok”, azt felelnék, „Menj innét! Miss Foley elköltözött a városból, eltűnt! Menj szépen, kislány!” Ó, Jim> lefogadom, tucatnyi ajtón dörömbölt ma reggel, segítséget kérve, de sikoltozásától és kiabálásától megrémültek az emberek, ő meg elszaladt, föladta, és elbújt az alá a fa alá. A rendőrség valószínűleg már keresi, na és aztán? Csak egy vad, sírós kislány, bezárják, és ő beleőrül. Öregem, a vándorcirkuszosok aztán tudják a módját, hogyan büntessenek meg úgy, hogy ne vághass vissza. Összeráznak, megváltoztatnak, hogy többé senki sem ismer rád, aztán futni hagynak, semmi gond, rohanj, beszélj, úgyse fog senki meghallgatni, mert halálra ijednek tőled. Csak mi hallunk, Jim, csak te meg én, és pillanatnyilag úgy érzem magam, mint aki most nyelt le egy meztelen csigát.

Utolszor még visszanéztek a siránkozó esőárnyakra annak a társalgónak az ablakában, ahol annak idején egy tanárnő gyakran megvendégelte őket sütivel meg forró csokival, és ahonnét mindig integetett utánuk. Aztán kiléptek, becsukták az ajtót, és inaltak vissza az üres telek irányába.

– El kell rejtenünk, amíg segíteni nem tudunk...

– Segíteni? – lihegte Jim. – Még magunkon sem tudunk segíteni!

– Kell lenni valami fegyvernek az orrunk előtt, csak vakok vagyunk...

Lefékeztek.

Saját szívük dobogását túldobogta egy méretesebb szív. Réztrombiták reccsentek. Harsonák harsantak. Egy hordányi tuba ismeretlen okból megriadt elefántok rohamát imitálta.

– A vándorcirkusz! – esett le Jim álla. – Ez eszünkbe sem jutott! Besétálhatnak egyenesen a városba is! Felvonulás! Vagy a léggömbnek rendezett temetés, amit megálmodtam?

– Nem temetés, és csak úgy néz ki, mint a felvonulás, de igazából minket keresnek, Jim, minket vagy Miss Foleyt, talán őt akarják visszakapni! Végigmasíroznak minden utcán nagy csinnadratta közepette, fessen, páváskodva, s közben kémkednek! Oda kell érnünk Miss Foleyhoz, Jim, mielőtt ők...

A mondatot félbehagyva legott belevetették magukat egy keresztutcába, majd hirtelen visszahőköltek, és beugrottak egy bokorba.

A keresztutca túlsó végén, a fiúk és az üres telek meg a nagy tölgyfa között a vándorcirkusz zenekara csörtetett, dübörgött el, kocsin szállított ketrecek, bohócok, szörnyszülöttek és az egész mindenség.

Öt percbe is beletelt, mire a felvonulás elhaladt. Mintha a felhők is velük tartottak volna. Elállt az eső. Elhalt a dobpergés. A fiúk végigszökelltek az utcán, át az úttesten, és megtorpantak az üres telek szélénél. A fa alatt nem volt semmilyen kislány. Körbejárták, fölkémleltek a fára, nem mervén a nevén szólítani.

Azután rettegve futásnak eredtek, hogy búvóhelyet keressenek maguknak valahol a városban.

33. Fejezet

Megcsörrent a telefon.

Mr. Halloway fölvette.

– Apa, itt Willy. Nem mehetünk el a rendőrségre, és lehet, hogy ma nem is megyünk haza, mondd meg anyának és Jim mamájának.

– Hol vagytok, Willy?

– El kell rejtőznünk. Keresnek bennünket.

– Kik, az isten szerelmére?

– Nem akarlak belekeverni, apa. Hinned kell nekem. Egy vagy két napra eltűnünk, csak amíg el nem mennek. Ha most hazamennénk, követnének, és bántanának téged vagy anyát vagy Jim anyját. Mennem kell.

– Will, ne!

– Ó, apa. Kívánj szerencsét.

Katt.

Mr. Halloway kipillantott a fákra, a házakra, az utcákra. Távoli zeneszó ütötte meg a fülét.

– Willy – mondta a süket kagylóba –, sok szerencsét.

Azzal felöltötte kabátját, fejébe nyomta kalapját, és kilépett a különös, szikrázó, esős napsütésbe, mely megtelítette a hűvös levegőt.

34. Fejezet

A United Cigar Store előtt ezen a vasárnap délelőttön – ahogy a templomok harangjainak zúgása emitt keresztezte egymást, amott meg összekülönbözött, hangokat záporoztatva az égből az elvonult eső nyomában –, a dohánybolt előtt, faragott tollain gyöngyökként megülő vízcseppekkel, ott állt a fából faragott csirokí indián, rá se hederítve a katolikus vagy baptista harangokra, rá se hederítve az egyre közeledő, napként csillogó cintányérokra, a vándorcirkuszos zenekar pogány szívének robajára. Dübörögtek a dobok, a gőzorgona vénasszony módjára sikoltozott, nálánál is különösebb teremtmények siklottak, akár az árnyak, ám az indián sárga, vadászsólyomszerű arcán egy izom sem rándult. Mindazonáltal a dobok csak odamondogattak a templomoknak, és tömegével csalogatták elő a fiúkat, akik mohó kíváncsisággal néznek elébe mindennemű változásnak, legyen bár felszínes vagy mindent felkavaró. Így aztán, miután a templomi harangok ezüst- és vasesője kiapadt, a templomi padoktól elgémberedett népek bámész felvonulási seregletté vedlettek át, ahogy a vándorcirkusz rézáradata, bársonyfolyama oroszlánléptekkel és mamutcsoszogással ellejtett előttük.

Az indián fatomahawkjának árnyéka a dohánybolt előtt futó járdába ágyazott vasrácsra vetült. E fölött a rács fölött, alig hallható fémes visszhangot verve, emberek haladtak el évszámra, cukorkapapírok, aranyozott szivarpapírgyűrűk, gyufaszálak, cigarettacsikkek és rézpennyk tonnáit dobva el, melyek alant örökre eltűntek.

A felvonulás következtében most lábak százai tapostak egymás nyomába a rácson, követve a zsivajgó vándorcirkuszt, léptek csendültek, dübörögtek tigris- és vulkánhangokban és – színekben.

A rács alatt két alak reszketett.

Odafönt mint macskaköveken és aszfalton lépdelő hatalmas, barokk páva, a szörnyszülöttek szeme látón kinyílt, átkutatták hivatalok tetejét és a templomtornyokat, elolvasták a fogorvosi és szemészrendelők tábláit, ellenőrizték a filléres boltokat meg a méteráruüzleteket, s közben a dobok megreszkettették a síküveg ablakokat, a viaszbabák pedig reszkettek imitált félelmükben. Vonult a tömeg, a forró és hihetetlenül ragyogó, tüzes tekintetek kavalkádja, lángolva a vágytól, amely nem csillapult.

Hiszen amire fájt a foguk, az a sötétben lapult.

Jim és Will, a dohánybolt járdájának rácsa alatt.

Kétrét görnyedve, fölfelé tartott arccal, cikázó szemmel oly óvatosan szívták be a levegőt, mintha jégkrémet nyalnának. Fönt, a hideg szellőben virágba borultak a nők ruhái. Fönt férfiak dülöngéltek az ég előterében. A zenekar játéka úgy hatott, mint egy cintányérkarambol, a gyerekek anyjuk térdének zuhantak, enyhe agyrázkódást szenvedve.

– Tessék! – jajdult föl Jim. – A felvonulás! Épp a dohánybolt előtt! Mit keresünk itt, Will? Húzzunk el!

– Nem! – szólt rá Will, és megmarkolta barátja térdét. – Hisz a legfeltűnőbb hely, mindenki szeme előtt! Sosem fog eszükbe jutni, hogy itt keressenek! Kuss!

Trammm...

A rács a fejük fölött megcsendült egy férfi cipője s a cipő kopott szögei alatt.

Apa! – kiáltott fel majdnem Will.

Felemelkedett, visszahuppant, ajkát harapdálta.

Jim látta, ahogy a férfi kutatón erre fordul, arra fordul, oly közel s mégis oly távol, háromlábnyi messzeségben.

„Ha megérinthetném...” – töprengett Will.

De sápadt apja idegesen továbbsietett.

Will lelke jéggé dermedt és megkocsonyásodott.

Durr!

A fiúk fölkapták a fejüket.

Egy megrágott, rózsaszín rágógumigombóc pottyant le a Jim lába melletti papírkupacra.

Fönt egy ötévesforma fiú görnyedt a rács fölé, és kukucskált le viszolyogva eltűnt kincse után.

„El innen!” – parancsolt rá magában Will.

A kisfiú a rácsot markolászva letérdelt.

„Tűnés!”

Willt őrült vágy fogta el, hogy felkapja a rágót, és visszatömje a kisfiú szájába.

Hatalmasat dobbant az egyik felvonulási dob, aztán... csönd.

Jim meg Will összenézett.

„Megállt a menet!” – futott át mindkettőjük fején.

A kisfiú egyik kezét félig bedugta a rácson.

Fönt, az utcán Mr. Dark, a Tetovált Ember hátrapillantott a szörnyszülöttek és ketrecek folyama fölött a napégette tubákra meg az óriáskígyószerű rézfúvósokra. Bólintott. _

A menet felbomlott.

A szörnyszülöttek fele az egyik járdára, fele a másikra sietett, elvegyültek a tömegben, röplapokat osztogattak, szemük tűzkristályként cikázott, és mart, akár a kígyóé.

Will arcán érezte a kisfiú hűvös árnyékát.

„A felvonulásnak vége, kezdődhet a kutatás” – gondolta.

– Nézd, anya – mutatott le a rács alá a kisfiú. – Ott!

35. Fejezet

Félsaroknyira a dohánybolttól, Ned Éjszakai Kuckójában az álmatlanságtól, a túl sok töprengéstől és a kelleténél is több gyaloglástól kimerült Charles Halloway befejezte második kávéját, és már fizetni készült, amikor az utcán beálló éles csöndtől elfogta a nyugtalanság. Sokkal inkább érezte, semmint látta azt az enyhe zavart, mely a felvonulók és a járdákon tolongok keveredéséből adódott. Maga sem tudván, miért, Charles Halloway eltette a tárcáját.

– Melegítesz még, Ned?

Ned éppen a kávét töltötte, amikor az ajtó kitárult, valaki belépett, és jobb tenyerét kifordítva a pultra tette.

Charles Halloway szeme elkerekedett.

A kéz visszabámult rá.

Minden ujjra egy-egy szemet tetováltak.

– Anya! Ott lent! Nézd! – kiáltozott a kisfiú a rácsra mutogatva.

Árnyékok jöttek-mentek.

Köztük... a Csontváz.

A vékony férfi, aki magas volt, akár télen a halott fák, csupa koponya, csupa megnyúlt madárijesztőcsont, a Csontváz, Mr. Koponya xilofonárnyékával végigütögette a lent megbúvó holmikat, kihűlt papírszemetet, az érintésre összeránduló, meleget sugárzó fiúkat.

„Menj el! – gondolta Will. – Menj el!”

A gyerkőc duci ujjai ott gesztikuláltak a rácsban.

„Menj el.”

Mr. Koponya továbbsétált.

„Istennek hála – lélegzett föl Will, majd elszorult a torka. – Jaj, nem!”

Ugyanis váratlanul feltűnt a kacsázó léptű Törpe, koszos ingén finoman csilingelt a csengőfüzér, varangyárnyékát maga alá gyűrve, szemei akár barna márványból hasított szilánkok, most csillogó őrületben, másszor mély és gyászos, örökre eltemetett őrületben, kutatta a megtalálhatatlant, az elveszett ént, egy pillanat erejéig az elveszett fiúkat, aztán újra az elvesztett ént. Az összepréselt, apró emberke két felének küzdelme révén villámló szeme folyton ide-oda szökkent, körbe, fel, le, egyszer a múltban kutakodva, egyszer a karnyújtásnyira lévő jelenben.

– Anya! – hisztizett a kisfiú.

A Törpe megtorpant, és ránézett a nálánál nem nagyobb fiúra. Tekintetük találkozott.

Will hátranyomta magát, igyekezett testét belepasszírozni a betonba. Érezte, Jim ugyanezt teszi, noha nem is moccan, csak az agyát, a lelkét mozdítja, beleveti a sötétségbe, hogy elrejtse a fönti kis drámától.

Női hang: – Gyere, kicsim.

A fiúcskát elrángatták.

Túl későn.

Mert most a Törpe vizslatott a helyén.

És szemében ott úsztak egy Téboly nevű férfi szétszórt és összeilleszthetetlen darabkái, cafatai, aki villámhárítókkal házalt oly sok nappal és oly sok évvel azelőtt a hosszú, nyugalmas, biztonságos és csodás múltban, még eme rettegés megszületése előtt.

„Ó, Mr. Téboly, mit tettek magával – gondolta Will. – Odahajították egy cölöpverő gép elé, belelökték egy sajtolóba, kipréselték magából a könnyeket és sikolyokat, aztán bebörtönözték egy varázsdobozba, míg végül semmi sem maradt magából, Mr. Téboly... semmi sem maradt, csak ez...”

A Törpe. Akinek arca most inkább volt gépi, mint emberi; vagy még inkább egy kamera.

A leernyőzött szemek kitágultak, vakon meredtek a sötétségbe. Katt. A két lencse szétnyílt... majd összezárult, folyékony illanással: pillanatfelvétel a rácsról.

Egy kép arról is, ami alant hevert?

„A fémet nézi, vagy a fém közti réseket?” – töprengett Will.

Egy hosszú pillanatig a tönkretett-préselt agyagbáb Törpe guggolva is magasra tornyosult. Fényképezőgép szemei dudorodtak; talán még mindig képeket készít?

Will meg Jim igazából nem is látszottak, a törpe kameraszem csupán alakjukat, színüket és nagyságukat mérte be. A dobozgép koponya elraktározta. Később – mennyivel később? – a képet majd előhívja a vad, apró, feledékeny, elkószáló és elveszett villámhárító-agy. Akkor válik majd valójában láthatóvá, hogy mi hevert a rács alatt. És azután? Felismerés! Bosszú! Pusztítás!

Klikk-csatt-klatt.

Nevető gyerekek szaladtak el.

A szertelen jókedvüktől elcsábult Törpe-gyerek tovasodródott velük. Váratlanul vadul kitört közülük, emlékeztette magát a feladatára, és folytatta a keresést, nem is tudván, mi után..

A befelhőzött nap az ég egészét elárasztotta fénnyel.

A fénycsíkokkal teli gödörben kuksoló két fiú lassan kiengedte a levegőt összeszorított fogai között.

Jim erősen, de milyen erősen, megszorította Will karját.

Mindketten felkészültek a következő szempárra amely majd jön átkutatni az acélrácsot.

Mind az öt kék-vörös-zöld tetovált szem lehullt a pult tetejéről.

A harmadik kávéját kortyolgató Charles Halloway kissé arrébb fordult a bárszéken.

A Tetovált Ember őt figyelte.

Charles Halloway biccentett.

A Tetovált Ember nem biccentett vagy pislantott, csupán addig bámult, hogy a gondnok legszívesebben elfordult volna, de nem tette, pusztán csak nézte mereven az arcátlan alkalmatlankodót.

– Mit adhatok? – kérdezte a kávézó tulajdonosa.

– Semmit. – Mr. Dark tekintete Will apján nyugodott. – Két fiút keresek.

„Ki nem?” Charles Halloway fölkelt, fizetett, és kifelé indult.

– Kösz, Ned. – Elhaladtában látta, hogy a férfi tetovált tenyerét Ned felé irányozza.

– Fiúk? Mennyi idősek? – kérdezte Ned.

Az ajtó becsapódott.

Mr. Dark az ablakon keresztül kísérte tekintetével Charles Hallowayt.

Ned mondta a magáét.

A Tetovált Ember azonban rá se hederített.

Odakint Will apja a könyvtár irányába indult, megtorpant, a városközpontot célozta meg, de megint megállt. Valamiféle megérzésre várt útbaigazítás végett, megtapogatta zsebeit, s mivel nem találta pipáját, a United Cigar Store felé vette az irányt.

Jim fölpillantva meglátta az ismerős lábat, a sápadt arcot és az őszülő fekete hajat.

– Will! Az apád! Szólj neki. Ő segíteni fog!

Will száján nem jött ki hang.

– Akkor majd én!

Will rácsapott Jim karjára, és vadul rázta a fejét: „Nem!”

„Miért?” – kérdezte Jim hangtalanul.

„Csak.”

Csak... fölnézett... apja innét még kisebbnek látszott, mint elmúlt éjjel, amikor a ház faláról nézett vissza rá. Mintha csak egy másik arra tévedő fiúra bíznák magukat. Nekik nem egy másik fiúra van szükségük, nekik egy tábornok kell, nem is, egy tábornagy! Megpróbálta kivenni apja arcát a dohánybolt ablaküvegén keresztül, vajon tényleg öregebbnek, szigorúbbnak, erősebbnek látszik-e, mint éjjel a hold tejszerű fényénél. Ám csupán annyit látott, hogy apja ujjai idegesen rángnak, szája mozog, akárha nem lenne mersze kérni Mr. Tetleytől, amiért betért...

– Egy... vagyis... egy huszonöt centes szivart.

– A krisztusát – mondta odafönt Mr, Tetley. – De jól megy egyeseknek!

Charles Halloway ráérősen bontotta ki a celofánt, valamiféle jelre várva, az univerzum egy biccentésére, mely elárulja, hová menjen, miért is jött vissza a dohányboltba szivarért, amihez tulajdonképpen nem is igazán fűlött a foga. Két alkalommal is mintha a nevét hallotta volna; körbepásztázott a tömegen – bohócokat látott röplapokkal –, majd kelletlenül rágyújtott a szivarra a kék gázlángnál, mely egy pillanatra sem aludt ki a pulton álló, pipát formázó kis ezüstcsőben. A füstöt pöfékelve a szivargyűrűt leejtette, s tekintetével követte, ahogy a fémrácsra pattan, és eltűnik ott lent, ahol...

A fia, Will Halloway lába mellett állapodott meg.

Charles Halloway mellényelte a füstöt.

Igen, az ott két árnyék! És az utca alatti sötét kútból rettegve mered fölfelé a szemük! Majdnem lehajolt, hogy megragadja a rácsot, és rájuk kiáltson.

Ehelyett azonban, miközben zsongott körülötte a tömeg és tisztult az idő, hitetlenkedve csak annyit mondott halkan:

– Jim? Will! Mi az ördög folyik itt?

Ugyanebben a pillanatban mintegy százlábnyira onnét a Tetovált Ember bukkant elő Ned Éjszakai Kuckójából.

– Mr. Halloway... – kezdte Jim.

– Kifelé onnét – mondta a férfi.

A Tetovált Ember, maga is tömeget képezve a tömegben, komótosan körbefordult, majd megindult a dohánybolt felé.

– Nem mehetünk, apa! Ne nézz ide!

A Tetovált Ember nyolcvanlábnyira járt.

– Fiúk, a rendőrség... – mondta Mr. Halloway.

– Mr. Halloway – vágott közbe Jim rekedt hangon halottak vagyunk, ha nem néz máshová! Ha a Tetovált Ember...

– A mi? – kérdezte Mr. Halloway.

– A férfi a tetoválásokkal!

A kávézóbéli találkozás: öt acélkék szem gyúlt ki Mr. Halloway fejében.

– Apa, nézz a városháza órájára, amíg elmeséljük, mit történt...

Mr. Halloway kiegyenesedett.

És a Tetovált Ember megérkezett.

– Uram – szólította meg Charles Hallowayt.

– Tizenegy óra tizenöt – becsülte meg Charles Halloway a városháza óráját szivarral a szájában, és hozzáigazította a magáét. – Egy percet késik.

– Uram – próbálkozott a Tetovált Ember másodjára is.

Will Jimbe kapaszkodott, Jim Willt fogta erősen a rágópapír- és dohányszemetes veremben, miközben fönt két pár cipő ringatózott, csosszant, billegett.

– Uram – kezdte a Dark nevezetű férfi, tüzetesen szemügyre véve Charles Halloway arccsontját, hogy majd összevesse más, félig-meddig hasonló emberekével –, a Cooger és Dark Társulat kiválasztott kettő azaz kettő helybéli fiút, akik ittlétünk alatt abban a szerencsében részesülnek, hogy élvezhetik különleges vendégszeretetünket!

– Nos, én... – Will apja megpróbált nem a járdára bámulni.

– Eme két fiú...

Will figyelte, ahogy a Tetovált Ember cipőtalpának fogakra emlékeztető, éles szögei szikrát csiholnak, lobot vetnek a rácson.

– ...eme két fiú felülhet mindenre, megnézheti az összes előadást, kezet rázhat mindegyik művésszel, bűvészdobozzal és baseballütővel térhet haza...

– Kik ezek a szerencsés srácok? – vágott a szavába Mr. Halloway.

– A cirkuszban tegnap lefényképezettek közül két kiválasztott. Ha felismeri őket, uram, osztozik a szerencséjükben is. Íme, a két fiú!

„Itt is lát minket! Ó, istenem!” – rémült meg Will.

A Tetovált Ember előrenyújtotta kezeit.

Will apja megtántorodott.

A jobb tenyérből Will élénk kék tintával tetovált arca nézett vissza rá.

A bal tenyérbe Jim arcát varrták bele tintával; olyan kitörölhetetlen és természetes volt, mintha élne.

– Ismeri őket? – A Tetovált Ember figyelmét nem kerülte el, hogy Mr. Halloway torka megfeszül, szemhéja megremeg, arccsontja pedig úgy vibrál, akárha kalapáccsal csaptak volna rá. – A nevük?

„Vigyázz, apa!” – intette gondolatban Will.

– Én nem... – próbálkozott a férfi.

– Ismeri őket.

A Tetovált Ember megtekintésre odanyújtott keze megremegett, neveket kért ajándékba, a húsban Jim és Will arcát – az utca alatt rejtőzködő, reszkető, gyötrődő és rettegő Jim és Will arcát – mutatva.

– Csak nem akarja, hogy maga miatt veszítsenek, uram...?

– Nem, csak...

– Csak, csak, csak? – tornyosult fölé Mr. Dark, az eleven, fönséges képtár, s összes szörnyének és boldogtalan teremtményének szeme átdöfte az öreg gondnok ingét, kabátját, nadrágját, és szorosan bebugyolálták, tűzként marták, a megezerszerezett figyelem tűjére szúrták föl. Mr. Dark közelebb tolta két tenyerét.

– Csak?

Hogy kiélje dühét, Charles Halloway a szivarjába harapott.

– Egy pillanatig azt hittem...

Mr. Dark boldogan: – Mit hitt?

– Egyikük úgy nézett ki, mint.

– Mint kicsoda?

„Túl mohó – gondolta Will. – Te is érzed, nem, apa?”

– Miért izgatja annyira az a két fiú, kedves uram? – kérdezte Will apja.

– Izgat...?

Mr. Dark mosolya elolvadt, akár a vattacukor. Jim hüvelyknyivé hajtogatta magát Will pedig babszemmé töpörödött, és mindketten várakozón néztek föl.

– Izgat? Maga számára ez az én lelkesedésem? – mondta szemrehányón Mr. Dark.

Will apjának figyelmét nem kerülték el a karok hol megfeszülő, hol elernyedő izomkötegei, melyek vonaglása szakasztott mása volt a rajtuk virító és tinta voltuk ellenére halálos marású pufogóviperáknak és csörgőkígyóknak:

– Az egyik kép – mondta vontatottan Mr; Halloway – Milton Blumquistra hasonlít.

Mr. Dark egyik keze ökölbe szorult.

Jim fejébe égető fájdalom állt.

– A másik meg – folytatta Will apja szinte nyájasan – Avery Johnsonra.

„Ó, apa, fantasztikus vagy!” – ujjongott Will.

A Tetovált Ember másik kezét is ökölbe szorította.

Will ügy érezte, fejét satuba fogták; hajszál híján felsikoltott.

– Mindkét srác Milwaukee-ba költözött pár hete – fejezte be Mr. Halloway.

– Maga hazudik – jelentette ki Mr. Dark fagyosan.

Will apja meg volt botránkozva.

– Én? És elrontanám a nyertesek örömét?

– A helyzet az, hogy a fiúk nevét már jó tíz perce tudjuk – mondta Mr. Dark. – Csak még egyszer ellenőrizni akartuk.

– Valóban? – hitetlenkedett Will apja.

– Jim. Will.

Jim megvonaglott a sötétben. Will mélyen a válla közé húzta fejét, szemét szorosan lehunyta.

Apjának arca olyan volt, akár a tó, melybe a két név, két fekete kő, úgy süllyedt el, hogy fodrot sem vetett.

– Keresztnevek? Jim? Will? Egy ilyen városban rengeteg, több száz Jim meg Will akad.

„Ki árulhatta el? – töprengett a kétrét görnyedt, tűkön ülő Will. – Miss Foley? De hát ő elment, a házában egy lélek sincs, csak esőárnyak mindenütt. Viszont rajta kívül csupán egyvalaki...

A fa alatt sírdogáló, Miss Foleyra hasonlító kislány? Aki úgy ránk ijesztett? Az elmúlt fél órában a felvonulók rátaláltak, mivel pedig ő már órák óta sírt s ráadásul félt is, kész volt megtenni vagy, elmondani bármit, csak adják vissza az öregségét, zenével, megbokrosodott lovakkal, vágtató világgal, fogják újra körbe, emeljék a magasba, szárítsák fel a könnyeit, vessenek véget ennek a szörnyűségnek, és tegyék azzá, aki volt. Vajon a vándorcirkuszosok ezt ígérték, ezt hazudták neki, amikor rátaláltak a fa alatt, és elhurcolták? De a síró kislány nem árult el mindent, mert...”

– Jim. Will – ismételte Will apja. – Keresztnevek. És a családnevük?

Mr. Dark nem tudta.

Zsibongó szörnyseregletének foszforszerű, bűzös tajtékától csatakos lett a bőre, hónalja, vasinú lába.

– Nos – mondta Will apja különös nyugalommal, melynek újszerűsége őt magát is felvillanyozta –, szerintem maga hazudik. Nem tudja a családnevüket. No már most, miért hazudik nekem egy vándorcirkuszos idegen itt, a semmi kellős közepén álló városka utcáján?

A Tetovált Ember teljes erőből összeszorította kalligrafikus ökleit.

Will apja elsápadva méregette a szikár, összeszorított ujjakat, ujjperceket, hosszú körmöket, melyek a hús kérlelhetetlen börtönébe zárták, sátáni satuba fogták a két fiú arcát.

Alant a két árnyék agóniában fetrengett.

A Tetovált Ember arcát derű öntötte el.

Jobb ökléből egy ragyogó csepp hullt alá.

Bal ökléből egy másik ragyogó csepp hullt alá.

A cseppek a járda acélrácsai között tűntek el.

Willnek elakadt a lélegzete. Valami az arcára csöppent. Letörölte, majd megnézte a tenyerét.

Az arcára csöppent valami élénkvörös színű volt.

Jimre pillantott, aki úgyszintén mozdulatlanul lapult, mert a köpölyözés, lett légyen valóság vagy álom, befejeződött, mintha nem is lett volna, és mindkettőjük szeme a Tetovált Ember cipőjére tapadt, amely acélt acélon csikorogtatva pattintott szikrákat.

Will apja látta az ökölből kicsorduló vért, de kényszerítette magát, hogy ne oda, hanem a Tetovált Ember arcába nézve mondja:

– Sajnálom, ennyit tudtam segíteni.

A Tetovált Ember mögött a Jövendőmondó, a Porboszorkány fordult be a sarkon motyogva, kalimpáló kezekkel, csicsás, cigányos színekbe öltözve, viaszarccal, szemén szilvaszín napszemüveggel.

Egy pillanat múltán a fölfelé tekingető Will meglátta: „Nem halt meg! Elszállt, lezuhant, összezúzódott, igen, de most visszatért, és dühös! Istenem, de még milyen dühös, és kifejezetten engem keres!”

Will apja is észrevette. Valamely ősi ösztön hatására ereiben megkocsonyásodott a vér.

A tömeg vidáman nyitott utat a Porboszorkánynak, megnevették és megjegyzéseket tettek rikító, habár viharvert ruházatára, igyekeztek a fejükbe vésni rímes versikéit, hogy később majd elszavalhassák. Ő pedig jártában ujjaival a várost tapogatta, akár egy rettenetesen bonyolult és buja faliszőnyeg mintáit. És énekelt:

Megmondom, ha az asszony eljár.

Megmondom, ha a férfi piál.

Megmondom a jövendőjét.

Megmondom, mit várhat még.

Jöjjenek, én tudom.

Jöjjenek, elárulom.

A szeme színe? Azt is tudom.

Füllent vagy sem? Azt is tudom.

Hogy mire vágyik? Megmondhatom.

Hogy mitől retteg? Elárulom.

Jöjjenek hát, ha tudni vágynak.

A cirkuszban megtalálnak.

Rémült gyerekek, jót derülő szülők, megszeppent gyerekek, jól mulató szülők – a porból gyúrt és megelevenedett boszorkány pedig egyre csak fújta. Kántálása az idő nyomdokait követte. Ujjai közül mikroszkopikus pókhálódarabkákat hullajtott el, amikkel a felszálló koromnak, a kiröppenő lélegzetnek vetett tőrt. Végigsimította legyek szárnyát, láthatatlan baktériumok lelkét, valamint a napfény mozgással és sok sok érzelemmel átitatott, icuri-picuri pöttyeit-csillámait.

Will és Jim annyira összekuporodott, hogy belecsikordult a csontjuk is.

– Vak bizony, vak vagyok – ütötte meg fülüket a halk dörmögés –, de látom, amit látok, látom, hogy hol járok. Ott egy férfi, aki még ősszel is szalmakalapot visel. Helló. És... nahát, ez Mr. Dark és... egy öregember... egy vénember.

„Egyáltalán nem vén!” – kiáltott fel magában Will. A Boszorkány megállt, a fönti társaság kibővült. A rejtőző fiúkra hulló árnyéka nyirkos hideget árasztott, akár a béka.

– ...öregember...

Mr. Halloway megtántorodott, akárha hideg tőrrel döfték volna hasba.

– ...öregember... öregember... – ismételgette a Boszorkány, majd elhallgatott. – Ah... – Orrában felborzolódtak a szőrszálak. Eltátotta a száját, úgy ízlelgette a levegőt. – Ah...

A Tetovált Ember arcába újra élet költözött.

– Várjunk csak...! – lehelte a cigányasszony.

Körmei végigszántottak a levegőn, mint egy képzeletbeli iskolatáblán.

Will úgy érezte magát, akár a felingerelt véreb: csaholni szeretett volna, ugatni meg nyüszíteni.

A boszorkányujjak kitapogatták a színképeket, mérlegelték a fényviszonyokat... s mind lejjebb kúsztak. Még egy pillanat, és mutatóujja rábök a járda rácsára, jelezve: ott! ott!

„Apa! Csinálj valamit!”

Most hogy vak, ám végtelenül érzékeny pornémberét maga mellett tudta, a Tetovált Ember idegességét mintha elfújta volna a szél; szeretettel figyelte a Boszorkányt.

– Nahát... – mondta az, viszkető ujjakkal.

– Nahát! – robbant ki Will apja.

A banya összerezzent.

– Nahát, micsoda pompás szivar! – dörögte a férfi elismerően a dohánypult felé, – Halkabban... – mondta a Tetovált Ember.

A fiúk fölnéztek.

– Itt... – szimatolt a szélbe a Boszorkány.

– Hát nem kialudt! – Mr. Halloway a kék öröklángba dugta a szivar végét.

– Csöndet... – szólt rá Mr. Dark.

– Maga nem dohányzik?

A túlzottan vidám és tolakodó szavaktól megzavart Boszorkány leejtette fáradt karját, letörölte róla az izzadságot, mint ahogy az ember a jobb vétel érdekében néha letörli az antennát, majd újra a magasba lendítette. Orra szinte szikrát vetett, úgy szimatolt.

– Ááá! – eresztette ki a szivarfüstöt sűrű gomolyfelhőben Will apja, teljesen betakarva vele a Boszorkányt.

– Khhmm! – köhögött az fulladozva.

– Ostoba! – vakkantotta a Tetovált Ember, de hogy a férfira vagy az asszonyra értette, a fiúk nem tudták eldönteni.

– Hadd hívjam meg! – Mr. Halloway még több füst kíséretében egy szivart nyomott Mr. Dark kezébe.

A Boszorkányt tüsszögőroham fogta el, összegörnyedve odébb tántorgott. A Tetovált Ember megragadta Will apjának karját, majd miután látta, túl messzire ment, elengedte, és mivel mást nem tehetett, nevetséges és derült égből villámcsapásként bekövetkezett vereségének tudatában elindult a cigányasszony után. Már távozóban volt, amikor hallotta, hogy a férfi utána szól:

– További kellemes napot, uram!

„Apa, ne!” – rezzent össze Will.

A Tetovált Ember visszajött.

– Megtudhatnám a nevét, uram? – kérdezte minden teketória nélkül.

„Ne mondd meg neki!”

Will apja gyorsan megtanácskozta a dolgot magamagával, kivette szájából a szivart, leverte róla a hamut, és nyugodtan felelte:

– Halloway. A könyvtárban dolgozom. Ugorjon be egyszer.

– Ebben biztos lehet, Mr. Halloway. Beugrom.

A Boszorkány a sarkon várakozott.

Mr. Halloway megnyálazott mutatóujjával megállapította a szélirányt, majd egy füstfelhőt küldött feléje.

A Boszorkány hadonászva elmenekült.

A Tetovált Ember egész testében megmerevedett; sarkon fordult és nagy léptekkel távozott, vasöklében szorongatva Jim és Will tintaképét.

Csönd.

A rács alól olyan némaság áradt, hogy Mr. Halloway azt hitte, a fiúk szörnyethaltak ijedtükben.

Will pedig könnyes szemmel és tátott szájjal nézett föl rá, s azt gondolta: „Ejha! Hogyhogy azelőtt észre sem vettem? Apa nagy. Apa rettentő nagy.”

Charles Halloway viszont nem a rácsot nézte, hanem azokat a Mr. Dark ökléből lecsöppent és pici, üstökösformában szétkenődött vörös pacákat, melyek a járdán végigsorjázva a sarok mögött tűntek el. Egyúttal magát is nézte, csodálkozva, és elfogadta ezt a csodálkozást, az új célt, mely most, hogy végrehajtotta ezt a hihetetlen cselekedetet, az elkeseredés és a megbékélés felemás elegyévé lett. Ne kérdezze senki, miért adta meg az igazi nevét; ő maga sem tudta elemezni és megbecsülni tettének súlyát. Erejéből csak arra futotta, hogy szemét a városháza órájára emelje, és úgy beszéljen, hogy a fiúk hallhassák lentről.

– Ó, Jim, Will, valami tényleg készülődik itt. Ki tudtok innét jutni és elrejtőzni estig? Időt kell nyernünk. Mihez kezdjen az ember egy ilyen helyzetben? Törvényszegés nem történt, legalábbis nem úgy, ahogy az a nagy könyvben meg van írva. Mégis úgy érzem, mintha halott lennék, és már egy hónapja eltemettek volna. Olyan a húsom, mint a kocsonya. Bújjatok el, fiúk, bújjatok el. Anyátoknak majd azt mondom, hogy a cirkuszban kisegítetek, ez jó kifogás, miért nem jöttök haza. Ne mutatkozzatok, amíg be nem sötétedik, aztán hétre gyertek a könyvtárba. Addig én utánanézek, találok-e cirkusszal kapcsolatos rendőri aktákat, könyveket, régi fóliánsokat vagy bármit, ami segítségünkre lehet. Ha Isten is megsegít, mire sötétedés után találkozunk, készen lesz a tervem. Addig is fő a nyugalom. Isten áldjon, Jim. Isten áldjon, Will.

Az apa, aki kicsiből egyszerre igen nagyra nőtt, komótosan elsétált.

Észre sem vette, hogy a szivar kicsúszott ujjai közül, és szikraeső közepette áthullt a rácson.

A kocka alakú veremben földet érve rózsaszín, küklopszi tűzszemét Jimre és Willre szegezte, akik farkasszemet néztek vele, majd egy gyors mozdulattal megvakították-kioltották.

36. Fejezet

A Törpe délnek tartott a Main Streeten, szemében vad fények, az őrület lángjai.

Egyszer csak megtorpant, fejében előhívott egy tekercs filmet, átfutotta, valamit motyogott, és a lábak dzsungelében visszabotorkált a Tetovált Emberhez. Az lehajolt hozzá, olyan közel, ahol a suttogás felér a kiáltással; meghallgatta, majd sietősen távozott, faképnél hagyva a Törpét.

A dohánybolt előtt álló indiánhoz érve a Tetovált Ember térdre ereszkedett, megragadta az acélrácsot, és lekukucskált a Íjaikba.

Megsárgult újságpapírok, összegyűrt cukorkászacskók, cigarettavégek és rágógumi hevert lent.

Mr. Dark dühében alig tudta megállni, hogy föl ne kiáltson.

– Elvesztett valamit?

Mr. Tetley pislogott rá a pult mögül.

A rácsot szorongató Tetovált Ember kurtán biccentett.

– Havonta egyszer kisöprök alatta, és összeszedem a pénzt – mondta Mr. Tetley. – Mennyit ejtett le? Tíz centet? Negyed dollárt? Felet?

Csatt!

A Tetovált Ember fölkapta a fejét.

A pénztárgép ablakában egy pici, tűzvörös tábla szökkent a magasba:

ZÁRVA.

37. Fejezet

A városháza órája hetet ütött.

A nagy csengés-bongás visszhangjai megtöltötték a könyvtár kivilágítatlan termeit.

Valahol a sötétben lehullt egy csontszáraz, őszi levél.

De csak egy könyv lapja volt, ahogy ellapozták.

Charles Halloway az egyik katakombában görnyedezett az asztal fölött, ajkát biggyesztve, összehúzott szemmel lapozgatott a fűzöld ernyőjű lámpánál kezébe véve és újra letéve a könyveket. Hébe-korba kapta magát és kisietett, belekémlelt az őszi estébe, fürkészte az utcákat. Azután visszament megint, lapokat fűzött össze, újabb oldalakat keresett elő, idézeteket firkantott le, s közben magában motyogott. Hangjára a könyvtár boltívei azonnal válaszoltak:

– No, nézd csak!

– ...nézd...! – mondták a sötét folyosók.

– Micsoda kép!

– ...kép...! – visszhangozták a termek.

– És ez!

– ...ez... – A por leülepedett.

Amennyire vissza tudott emlékezni, ez volt élete leghosszabb napja. Furcsa és kevésbé furcsa népek közé keveredett, az árként szétszóródó felvonulók nyomában azt kutatta, kik kutatnak a gyerekek után. Megállta, hogy Jim anyjának és Will anyjának csak annyit mondjon el, ami nem ronthatta el Vidám vasárnapjukat, közben belebotlott a Törpébe, biccentett a Tűfejnek és a Tűzevőnek, nagy ívben elkerülte az árnyék borította keresztutcákat, és legyűrte a rátörő pánikot, amikor visszakanyarodván, a dohánybolt előtti üreget üresen találta. Tudta, a fiúk bújócskát játszanak valahol a közelben, vagy, adja Isten, valahol nagyon-nagyon messze.

Majd a sokadalommal együtt bejárta a cirkuszt, a sátrakba be nem tette a lábát, nem ült fel semmire sem, szemlélődött, nézte a lemenő napot, szürkületkor végigpásztázott a Tükörlabirintus fagyos üveg víztükrén, és már a parton eleget látott, hogy visszakozzon, mielőtt még belefúlna. A fenyegető éjszakát nem várta be; tetőtől talpig verítékben úszó, csontig átfagyott testét a tömegre bízta, mely oltalmába vette, átmelegítette és magával sodorta a város, a könyvtár, és ami a legfontosabb, a könyvek felé... amelyekből egy terebélyes irodalmi órát rakott ki az asztalon, mint aki egy újfajta időszámítást igyekszik elsajátítani. Aztán csak járt körbe és körbe a hatalmas óra körül, s úgy hunyorgott a megsárgult lapokra, mintha az asztalhoz gombostűzött, élettelen lepkeszárnyak volnának.

Emitt a Sötétség Hercegnőjének arcképe. Mellette Szent Antal megkísértését ábrázoló, fantasztikus vázlatok. Amellett néhány rézkarc Giovanbatista Bracelli Bizarie-jából, rajtuk meghökkentő játékok, különböző alkímiai rítusokat végző emberarcú robotok. Tizenegy ötvenötöt a Dr. Faustus egy példánya képezte, a két órát az Okkult ikonográfia; és a hatot, ahová Mr. Halloway hosszú ujjai most érkeztek el, egy történeti áttekintés: cirkuszokról, vándorcirkuszokról, árnyjátékokról, valamint sarlatánok, kobzosok, gólyalábon járó varázslók és az ő bábjaik által benépesített bábszínházakról. És a többi: Az égi birodalmak kézikönyve (Melyek Végigszárnyalnak a Történelmen). Pontban kilencnél: Ha megszáll a démon, alatta Egyiptomi bájitalok, az alatt Elkárhozottak gyötrelmei, amely pedig a Tükrök varázslatá-t nyomorgatta. Az irodalmi óra utolsó számainál ott hevert még a Mozdonyok és vonatok, Az alvás rejtélye, Éjfél és hajnal között, Boszorkányszombat, és az Egyezség az ördöggel. Ott feküdtek szép sorban. A számlap készen állt.

A mutatók azonban hiányoztak az óráról.

A férfi nem tudta megállapítani, az élet éjszakájának mely órájában jár ő maga, vagy a fiúk, vagy a mit sem sejtő város.

Röviden: mihez igazodjon?

Egy hajnali háromkor érkező vonat, egy groteszk tükörlabirintus, a vasárnapi felvonulás, egy magas férfi, akinek izzadt bőrén csak úgy zsibonganak az acélkék képek, a járda rácsára hulló pár csöpp vér, a föld alól kikukucskáló két rémült fiú és ő maga, amint a mauzóleumi csöndben a kirakójáték darabjait tologatja ide-oda.

Mi volt a fiúk viselkedésében, ami arra késztette, hogy elhiggyen minden egyes szót, amit a rács alól suttogtak neki? A félelmük szolgált bizonyságul, márpedig ő elég félelmet tapasztalt meg életében, hogy egyből felismerje, akár nyári alkonyon a hentesüzletből szállongó illatot.

Mi volt a tetovált cirkusztulajdonos hallgatásában, ami ékesebben szólt ezernyi vad, álszent és szárnyaszegett szónál?

Mi volt a vénemberben, akit a sátornyíláson át pillantott meg késő délután egy Székben ülve, mely fölött az állt: MR. ELEKTRIKÓ, s kinek testén zöld gyíkcsapatként tekergőzött az áram?

Minden, de minden egyes részlet. Most meg ezek a könyvek. Ez itt. Kézbe fogta: Fiziognómia. Az arcon fellelhető egyéni tulajdonságok titkai.

E szerint a járda alól a fönt vonuló rémet kileső Jim és Will földre szállt angyalok, tiszták és félig ártatlanok?

A fiúk testesítik meg az ideális Férfit, Nőt vagy Gyereket a Tökéletes Testtartás, Szín, Viselkedés és Vidám Természet terén?

Vagy nézzük másként... Charles Halloway lapozott... a kurta-furcsa szörnyszülöttek meg a Tetovált Gsoda homloka egy és ugyanaz, mint a Hirtelen Haragúaké, Kegyetleneké, Mohóké? Szájuk formája szerint Züllöttek és Hazudozók? Foguk alapján Ravaszok, Köpönyegforgatók, Pimaszok, Önhittek és Vérengző Fenevadak?

Nem. A könyv becsukódott. Ha arcok után ítél, a szörnyszülöttek sem rosszabbak, mint sokan, akiket hosszú pályája során a könyvtárból késő éjeken elsurranni látott.

Csupán egyvalami volt bizonyos.

Shakespeare két sora öntötte szavakba. A könyvekből készült óra közepére kéne leírnia, ezáltal rossz előérzetének lényegét megragadhatóvá tenné:

Bal hüvelykem bizsereg,

Gonosz lélek közeleg.[1]

Olyan homályos és egyúttal olyan sokatmondó.

Nem akart ezzel élni.

Ugyanakkor tudta: ha ezen az éjjelen nem éli meg a lehető legtökéletesebben, akkor talán egész hátralévő életében ezzel kell élnie.

Az ablakhoz lépve kinézett, és magában azt kérdezte: „Jöttök, Jim, Will? Eljuttok idáig?”

S ahogy várakozott, húsa átvette csontja sápadtságát.

38. Fejezet

Vasárnap este hét óra tizenöt, hét harminc, hét negyvenöt: a könyvtárat maguk alá temették a hatalmas csöndförgetegek és megdermedt könyvlavinák, melyek az örökkévalóság ékírásos tábláiként sorakoztak a polcokon, jelezve az egész éven át szakadatlanul hulló láthatatlan hó mennyiségét.

Odakint a város saját lélegzetével éltette a vándorcirkuszt, Jim és Will százakat látott elhaladni a könyvtár melletti bozótosból, ahol rejtőzködtek, hol kidugva a fejüket, hol arcukat teljesen a hideg földre szorítva.

– Fedezékbe!

Belefúrták arcukat a fűbe. Az utca túl felén fölbukkanó valami egyaránt lehetett fiú, lehetett törpe, lehetett kívül fiú és belül törpe, bármi, amit csak úgy magával sodor a szél, ahogy a vadalmafa-leveleket a zúzmarától csillogó járdákon. De bármi is volt, tovatűnt; Jim felült, Will azonban még mindig feküdt, arcát a biztonságos, ismerős földbe temetve.

– Na, mi van?

– A könyvtár – felelte Will. – Valahogy félek tőle.

„Az a tömérdek könyv – gondolta –, évszázadok hámló bőre, egymásnak dőlve, akár megannyi keselyű. Az ember elsétál sötét sorfaluk előtt, s az aranyozott címek felnyársalják tekintetükkel. Az öreg vándorcirkusz, az öreg könyvtár és egy öreg apa között, minden öreg... hát...”

– Tudom, hogy apa bent vár, de vajon valóban ő az? Úgy értem, mi van, ha közben idejöttek, átváltoztatták, megrontották, megígértek neki valamit, amit ugyan nem tudnak megadni, de ő azt hiszi, hogy igen, mi meg besétálunk... Aztán egy szép napon, ötven év múlva, valaki felüt egy könyvet, és te meg én pottyanunk ki belőle, mint megszáradt lepkeszárnyak, Jim, amit valaki lepréselt és a lapok közé rejtett, és soha nem jön rá senki, mi lett velünk...

Ez már sok volt Jimnek, aki éppen hogy össze akarta szedni magát. Will a következő pillanatban arra lett figyelmes, hogy barátja a könyvtár ajtaján dörömböl. Aztán már ketten dörömböltek, és alig várták, hogy ebből az éjszakából beszökhessenek a könyvtár melegebb, könyvszagú éjszakájába. Ha már kétféle sötétség közül kell választani, ez tűnt a jobbnak. A könyvek kemenceillata csapta meg őket: kitárult az ajtó, és Will apja lépett elébük, fehér hajjal, akár egy szellem. Ahogy lábujjhegyen átvágtak a kihalt folyosókon, Will őrült késztetést érzett, hogy fütyörészni kezdjen, mint azt naplementekor a temető mellett elhaladva gyakorta tette. Apja késésük okáról kérdezett, ők pedig megkísérelték felidézni az összes rejtekhelyet, ahol a nap folyamán megfordultak.

Használaton kívüli garázsokból elhagyott pajtákban kerestek menedéket, utána a legmagasabb fák tetején, amiket csak meg tudtak mászni, de elunták magukat, és mivel az unalom még a félelemnél is rémesebb, lemásztak, jelentkeztek a rendőrfőnöknél, és jót beszélgettek, ami révén húsz biztonságos percet nyertek a kapitányságon. Aztán Will kitalálta, hogy menjenek sorba a templomokon; fel is másztak a város összes templomtornyába, ijesztgették a haranglábaknál tollászkodó galambokat, és noha senki sem állíthatta, hogy a templomokban, és főként fönt, a harangoknál biztonságban vannak, ők igenis biztonságban érezték magukat. Ám hamarosan megint kezdtek elmacskásodni az unalomtól, belefásultak az egyhangúságba, és már ott tartottak, hogy feladják magukat a vándorcirkuszosoknak, csak hogy legyen mit tenniük, amikor – minő szerencse – lement a nap. Napnyugtától mostanáig jól mulattak: lesből tartották szemmel a könyvtárat, mint egy olyan erődöt, amely egykor szövetséges volt, jelenleg azonban akár arabok is lapulhatnak bent.

– És most itt vagyunk – suttogta Jim, majd elhallgatott.

– Miért suttogok? Záróra után vagyunk, a kutyafáját!

Elnevette magát, aztán elhallgatott.

Mintha halk léptek neszét hallotta volna a föld alatti boltívek alól.

De csupán nevetése kocogott tova párducléptekkel a könyvfalak között.

Úgyhogy továbbra is suttogva folytatták a beszélgetést. E tekintetben az erdő mélye, a barlang sötétje, a komor templom és a félhomályos könyvtár mind egyformák: elfojtják az ember hangját, lelkesedését mormogássá és egy-egy félhangos szóvá tompítják, mert a beszélő megijed attól, hogy hangja fantom ikertestvéreket kelt életre, melyek még jóval azután is ott kísértenek a folyosókon, hogy ő elhaladt.

Beléptek a kis szobába, és körbeállták az asztalt – melyre Charles Halloway a könyveket rakta, és ahol annyi órán át olvasott –, majd első ízben néztek egymás arcába, de az ott látott szörnyű sápadtságot nem tették szóvá.

– Az elejétől, ha kérhetem – húzta ki Will apja a székeket.

Így hát időrend szerint megosztva maguk között a szerepeket, a fiúk meséltek a villámhárító-ügynök felbukkanásáról, a megjósolt, készülő viharról, a jóval éjfél után érkező vonatról, a hirtelen benépesedő mezőről, a magától játszó, jajveszékelő gőzorgonáról, a hold fútta sátrakról. Majd a cirkuszról, ahol a délutáni napfényben fürdő gyalogúton keresztények százai sétafikáltak, de nem vetették őket oroszlánok elé; csupán egy labirintus várt rájuk, melyben a tükörvízesés kénye-kedve szerint játszott az idővel, csupán a NEM MŰKÖDIK feliratú körhinta. Az elvesztegetett vacsoraidőről, Mr. Coogerról, a fiúról, aki már látta a világ bensőségeit, melyek olyanok voltak, akár a száradni kiaggatott vétkek, erről a fiúról, aki egy férfi szemével nézett, méghozzá egy olyan férfiéval, aki öröktől fogva létezett, aki túl sokat látott, s legszívesebben meghalna, csak épp nem tudja, hogyan...

A fiúk kifogytak a szuszból. Nagy levegőt vettek és folytatták.

Miss Foleyról, aztán újra a vándorcirkuszról, a vadul száguldó körhintáról, Cooger ősöreg múmiájáról, mely holdfényt lélegzett be és ezüst port lehelt ki, meghalt, majd feltámadt egy székben, ahol is zöld villámok – egy eső nélküli, dörgés nélküli vihar villámai – lobbantották lángra csontjait, a felvonulásról, a dohánybolt csatornájáról, a bujkálásról, és arról, hogyan értek végül ide, s ezzel be is fejezték.

Will apja egy hosszú pillanatig csak ült, vakon meredt az asztal közepére. Aztán ajka megmozdult:

– Jim, Will – mondta. – Elhiszem.

A fiúk megkönnyebbülten elernyedtek székükben.

– Mindent?

– Mindent.

Will megtörölte a szemét. – Az ördögit – krákogta. – Mindjárt elbőgöm magam.

– Erre nincs idő – torkolta le Jim.

– Nincs bizony. – Azzal Will apja felállt, megtömte pipáját, átkutatta a zsebeit gyufa után, és egy ütött-kopott szájharmonikát talált, egy bicskát, egy használhatatlan öngyújtót meg egy jegyzetfüzetet, melyet magvas gondolatokkal akart volt megtölteni, csak valahogy sosem került rá sor; mindeme fegyvereket most fölsorakoztatta egy törpe háborúhoz, mely, meglehet, azelőtt elveszett, hogy elkezdődött volna. Ahogy fejét csóválva turkált a hasztalan kacatok között, végül ráakadt egy összelapított doboz gyufára, rágyújtott, és töprengve fel-alá kezdett járkálni.

– Nagyon úgy fest, hogy sok megbeszélnivalónk akadt egy bizonyos vándorcirkusszal kapcsolatban. Honnét jöttek? Hová tartanak? Miben mesterkednek? Azt hittük, most járnak itt először, de a kutyafáját, ide nézzetek!

Egy 1888. október 12-éről származó, megsárgult újsághirdetésre koppintott, s ujjával a következőket húzta alá:

J. C. COOGER ÉS G. M. DARK BEMUTATJA A POKOLBÉLI ÁRNYSZÍNHÁZ TÁRSULATÁNAK MŰSORÁT. EGYEDI MUTATVÁNYOK ÉS TERMÉSZETFÖLÖTTI MÚZEUM! VILÁGSZÁM!

– J. C. G. M. – mormolta Jim. – Ugyanezek a monogramok vannak a városban szétszórt röplapokon. De hát... nem lehetnek ugyanazok az emberek...

– Nem? A libabőr a kezemen más véleményen van – vakarta könyökét Will apja.

Újabb régi újságokat terített elébük.

– 1860. 1846. Ugyanaz a hirdetés. Ugyanazok a nevek. Ugyanazok a monogramok. Dark és Cooger, Cooger és Dark, jöttek és mentek, de húsz-, harminc-, negyvenévente csak egyszer, hogy az emberek elfeledjék. Hol voltak a közbeeső időben? Utaztak. És nem csak utaztak. Mindig októberben tértek vissza: 1846 októbere, 1860 októbere, 1888 októbere, 1910 októbere, és idén októberben, ma éjjel... – Hangja elbicsaklott. – Óvakodj az őszi néptől...

– Hogy?

– Egy régi vallási röpirat. Newgate Phillips lelkész, azt hiszem. Még gyerekkoromban olvastam. Hogy is volt? – törte a fejét.

Megnyalta ajkát. Eszébe jutott.

– „Vannak, akiknek az ősz korán köszönt be, és egész életükre ott ragad, a szeptembert október követi, a november az október sarkára tapos, majd december és Krisztus születése helyett, a betlehemi csillag és az örvendezés helyett újra szeptember jön, aztán meg a jó öreg október, és így tovább minden évben, sem tél, sem tavasz, sem frissítő nyár. Mert eme lelkeknek egyedül az ősz az elfogadható évszak, az egyedüli időjárás, ha lehetne, se választanának mást. Honnét jönnek ők? A porból. Hová tartanak? A sírba. Ereikben vér áramlik? Nem: az éji szél. Fejükben mi mocorog? Férgek. Mi ad szót a szájukba? Varangyos béka. Mi néz a szemükkel? Kígyó. Mi hallgatózik a fülükkel? A csillagok közti üresség. Az emberáradatot átszitálják lelkekért, felzabálják az értelem húsát, bűnösökkel töltik fel a sírkamrákat. Őrjöngve nyomulnak előre. Akár a szélroham: bogárlábakon surrannak, osonnak, furakszanak, átszivárognak, befészkelődnek, megrontanak minden hónapot, és beszennyeznek minden tiszta vizű patakot. A pókháló meghallja közeledtüket, remegni kezd és elszakad. Ilyen az őszi nép. Óvakodjatok tőlük.”

Rövid szünet után a fiúk egyszerre fújták ki a bennük rekedt levegőt.

– Az őszi nép! – Ízlelgette Jim. – Ezek ők! Semmi kétség!

– Akkor... – Will nyelt egyet – ezek szerint mi var gyünk... anyán nép?

– Többé-kevésbé – ingatta fejét Charles Halloway. – Ó, bennetek több a nyár, mint bennem. Ha egyáltalán voltam valaha is ízig-vérig nyári ember, az nagyon rég lehetett. A legtöbbünk félig ez, félig az. Bensőnkben az augusztusi délután a novemberi fagy elijesztésén munkálkodik. Ami kevéske július negyediki vidámságot elkerül elrejtenünk, azon tengődünk. De az is előfordul, hogy teljes egészében őszi emberré leszünk.

– Te nem, apa!

– Maga nem, Mr. Halloway!

A férfi fölkapta fejét erre a kettős méltatásra, és két sápadt arcot látott, kezek a térdeken, mintha nyársat nyeltek volna.

– Ez csak szófordulat. Nyugi, fiúk. Tisztázni akarom a tényeket. Ismered te egyáltalán az apádat, Will? Ha arra kerül a sor, hogy mi őellenük, nem kéne jobban megismernetek engem, nekem pedig titeket?

– Hé, ez igaz – suttogta Jim. – Ki maga?

– Tudjuk, hogy ki ő, az ördögbe is! – tiltakozott Will.

– Tényleg? – kérdezte az apja. – Lássuk. Charles William Halloway. Nincs rajtam semmi különös, kivéve, hogy ötvennégy éves vagyok, ami mindig különös annak, aki megéli. Sweet Waterben születtem, laktam Chicagóban, túléltem New Yorkot, kotlottam Detroitban, megfordultam rengeteg helyen, s a végén, késve, megérkeztem ide, miután szerte az ország könyvtáraiban töltöttem el életem jelentős részét, lévén hogy szerettem egyedül lenni, szerettem belefeledkezni az út közben talált könyvekbe. Aztán e nagy menekülés (melyet utazásnak hívtam) közepette, harminckilenc éves koromban anyád egyetlen pillantása ideszögezett, s itt vagyok azóta is. Legotthonosabban azért a könyvtárban érzem magam, éjszaka, miután az emberáradat elvonult. Ez az utolsó állomás? Valószínű. Miért vagyok itt egyáltalán? Úgy tűnik, jelenleg azért, hogy segítsek nektek.

Elhallgatott és a fiúkra pillantott, a két tiszta, fiatal arcra.

– Igen – mondta. – Ha megkésve is. Hogy segítsek nektek.

39. Fejezet

Az éjszakától megvakított könyvtárablakok vacogtak a hidegben.

A férfi meg a két gyerek megvárta, míg elül a szél.

Aztán Will azt mondta: – Te mindig segítettél, apa.

– Köszönöm, de ez nem igaz – felelte Charles Halloway, üres kezét tanulmányozva. – Bolond vagyok. A vállad fölött folyton azt lestem, mi jön, ahelyett hogy rád néztem volna, arra, ami előttem van. Persze, ha ez gyógyír egyáltalán, ilyen értelemben minden férfi szamár. Ami annyit tesz, hogy egész életedben be kell szállnod, kiugranod, megvetni a lábadat, megcsomózni a kötelet, ragtapaszt ragasztani, arcokat simogatni, homlokot csókolni, nevetni, sírni, kihúzni ezzel-azzal, mígnem egy napon te leszel mind közül a legbolondabb, és felkiáltasz: „Segítség!” Aztán már csak azt várod, hogy valaki válaszoljon. Kristálytisztán látom magam előtt: szerte az országban bolondokkal teli nagy- és kisvárosok, porfészkek alszanak az éjben. A vándorcirkusz elpöfög a közelükben, s csak megráz egy fát: hatökrök potyognak róla. Megannyi hatökör, ugyanakkor csupa különböző ember is, akik úgy hiszik (néha jogosan), hogy senki nincs, aki feleljen a segélykiáltásukra. Magukra maradt bolondok, ez az a termés, melyet a vándorcirkusz cséplőgépe mosolyogva kebelez be.

– Ó, a kutyafáját – nyögte Will. – Ez reménytelen!

– Nem. Éppen ez, hogy mi itt a nyár és az ősz közti különbségen morfondírozunk, erősíti meg bennem a hitet, hogy kell lennie kiútnak. Nem muszáj bolondnak maradnod, és nem muszáj rossznak maradnod, vagy gonosznak, vagy bűnösnek vagy nevezzük bárhogy. Nem csak három-négy lehetőség létezik. A dohányboltnál történtekből ma kiderült, hogy nem Dark és társai kezében van az összes kártya. Félek tőle, de láttam, hogy ő is fél tőlem. Vagyis a félelem mindkét oldalón jelen van. Na már most, hogyan fordítsuk ezt a hasznunkra?

– Hogyan?

– Mindent a maga idején. Szaladjunk végig a történelmen. Ha az ember örökké rossz akart volna maradni, megtehette volna, nem igaz? Igaz. Kint maradtunk a mezőkön kóborló vadállatok között? Nem. A vízben a barracudákkal? Nem. Valamikor elengedtük a gorilla meleg mancsát. Valamikor húsevő fogsorunk behajlott, és fűszálakat kezdtünk rágcsálni. Jó néhány generáción át tartott, míg a talajtakarás éppúgy része lett filozófiánknak, akár a vér. Azóta többre tartjuk magunkat a majmoknál, bár az angyalok szintjének a feléig sem érünk föl. Pompás kis ötlet volt, s mivel féltünk, hogy elveszítjük, papírra vetettük és épületeket emeltünk köré, mint ez itt. És ki-be járunk ezekben az épületekben, és rágódunk rajta, egyetlen, édes fűszálon, próbáljuk elképzelni, hogyan is kezdődött ez az egész, mikor tettük meg azt a lépést, mikor döntöttünk úgy, hogy mások leszünk. Szerintem sok százezer éve történt egy barlangban, az éjjel is virrasztó parázs mellett, amikor az egyik bozontos vadember fölriadt, és a fojtott tűz fölött odapillantott az asszonyára és a gyerekekre, és fején átvillant a gondolat: egyszer meghalnak, kihűlnek, semmivé lesznek. Erre biztosan sírva fakadt. És a sötétben megérintette az asszonyt, akinek egy napon meg kell halnia, és a gyerekeket, akiknek követniük kell őt. Másnap reggeltől aztán kicsit kedvesebb volt velük, mert immár tudta, hogy, akárcsak ő, az éjszaka magját hordják magukban. Ez a mag iszapként rakódott le ereiben, osztódott, sokasodott, hogy egy napon egész testét hatalmába kerítve átadja a sötétségnek. Tehát ez a férfi, az első, tudta, amit ma mi is tudunk: az örökkévalóság végtelen, de a mi időnk szűkre szabott. Eme tudás szánalmat és irgalmat keltett bennünk, hát a többiek előtt elhallgattuk, meghagyva nekik az eljövendő szeretet sokkalta bonyolultabb, sokkalta titokzatosabb ajándékait.

Tehát összefoglalva: kik vagyunk? Mi vagyunk a túl sokat tudó teremtmények. Eme tudás pedig megint csak oly teher, hogy választhatunk: nevetünk vagy sírunk alatta? Nincs állat, amely képes lenne bármelyikre is. Mi mindkettőt űzzük, az évszaktól és a szükségtől függően. Van egy olyan érzésem, hogy a cirkusz figyeli, melyik van soron, hogyan és miért, és amikor úgy látja, megértünk, becserkész bennünket.

Charles Halloway szünetet tartott. A fiúk olyan feszült figyelemmel csüggtek minden egyes szaván, hogy pirulva félrefordult.

– Ejha, Mr. Halloway – kiáltott föl fojtott hangon Jim. – Ez óriási. Halljuk tovább!

– Nem is tudtam, hogy te tudsz beszélni, apa – ámuldozott Will.

– Hallanod kéne itt késő éjjel; mást sem csinálok, csak beszélek! – Charles Halloway a fejét csóválta – Igen, hallanod kellett volna. Bármelyik éjszakán ennél sokkal többet is elmondtam volna. Az ördög vigye el, hol tartottam? A szeretetre akartam kilyukadni, azt hiszem. Igen... a szeretet.

A szótól Will arcára unalom, Jimére meg óvatosság ült ki.

Ez elgondolkodtatta Charles Hallowayt.

Mi olyat tud mondani, ami a gyerekek számára érthető? Hogy a szeretet mindenekelőtt egyetemes mozgatórugó, a mindenki által átélt tapasztalat? Hiszen ez az élet alapanyaga, nemde? Mondja el, ő mit érez, hogy ők ketten most itt vannak vele ezen az éjjelen, ezen az óriási nap körül keringő vad világon, mely nap egy még óriásibb téren száguld keresztül, együtt ama tér saját mozgásával egy, még az óriásinál is óriásibb űrben, talán közeledve, esetleg távolodva Valamitől? Mondhatja ezt: közösen kaptuk ezt a milliárd mérföld per órás száguldást. Együtt szállunk szembe az éjszakával. Kezdjük a legapróbb okokkal. Miért szeretjük a márciusi réten hentergő fiút, aki papírsárkányával az eget ostromolja? Mert a mi ujjunkat égeti a letekeredő, forró zsineg. Miért szeretjük a vonatból megpillantott, kút fölé hajoló falusi lányt? A nyelvünk emlékezik, milyen volt a jéghideg víz íze réges-régi, tikkadt délutánokon. Miért siratjuk meg a halottat, akihez semmi közünk? Negyven éve nem látott barátunkra hasonlít. Miért nevetünk, amikor tortával dobják meg a bohócot? Szánkban érezzük a torta ízét, az élet zamatát. Miért szeretjük az asszonyt, aki a feleségünk? Orra az általam ismert világ levegőjét szívja be, ezért szeretem azt az orrot. Füle hallja a dallamot, melyet fél éjszakán át dúdolok, tehát szeretem a fülét. Szeme örömét leli a földeken átvonuló évszakok látványában, s ekképpen szeretem azt a szemet. Nyelvének otthonos a birsalma, őszibarack, kövikörte, menta és zöldcitrom; szeretem, amikor megszólal. Mivel húsa ismeri a hőséget, hideget, tűszúrást, én is tudom, mi a tűz, a hó és a fájdalom. Közös és újra megosztott élmények. Milliárdnyi bizsergető minta. Ha elnémítunk egy érzéket, az élet egy darabját vágjuk le. Némítsunk el kettőt, és az élet azon nyomban megfeleződik. Szeretjük, amit ismerünk, szeretjük, amik vagyunk. Közös ok, közös ok; a száj, szem, fül, nyelv, kéz, orr, szív és lélek közös oka.

De... hogyan mondja el?

– Nézzük csak – próbálkozott. – Vegyünk két férfit egy vasúti kocsiban, az egyik katona, a másik farmer. Az egyik a háborúról beszél, a másik a búzáról; annyira unják egymást, hogy inkább elalusznak. De tegyük fel, az egyikük szóba hozza a hosszútávfutást. Ha a másik már futott valaha akár egyetlen mérföldet is, egész álló éjjel futni fognak, akár a kölykök, és az emlékek barátságot csiholnak. Márpedig minden férfinak van egy közös témája: a nők, és erről van is mit mondani hajnalig, vagy még tovább. Az ördögbe is.

Charles Halloway elhallgatott, és zavarában megint elpirult. Az még csak rémlett neki, hogy valahova ki akart lyukadni, de hogy miként, az már kevésbé. Ajkát harapdálta.

„Ne hagyd abba, apa – biztatta gondolatban Will. – Klassz, amikor beszélsz. Meg fogsz menteni minket. Folytasd.”

A férfi olvasott fia szeméből, s ugyanazt látta Jimében is. Lassan körbejárt az asztal körül, itt egy éji szörnyet érintett meg, amott egy rakás rongyos boszorkányt, egy csillagot, félholdat, antik napot, homokórát, mely por helyett őrölt csontporral mutatta az időt.

– Mit mondtam el abból, amit el akartam mondani arról, hogy mit jelent jónak lenni? Isten az atyám, nem tudom. Lelőnek egy idegent az utcán, az ember meg a kisujját se mozdítja, hogy segítsen. De ha mondjuk fél órával előtte csak tíz percet eltöltünk vele és megtudunk egyet-mást róla és a családjáról, akár a puskacső elé is odaugrunk, úgy próbálva megállítani a gyilkost. Az igazi tudás jó. A tudatlanság vagy az ismeret elutasítása rossz, de legalábbis erkölcstelen. Kellő ismeret nélkül képtelenség cselekedni. Ha megpróbálod, lezuhansz a szirtről. Te jó ég, ebből a zagy vaságból biztosan azt hiszitek, hogy elment a józan eszem. Talán az a véleményetek, inkább vadkacsákra kellene lődöznünk, léggömböket üldözni, mint te, Will, pedig meg kell tudnunk mindent ezekről a szörnyszülöttekről és az őket vezető férfiról, amit csak tudni lehet. Nem lehetünk jók, ha nem tudjuk, mi a rossz, de sajnos szorít bennünket az idő. Vasárnap este korán zár a cirkusz, és a tömeg hamar szétszéled. Utána pedig, érzem, az őszi népek meglátogatnak bennünket. Vagyis talán két óránk ha maradt.

Jim most az ablaknál állt, és a városon túl a messzi, fekete sátrakat kémlelte. A gőzorgona az éjszakában forgó világ dallamát játszotta., ..

– Ők rosszak? – kérdezte.

– Még hogy rosszak-e? – förmedt rá Will. – Azok! Épp te kérdezed?!

– Nyugalom – intette az apja. – A kérdés jó. A cirkusz egy része pompásan fest. Csakhogy a régi mondás nagyon helyénvaló: valamit valamiért. Ami őket illeti, a valamiért semmit adnak. Üres ígéretekkel csábítgatnak, te kinyújtod a nyakad, és... hamm!

– Honnét jönnek? – kérdezte Jim. – Kik ők?

Will apjával együtt az ablakhoz lépett. Kinéztek.

– Valaha – kezdte Charles Halloway, a távoli sátrakhoz intézve szavait-, még Kolumbusz előtt élhetett egy férfi, aki bebarangolta Európát, bokáján csengő csilingelt, a hátára vetett lanttól árnyéka púpot növesztett. Vagy talán egy majombőrbe bújt férfi volt az egymillió évvel ezelőtt, akit mások boldogtalansága hizlalt, aki naphosszat elcsámcsogott mások fájdalmának édes ízén, akár a fodormenta rágógumin, és a privát tragédiáktól erőre kapva mind frissebben kocogott. Örökébe lépő fia talán tovább finomította apja kelepcéit, csapdáit, csonttörőit, agykéseit, húsfésűit, lélekhámozóit. Ezek segítségével az üledék magányos tavakba gyűlt, melyekből muslicák röppennek egyenest az ember orrába, moszkitók lovagolják meg nyáréjeken a bőrünket, és csípésük nyomán hólyagok nőnek, amelyeket a cirkusz koponyatudorai oly szeretettel simogatnak, s melyekből jövendőt mondanak, így ezekből a szélrózsa minden irányából érkező emberekből, akik saját cikázó tekintetükkel futottak versenyt, összeverődött egy sebesen surranó horda; bajt koldultak, a nyomorúság volt a cinkostársuk, szőnyegek alatt százlábúakat fogdostak, az álom verítékét kortyolták, minden hálószobaajtóra rátapasztották a fülüket, hogy meghallják a bűntudat és a pokoli álmok tüzében piruló férfiak hánykolódását.

Kenyerük a rémálmok kovászából készül. Fájdalommal kenik meg. Az időt úgy mérik, akár a szú, csak úgy szaladnak az évszázadok. Kezükben ostorral ők emelték a piramisokat, mások izzadságát és megszakadt szívét használva fűszer gyanánt. A Pestis Fehér Lován ők robogtak végig Európán. Ők suttogtak Caesar fülébe halandóságáról, aztán fél áron tőröket adtak el a nagy márciusi vásáron. Néhányuk biztosan játszott henyélő bolondot, uralkodók, hercegkisasszonyok és epileptikus pápák lábtámaszát. Aztán újfent útra keltek, az idő cigányai, számuk a világgal egyetemben gyarapodott, terjeszkedtek, szaporodásukat a mind többféle és mind ízletesebb fájdalom táplálta. A vonat megoldotta a gépesítést, és tessék, már meg is tették a gótikától és barokktól idáig vezető hosszú utat; nézzétek csak meg a kocsikat és a vagonokat, a díszek mintha egyenest a középkori oltárokról származnának. Egyszer mindet lovak, öszvérek, vagy, mert ez is meglehet, emberek húzták.

– Az a tengernyi idő... – Jim hangja elfúlt. – Ugyanazok az emberek? Úgy tetszik gondolni, hogy Mr. Cooger és Mr. Dark több száz évesek?

– A körhintára felülve bármikor lefaraghatnak egykét évet, nemde?

– Hiszen akkor... – Will úgy érezte, lába előtt szakadék nyílt – örökké élhetnek!

– És bánthatják az embereket. – Jim újra meghányta-vetette magában a gondolatot. – De mi végre az a sok fájdalom? Miért?

– Csak – felelte Mr. Halloway. – A vándorcirkusz nem működhet benzin, gázolaj vagy valamiféle üzemanyag nélkül, nemde? A nőket a pletyka élteti, és mi a pletyka, ha nem fejfájás, keserű nyál, ízületi gyulladásos csontok, feltépett és behegedt hús meg a tolakodás mocsara az őrület viharai és az utánuk beálló csönd vidékén? Vannak, akiknek ha nincs min csámcsogni, besüpped az állkapcsuk, s vele együtt a lelkük is. Szorozzuk be az ő temetéseken érzett örömüket, a reggeli közben olvasott gyászhír fölötti kuncogásukat; adjuk hozzá az összes pörlekedős házasságot, ahol a felek arra teszik föl az életüket, hogy leszaggatják egymásról a bőrt, s aztán fordítva ragasztják vissza; csapjuk még hozzá a magukat orvosnak kiadó sarlatánokat, akik ízekre szabdalják az embert, hogy beleiből, akár a tealevelekből, olvassanak, majd százszor fogdosott cérnával varrják össze; aztán emeljük ezt a dinamitgyárat az ezermilliomodik hatványra, és megkapjuk ennek az egyetlen cirkusznak a gonosz fényerejét.

A bennünk rejtőző összes aljasságot duplázva lopják ki. Az átlagembernél milliószor jobban áhítják a fájdalmat, bánatot és betegséget. Mások bűneivel sózzuk meg életünket. Saját húsunkat édesnek érezzük. A cirkusznak azonban egyre megy, hogy napfénynél vagy holdfénynél kezdünk-e bűzleni, a lényeg, hogy félelem és fájdalom legyen az elesége. Ez az üzemanyag, a körhintát hajtó gőz; nyersanyaga a rémület, a bűntudat gyötrő agóniája, a valós vagy képzelt sebek okozta sikoly. A vándorcirkusz beszippantja ezt a benzint, meggyújtja és elpöfékeli útközben.

Charles Halloway levegőt vett, lehunyta a szemét, és így folytatta:

– Honnét tudom mindezt? Nem tudom! Érzem. Számban az íze. Mint tegnapelőtt este az égő levelek szaga a szélben. Mint a temetői virágok illata. Hallom a zenét. Hallom, amit mondotok, és félig azt is, amit magatokban tartotok. Talán mindig is erről a cirkuszról álmodtam, vártam, hogy eljöjjön, hogy megpillantsam csak egyszer, és elaludjak. Ez a sátortábor úgy játszik a csontjaimon, mint a marimbán.

A csontjaim tudják.

Ők mondják nekem.

És én elmondom nektek.

40. Fejezet

– Meg tudják... – kezdte Jim. – Mármint... megveszik... a lelkeket?

– Venni, amikor ingyen is megkapják? – mondta Mr. Halloway. – Ugyan már, a legtöbb ember két kézzel kap a lehetőségen, hogy feladjon mindent semmiért. Semmi mással nem bánunk olyan nemtörődöm módon, mint a saját halhatatlan lelkünkkel. Mellesleg te azt szűrted le, hogy maga az Ördög vár odakint. Én csak azt mondom, egy olyan teremtmény, amely megtanulta, hogyan szipolyozhatja ki a lelkeket, életben hagyva őket. Ezt nem értettem sosem a régi mítoszokban. Azon töprengtem: mi végre kéne Mefisztónak egy lélek? Mihez kezd vele, ha megkaparintja, mi hasznát veszi? Kérem vigyázni, ihol a teóriám. Ezek a teremtmények a lelkek álmatlanságának tüzére vágynak, meg a régi bűnök okozta nappali lázra. A halott lélek elpocsékolt gyújtós. De az eleven, dühöngő, önkorholástól ropogósra sült lélek, ó, az igazán csak a fogukra való falat!

Honnét tudom? Nyitva tartom a szememet. A cirkusz olyan, mint az emberek, sőt még olyanabb. A férfi és a nő, ahelyett, hogy faképnél hagynák vagy megölnék egymást, egy életen át csimpaszkodnak a másikon, szaggatják a haját, kitépik a körmét; olyan számukra a másik fájdalma, akár a kábítószer: érdemes érte élni. A vándorcirkusz mérföldekről megérzi az elfekélyesedett egyéneket, és ott terem, hogy kezét megmelengesse a kín tüzénél. Húsz mérföldről kiszagolja a férfivá gennyesedé fiúkat, a téli éjjel ágyába bújó nyarat; a fájdalmukat, mely olyan, akárha egy óriási, ostoba bölcsességfoguk nőne. Megérzi a magamfajta középkorú férfiak állapotának romlását, akik réges-rég elveszett augusztus délutánokról motyognak csak úgy a vak világba. Szükség, akarat és vágy ég testnedveinkben, az oxidálódik a lelkünkben, amely kilövell a szájon, orron, szemen, fülön át, antennaujjainkkal sugároz, hogy rövid- vagy hosszúhullámon, csak a jó ég tudja, de a szörnymesterek fogják a bizsergést, és csoportosan érkeznek megvakarni. Hosszú utat tettek meg egy könnyű terepen, ahol az emberek minden útkereszteződésnél tálcán kínálják agóniájuk bőven mért pintjeit üzemanyag gyanánt. Így él tovább a cirkusz, lecsapolva az egymás ellen elkövetett bűneink mérgét és legborzasztóbb megbánásaink üledékét.

Charles Halloway felnyögött.

– Atyavilág! Az elmúlt tíz percben mennyit mondtam ki hangosan és mennyit magamban?

– Sokat hallottunk – felelte Jim.

– Milyen nyelven, a teremburáját?! – kiáltott föl a férfi, mert egyszeriben elfogta az érzés, hogy semmivel sem tett többet, mint más éjjeleken, amikor egy szál egyedül járkált, és élvezettel osztotta meg ötleteit a termekkel, melyek egyszer megismételték, majd örökre magukba temették mindet. Egész életében könyveket írt a levegőbe hatalmas épületek hatalmas termeiben, és hagyta, hogy kiröppenjenek a szellőzőn. Most tűzijátéknak látta a szavak fennkölt architektúráját, szín- és hangkavalkádnak, mely elkápráztatja a fiúkat, és púdert ken saját egójára, de amelynek, miután a színek és hangok elhalnak, nyoma sem marad a retinán vagy az agyban. Önáltató szónoklatok, semmi több. Szégyenlősen kérdezte:

– Mindebből mennyi jött át? Minden öt mondatból egy? Nyolcból kettő?

– Ezerből három – felelte Will.

Charles Hallowayből egyszerre tört fel a kacagás és a sóhaj.

– Ez... a... Halál? – vágott közbe ekkor Jim.

– A cirkusz? – Az öreg meggyújtotta a pipáját, kifújta a füstöt, és az abból rajzolódó alakzatokat figyelte elmélyülten. – Nem. Bár szerintem használja a halált mint megfélemlítést. Halál nem létezik. Azelőtt sem létezett, és eztán se fog. Csakhogy annyi éven át oly sok képen megörökítettük, igyekezvén megragadni, megérteni, hogy már nem tudunk másképp gondolni rá, csak mint egy mohó, érthetetlen módon életre kelt lényre. Holott igazából csak egy lejárt óra, üresség, vég, sötétség. Semmi. A cirkusz pedig elég bölcs, hogy tudja: jobban félünk a Semmitől, mint a Valamitől. A Valamivel lehet harcolni. De... a Semmivel? Hol ütöd meg? Van szívé, lelke, hátsója, agya? Nem, nem. A cirkusz csak megrázza előttünk a Semmivel teli nagy krupiépoharát, és learat bennünket, ahogy az ijedségtől zsákként eldőlünk. Na persze, Valamit mutat nekünk, de az végül Semmibe torkollik. A tükörsereglet, kint a mezőn, az is egy nyers Valami, az már biztos. Épp elég, hogy kiüsse az ember lelkét a nyeregből. Öv alatti ütés, amikor meglátod magad kilencven évvel öregebben, ahogy az örökkévalóság páraként száll el belőled, akár a szárazjégről a lehelet. Majd amikor mozdulatlanná dermesztett, játszani kezdi azt az édes, lélekkereső zenét, melyet áthat a frissen, mosott és a hátsó udvaron, a szárítókötélen táncoló női ruhák májusi illata; melynek a hangszíne, akár a borban tapicskolt szalma, az a bizonyos „kék ég és nyári éjjel a tavon”-féle dallam, míg végül a fejed együtt lüktet a dobokkal, amelyek mint megannyi telihold zakatolnak a gőzorgona körül. Egyszerűség. Istenemre, tiszta szívből csodálom ezt a köntörfalazástól mentes megközelítést. Lesújtanak az öregemberre a tükrökkel, aki darabokra hullik, mint egy kirakójáték, amit csak a cirkusz képes újra összerakni. Hogyan? Hátrafelé valcerezve a körhintán a Gyönyörű Ohio vagy a Víg özvegy dallamára. De arra gondosan ügyelnek, hogy egyvalamit ne kössenek az orrára annak, aki megy egy menetet a zenére.

– És mi az? – kíváncsiskodott Jim.

– Hogy ha egyik alakban nyomorult bűnös vagy, akkor a másikbaja is az leszel. A méretváltás nem jár együtt agyváltással. Ha holnapra huszonöt évessé tennének, Jim, a gondolataid továbbra is egy fiú gondolatai lennének, s ez meg is látszana! Vagy ha engem változtatnának kamasszá, az agyam még mindig ötvenéves maradna, és viccesebben, koravénebben, furábban viselkednék, mint valaha is bármelyik fiú. Meg aztán az idő másképp is megtréfál.

– Hogyan? – kérdezte Will.

– Ha én újra fiatal lennék is, a barátaim attól még mind ötven- meg hatvanévesek maradnának, nemde? Örökre elszakadnék tőlük, hiszen nem tudnám elmondani nekik, hogy s mint vagyok, igaz? Neheztelnének rám. Gyűlölnének. Már nem az érdekelne, ami őket. S főként nem az aggasztana. Nekik betegség és halál, új élet nekem. Hát van-e hely ezen a világon valakinek, aki húsznak néz ki, és közben vén, mint a matuzsálem? Ki tudná elviselni az ekkora változással járó sokkot? A cirkusz nem figyelmeztet erre az operáció utáni sokkra, pedig, istenemre, ez vár rád!

Mert mi történik? Megkapod a jutalmad: az őrületet. Megváltozik a test, a személyi környezet, ez egy. A bűntudat, ez kettő; bűntudat, hogy hagyod a feleséged, férjed, barátaid meghalni, ahogy ez írva van... te jó ég, ettől magában is kirázza az embert a hideg. Vagyis itt van még több félelem, még több agónia, amit a vándorcirkusz felhabzsolhat. Tehát ahogy a villám sújtotta lelkiismeretedből elszáll a zöld pára, azt mondod: szeretnél azzá lenni, aki voltál! Ők meghallgatnak és bólogatnak. Hát persze, ha úgy teszel, ahogy mondják, megígérik, hogy visszaadják azt a húsz, tíz vagy akármennyi évet. A vonat rója útját a világban és a világgal, mutatványossátrait köteléküktől szabadulni vágyó őrültek népesítik be, akik, pusztán az ígéreten csüggve, hogy visszakapják megszokott öregkorukat, a cirkuszt szolgálják. Ők a szén a kazánhoz.

Will dörmögött valamit.

– Tessék?

– Miss Foley – mondta gyászos hangon. – Ó, szegény Miss Foleyt épp így kapták el, ahogy mondod. Miután megkapta, amit akart, megrémült, nem tetszett neki. Jaj, annyira, de annyira sírt, apa! Aztán, lefogadom, megígérték neki, hogy újra ötven lehet, ha jól viselkedik. Kíváncsi vagyok, mit csinálhatnak vele ezekben a percekben. Ó, apa, ó, Jim!

– Isten legyen irgalmas hozzá. – Will apja nehézkesen kinyújtotta a kezét, és megtapogatta a régi illusztrációkat a cirkuszról. – Valószínűleg a szörnyszülöttek közé dugják. És hogy kik ők? Bűnösök, akik a szabadulás reményében oly régóta utaznak, hogy testük fölvette eredendő bűnük alakját? Mi volt egykor a Kövér? Ha helyesen értelmezem a cirkuszosok iróniára való hajlamát, annak előtte a testi vágyak minden nemének és fajtájának a rabja lehetett. Akárhogy is, most itt vegetál, beletömve abba a majd kipukkadó bőrbe. A Sovány Ember, Csontváz vagy mi a neve, pedig a felesége és gyerekei fizikai meg szellemi éhségén élvezkedett? S a Törpe? Vajon ő volt a barátotok, az örökké úton levő villámhárító-ügynök, a folyton mozgó, sosem pihenő, aki szembe nem fordult vele, mindig csak loholt a villámlás előtt, és noha árulta a villámhárítókat, de hagyta, hogy mások nézzenek szembe a viharral, így aztán, akarva-akaratlan, amidőn az ingyenmenet elcsábította, nem kisfiúvá zsugorodott, hanem egy önző sejtekből gyúrt golyóvá? Hát a jövendőmondó cigányasszony, a Porboszorkány? Tán olyasvalaki, aki csak a holnapnak élt, mint jómagam, s hagyta elsuhanni a mát, most pedig arra ítéltetett, hogy mások vad napkeltéit és bús napnyugtáit kelljen találgatnia? Ezt nektek kell tudni, ti láttátok őt közelről. A Tűfejű? A Bárányfiú? A Tűzevő? S a Sziámi Ikrek, te jó ég, mik lehettek? Narcisztikus tandembe láncolt ikrek? Sosem fogjuk megtudni. Ők pedig sosem fogják elmondani nekünk. Az elmúlt félórában vagy százat találgattunk, valószínűleg tévesen. Most pedig... lássuk a tervet. Hová megyünk innét?

Charles Halloway kiterítette a város térképét, s egy tompa ceruzával bejelölte rajta a cirkusz helyét.

– Folytassuk a bujkálást? Nem. Most, hogy Miss Foley meg még olyan sokan belekeveredtek, ezt nem tehetjük. Akkor hát hogyan támadjunk, hogy ne tudjanak bennünket egyenként leszedni? Milyen fegyverek...

– Ezüstgolyók! – rikkantott egyszerre Will.

– A csudát! – torkolta le Jim. – Ezek nem vámpírok!

– Ha katolikusok volnánk, kérhetnénk a templomból szenteltvizet...

– Marhaság. Ez a moziban van így. A való életben másként működik. Vagy tévedek, Mr. Halloway?

– Bárcsak tévednél, fiam.

Will szemében harcias tűz lobbant: – Oké. Egyvalamit tehetünk: odaosonunk a rétre pár liter benzinnel meg egy csomag gyufával...

– Ez törvénytelen! – ellenkezett Jim.

– No nézd csak, ki beszél!

– Várjunk csak!

Ám ekkor mindenkiben bent akadt a szó.

Susogás.

Tétova fuvallat lopakodott végig a könyvtár folyosóin, be a terembe.

– A bejárati ajtó – suttogta Jim: – Valaki kinyitotta.

Finom kattanás a messzeségből. A huzat, mely egy pillanatra megrántotta a fiúk nadrághajtókáját és beletúrt a férfi hajába, megszűnt.

– Becsukta.

Csönd.

Csupán a könyvtár a maga labirintusával meg az alvó könyvek alkotta élősövény útvesztővel.

– Valaki van idebent.

A fiúk félig felemelkedtek ültükben, szájukból csak nyögés tört elő.

Charles Halloway várt, majd egyetlen szót mondott halkan:

– Elrejtőzni.

– Nem hagyhatunk...

– Elrejtőzni.

A fiúk futásnak eredtek, és eltűntek a sötét labirintusban.

Ekkor Charles Halloway mereven, lassan, beszíva a levegőt, és kifújva a levegőt, kényszerítette magát, hogy visszaüljön, szemét a megsárgult újságokra szegezte, és várt, várt, várt... és még várt egy keveset.

41. Fejezet

Árnyék moccant az árnyékok között.

Charles Halloway lelke fedezékbe vonult.

Eltartott egy ideig, mire az árnyék és a férfi, akit kísért, megálltak a szoba ajtajában. A lassúság célzatos volt, kocsonyává akarta változtatni Halloway húsát, felőrölni nagy nehezen megőrzött nyugalmát. Amikor pedig végre az árnyék odaért az ajtóhoz, nem egy, nem száz, de ezer szempár pillantott vele együtt be.

– A nevem Dark – szólt a hang.

Charles Halloway kifújta a levegőt.

– Ismertebb néven a Tetovált Ember – folytatta a hang. – Hol vannak a fiúk?

– Fiúk? – Will apja csak ekkor fordult meg, hogy szemügyre vegye az ajtóban álló hórihorgas férfit.

A Tetovált Ember a régi könyvekből felszálló port szimatolta. Will apja csak ekkor ébredt rá, hogy a könyvek elöl maradtak; felugrott, megdermedt, majd nekilátott becsukni őket, egyenként, mintha mi sem lenne természetesebb.

A Tetovált Ember közönyt színlelt.

– Otthon nincsenek. Üres mindkét ház. Nagy kár, bánni fogják az ingyenszórakozást.

– Bárcsak tudnám, hol vannak. – Charles Halloway kezdte a könyveket a polcokhoz cipelni. – A mindenit, ha tudnák, hogy itt van az ingyenbelépőkkel, magukon kívül lennének az örömtől.

– Igazán? – Mr. Dark mosolya elolvadt, akár egy fehérrózsaszín paraffinviaszból készült baba, melyre ráunt.

Halkan annyit mondott: – Legszívesebben megölném magát.

Charles Halloway nem állt meg, csak biccentett.

– Hallotta, amit mondtam? – vakkantotta a Tetovált Ember.

– Igen. – Charles Halloway úgy mérlegelte a könyveket, mint a véleményét. – De mégsem fog megölni. Maga okos. Az okossága révén tudta a cirkuszt ennyi éven át fenntartani.

– Szóval elolvasott pár újságcikket, és azt hiszi, mindent tud rólunk?

– Nem, mindent nem. Épp csak annyit, hogy megijedjek.

– Akkor ijedjen meg jobban – tolmácsolták a keskeny ajkak a fekete öltöny éjszakájába zárt, kúszó-mászó, tetovált sereg szavát. – Kint vár egy barátom, aki elintézi magát, s mindenki azt fogja hinni, hogy természetes szívelégtelenségbe halt bele.

Charles Halloway vére meglódult, megdöngette a szívét, megsorozta halántékát, kettőt koppantott csuklóján.

„A Boszorkány” – gondolta.

Ajkai is megformálhatták a szavakat, mert Mr. Dark rábólintott.

– A Boszorkány.

A másik visszarakta a polcra a könyveket egy kivétellel.

– Nocsak, mi az ott, a kezében? – hunyorított Mr. Dark. – Egy Biblia? Milyen mélységesen megható, milyen gyermeteg és üdítően régimódi!

– Olvasta valaha, Mr. Dark?

– Hogy olvastam-e? Minden egyes oldalt, bekezdést, szót rám olvastak, uram! – Ráérősen rágyújtott, a füstöt pedig először a TILOS A DOHÁNYZÁS tábla majd Will apja felé fújta. – Tényleg azt hiszi, hogy könyvekkel kárt tehet bennem? A naivitás a maga igazi fegyvere? Hát tessék!

Azzal mielőtt Charles Halloway mozdulhatott volna, Mr. Dark könnyedén odaszökkent, és kikapta kezéből a Bibliát. Két kézzel megmarkolta.

– Nem lepődött meg? Nézze, megérintem, tartom, még olvasok is belőle.

Füstöt fujt a lapokra, miközben átpörgette őket.

– Azt várja, hogy itt a szeme előtt hulljak szét megannyi húsból való holt-tengeri tekerccsé? Sajnálatos módon ez csak a mítoszokban van így. Az élet, és ezen megszámolhatatlan varázslatos dolgot értek, tehát az élet megy tovább, magamagán segít, a túléléshez néha bevadul, és közel sem én vagyok a legvadabb a sok között. A maguk fülledt költői maszlagból gyúrt irodalmi verziója nekem ennél több időt és fáradságot aligha ér.

Mr. Dark a szemetesbe hajította a Bibliát, és többé rá sem pillantott.

– Hallom, a szíve igencsak szaporán ver – mondta. – Az én hallásom nem olyan kifinomult, mint a cigányoké, de azért megteszi. A szeme egyre a hátam mögött kutat. A fiúk a kazamatákban bújtak el? Helyes. Nem szeretném, ha elszöknének. Nem mintha bárki is hitelt adna a fecsegésüknek, sőt valójában kiváló reklám a cirkusznak, felizgatja az embereket, kísért álmaikban, hát odasomfordálnak megnézni minket, és ajkukat nyalva fontolgatják, hogy igénybe veszik speciális befektetési ajánlatunkat. Maga is odasompolygott, de nem csupán a kíváncsiság hozta. Hány éves is?

Charles Halloway összeszorította száját.

– Ötven? – dorombolta Mr. Dark. – Ötvenegy? – mormolta. – Ötvenkettő? Szeretne fiatalabb lenni?

– Nem!

– Nem kell kiabálni. Kulturáltan, ha kérhetném. – Mr. Dark dudorászva járkált a helyiségben, keze úgy futott végig a könyveken, akár a számlálandó éveken. – Ó, a fiatalság aztán tényleg csodálatos. Nem lenne nagyszerű újra negyven lenni? A negyven tíz évvel szebb az ötvennél, a harminc pedig húsz évvel, ami szinte hihetetlen.

– Ezt nem hallgatom tovább! – hunyta le a szemét Charles Halloway.

Mr. Dark oldalra billentette a fejét, szívta a cigarettát, és nézte a férfit.

– Furcsa, nem akar hallani, erre a szemét hunyja le. Többet érne, ha a fülét fogná be...

Will apja a fülére tapasztotta a kezét, de a hangnak ez nem jelentett akadályt.

– Mondok én magának valamit – szólt Mr. Dark nyugodtan, s a cigarettával a férfi felé bökött. – Ha tizenöt másodpercen belül segít, visszaadom a negyvenedik születésnapját. Tíz másodperc, és a harmincötöt ünnepelheti. Kivételesen fiatal kor. A mostanihoz mérten suhanckor. Az órámon mérem az időt, és istenemre, ha megragadja a lehetőséget, csak lendítse föl a kezét, és máris lefaragtam harminc évet az életéből! Alkalmi vétel, ahogy mondani szokás. Gondolja meg! Kezdje újra, minden szép, új és csodás; újracsinálni, gondolni, ízlelni mindent. Az utolsó esély! Kezdem. Egy, kettő, három, négy...

Charles Halloway szinte kétrét görnyedve, teljes súlyával a polcnak dőlt, fogcsikorgatással próbálta elnyomni a számolást.

– Vesztésre áll, öregfiú, én drága öreg barátom – mondta Mr. Dark. – Öt. Veszít. Hat. Sokat veszít. Hét. Micsoda veszteség. Nyolc. Pocsékolás. Kilenc. Tíz. Istenem, maga bolond! Tizenegy. Halloway! Tizenkettő.

Mindjárt vége. Tizenhárom! Ennyi! Tizennégy. Vége! Tizenöt! Fuss el véle!

– Mr. Dark keze az órával lehanyatlott.

Charles Halloway lihegve elfordult, arcát beletemette a régi könyvek illatába, az ódon, kellemes bőr tapintásába, a temetői por meg a préselt virágok ízébe.

Mr. Dark, már kifelé menet, megtorpant az ajtóban.

– Itt várjon – utasította. – Hallgassa a szívét. Majd küldök valakit, hogy helyre tegye. De először a fiúk...

Mr. Dark, kinek húsát alvást nem ismerő teremtmények nyergelték meg, tovatűnt a hordával. Rekedt hangján az ő homályos, de kínzó izgatottsággal teli kiáltásaik, nyüszítéseik és nyögéseik szólaltak meg.

– Fiúk? Ott vagytok? Bárhol is vagytok... feleljetek.

Charles Halloway előreugrott, de ahogy Mr. Dark könnyű, légies, mézes-mázos hangja elveszett a sötétben, a helyiség forogni kezdett vele. A férfi nekiesett a széknek. „A szívem!” Térdre zuhant. „A szívem! Felrobban! Ó, istenem, kiszakad a helyéből...” – és képtelen volt felkelni.

A Tetovált Ember egy macska kecsességével osont a polcok és a sötétlő, várakozó könyvek labirintusában.

– Fiúk...? Hallotok...?

Csönd.

– Fiúk...?

42. Fejezet

Valahol a szendergő magányban, a mozdulatlanságukban is nyüzsgő könyvmilliók között, kéttucatnyi jobb és három tucat bal kanyar után, el a polcsorok közt, végig a folyosókon, zsákutcák és zárt ajtók, valamint félig üres polcok tájékán, valahol Dickens Londonjának irodalmi kormában, vagy Dosztojevszkij Moszkvájában, vagy az azon túli sztyeppéken, valahol a térképek meg a Geographic pergamenporában, a csapdaként felgyülemlett tüsszentések között kuporgott, állt, feküdt a két fiú, hűvös és szűnni nem akaró verítékben fürödve.

Valahol rejtekében Jim azt gondolta: „Jön!”

Valahol rejtekében Will azt gondolta: „Közeleg!”

– Fiúk...?

Mr. Dark barátaival megerősítve érkezett, teste kalligrafikus hüllők különleges választékát felvonultató ékszerdoboz, melyek bőrének éjfélében süttették magukat. Vele együtt csatangol a tűvel festett Tyrannosaurus Rex, csípőjének egyfajta gépies, ugyanakkor ősi ásványi olajjal kent, sima mozgást kölcsönözve. Ahogy a villámgyík a maga üveggyöngy pompájában, úgy lépdelt Mr. Dark, testén irkafirka húsevők mennydörögtek és birkák menekültek a hús irgalmat nem ismerő orkánja elől. Mr. Dark karját a felröppenő és lecsapó pterodaktylus mozgatta, a férfi szinte szállni látszott a márvány boltívek alatt. És a préselt és hengerelt végzet tintával rajzolt lángalakjai mellett ott tolongott a szokásos csőcselék, Mr. Dark végtagjain csüggve nézelődtek, megültek lapockáin, őserdőszerű mellkasáról leselkedtek, hónaljában lógtak fejjel lefelé mikroszkopikus milliókban, denevérsikolyokat hallatva, vadászatra, s ha a szükség úgy hozza, gyilkosságra is készen. Akár a fekete dagály egy kietlen parton, foszforeszkáló népséggel és megnyomorított álmokkal telezsúfolt sötét tumultus, Mr. Dark talpa, lába, teste és éles vonású arca sziszegve siklott előre.

– Fiúk...?

A végtelenül türelmes, halk hang, az elrejtett fagyos teremtmények egyedüli igaz barátja elült a száraz könyvek között; Mr. Dark pedig lopakodott, osont, lábujjhegyen tipegett, szimatolt és egyetlen moccanás nélkül állt a főemlősök, a szörnyű egyiptomi istenek emlékművei között. Átfésülte Közép-Afrika fekete történelmét, kicsit elidőzött Ázsiában, majd tovább-bandukolt újabb vidékekre.

– Tudom, hogy hallotok, fiúk! A táblán az áll: CSÖNDET! Úgyhogy suttogok: egyikőtök még mindig az ajánlatunkon töpreng, nemde? Nemde?

„Jim” – gondolta Will.

„Én – gondolta Jim. – Nem! Ó, nem! Már nem! Nemén!”

– Gyertek elő – dorombolta Mr. Dark a fogai között. – Garantálom a jutalmat! Aki feladja magát, mindent visz!

Dirr-durr!

„A szívem!” – sápadt el Jim.

„Én vagyok? – töprengett Will. – Vagy Jim?”

– Hallom. Mr. Dark ajka megremegett. – Egyre közelebbről hallom. Will? Jim? Nem Jim az, az okosabb? Gyere elő, fiú...!

„Ne!” – intette Will.

„Nem tudok semmit!” – kiáltotta hangtalanul Jim.

– Jim, igen... – Mr. Dark irányt változtatott. – Mutasd meg, merre van a barátod, Jim. – Gyöngéden: – Bezárjuk és tiéd lesz a menet, ami őt illette volna, ha használja az eszét. Rendben Jim? – Turbékoló galambhangon: – Közeledünk. Hallom a zakatoló szívedet.

„Lassíts!” – parancsolta mellkasának Will.

„Lassíts! – tartotta vissza lélegzetét Jim. – Lassíts!”

– Talán... ebben az alkóvban vagy...?

Mr. Dark engedett az egyik könyvkupac sajátságos vonzásának, mely előrehúzta.

– Itt vagy, Jim...? Vagy... e mögött...?

Egy gumikerekű, könyvekkel megpakolt kézikocsi került az útjába, s oda se figyelve beletaszította az éjszakába. Az jóval arrébb felborult, tartalma pedig úgy dőlt a padlóra, mint megannyi döglött fekete holló.

– Mindketten ügyesen bújócskáztok – ismerte el Mr. Dark. – De valaki még nálatok is ügyesebb. Hallottátok ma este a körhinta zenéjét? Tudtátok, hogy egy nektek kedves valaki ült rajta? Will? Willy? William. William Halloway. Anyukád hol jár most? _

Csönd.

– Az éji szelet lovagolta, Willy-William. Körbe. Felültettük. Körbe. Fönt hagytuk. Körbe. Hallod, Willy? Körbe egy évet, még egyet és még egyet, körbe-körbe!

„Apa! Hol vagy?!”

A távoli szobában zakatoló szívvel üldögélő Charles Halloway meghallotta, és azt gondolta: „Nem találja meg őket, nem mozdulok, csak ha ő is, nem találhatja meg őket, a fiúk nem hallgatnak rá! Nem hisznek neki! El fog menni!”

– Anyukád, Will – folytatta Mr. Dark gyöngéden. – Körbe-körbe, és mit gondolsz, melyik irányba, Willy?

Mr. Dark vékony szellemkezével kört rajzolt a könyvfalak közti sötét légbe.

– Körbe és körbe, aztán amikor engedtük anyukádat leszállni, fiú, és bemutattuk önmagának a Tükörlabirintusban, hát hallanod kellett volna azt az egyetlen hangot, amit kiadott. Olyan volt, mint a macska, amelyiknek akkora nagy és ragadós szőrgombolyag van a gyomrában, hogy lehetetlen kiköpni, még sikoltani is, a szőr csak tolakszik kifelé az orrán, fülén, szemén, és ő vénséges vén. Amikor utoljára láttuk őt, Willy fiam, eszét vesztve menekült attól, amit a tükörben látott. Bedörömböl majd Jimékhez, de amikor Jim mamája meglátja az ajtaja előtt a golyó általi halál kegyelméért esedező, kétszáz éves, nyáladzó valamit, ő is ugyanúgy fog tátogni, mint egy szőrgombolyagtól émelygő macska, és elzavarja, hogy kolduljon máshol, de senki sem fog hinni neki, Will, egy ilyen nyáladzó csontváznak, senki sem hiszi el, hogy egykor rózsás szépség volt, a legközelebbi hozzátartozód! Így hát, Will, most rajtunk áll, megkeressük-e, megmentsük-e, mert mi tudjuk, kicsoda ő... igaz, Will, igaz, Will, igaz, igaz, igaz?

A sötét alak hangja sziszegve csöndbe fúlt.

Valahol a könyvtárban valaki most alig hallhatóan szipogni kezdett.

Ah...

A Tetovált Ember mosolyogva fújta ki a levegőt.

Ez azzzzzz...

– Erre... – mormolta. – Micsoda? Az F betű alá eltéve, úgymint Fiúk? K mint Kaland? M mint Menedék? T mint Titok? R mint Rémült? Vagy eltéve a J alá, úgymint Jim, vagy N mint Nightshade, W mint Will, H mint Halloway? Hol van az én két átlapozásra váró emberkönyvem, hm?

Pár könyvet kirúgva helyet csinált lábának egy könyvfal első polcán.

Beledugta jobb lábát, ránehezedett, bal lábát felemelte.

– Így.

Bal lába a második polcot találta telibe, befúrva magát.

A Tetovált Ember mászott. Jobb lába lyukat rúgott a harmadik polcon, hátul lökve le a könyveket, így mászott mind följebb és följebb, a negyedik, ötödik, hatodik polcra, föl a sötét könyvtárégbe, a polcdeszkákat markolászva, majd följebb kapaszkodva, hogy az éjszakát átlapozva meglelje a fiúkat, mint könyvjelzőt egy könyvben, már ha valóban ott vannak.

Jobb keze, rózsákkal ékesített tarantula, letaszított egy bayeaux-i faliszőnyegekről szóló képeskönyvet a lelketlen mélységbe. Évekbe telt, mire a képek leértek, egymás hegyén-hátán, szépségkarambol, arany, ezüst és égkék fonállavina a padlón.

Ahogy lihegve, nyögve a kilencedik polcra tévedt bal keze, csak ürességet talált, könyv sehol.

– Itt vagytok az Everesten, fiúk?

Csönd; Eltekintve az immár közelebbről hallatszó szipogástól.

– Hideg? Még hidegebb? Fagy?

A Tetovált Ember szeme a tizenegyedik polc magasságába ért.

Jim Nightshade hasalt ott alig pár hüvelykre, akár egy kiterített, már merev tetem.

Egy polccal följebb a katakombában William Halloway feküdt, könnyben úszó szemmel.

– Nos – mondta Mr. Dark.

Egyik kezét kinyújtotta, hogy megsimogassa Will fejét.

– Helló.

43. Fejezet

Will olyannak látta a felé emelkedő tenyeret, mint a kelő holdat.

Rajta saját, kék tintával festett képe izzott.

Jim is egy kezet látott maga előtt.

S ama tenyérből saját arca nézett vissza rá.

A Will képével díszes tenyér megragadta Willt.

A Jim képével díszes tenyér megragadta Jimet.

Kiáltások, sikolyok.

A Tetovált Ember elrugaszkodott.

Megpördülve félig úgy zuhant, félig úgy ugrott le a padlóra.

A rúgkapáló, kiabáló fiúk vele zuhantak. A talpukra érkeztek, meginogtak, térdük megbicsaklott, de Mr. Dark, markában szorongatva ingüket, megtartotta, visszahúzta, talpra állította őket.

– Jim! – mondta. – Will! Mit kerestetek odafönn, fiúk? Ne mondjátok, hogy olvastatok!

– Apa!

– Mr. Halloway!

Will apja toppant elő a sötétből.

A Tetovált Ember könnyedén az egyik hóna alá csapta a fiúkat, mint a gyújtóst, majd hűvös kíváncsisággal Charles Hallowayre nézett, és feléje nyúlt. Will apja egyet tudott ütni, aztán bal kezét megragadták és összenyomták. A fiúk figyelő tekintete és kiáltásai közepette Charles Halloway tátogva térdre hullt.

Mr. Dark még keményebben szorította az öreg bal kezét, közben pedig másik karjával lassan, de biztosan a fiúkat szorongatta, s az összepréselt mellkasokból a szájon át egyre szökött a levegő.

Will szeme előtt tüzes csigavonalban tekergőzött a sötétség, mint valami óriási ujjlenyomat.

Apjának immár mindkét térde a földön volt.

– Legyen átkozott! – nyögte, s jobb karjával tehetetlenül csapkodott.

– De hát már az vagyok – felelte csöndesen a cirkusztulajdonos.

– Átkozott! Átkozott!

– Ne szavakat, öregfiú – mondta Mr. Dark. – Ne leírt vagy kimondott szavakat, hanem igazi gondolatokat, igazi tetteket. Gyors ötlet, gyors tett, ez a győzelem titka. Így!

Még egyszer összeszorította szörnyű markát.

A fiúk hallották, ahogy Charles Halloway ujjainak csontja megreccsen. Az öreg felkiáltott, majd ájultan rogyott össze.

A Tetovált Ember egyetlen mozdulattal, akárha pavánt lejtene, körbefordult a hóna alatt szorongatott fiúkkal, közben könyveket rúgott le a polcokról.

Ahogy a falak, a könyvek, a padló elsuhant szeme előtt, Willnek furcsa gondolata támadt: „Nahát, Mr. Dark olyan szagot áraszt... mint az orgonát hajtó gőz!”

A férfi váratlanul elengedte a fiúkat, mielőtt azonban mozdulhattak vagy levegőt vehettek volna, már meg is ragadta őket a hajuknál fogva, és, akár a marionettbábukat, felemelte, hogy az ablakon át kilássanak az utcára.

– Olvastok Dickenst, fiúk? – suttogta. – A kritikusok ki nem állhatják az ő véletleneit. De mi tudjuk, amit tudunk, nem igaz? Az élet csupa-csupa véletlen. Halj meg, és a véletlenek úgy pattognak le rólad, akár a döglött ökörről a bolhák. Nézzétek csak!

A fiúk tehetetlenül vonaglottak az éhes gyíkok és a szőrös majmok vasszűzszerű szorításában.

Will hirtelen nem is tudta, az örömtől sírjon vagy az újfent rátörő elkeseredéstől.

Jim és az ő anyja mendegélt a sugárúton, a templomból útban hazafelé.

Nem a körhintán, nem öreg, nem őrült, nem a börtönben, hanem üdén kint, az októberi éjben. Egész idő alatt ott volt, alig százyardnyira a templomban!

„Anya!” – kiáltotta Will egyenest bele a tenyérbe, mely számítva erre, szorosan a szájára tapadt.

– Anya – zümmögte gúnyosan Mr. Dark. – Ments meg!

„Ne, magadat mentsd, fuss!” – gondolta Will.

Azonban anyja Jim anyjával együtt folytatta nyugodt sétáját a meleg templomból a városon át.

„Anya!” – kiáltott újra Will, és az izzadt tenyérből valami kis tompa nyekkenés kiszökött.

Az ezermérföldnyire futó járdán anyja megtorpant.

„Nem hallhatta meg!” – gondolta Will. És mégis...

Az asszony a könyvtár épületére pillantott.

– Jó – lehelte Mr. Dark. – Kitűnő, pompás.

„Itt! Vegyél észre, anya! Hívd a rendőrséget!”

– Miért nem néz erre az ablakra? – kérdezte halkan Mr. Dark. – Úgy látna hármunkat, mint egy csoportképet. Elámul. Aztán rohanva jön. Mi meg beengedjük.

Will elfojtotta a sírást. Nem, nem.

Az asszony tekintete a bejáratról a földszinti ablakokra siklott.

– Ide – mondta Mr. Dark. – Az emeletre. Ha már véletlen, legyen igazi véletlen.

Most Jim anyja mondott valamit. A két asszony a járda szélén ácsorgott.

„Ne, jaj, ne!” – gondolta Will.

Azok pedig sarkon fordultak és belevesztek a vasárnap esti városba.

Will megérezte a Tetovált Ember icipici elkedvetlenedését.

– Nem valami nagy véletlen, semmi csúcspont, senki nem veszett el vagy menekült meg. Kár. Na mindegy.

A fiúkat maga után húzva a bejárati ajtó felé siklott.

Az árnyékban már várták.

Hideg gyíkkéz surrant végig Will állán.

– Halloway – krákogta a Boszorkány.

Jim orrát kaméleon nyalta meg.

– Nightshade – suhogta a tollseprűszerű hang.

Mögötte a Törpe és a Csontváz álldogált, némán, nyugtalanul izegve-mozogva.

Minthogy alkalom nyílt rá, a fiúk nagy levegőt vettek, hogy teli tüdőből kiabáljanak, de abban a minutában, hogy eme kényszerüket megérezte, a Tetovált Ember ismét csak útját állta a hangnak, majd kurtán biccentett a vén pornémbernek.

A Boszorkány előrebicegett szorosra beszegett, fekete iguánaszemhéjával, hatalmas orrával, melynek lyukai úgy feketéllettek, akár a dohánytól füstös pipafej, s ujjai szimbólumokból varrtak-szőttek néma oszlopot az agyban.

A fiúk elkerekedett szemmel bámulták.

Körmei csapkodtak, szökelltek, fagyos, tél lehelte levegőt kavartak. Miközben halkan dudorászott, állott levelibéka-lehelete pattanásokat fakasztva mászott a fiúk testén. A Boszorkány dünnyögött, zümmögött, gőgicsélt az ő kicsinyeinek, az ő fiainak, barátainak a csigajárta csúszós tetőről, a hajszálpontosan nyilazó barátainak, az eltalált és égbe fulladt léggömb barátainak.

– Stoppolótű-szitakötő, varrd össze e szájakat, hogy hang el ne hagyja őket!

Hozzáért, öltött, hozzáért, öltött, hüvelykujjának körmei szúrtak, lyukasztottak, átbújtak, szúrtak, lyukasztottak, átbújtak a fiúk alsó, majd fölső ajkán, mígnem a két szájból egy-egy láthatatlan cérnából készült gombolyag nem lett.

– Stoppolótú-szitakötő, varrd össze e füleket, hogy egy hang se jusson be rajtuk!

Hűvös homok tömítette el Will fülét, elfojtva a Boszorkány hangját, aki tompán, távolian és egyre halkabban tovább kántált, a széles mozdulatoktól körzőszerű karjai suhogtak, kerregtek, kattantak, reccsentek.

Jim fülében moha nőtt, egykettőre elfalazva őt a külvilágtól.

– Stoppolótű-szitakötő, varrd össze e szemeket, hogy látni többé ne lássanak!

A Boszorkány fehéren izzó ujjhegyével beljebb nyomta a fiúk szemgolyóját, mire a szemhéjak döngve lecsapódtak, akár óriási ólomajtók.

Willt milliárdnyi vaku villanása vakította el, majd sötétség szippantotta magába, miközben valahol a külvilágban a láthatatlan, stoppolótűként használt rovar büszkén ágaskodott és sistergett, mint a naptól felhevített mézes bödön körül döngő bogár. Az immár kívül rekedt hang örökre lepecsételte érzékeiket.

– Most, hogy a szem, fül, száj és a fogak megvannak, stoppolótű-szitakötő, befejezésként szegd le, szőj sötétséget, halmozz port és szendergést hozó buckát, köss rájuk csomót, a legszebb csomódat, pumpáld a vérükbe a folyók fenekén nyugvó homok csöndjét. Ez az. Ez az.

A Boszorkány leeresztette a kezét.

A fiúk némán álltak. A Tetovált Ember elengedte őket, hátralépett.

A porból lett asszony győzedelmesen szimatolt, kezét még utoljára szeretettel végigfuttatta az ikerszobron.

A Törpe ide-oda totyogott a fiúk árnyékában, körmeiket harapdálta finoman, nevüket suttogta.

A Tetovált Ember a könyvtár felé biccentett.

– A gondnok ketyegője. Állítsd meg.

A Boszorkány a végzet ízét érezve, szélesre tátott szájjal tűnt el a márvány tárházban.

Mr. Dark megszólalt: – Bal, jobb. Egy, kettő.

A fiúk lesétáltak a lépcsőn, a Törpe Jim, a Csontváz Will mellett lépkedett.

A halál nyugalmát árasztó Tetovált Ember követte őket.

44. Fejezet

Nem messze Charles Halloway keze izzó kemencében hevert, meztelen ideg- és fájdalomgóccá olvadva. Kinyitotta a szemét. Ebben a pillanatban csukódott be nagy sóhaj kíséretében a bejárati ajtó, és egy dallamos női hang közeledett a hallban:

– Öreg, öreg, öreg, öreg...?

Bal keze helyén egy véres puding lüktetett észveszejtő fájdalommal, felemésztve életét, akaraterejét és minden csepp figyelmét. Megkísérelt felülni, de a fájdalom pörölye újra lesújtott.

– Öreg...?

„Nem öreg! Az ötvennégy még nem öreg!” – gondolta dühösen.

A Boszorkány pedig közeledett a kopott kőpadlón, lepkeujjai átsuhantak a könyvek fölött, kitapogatták a címeket, orra kiszimatolta az árnyakat.

Charles Halloway összegörnyedve húzta, vonszolta magát a legközelebbi könyvfal felé, nyelvébe harapva fojtotta el a fájdalmat. Föl kell másznia, ahol nem érik el, ahonnét a könyveket fegyverként használva megdobálhatja az éjszakában lopakodó üldözőket...

– Hallom a lélegzetedet, öreg...

A Boszorkányt a férfi dagálya sodorta, testét a férfi fájdalmának apró szisszenései igazították útba.

– Érzem a fájdalmadat, öreg...

Bárcsak ki tudná hajítani az ablakon fájós kezét! Ki, ahol aztán lüktetve heverne, akár egy szív, s a becsapott Boszorkány ennek a szörnyű tűznek a nyomába eredne. Elképzelte, ahogy az utcán a Boszorkány lehajol, kezébe kapja ezt a pulzálást, a nagydarab, senkinek sem kellő önkívületet.

De nem, a kéz maradt, izzott, mérgezte a levegőt, meggyorsította a különös, cigányasszonyos lépteket, miközben a némber szája heves mohóságában csak tátogott.

– Az ördög vigyen el! – kiáltott föl Charles Halloway. – Essünk túl rajta! Itt vagyok!

Erre a Boszorkány odagördült, akár egy gumikeréken járó, feketébe öltöztetett múmia, és fölébe hajolt.

A férfi rá sem pillantott. Figyelmét teljesen fölemésztette a reá nehezedő kétségbeesés, valamint a megtett erőfeszítés; szeme csupán szemhéja belsejét látta, melyen a rémület megsokszorozott és folyton változó árnyai táncoltak, ugrabugráltak.

– Semmi az egész – hallotta a suttogást egészen közelről. – Csak megállítjuk a szívet.

„Miért is ne?” – gondolta a férfi bizonytalanul.

– Lassul – mormolta a Boszorkány.

„Igen.”

– Lassul, egészen lelassul.

Egykor zakatoló szívén most furcsa kór vett erőt, majd nyugtalanság, majd megnyugvás, majd békesség.

– Még inkább lelassul, úgy...

„Elfáradt, igen, hallod, te, szív?”

Hallotta. Ahogy az ökölbe szorított kéz enged ki ujjanként, szíve kezdett ellazulni.

– Végleg megáll, mindent elfelejt – suttogta a Boszorkány.

„Ej, hát miért is ne?”

– Lassul... lassul.

A férfi szíve kihagyott egy ütést.

Charles Halloway tényleg szeretett volna megszabadulni a fájdalomtól, s ennek egyetlen módja az volt, ha elalszik. Ekkor azonban minden ok nélkül, talán csak hogy egy búcsúpillantást vessen a világra, kinyitotta a szemét...

És meglátta a Boszorkányt.

Látta az ujjait, ahogy megdolgozták a levegőt, az ő arcát, testét, testében a szívét, szívében a lelkét. Miközben a némber mocsárgázlehelete beburkolta, a férfi rácsodálkozott a Boszorkány méregcsöppöket permetező szájára, megszámolta öltésektől ráncos szemének redőit, megbámulta az óriásgyíknyakat, a múmialepelszerű füleket, a kiszáradt patak homokjával színezett homlokot. Charles Halloway soha életében nem koncentrált ilyen erősen senkire sem, akárha a Boszorkány egy kirakójáték lenne, mely ha egyszer összeáll, az élet legnagyobb titkát fedi föl. Benne rejlett a megoldás, és föl is tárulkozik most, nem, akkor a következő pillanatban, nem, akkor az azt követőben. Micsoda skorpióujjak! No meg a kántálás, miközben birizgálta a levegőt, mert igenis, birizgálás volt az, csiklandozás. „Lelassul!”, suttogta. „Lelassul!” A férfi szíve pedig engedelmesen meghúzta a gyeplőt. Az ujjak egyre csak birizgáltak meg csiklandoztak.

Charles Halloway fölhorkant, azután erőtlenül kuncogni kezdett.

Meghökkent. „Miért? Miért is... kuncogok... egy ilyen pillanatban?”

A Boszorkány icipicit hátrahőkölt, mintha megcsapta volna az áram, mert nedves ujjal belenyúlt egy eldugott aljzatba.

Charles Halloway látta is, meg nem is e megingást, érezte, ugyanakkor el sem töprenghetett rajta, mert amaz szinte azonnal újra magához ragadta a kezdeményezést; előrelendült, és hozzá nem érve, némán mutogatott a férfi mellkasára, mintha egy antik ingaórát próbálna megállásra bírni.

– Lassul! – kiáltotta erélyesen.

A férfi tudatában sem volt az arcán léggömbként felfúvódó mosolynak, mely gondtalan nyugalmat sugárzott.

– Lassul, lassul!

A Boszorkányt elöntő új láz, a dühbe forduló izgalom még jobban mulattatta. Énjének egy mostanáig rejtőzködő része közelhajolt, úgy tanulmányozta annak a halloweeni arcnak minden egyes pórusát. Valami úton-módon arra az ellentmondást nem tűrő meggyőződésre jutott: semmi sem számít. Végeredményben az egész élet csupán egy csíny, méghozzá akkora, hogy a folyosó innenső végén állva csak annak semmitmondó hossza és teljességgel szükségtelen magassága tudatosul az emberben; egy olyan nevetségesen óriásira szabott hegy, melynek árnyéka eltörpít, fönségessége kigúnyol, így aztán a halál árnyékában az elzsibbadt Charles Halloway minden álság nélkül idézte vissza a fiú, fiatalember, férfi és öreg bolond milliárd hiúságát, érkezését, távozását, ostoba kiruccanásait. Összegereblyézte és kupacokba hordta mindennemű gyarlóságát, egoizmusának kellékeit, játékszereit, és most az ostoba könyvek folyosójában életének játék tornya megingott. Mindennek tetejébe itt ez a végtelenül groteszk, porból jósló, cigány Boszorkány, aki csiklandozza, úgy ám, csiklandozza őt! Ostoba! Észre sem veszi, hogy mit csinál!

Szóra nyitotta száját.

S rajta, akár a gyanútlan anyából a gyermek, rövid, éles kacaj szaladt ki.

A Boszorkány hátratántorodott.

Charles Halloway nem is látta. Túlságosan lefoglalta az ujjai között kiáramló móka, torkából ellenállhatatlanul előbuggyanó jókedv; ott röpül, töltényhüvelyeket spriccelve szerteszéjjel!

– Te! – kiáltott fel, egyszerre címezve senkinek, mindenkinek, magának, a némbernek, a világnak. – Vicces vagy!

– Nem – tiltakozott amaz.

– Ne csiklandozz! – zihálta a férfi.

– Nem! – ugrott hátra a Boszorkány tajtékozva. – Nem! Alszik! Lassul! Még lassul!

– Ugyan, te csak csiklandozol, semmi több! – kiáltotta Charles Halloway. – Ó, haha! Haha, hagyd abba!

– Igen, hagyd abba, szív! – sikoltotta a Boszorka. – Állj meg, vér!

Saját szíve rázkódhatott, akár a csörgődob, keze megremegett. A nagy mutogatás közepette egyszerre megdermedt, ráébredt mozdulatainak gügyeségére.

– Ó, atyavilág! – A férfi szeméből ragyogó örömkönnyek buggyantak elő. – Hagyd a bordáimat, ó, haha, gyerünk, szívem!

– Szív, ez azzzz!

– Jézusom! – A férfi szeme tágra nyílt, s ahogy levegő után kapkodott, a kiömlő nevetés szappanos vízként tisztára mosott mindent, hihetetlenül tisztára. – Játék vagy! Kiáll hátadból a kurbli! Ki húzott fel?

És a létező legmennydörgősebb nevetés terítette le a Boszorkányt, megégette a kezét, megpörkölte az arcát, legalábbis így látszott, mert úgy megrettent, mintha a kemencéből kicsapó láng érte volna; megpirult kezét egyiptomi rongyba csavarta, hátrasiklott, szusszant egyet, majd lassú visszavonulásba kezdett. Centiről centire, lépésről lépésre hátrált, könyökölve, tolakodva, lökdösődve, zörögtek a polcok, a könyvállványok, s ahogy megpróbált megkapaszkodni a könyvekben, sorra lerántotta őket. Homlokát zavaros történelmekbe ütötte be, hiú teóriákba, fölhalmozott időbe, megígért, majd elrontott évekbe. Meghajszolva és kékre-zöldre verve a férfi nevetésétől, melynek visszhangjai csilingelve ömlöttek szét a márvány boltívek alatt, a karmaival a levegőt kaszaboló Boszorkány végre sarkon fordult s a lépcsőn lebucskázott a földszintre.

Pár pillanat elteltével sikerült kinyomakodnia a bejárati ajtón, mely döngve csapódott be.

Zuhanásának zaja és az ajtócsapódás csak tovább növelte az öreg jókedvét, aki majd’ megszakadt a nevetéstől.

– Magasságos ég, kérlek, állj le, állj le! – kérlelte túláradó jókedvét.

A vidámság teljesítette a kérést.

A harsogó nevetés apránként őszinte kacagássá, kellemes kuncogássá apadt, a férfi pedig bágyadtan és nagy megelégedéssel szuszogott, csóválta a boldogságtól elcsigázott fejét, szétroncsolt kezében a fájdalom jóleső fáradtsággá szelídült, és áthúzódott a torkába és a mellébe. A polcnak dőlve feküdt, ezúttal is a drága könyvek szolgáltak támaszául, arcát a gyógyító jókedv könnyei csípték. Egyszerre teljes bizonyossággal érezte: a Boszorkány elment.

„Miért? Mit tettem?”

Vidáman vakkantott még egyet, majd lassan föltápászkodott.

„Mi történt? A mindenségit, ezt tisztázni kell! Először irány a gyógyszertár, fél tucat aszpirin, hogy a kezem egy órára nyugton hagyjon, utána pedig gondolkodni. Az elmúlt öt percben megnyertem valamit, nemde? Hogy ízlik a győzelem? Gondolkodj! Emlékezz!”

Új mosollyal nézett a jobb könyökhajlatában nyugvó bal kezére, mely egy nevetséges, döglött állatra hasonlított, és végigsietett az éji folyosókon, ki a városba...

III / TÁVOZÁSOK

45. Fejezet

A kis menet egy hang nélkül vonult el Mr. Crosetti borbélypóznájának megállás nélkül forgó, véget érő és mégis folytatódó szerpentinje mellett, az elsötétülő vagy már sötétbe is borult üzletek és a kiürülő utcák mellett, hiszen az emberek már hazaértek a templomból vacsorára, vagy kint, a cirkuszban voltak, ahol az utolsó sátrakat látogatták meg, netán tettek még egy kört az óriáskeréken, akár a tejelőkóró virága lebegve az éjben.

Will lába ütemesen tapodta a járdát. „Egy, kettő, valaki vezényel, hogy bal, jobb. Szitakötő-suttogás: egy, kettő.”

„Jim is itt menetel?! – Will lopva oldalra pillantott. – Igen! De ki a másik kettő? A tiszta őrült, akit minden érdekel, aki mindent megtapogat, de mindent forrónak érez, hát visszakapja a kezét... a Törpe! Meg a Csontváz. És a sereghajtó, akinek nyakába csimpaszkodva százak, nem is, ezrek trappolnak?

A Tetovált Ember.”

Igen, bólintott Will, és olyan magas hangon kezdett szűkölni, hogy csak a kutyák hallották – a kutyák, akik nem segíthettek, a kutyák, akik nem beszélhettek.

És ahogy kábultan erre-arra tekingetett, látta is meg nem is azt a nem egy, nem kettő, de három kutyát, melyek megszimatolván az alkalmat, hozzájuk szegődtek, s hol előreszaladtak, hol meg éppen hátramaradtak, farkukat lengetve, akár a szakaszzászlót.

„Ugassatok, mint a moziban! – biztatta őket Will. – Ugassatok, csődítsétek ide a rendőrséget!”

A kutyák azonban mosolyogva kutyagoltak mellettük.

„Véletlent, könyörgöm, csak egy icipici véletlent!” – esdekelt Will.

Mr. Tetley! Ez az! Will látta és nem látta Mr. Tetleyt, aki éppen záráshoz készülődve a faindiánt gurította be a boltba.

– Fejeket arra – mormolta a Tetovált Ember.

Jim arra fordította a fejét. Will arra fordította a fejét.

Mr. Tetley mosolygott.

– Mosolyogni – dörmögte Mr. Dark.

A fiúk mosolyogtak.

– Helló! – köszöntötte őket Mr. Tetley.

– Mondjátok, hogy helló – suttogta valaki.

– Helló! – mondta Jim.

– Helló – ismételte Will.

A kutyák ugattak.

– Ingyen jegy a cirkuszba – mormolta Mr. Dark.

– Ingyenjegy – mondta Will.

– A cirkuszba! – büszkélkedett Jim.

Majd mint az engedelmes gépek befogták a szájukat, és mosolyogtak.

– Jó szórakozást! – mondta Mr. Tetley.

A kutyák vidáman vakkantottak.

A menet folytatta útját.

– Szórakozás – dünnyögte Mr. Dark. – Egy ingyenmenet. Fél óra múlva, amikor szétszéled a tömeg. Felültetjük Jimet a körhintára. Még mindig akarod, Jim?

Az önmaga börtönébe zárt Will, aki hallotta ezt meg nem is, azt gondolta: „Jim, ne hallgass rá!”

Jim pislantott; hogy csak úgy, vagy mert könny szökött a szemébe, nehéz lett volna megmondani.

– Velünk fogsz utazni, Jim, és ha Mr. Cooger nem éli túl (amire van esély, még nincs túl a veszélyen, bár most teszünk még egy kísérletet), szóval ha nem sikerül neki, mit szólnál hozzá, ha partnerek lennénk, Jim? Idősebbé és erősebbé teszlek, na? Huszonkettő? Huszonöt? Dark és Nightshade, Nightshade és Dark, igencsak belevaló név az olyanoknak, mint mi, akik olyan mutatvánnyal járják a világot, mint mi! Mit szólsz hozzá, Jim?

A Boszorkány álmának gubájába varrt Jim nem szólt semmit.

„Ne hallgass rá!” – jajgatta legjobb barátja, aki süket létére mindent hallott.

– És Will? – folytatta Mr. Dark. – Megforgassuk visszafelé, hm? Karon ülő kisded lesz, bohócporonty, akit a Törpe hurcolász majd, és az elkövetkezendő ötven év minden egyes napján körhintára ül. Hogy tetszik, Will? Örökre csecsemő maradni? Beszélni sem tudnál s így elmondani sem azt a sok érdekes dolgot, amit tudsz. Igen, szerintem Willnek ez lesz a legtesthezállóbb. Egy játékszer, egy aprócska nyáladzó barát a Törpének!

Will biztosan üvöltve tiltakozott.

De nem fennhangon.

Csak a kutyák ugattak rémületükben; nyüszítve inaltak el, mintha kővel dobálták volna meg Őket.

A sarkon befordult valaki.

Egy rendőr.

– Ki ez? – motyogta Mr. Dark.

– Mr. Kolb – mondta Jim.

– Mr. Kolb! – örvendezett Will.

– Stoppolótű-szitakötő – suttogta Mr. Dark.

Will fülébe fájdalom hasított. Szemére moha rakódott. Fogsorát ragasztó fogta össze. Arcán egyszerre milliónyi érintést, szúrást, öltést érzett, majd újra teljesen elzsibbadt.

– Mondjátok: Helló, Mr. Kolb;

– Helló – mondta Jim.

– ...Kolb... – mondta álmodozva Will.

– Helló, fiúk. Uraim.

– Befordulni – utasított Mr. Dark. Befordultak.

A dobkíséret nélküli menet folytatta útját a meleg fényektől, a jó várostól, a biztonságos utcáktól a rétek felé.

46. Fejezet

Az egy mérföld hosszúságban szétszóródott menet a következőképpen nézett ki:

Jim meg Will zsibbadt lábbal gázolt a fűben a cirkuszt átszelő főgyalogút szélén, mellettük barátaik, akik egyfolytában a csodálatraméltóan sokoldalú stoppoló tű-szitakötőről áradoztak.

Mögöttük jó félmérföldnyire a rejtélyesen sántító cigányasszony próbált felzárkózni, csigavonalakat rajzolva a porba.

És még hátrébb a gondnok-apa kullogott, egyszer idős korához illően lelassítva, másszor fiatalos fürgeséggel, fejében az első rövid találkozás és a győzelem emléke, bal keze melléhez szorítva, és jártában fájdalomcsillapítókat rágcsált.

A gyalogúthoz érve Mr. Dark hátrapillantott, mintha egy belső hang a nevén nevezte volna, ki igyekszik belekotnyeleskedni az ő egyéni akciójába, de a hang elhallgatott, s ő bizonytalan volt. Gyorsan biccentett, mire a Törpe, a Csontváz, Jim és Will átfurakodott a tömegen.

Jim érezte a körülöttük örvénylő, de hozzájuk nem érő emberfolyam sugározta fényt. Will vízesésszerű nevetést hallott morajlani itt is, ott is, s ő maga csak lépdelt e felhőszakadás közepette. Szentjánosbogár felhő villant az égen; a körhinta diadalittas tűzijátékként ágaskodott fölöttük.

Végül megérkeztek a Tükörlabirintushoz, ahol önmaguk szakasztott mását látták ezerszer fel- és eltűnni, sompolyogva, egymásnak ütődve, oldalazva, megbotolva.

„Az én vagyok!” – ébredt rá Jim.

„Csakhogy nem segíthetek magamon, akármennyi példányban vagyok is ott bent” – gondolta Will.

És a fiúsereg, valamint Mr. Dark tetoválásainak visszatükrözött serege (mert közben levette a kabátját és az ingét) utat tört magának az útvesztő végén álló Panoptikumhoz.

– Leülni – parancsolta Mr. Dark. – Itt maradtok.

A meggyilkolt, lelőtt, lefejezett, nyakszorítóval megfojtott férfiak és nők viaszfigurái között a fiúk úgy ülték, akár az egyiptomi macskák, nem pislogtak, nem moccantak, nem nyeltek.

Néhány kései látogató haladt el nevetve.

Az összes viaszbábura tettek valami megjegyzést.

A „viasz”-fiúk szájának sarkából kicsorduló vékonyka nyálcsík nem szúrt nekik szemet.

Figyelmüket elkerülte a két „viasz”-fiú csillogó szeme, mely egyszer csak túlcsordult, s a könny lefutott arcukon.

A Boszorkány odakint a sátrak közti kötél- és cövekrengetegben botladozott.

– Hölgyeim és uraim!

A későig kitartó három-négyszáz fős tömeg egy emberként fordult a hang felé.

A derékig nekivetkőzött Tetovált Ember a maga lazacrózsaszín és kénszínű egére rajzott rémálom viperáival, kardfogú tigriseivel, érzéki majomembereivel, keselyűrajaival kihirdette:

– Az est utolsó ingyenes programja! Ide, ide! Jöjjenek!

A sokaság a szörnyszülöttek sátra mellett felállított nagy színpadhoz sereglett, melyen ott állt a Törpe, a Csontváz és Mr. Dark.

– A rettenetesen veszélyes, gyakran halálos... világhírű GOLYÓTRÜKK!

Az emberek tátott szájjal bámultak.

– A puskákat kérném!

A Sovány kinyitotta a csillogó fegyvereket rejtő ládát.

A sebbel-lobbal előbukkanó Boszorkány megtorpant, amidőn Mr. Dark azt kiáltotta: – És íme, aki dacol a halállal, aki életét kockára téve elkapja a golyót... mademoiselle Tarokk!

A Boszorkány a fejét rázta, de Mr. Dark keze lecsapott, és felpenderítette őt a színpadra, akár egy vonakodó gyereket. A némber nem szűnő tiltakozása egy pillanatra elgondolkodtatta, de immár mindenki őket nézte, hát nem visszakozhatott:

– Egy önkéntest kérnék, aki elsüti a puskát!

A tömeg halkan morajlani kezdett.

Mr. Dark szinte meg sem mozdult, ahogy suttogva megkérdezte:

– Megállt a ketyegő?

– Nem állt meg – szűkölte a Boszorkány.

– Nem? – A férfi kis híján felkiáltott dühében.

Tüzes tekintetét a némberre szegezte, majd a közönség felé fordult, szája magától mondta, amit mondania kellett, közben ujja a puska ravaszán játszott.

– Várom az önként jelentkezőt!

– Fújjuk le – kérlelte halkan a Boszorkány, kezét tördelve.

– Folytatjuk, te átkozott, kétszeresen elátkozott – suttogta-sziszegte vadul Mr. Dark.

Lopva megkeresett a csuklóján egy helyet, rajta egy apácafekete vak asszony képe, és a körme közé csippentette.

A Boszorkány görcsbe rándult, melléhez kapott, nyöszörgött, és a fogát csikorgatta, – Kegyelem! – sziszegte félhangosan.

A tömeg elcsöndesedett.

Mr. Dark fürgén biccentett.

– Mivel nincs önként jelentkező... – Megvakarta tetovált csuklóját. A Boszorkány megborzongott. – Utolsó műsorszámunk elmarad...

– Itt! Egy önként vállalkozó!

Az emberek odafordultak.

Mr. Dark összeszedte magát és megkérdezte: – Hol?

– Itt.

Messze hátul egy kéz lendült a magasba, s a tömeg utat nyitott.

Mr. Dark tisztán látta a magában álló férfit.

Charles Halloway volt az, a város polgára, az apa, a magának való férj, az éjszakai csavargó, a városi könyvtár gondnoka.

47. Fejezet

A tömeg elismerő moraja elhalt.

Charles Halloway nem mozdult.

Megvárta, amíg az ösvény elér az emelvényig.

A fönt álló szörnyszülöttek arckifejezését nem tudta kivenni. Tekintete átsöpört az embereken, és megállapodott a Tükörlabirintuson, az üres feledésen, mely tízszer ezermillió fényév messzeségbe hívogatott a tükörképekkel, a tükörképek tükörképeivel, mely megfordítja és kétszeresen megfordítja, fejest lódítja az embert a semmibe, arccal előre a semmibe, liftező gyomorral pottyantja az émelyítő semmibe.

De nem két fiú visszfénye csendült föl minden egyes tükör ezüstfoncsoros hátán? Észrevette vagy sem, ha nem is a szemével, legalább a szempillái remegő hegyével, ahogy a fiúk elhaladtak ott, s most meleg viaszként a hidegben arra várnak, hogy a rémület felhúzza őket, akár az órarugót, és szabadon rohanhassanak?

„Nem, ne gondolj arra – parancsolt magára Charles Halloway. – Most ezzel törődj!”

– Jövök! – kiáltotta.

– Adjon nekik, öreg! – biztatta egy férfi.

– Igen – válaszolta. – Adok.

Átvágott a tömegen.

A Boszorkány megbabonázva követte fejével a közeledő önkéntes éji vándort. A sötét szemüveg mögött szemhéja a fekete viaszszálakat rángatta.

Mr. Dark, bőrén a túlburjánzó tetoválások lélekgyülekezetével, ajkát nyalogatva hajolt előre az emelvényen. Gondolatai tüzes Katalin-kerékként forogtak szemében, sebesen, sebesen: micsoda, micsoda, micsoda?!

A korosodó gondnok pedig közeledett, arcán a mosoly, akár a burgonyaszirmos dobozban található fehér celluloid fogsor, s a tömeg szétnyílt meg bezárult, mint Mózesnek a tenger, és noha azon spekulált, mit tegyen, mit is keres itt egyáltalán, egyre csak ment és meg nem állt.

Charles Halloway az emelvény első lépcsőjére lépett.

A Boszorkány hátán titokban végig futott a hideg.

Mr. Dark megérezte ezt, és élesen rápillantott. Sietve odanyúlt, hogy megragadja az ötvennégy éves férfi ép jobb kezét.

De ez az ötvennégy éves férfi a fejét rázta, nem engedte, hogy hozzáérjenek, felsegítsék.

– Köszönöm, nem.

Az emelvényről Charles Halloway integetett a tömegnek.

A sokaságból itt-ott taps hallatszott.

– De hát... a bal keze, uram – ámult el Mr. Dark. – Egy kézzel nem tudja egyszerre megtartani a puskát és tüzelni!

Az öreg elsápadt.

– Egy kézzel is megcsinálom – jelentette ki.

– Hurrá! – rikoltotta lentről egy fiú.

– Rajta, Charlie! – biztatta egy férfi a tömegből.

A nevetésre és az immár hangosabb tapsra Mr. Dark elvörösödött. Fölemelt kézzel próbálta elhárítani az üdítő hangáradatot, a közönség felől szemerkélő esőt.

– Rendben, rendben! Lássuk, tényleg képes-e rá!

Durván lekapta az állványról az egyik puskát, és elhajította.

Az emberek lélegzete fennakadt., Charles Halloway lebukott. Föllendítette jobb kezét. A puska a tenyerének csattant. Megragadta. Nem esett le. Biztosan tartotta.

A közönség fütyült és leszedte a keresztvizet Mr. Darkról, aki egy pillanatra elfordult és némán átkozta magát.

Will apja széles mosollyal emelte magasba a puskát.

A tömeg fölharsant.

És miközben a tapshullám megérkezett, megtört a parton, és visszagördült, az öreg újra a labirintusra pillantott, ahol Will és Jim szemnek láthatatlan árnyalakjait érezte a felfedezés és az illúzió titáni pengéi közé préselve. Azután újra Mr. Dark medúzaszemébe nézett, majd az összefércelt, világtalan, ijedős éjféli apácára, aki mind hátrébb óvakodott. Immár olyan messze volt, amennyire csak lehetett, az emelvény túlsó végén, jószerivel a piros-fehér céltáblának préselődve.

– Fiúk! – kiáltotta Charles Halloway.

Mr. Dark megmerevedett.

– Egy önként vállalkozó fiúra van szükségem, aki segít tartani a puskát! Valaki! Bárki!

A tömegben pár fiú lábujjhegyen állva a nyakát nyújtogatta.

– Fiúk!... Várjunk csak. Az én fiam is itt van valahol. Ő önként jelentkezik, ugye, Will?

A Boszorkány egyik kezét maga elé tartva próbálta kitapogatni, mi az az arcátlanság, ami úgy sugárzott az ötvennégy éves férfiból, akár a láz. Mr. Dark úgy pördült meg, akárha meglőtték volna.

– Will! – hívta apa a fiát.

Will megmozdult a Panoptikumban.

– Will! Gyerünk, fiam!

Az emberek balra néztek, jobbra néztek, hátra néztek.

Semmi válasz.

Will csak ült a Panoptikumban.

A történteket Mr. Dark némi tisztelettel, némi elismeréssel és némi nyugtalansággal figyelte. Az öreghez hasonlóan ő is várt.

– Segíts az öregednek, Will! – rikoltotta Charles Halloway vidáman.

Will csak ült a Panoptikumban.

Mr. Dark elmosolyodott.

– Willy! Hallod apádat?

A Tetovált Ember mosolya lehervadt.

Az utóbbi hang ugyanis egy férfitól származott a tömegből.

Mindenki nevetett.

– Will! – kiáltotta egy asszony.

– Willy! – kiáltotta egy másik.

– Halihó! – Így egy szakállas férfi.

– Gyerünk, William! – emígy egy fiú.

Az emberek nevettek, könyökükkel bökdösték egymást.

Charles Halloway kiáltott. Az emberek kiáltottak. Charles Halloway a dombok felé kiáltott. Az emberek a dombok felé kiáltottak.

– Will! Willy! William!

Egy árnyék kígyózott-tekergőzött a tükrökben.

A Boszorkány úgy fénylett az izzadságtól, akár egy csillár.

– Hé!

A tömeg elhallgatott.

Szintúgy Charles Halloway, akinek torkára forrt a fia neve.

Will állt a Tükörlabirintus bejáratában, mint egy viaszbábu, hiszen jószerével az is volt.

– Will – szólította meg az apja gyöngéden.

A hangtól a Boszorkányról lepörgött a verejték.

Will vakon botorkált át a tömegen.

Apja lenyújtotta a puskát, akár egy botot, és fölhúzta a fiút a porondra.

– Íme, az én bal kezem! – tette közhírré.

Will nem hallotta a sokaság vad, szinte durva tapsviharát.

Mr. Dark nem mozdult, bár Charles Halloway látta, hogy a fejében egész idő alatt óriási petárdák gyulladtak föl és robbantak szét, de aztán mindegyik sisteregve kialudt. Mr. Darknak sejtelme sem volt, miben sántikálnak. Ami azt illeti, Charles Hallowaynak sem. Mintha saját magának írta volna ezt a színdarabot az évek során éjjelente a könyvtárban, majd miután memorizálta a szöveget, összetépte a kéziratot, s most nem jut eszébe, amit akkor emlékezetében elraktározott. Titkos énjének feltárulkozásában bízott, hallás után játszott... Nem is! Szíve és lelke súgása után! És... most?!

Ragyogó fogsora még inkább elvakította a Boszorkányt! Lehetetlen! A némber a szemüveg meg a levarrt szemhéja elé kapta a kezét!

– Közelebb, emberek! – kiáltotta az öreg.

A tömeg odanyomakodott. Az emelvény sziget lett. Az emberek az óceán.

– Figyeljék az élő céltáblát!

A Tetovált Ember balra nézett, de szívét nem derítette fel a Csontváz látványa, aki most még soványabbnak látszott; jobbra nézett, de nem hangolta jobb kedvre a Törpe sem, aki összepréselt őrületben leledzett szelíden.

– A golyót, legyen szíves! – kérte Will apja nyájasan.

Ha meg-megrángó bőrén az ezernyi tetoválás nem hallja, Mr. Dark miért hallaná?

– Ha volna oly szíves a golyót, hogy lelőhessem a vén cigányasszony bibircsókjáról a bolhát!

Will mozdulatlanul állt.

Mr. Dark habozott.

Kint, a fodrozódó tengeren mosoly villant itt is, ott is, száz, kétszáz, háromszáz fehér folt, akár a hold mozgásától izgalomba jött hatalmas víztömeg. A dagály visszavonult.

A Tetovált Ember vonakodva nyújtotta oda a golyót. Karja, a hosszú, rengő viaszrúd lustán a fiú arca elé tartotta a golyót, kíváncsian, látja-e. Willnek szempillája sem rezzent.

Apja vette el a töltényt.

– Jelölje meg a monogramjával – darálta gépiesen Mr. Dark.

– Nem, jobbat tudok! – Charles Halloway felemelte fia kezét, és belenyomta a golyót, majd ép kezével elővette bicskáját, és egy különös jelet karcolt az ólomba.

„Mi történik? – merengett Will. – Tudom, mit történik. Nem tudom, mi történik! Mi!?”

Mr. Dark látta a golyóra rajzolt félholdat, de nem látta, mit árthatna, hát betöltötte a puskába, s azt megint odalendítette Will apjának, aki ügyesen elkapta.

– Kész vagy, Will?

A szundikáló fiú őszibarack feje alig láthatóan megbiccent.

Charles Halloway futólag még egyszer a labirintusra pillantott: „Jim, ott vagy még? Készülj!”

Mr. Dark mozdult volna, hogy megsimogassa, elvarázsolja, megnyugtassa pornémber barátját, de lába földbe gyökerezett, ahogy Will apja kinyitotta a puskát, és kivette a golyót, hogy a nézőknek is megmutassa, ott van. Igazinak látszott, de egyszer régen azt olvasta, hogy ez nagyon kemény viaszból faragott, acélszínűre festett cseregolyó. Kilövéskor még a csőben füstté és gőzzé porlik. A Tetovált Ember, aki valamiképp elcserélte a golyókat, az igazit ebben a pillanatban csúsztatja a Boszorkány rángatózó ujjai közé. Aki aztán a szájába rejti. A lövés eldördültekor megroggyan, mintha beleremegne a képzeletbeli becsapódásba, majd sárga fogai közt kivillantja a golyót. Harsonák! Taps!

A hátraforduló Tetovált Ember meglátta Charles Hallowayt a nyitott puskával meg a viaszgolyóval. Ám ahelyett, hogy elárulta volna, amiről tudomása volt, Mr. Halloway csak annyit mondott: – Véssük rá a jelünket kicsit szebben, jó, fiam? – És miközben a fia érzéketlen kezében tartotta a golyót, ő erre az új, jelöletlen viaszgolyóra is odarajzolta ugyanazt a titokzatos félholdat, majd a golyót visszanyomta a puskába.

– Kész?!

Mr. Dark a Boszorkányra nézett.

Aki habozott, majd alig láthatóan biccentett.

– Kész! – dörögte Charles Halloway.

Körös-körül ott álltak a sátrak, a szájtáti tömeg, az izgatott szörnyszülöttek, a rémülettől kővé vált Boszorkány, a megtalálásra váró Jim, a még mindig villamosszékben ülő, kéken izzó ősi múmia, a műsorszám végét és a tömeg elszéledését váró körhinta, valamint a cirkusz, amely már szerette volna a kezei közt tudni a fiúkat meg a gondnokot, ha lehetséges, tanúk nélkül.

– A válladon támasztok, Will – társalgott Charles Halloway, felemelve az egyszerre nehézzé vált puskát. – Egyik kezeddel finoman fogd meg a puskát a közepén. Fogd meg, Will. – A fiú keze felemelkedett. – Ez az, fiam. Amikor azt mondom: „tartsd”, akkor tartsd vissza a lélegzetedet. Hallod?

A fiú feje jóváhagyólag megremegett. Will aludt. Álmodott. Rémálmot. S a rémálom ez volt.

És apja kiáltásával folytatódott:

– Hölgyeim! Uraim!

A Tetovált Ember összeszorította egyik öklét. A tenyérre tetovált arcmás összegyűrődött, akár egy virág.

Will megingott.

A puska leesett.

Charles Halloway úgy tett, mintha észre sem venné.

– Itt és most én meg Will, aki most a bal kezem lesz, végrehajtjuk a legeslegveszélyesebb, néha halálos kimenetelű Golyó trükköt!

Taps. Nevetés.

Az ötvennégy éves gondnok éveinek számát meghazudtoló fürgeséggel visszahelyezte a puskacsövet fia remegő vállára.

– Hallod ezt, Will? Fülelj! Nekünk szól!

A fiú fülelt. Lecsillapodott.

Mr. Dark fokozta a szorítást.

Willt szédülés környékezte.

– Bele a közepébe, nemde, fiam? – mondta az apja.

Újabb nevetés.

És a fiú a puskával a vállán tényleg ellazult. Mr. Dark erősen szorongatta öklében az arcot, mely hamvas volt, akár az őszibarack; a fiú nyugodtan állt a még mindig áramló nevetés közepette, apja pedig tovább ütötte a vasat.

– Mutasd meg szépen a hölgynek a fogaid, Will!

Will megmutatta fogait a céltábla előtt álló szipirtyónak.

A Boszorkány arcából kiszaladt a vér.

Azután Charles Halloway is kivillantotta a fogait, ahogy illik.

A Boszorkány tagjaiban érezte a tél harapását.

– Ejha, ez a nő jól megjátssza – kiáltotta valaki a közönség soraiban. – Úgy tesz, mintha megijedt volna! Nézzék!

„Nézem” – mondta magában Will apja. Bal karja élettelenül lógott az oldalánál, jobb mutatóujja a ravaszon, arca előrenézett, a fiára, aki tartotta a nyílegyenesen a céltábla közepére és egyúttal a Boszorkány arcára irányzott puskát. Elérkezett a döntő pillanat. Mit árthat a tölténytárban levő viaszgolyó? Mi haszna egy olyan golyónak, ami röptében elporlik? Miért is vannak itt, mit tehetnek? Ostobaság, ostobaság!

„Nem! Elég ebből!” – parancsolt magára az öreg.

Félresöpörte kétségeit.

Szája hang nélkül formált szavakat.

A Boszorkány azonban meghallotta.

Az elhaló nevetés közepette, ínég mielőtt ez a kedves hangzavar teljesen semmivé lett, a férfi ajkán ezek a szavak fogantak meg:

„A félhold, amit a golyóra rajzoltam, nem félhold.

Az a mosolyom.

A mosolyomat rajzoltam a puskagolyóra.”

Egyszer mondta el.

Várta, hogy a Boszorkány megértse.

Elmondta még egyszer, újra csak némán.

Épp mielőtt a Tetovált Ember maga is kibetűzte volna magának, amit a szájáról leolvasott, Charles Halloway halkan felkiáltott: – Tartsd! – Will pedig visszafojtotta a lélegzetét. Messze tőlük, a viaszbábok közé dugott Jim szájából nyál csordult ki, le az állára. A villamosszékbe szíjazott élőholt múmia fogai közt felduruzsolt az áram. Mr. Dark tetoválásait kiverte a veríték, ahogy utoljára összeszorította öklét... de elkésett! Will nyugodtan tartotta magát, tartotta a fegyvert. Apja pedig nyugodtan mondta: – Most.

És elsütötte a puskát.

48. Fejezet

Egy lövés!

A Boszorkány lélegzete elakadt.

A Panoptikumban Jim lélegzete elakadt.

Mint Willé álmában.

Mint az apjáé.

Mint Mr. Darké.

Mint a szörnyszülötteké.

Mint a közönségé.

A Boszorkány felsikoltott.

A viaszbábok között Jim az összes levegőt kiengedte tüdejéből.

A dobogón Will sikoltva ébredt fel.

A Tetovált Emberből a bennakadt levegő dühös ordításban tört ki, hadonászva próbálta megállítani az eseményeket. De a Boszorkány összecsuklott. Elvágódott, le az emelvényről. Bele a porba.

Kezében a füstölgő puskával Charles Halloway lassan engedte ki a levegőt, minden egyes távozó részecskéjének búcsút intve. A fegyver nézőkéjén át még mindig a céltáblát bámulta, a némber hűlt helyét.

Az emelvény szélén álló Mr. Dark lenézett a zajongó tömegre, és igyekezett kivenni mit is kiabálnak.

– Elájult...

– Nem, megcsúszott!

– Lelőtte!

Végül Charles Halloway odament a Tetovált Ember mellé, és lepillantott. Arcán számos érzelem viaskodott: megdöbbenés, rémület, kevéske különös megkönnyebbülés és az elégtétel.

A némbert felemelték, és az emelvényre helyezték. Szétnyílt ajkával úgy festett, mint aki valami titokra ébredt rá.

Charles Halloway tudta, hogy halott. Pillanatokon belül az emberek is rájönnek. A Tetovált Ember kezét figyelte, mely életjelek után kutatott. Mr. Dark a cigányasszony mindkét kezét felemelte, hogy mozgásra bírja, akár egy bábut a marionett dramaturgiában. A test azonban tiltakozott.

Ekkor a Boszorkány egyik karját a Törpe, a másikat a Csontváz kezébe nyomta, azok pedig elkezdték rázni, mozgatni valami förtelmes újraélesztő Szertartás szerint. A tömeg hátrált.

– ...halott...

– De hiszen... nincs is rajta seb.

– Talán a sokk?

„Sokk, istenem, az ölte meg? – kérdezte magától Charles Halloway. – Vagy a golyó? Talán lenyelte a másik golyót, amikor meghúztam a ravaszt? Megfulladt... a mosolyomtól? Jézusom!”

– Minden rendben! A mutatványnak vége! Csak elájult! – jelentette be Mr. Dark. – Ez is része a szerepnek! Benne van a mutatványban! – mondta, nem nézve sem a Boszorkányra, sem a közönségre, csak Willre, aki pislogva állt apja mellett, az egyik rémálomból máris egy másikba csöppenve.

– Mindenkinek jó éjszakát! A cirkusz bezár! A lámpákat! A lámpákat!

A cirkusz fényei pislákolni kezdtek.

A gyengülő világítástól terelt tömeg megfordult, akár egy óriási körhinta, s a lámpák egyre halványuló fényénél a néhány megmaradt fénykör felé sietett, mintha kicsit még melegedni akarna, mielőtt szembeszáll a széllel. A lámpák szép sorban kihunytak, egyik a másik után.

– A lámpákat! – kiabálta Mr. Dark.

– Ugorj! – mondta Charles Halloway.

Will ugrott. Futott apja mellett, aki még mindig kezében szorongatta a fegyvert, amivel kilőtte a mosolyt, és ami megölte, visszaadta a cigányasszonyt a pornak.

– Jim odabent van?

A labirintusnál jártak. Mögöttük az emelvényen Mr. Dark harsogott: – A lámpákat! Menjenek haza! Vége! Kész!

– Hogy Jim odabent van-e? – tűnődött el Will. – Igen. Igen, ott van!

Bent a Panoptikumban Jim továbbra sem moccant, még csak nem is pislantott.

– Jim! – hatolt át a hang a labirintuson.

A fiú megmozdult. Pislogott. A hátsó ajtó sarkig tárva állt. Arrafelé botladozott.

– Jövök már, Jim!

– Apa, ne!

A tükrökkel teli első fordulóban álló Charles Halloway kezébe visszatért a fájdalom, s az idegpályák mentén végigszáguldva tűzgömböket fakasztott szíve közelében.

– Apa, ne mettj be! – ragadta meg ép karját Will.

Mögöttük az emelvény üresen állt, Mr. Dark sebesen szedte a lábát... hóvá is? Valahová, miközben az éjszaka bezárt, a fények kialudtak, kialudtak, kialudtakba sötétség fütyörészve, vigyorogva magába szívott mindent, s az emberek, akár egy óriási fáról lerázott levelek, tovasodródtak a gyalogúton, Will apja pedig farkasszemet nézett az üvegfolyammal, a hullámokkal, a rettegés ostoraival, melyek, jól tudta, alig várták, hogy arra ússzon, hogy betévedjen az én kiszáradásának, megsemmisülésének palotájába. Eleget látott már, hogy tudja ezt. Ha behunyja a szemét, eltéved, Ha kinyitja a szemét, oly roppant elkeseredés lesz úrrá rajta, a kín akkora súllyal nehezedik rá, talán sosem fog túljutni az első tucat kanyaron sem. Mégis lefejtette magáról a fia kezét: – Jim ott van. Várj, Jim! Jövök!

Azzal még egy lépést tett a labirintusban.

Előtte ezüst fényből álló zsilipek között irdatlan árnyéktömbök úsztak a maguk és mások képétől kifényesítve, lecsiszolva, átmosva, s ezek az átutazó más lelkek agóniájukat rákarcolták az üvegre, nárcizmusukkal megkaparták a jeget, félelmükben hideg verítékükkel kenték össze a síkokat meg szögeket.

– Jim!

Futásnak eredt. Will utána. Aztán mindketten megtorpantak.

A fények kezdtek kihunyni idebent; eltompultak, színt váltottak, először kékre, majd nyári akácszínű lámpafényre, mely holdudvarszerűen terült szét, majd ezernyi szélfútta gyertya lángját utánzó reszketeg fényre.

És Charles Halloway és a megmentésre szoruló Jim között cserepes szájú, deres hajú, fehér drótszakállú férfiak millió fős serege sorakozott föl.

„Ez mind én vagyok!” – ébredt rá.

„Apa, ne félj! – gondolta a háta mögött Will. – Ez csak te vagy. Az én apám.”

Mindazonáltal nem tetszett neki, ahogy azok a férfiak kinéztek. Olyan öregek voltak, olyan vének, és minél beljebb értek, azok annál öregebbé váltak. Apja megpróbálta elhessegetni a látomást, mire azok vadul gesztikulálni kezdtek, a végtelenségig ismételve a hirtelen mozdulatot.

„Apa, ez te vagy!”

De több volt ez.

Ekkor az utolsó fény is kihunyt.

Mindketten megtorpantak, és lélegzetüket visszafojtva mozdulatlanná dermedtek.

49. Fejezet

Egy kéz ásott a sötétben, akár a vakond.

Will keze.

Belemerült a zsebekbe, kutatott, félretolt, tovább ásott. Tudta, amíg sötétben vannak, az a milliónyi öregember nekironthat, taszigálhatja, lökdösheti, összelapíthatja apját saját valójával! Ebben a záróra utáni sötétségben elég, ha csak rájuk gondol az ember, s ők bármit megtehetnek az apjával! Ha nem siet, ezek a Jövőből érkezett légiók, a hátralévő évek megannyi vészmadara – oly könyörtelenek, nyersek... és igazak, hiszen hiábavaló lenne tagadni, hogy így fog kinézni holnap, holnapután meg azután –, a lehetséges jövő eme csordája könnyedén eltiporhatja apát!

Hát gyorsan!

Kinek van egy bűvésznél is több keze?

Egy fiúnak.

Ki tart egy bűvésznél is több mindent a zsebében?

Egy fiú.

Will gyufát rántott elő.

– Ó, istenem, apa, ide!

Meggyújtotta a gyufát.

Az üldözők már a sarkukban voltak!

Rohanva jöttek, de a fényre visszahőköltek, szemük elkerekedett, akár apáé, eltátott szájjal bámulták saját rémületüket és vén maskarájukat. „Állj!” – parancsolt rájuk a gyufa, mire félreálltak, a szakaszok balra, a rajok jobbra, és görcsös izmokkal pihenj állásba merevedtek, vészjósló arccal lesve, mikor fújhatnák el a lángot. Akkor aztán újra szabad pórázra engedve nekironthatnak ennek az öreg, nagyon öreg, szörnyen öreg embernek, és egy pillanat alatt saját Sorsába fojthatják.

– Ne! – kiáltotta Charles Halloway.

Ne, ismételte millió halott száj.

Will előretartotta a gyufát.

Ugyanezt tette a tükörben a töpörödött fiúféle szerzetek serege, kezükben egy-egy kék-sárga láng rózsabimbóval.

– Ne!

Az összes tükör fénydárdákat lövellt, melyek láthatatlanul fúródtak a testbe, mélyre hatoltak, elérték a szívet, lelket, tüdőt, megfagyasztották az ereket, elvágták az idegeket, tönkrezúzták Willt, szívét megfagyasztották, majd fölpörgették. A tehetetlen öregember térdre ereszkedett, miként könyörgő tükörképei is, egy hét, egy hónap, két év, húsz, ötven, hetven, kilencven év távolából visszatekintő rémült önmagának sokasága; az őrületbe vezető lehetséges élet minden egyes másodperce, perce és éjfél utáni órája mindinkább szürkeségbe és sárgaságba merült, miközben a tükrök ide-oda lökdösték, kiszipolyozták az életét, kiszívták a vérét, és azzal fenyegették, hogy csontjait porrá zúzzák, lepkehamvait pedig a padlóra ömlesztik.

– Ne!

Charles Halloway kiütötte a gyufát fia kezéből.

– Apa, ne!

Az újonnan támadt sötétségben a vénemberek idegesen fészkelődő serege zakatoló szívvel feléjük csoszogott.

– Apa, muszáj látnunk!

Will meggyújtotta a második és egyben utolsó gyufát.

És a világosságban meglátta földre rogyott apját, szeme szorosra zárva, keze ökölbe szorítva, és látta mindazon férfiakat, akik, miután ez a fény is kihuny, négy kézláb feléjük csúsznak-másznak majd. Megragadta apja vállát, és megrázta.

– Jaj, apa, apa, engem nem érdekel, hány éves vagy! Nem számít semmit, a világon semmit. Ó, apa, szeretlek! – kiáltotta könnyek között.

Erre Charles Halloway kinyitotta a szemét, és meglátta magát meg a hasonmásait, valamint a fiát, aki átölelte, a reszkető lángot, a saját arcán reszkető könnyeket, majd hirtelen a Boszorkány képe és a könyvtárban történtek emléke úszott el előtte, ahogy egyszer korábban is (ami az egyiknek vereség, a másiknak győzelem), s hozzácsapódott a puska dörrenése, a megjelölt golyó röpte, a távozó tömeg zsongása.

Egy rövidke pillanatra tetőtől talpig végigmérte önmagát, aztán Willt. Száját halk hang hagyta el. Száját kicsivel erősebb hang hagyta el.

Végül aztán megadta a labirintusnak, a tükröknek és a mindenkori Időnek – Elöl, Hátul, Körül, Fönt, Mögött, Alant, plusz a magában eltékozolt időnek is – az egyetlen lehetséges választ.

Szélesre tárta száját, és a határtalan szabadság leghangosabb hangját hallatta.

Ha a Boszorkány életben lett volna, felismeri a hangot, és újra szörnyethal.

50. Fejezet

Jim Nightshade a labirintus hátsó ajtaján kilépve futásnak eredt a cirkuszi sátrak között, majd megtorpant.

Lefékezett a fekete sátrak közt loholó Tetovált Ember is.

A Törpe megdermedt.

A Csontváz hátrafordult.

Mind meghallották.

Nem a Charles Halloway által hallatott hangot, nem.

Hanem az azt követő szörnyű hangot.

Egy tükör, egy második, azután szünet, majd egy harmadik tükör, és egy negyedik, és aztán még egy és még egy meg még egy, akár a dominók, tüzes tekintetüket pókháló futotta be, majd halk csilingelés és éles reccsenés közepette széthulltak.

Az egyik pillanatban még ott terpeszkedett ez az üvegből készült Jákob lajtorjája, összehajtva, kinyitva és megint összehajtva a fénykönyvekbe préselt képeket. A következőben meg mind meteorüledékké omlott.

A Tetovált Ember földbe gyökerezett lábbal hallgatózott, szinte érezte, ahogy szeme is megkristályosodik, a hangok pókhálót fonnak rá és megrepesztik.

Akárha Charles Halloway újra kisfiú lett volna egy ismeretlen, alacsony rangú démon templomában, és az életében tapasztalt legigazibb jókedv leggyönyörűbb hangját vágta volna ki, mely először a lepkeezüstöt rázta le a tükrök hátáról, majd az üveglapokból a képeket, végül pedig a tükröket darabokra. Tucatnyi, száz, ezer tükör s velük együtt Charles Halloway egykori arcai hullottak a földre hó és ólmos eső finom holddarájában.

Mindez a hang miatt, melynek utat engedett a tüdejéből a torkán át a szájáig.

Mindez, mert végül elfogadott mindent; elfogadta a cirkuszt, a dombokat, az embereket a dombokon, Jimet, Willt és mindenekfölött önmagát s egész életét, és ezen az éjszakán másodszor is hátravetette a fejét, és hangot adott belenyugvásának.

És láss csodát! Mint Jerikó a harsona hangjára, a férfi felszabadult kiáltására a tükrök dallamos égzengés közepette kiokádták szellemeiket. Friss csillagfény és a haldokló cirkusz izzása sietett apa és fia megmentésére. A halott tükörkép-emberek szertefoszlottak, cintányérrobbanás és hullámrobaj kíséretében maga alá temette őket a lábuk alá futó tükör-földcsuszamlás.

– A lámpákat... a lámpákat!

Egy távoli hang még több fagyot követelt.

A Tetovált Ember felengedett bénultságából, és eltűnt a sátrak között.

A tömegnek hírmondója sem maradt.

– Apa, mit csinálsz?

A gyufa Will ujjára égett, elejtette, de immár a beszüremlő fény is elégségesnek bizonyult, hogy apja átgázoljon a törmeléken, a tükörüvegek halmazán, vissza az üres helyiségen át, ahol azelőtt a labirintus állt.

– Jim?

Az egyik ajtó nyitva. A beömlő sápadt és egyre halványuló fény gyilkosok és áldozatok viaszfiguráira esett.

Jim nem volt köztük.

– Jim!

A nyitott ajtóra meredtek, melyen át Jim beleveszett a fekete vásznak közt rajzó éjszakába.

Az utolsó izzó is kihunyt.

– Így sosem találjuk meg – jajdult föl Will.

– De igen – felelte apja a sötétből. – Megtaláljuk.

„Hol?” – gondolta Will, majd a fülét hegyezte.

A gyalogút túlsó végén a körhinta felfűtötte gőzgépét, az orgona egy dallamot keresgélt kínlódva.

„Ott – adta meg a választ magának Will. – Ha valahol, hát Jim ott van, ahol a zene szól, a jópofa Jim, lefogadom, zsebében ott lapul az ingyenjegy! Ó, a fene egye meg Jimet, az ördög vigye el! – dühöngött magában, majd arra gondolt: – Nem! Hagyd abba, Őt már elvitte az ördög, vagy legalábbis igen közel jár hozzá! Hogyan találjuk meg a sötétben, gyufánk nincs, és mi csak ketten vagyunk, ők pedig rengetegen, ráadásul hazai pályán.”

– Hogyan... – kezdte fennhangon.

Apja félbeszakította: – Ott – mondta halkan. Hálásan.

Will az ajtóhoz lépett, mely most még fényesebbnek tűnt.

„A hold! Hála istennek.”

A hold kelőben volt a dombok mögül.

– A rendőrség...?

– Nincs rá idő. Vagy a következő pár percben, vagy soha. Három emberre kell figyelnünk...

– A szörnyszülöttekre!

– Háromra, Will. Egy: Jim. Kettő: a villamosszékben ülő Mr. Cooger. Három: Mr. Dark és az ő lényekkel telepingált bőre. Az elsőt megmentjük, a másik kettő meg mehet a pokolba. Azzal, azt hiszem, a szörnyszülötteknek is annyi lesz. Készen állsz, Will?

A fiú szemügyre vette az ajtót, a sátrakat, a sötétséget és az új fénytől sápatag eget.

– Isten áldja meg a holdat.

Egymás kezét szorongatva léptek ki az ajtón;

A szél, mintha csak köszönteni akarná őket, meglebbentette a sátorponyvákat, akár történelem előtti mennydörgő papírsárkányok óriási, leprás szárnyait.

51. Fejezet

Futottak. Futottak vizeletszagú árnyékban, futottak friss, jégillatú holdfényben.

Az orgonából surrogva, kerregve, trillázva szállt a gőz.

„A zene! Rendesen szól vagy visszafelé?” – fülelt Will.

– Merre? – súgta apja.

– Itt átvágunk! – mutatta Will.

Mintegy százyardnyira tőlük, a sátrak előhegyein túl kék fénykör táncolt, szikrák röppentek föl és hulltak alá, majd újra sötét lett.

„Mr. Elektrikó! Biztosan a körhintához cipelik, hogy meggyógyítsák vagy megöljék! Akkor ő és a Tetovált Ember állnak szemben apával és vélem! És Jim? Hol van Jim? Egyik nap itt, a másik nap ott... és ma éjjel? Kinek az oldalán köt ki? A miénken! Jim régi barátunk! Hát persze hogy a miénken!” Will mégis megborzongott. Ezek szerint a barátság örökké tart? Ők ketten együtt mindörökre egy barátságos, kerek számot adnak ki?

Balra nézett.

A csapkodó sátorlapok takarásában alig látszott a mozdulatlanul várakozó Törpe.

– Apa, nézd – mondta halkan Will. – Ott meg a Csontváz.

Távolabb a hórihorgas férfi, a márványcsontú, egyiptomi pergamenbőrű férfi álldogált, akár egy elszáradt fa.

– Miért nem állítanak meg minket a szörnyszülöttek?

– Félnek.

– Tőlünk?!

Will apja leguggolt egy üres ketrec mögé, és óvatosan kikukucskált.

– Valami bajuk van. Látták, mi történt a Boszorkánnyal. Ez az egyetlen magyarázat. Nézz rájuk.

Úgy álltak ott az árnyékban megbújva szerte a tetőn, akár a sátorpóznák. Várakoztak. Hogy mire? Will nagyot nyelt. Talán egyáltalán nem is bujkálnak, csak szétszóródtak, készen a harcra. A megfelelő pillanatban aztán Mr. Dark elkiáltja magát, ők pedig köréje sereglenek. A pillanat azonban még nem érkezett el. Mr. Dark nem ért rá. Majd ha végzett azzal, amit meg kell tennie, akkor fog kiáltani. Vagyis? Vagyis, válaszolt magának Will, gondoskodniuk kell róla, hogy ez a pillanat soha ne érkezzen el.

Lába megcsúszott az üvegcserepeken.

Apja megindult.

Az őket figyelő szörnyszülöttek szeme mint megannyi hold világított.

A zene megváltozott. Édesbúsan áradt a sátrak mögül, a sötétség folyóágya mögül.

„Rendesen szól! – ébredt rá Will. – Igen! Hátrafelé játszották, de megállt és újrakezdődött, ezúttal rendesen. Miben sántikál Mr. Dark?”

– Jim! – bődült el Will.

– Csitt! – rázta meg apja.

Pedig a név csak azért röppent ki a száján, mert hallotta az eljövendő aranykor éveit megidéző orgonamuzsikát, érezte a gyöngéd vonzás és a pitymallati dallam kereszttüzében megrekedt Jim jelenlétét, aki azon töpreng, milyen érzés is lehet tizenhat, tizenhét, tizennyolc évessé cseperedni, aztán, ó, aztán meg tizenkilenc és, egészen hihetetlen, húszévessé! Az idő tekintélyes szele fútta a rézsípokat, egy kellemes, vidám, nyári nótát csalva elő, mely mindent megígért, és ahogy hallgatta, még Will is futásnak eredt a zene irányába, mely úgy terebélyesedett, akár a napérlelte gyümölcsöktől roskadozó őszibarackfa...

„Nem!” – parancsolt magára.

Azzal lépteit saját félelme ritmusához igazította, a saját dallamára ugrált, melyet teli tüdőből dúdolt magában, úgy, hogy beleremegtek koponyacsontjai, elnyomva az orgona hangját.

– Ott – súgta apja.

Egy groteszk menet vonult a sátrak között. Különböző méretű és formájú sötét alakok vittek a vállukon egy ismerős figurát, akár egy gyaloghintón utazó szultánt.

Charles Halloway hangjára a menet megriadt és futásnak eredt.

– Mr. Elektrikó! – ismerte föl Will.

A körhintához viszik!

Eltűntek szem elől.

Egy sátor mögött.

– Erre! – eredt a nyomukba Will, maga után húzva apját.

A körhinta zenéje édesen hömpölygött, hogy odahúzza, odacsábítsa Jimet.

És ha a csapat odaér Mr. Elektrikóval?

A zene visszájára fordul, a körhinta hátrafelé forog majd, és lehántja a bőrt, feleleveníti az eltelt éveket!

Will megbotlott, elesett.

Apja fölsegítette.

És akkor...

Emberi csaholás, vonítás, tutulás, nyüszítés hangzott fel, mintha az egész menet felbukott volna. Elnyújtott nyögés, lihegés, borzongató sóhaj tört fel bénult torkok kórusából.

– Jim! Elkapták Jimet!

– Nem... – mormolta Charles Halloway különös, elrévedő tekintettel. – Inkább Jim... vagy mi kaptuk el őket.

Megkerülték az utolsó sátort is.

A szél port csapott az arcukba.

Will prüszkölve kapta kezét az arca elé. Ősi fűszer volt ez a por, elégetett juharlevél, csípős kékség, mely gomolyogva szitált a földre, majd saját árnyéka hátán egészen a sátrak fölé kapaszkodott.

Charles Halloway tüsszentett. Alakok ugrottak fel és szaladtak el egy fejtetőre állított tárgy mellől, mely a sátor és a körhinta között hevert félúton.

A felborult villamosszék volt az, a falábakról és karfákról lógtak a szíjak, a tetejéről csüngött a fejre illeszthető fémsapka.

– De hát hová lett Mr. Elektrikó? – értetlenkedett Will. – Úgy értem... Mr. Cooger?!

– Biztosan az volt ő.

– Biztosan mi volt ő?

De a válasz ott volt az orruk előtt: az örvénylő szélben szitált a gyalogútra... áz égetett fűszer, az ősi tömjén, amely beterítette őket, amikor befordultak a sarkon.

„Meggyógyul vagy meghal” – futott át Charles Halloway fején. Elképzelte, ahogy pár pillanattal azelőtt az áramtalanított székben himbálózó, porral teli zsákba rakott csonthalmot arra cipelték a merev fűben; talán csak egy volt a sok kísérlet közül, hogy istápolják, bátorítsák, megmentsék az életét annak, ami valójában nem volt több, mint temetői szemétkupac, rozsdapikkely, vagy kialvó szén, melyet többé szél soha nem szít fel. Mégis meg kellett próbálniuk. Az elmúlt huszonnégy órában hányszor vághattak neki az útnak, hogy aztán rémülten visszakozzanak, mert a legapróbb zökkenő, a leggyöngébb sóhaj azzal fenyegetett, hogy péppé-pempővé rázza a vénséges vén Coogert? Jobbnak látták inkább otthagyni a kellemes villamosszékbe szíjazva, állandó kiállítási tárgy, folytonos előadás a szájtáti népeknek, s aztán megpróbálni újra, megpróbálni most, hogy a fények kialudtak, a tömeg elkotródott az éjszakában, s minden veszélybe került egy golyóra rajzolt mosolytól, most volt szükség az egykori Coogerre, aki magas volt, lánghajú, és dühe akár a földrengés. Csakhogy húsz másodperccel, tíz másodperccel ezelőtt valahol az utolsó ragasztó is elengedett, az élet utolsó retesze is kicsúszott helyéből, és a múmiabábu, a groteszk építőjáték felszabadította magát füstpamacsok és novemberi levélkék formájában. A halandóság szélre bízott üzenete. Mr. Coogert kicsépelték a végső aratáson, milliónyi pergamenpiszokká vált, porrá omlott tekercsesé, melynek porszemei a réteken ugrabugrálnak. Porhüvelye az ősi port őrző silóba hullt, eltűnt.

– Ó, nem, nem, nem, nem... – mormolta valaki.

Charles Halloway megérintette fia karját.

Will elhallgatott. Az imént ő is pontosan arra gondolt, amire apja: az ide-oda ráncigált tetemre, a szerteszórt csontporra, a fűhalmokat gazdagító furcsa ásványra...

Nem maradt más, csupán az üres szék és pár csillámló részecske, a pántokon lerakódott egyedi piszok sugárzó szemcséi. A szörnyszülöttek, akik ezt a barokk szemétdombot cipelték, belevesztek a sötétségbe.

„Tőlünk ijedtek el, de valami más miatt dobták le!” – gondolta Will.

„Nem, nem valami. Valaki.”

A fiú hunyorított.

A néptelen körhinta üresen járta útját a maga külön időszámítása szerint. Előre.

„De ki áll ott egymagában a felborult szék és a körhinta között? Egy szörnyszülött? Nem...”

– Jim!

Apja megszorította a könyökét, és Will elhallgatott.

„Jim – ismételte magában. – Akkor hol van Mr. Dark? Valahol. Hiszen ő indította be a körhintát, nem?

De igen! Hogy odacsaljon minket, hogy odacsalja Jimet, és még micsoda? Most nincs rá idő, hogy...”

Jim elfordult a pórul járt széktől, és lassan az ingyenes szórakozás felé indult.

Arra tartott, ahová mindig is tudta, hogy mennie kell. Mint viharos időben a szélkakas, egészen mostanáig, hol erre kódorgott el, hol amarra tévedt, tündöklő horizontok és hívogató messzeségek között őrlődött, hogy ebben a pillanatban felbillenjen, és alvajáróként, reszketve engedjen a fényes réz vonzásának meg a nyári zene ütemének. Szeme a körhintára tapadt.

Egy lépés és még egy; Jim a gépezet felé lépegetett.

– Eredj utána, Will – mondta apja.

A fiú ment.

Jim fölemelte jobb kezét.

A rézrudak villanva vesztek bele a jövőbe, szirupként szívták a húsát, karamellként húzták a csontjait, a napszínű fém perzselte Jim arcát, égette a szemét.

Előrenyúlt. A rudak megpöccintették a körmét, saját kis dallamukat csilingelve.

– Jim!

Az elsuhanó rézrudak sárga naplementét varázsoltak az éjszakába.

A zene akár a szökőkút tiszta vize szökkent a magasba.

Iiiiiiiiií...

Jim ugyanezt kiáltotta:

– Iiiiiiiií.

– Jim! – szólongatta Will futtában.

Jim tenyere csattant az egyik rézrúdon. A rúd továbbsuhant.

Rácsapott egy másikra, s tenyere ezúttal szorosan odatapadt.

Az ujjakat követte a csukló, a csuklót a kar, a kart a váll és a test. Az alvajáró Jim elszakadt földi gyökereitől.

– Jim!

Will utánakapott, de barátja lába kicsúszott a kezéből.

Jim nagy, sötét, nyári körpályán forgott a jajveszékelő éjben, Will pedig utána.

– Jim, szállj le! Ne hagyj itt, Jim!

Jim egyik kezével a rudat markolta, s miközben a centrifugális erő pörgette, másik keze valamiféle régi, elveszett ösztönnek engedelmeskedve a szelet kutatta, énjének egy darabkáját, azt a fehér, különálló kis részt, mely még emlékezett a barátságra.

– Ugorj, Jim!!

Will utánavetődött a kéznek, elvétette, megbotlott, majdnem elesett. Az első menet elveszett. Jim egyedül teszi meg az első kört. Will várta a következő lovasrohamot, várta, hogy arra repüljön a fiú, aki már több, mint fiú...

– Jim! Jim!

Jim fölébredt! A kör felénél járt, arcán július tükröződött, majd december. Markolta a rudat, elkeseredetten nyöszörgött. Akarta is, meg nem is. Vágyott rá, küzdött ellene, tiszta szívből vágyott rá, s közben parázsló szemmel szállt, sodorta a meleg, bűbájt hintő szélfolyam meg a fém ragyogása, trappoltak vele július és augusztus lovai, melyeknek patái úgy puffantak a levegőben, akár az elhajított gyümölcs. Fogai közé szorított nyelvvel sziszegett tanácstalanságában.

– Jim! Ugorj! Apa, állítsd le a gépet!

Charles Halloway a mintegy ötvenlábnyira álló kapcsolószekrény felé indult.

– Jim! – Will oldalába fájdalom hasított. – Szükségem van rád! Gyere vissza!

A körhinta túlsó felén járó Jim egyszerre hadakozott saját kezével, a rúddal, az értelmetlen, szél cibálta utazással, a növekvő éjszakával és a forgó csillagokkal. Elengedte a rudat. Megmarkolta. Jobb keze azonban indvégig a levegőben körözött, Will erejének utolsó morzsáiért könyörögve.

– Jim!

Jim körbeért. Ott lent, a fekete éjbe burkolózott állomáson, melyet ez a vonat örökre maga mögött hagyott a jegylyukasztóból szórt konfettizáporban, ott látta Willt, Willyt, William Hallowayt, fiatal pajtását, fiatal barátját, aki az utazás eme szakaszában máris fiatalabbnak tűnt, és nem is csupán fiatalnak, de ismeretlennek, akire halványan emlékezett egy másik év másik havából... De ez a fiú, ez a barát most a vonat mellett lohol és a kezét nyújtja, vajon fel akar szállni? Vagy azt akarja, hogy ő szálljon le? Melyik?!

– Jim! Emlékszel rám?

Will beleadott mindent, és ugrott. Ujj érintett ujjat, tenyér tenyeret.

Jim sápadt arca hidegen meredt le rá.

Will a forgó gép mellett szaladva igyekezett tartani a lépést.

„Hol van apa? Miért nem kapcsolja már ki?”

Jim keze meleg volt, egy ismerős, kedves kéz. Rázáródott az övére. Will rikoltva szorította meg.

– Jim, kérlek!

De csak forogtak tovább, Jimet vitte a gép, ő pedig húzta-vontatta Willt.

– Kérlek!

Will megrántotta. Jim is rántott egyet. Will kezét, melyet Jim nem engedett el, júliusi forróság öntötte el. Akár egy kis állat, melyet Jim felkapott és babusgat, keze szállt, süvített egy más idő felé. A sok utazás után keze el fog idegenedni tőle, olyan dolgokat tud majd az éjszakáról, amikről ő nem is álmodik! Tizennégy éves fiú tizenöt éves kézzel! Jim szorosan fogja, nem engedi!

És Jim arca öregedett már? Tizenöt múlt és most úton van a tizenhat felé?

Will húzott. Jim ellenehúzott.

Will ráesett a körhintára.

Immár mindketten az éjszaka utasai lettek.

– Jim! Apa!

Milyen könnyű lenne csak állni itt és forogni együtt Jimmel; ha már lerántani nem tudta, hát együtt utazni, a két cimbora! Vére meglódult, elhomályosította szemét, fülében dörömbölt, ágyékát áramként rázta meg...

Jim felrikoltott. Will felrikoltott.

Fél évet siklottak a gyümölcsöskert melegét árasztó sötétben, amikor Will megragadta Jim karját, és feladva azt a tömérdek ígéretet, azt a számtalan csodás, nagylábon járó évet, elrugaszkodott a körhintáról, magával rántva barátját. Csakhogy Jim képtelen volt elengedni a rudat, abbahagyni az utazást.

– Will! – sikoltotta, egyik kezével a gépbe, a másikkal barátjába kapaszkodva.

Akár egy véresen komoly kötélhúzás.

Jim szeme szoborszerűen megüvegesedett.

A körhinta forgott.

Jim sikoltva lezuhant, vadul pörgött a levegőben.

Will megpróbálta elkapni, de Jim forgás közben csapódott a földnek, majd némán elterült.

Charles Halloway a körhinta kapcsolójára csapott.

Az üres gépezet lassított. A vágta után a lovak poroszkálva tartottak egy távoli, másik nyári éjbe.

Charles Halloway és a fia Jim mellé térdelt, megfogták a csuklóját, fülüket a melléhez nyomták. Jim fehér hályogos szeme a csillagokra meredt.

– Ó, istenem! – kiáltott fel Will. – Meghalt?

52. Fejezet

– Meghalt...?

Will apja végigsimított a hideg arcon, kihűlt mellkason.

– Nem érzek...

Segélykiáltás harsant a távolból.

Egy fiú rohant feléjük a gyalogúton, nekiment a jegyárusító bódéknak, átbucskázott a sátorpóznákon, s közben mindegyre hátralesett a válla fölött.

– Segítség! Üldöznek! – kiabálta. – Az a szörnyű ember! Az a szörnyű ember! Haza akarok menni!

A fiú hozzájuk szaladt, és belecsimpaszkodott Will apjába.

– Segítség, elvesztem! Vigyen haza. A tetoválásos ember! – zagyválta.

Will elképedt:-Mr. Dark!

– Igen! Arra! Ó, állítsák meg!

– Will... – állt föl az apja –, gondoskodj Jimről. Kapjon mesterséges légzést. Jól van, fiú.

Amaz szaporán nekiindult: – Erre!

Miközben követte, Charles Halloway szemügyre vette a zaklatott gyereket; fejformáját, testtartását, gerincének és medencéjének kapcsolódását.

Húsz lépést tettek meg a sötétbe borult körhinta mellett onnét, ahol Will Jim fölött görnyedt, amikor megkérdezte: – Hogy hívnak, fiú?

– Nincs erre idő! – kiáltotta a fiú. – Jednek. Siessünk, siessünk!

Charles Halloway megállt.

– Jed – ismételte. Erre a fiú is megállt, és könyökét dörzsölve fordult feléje. – Hány éves vagy, Jed?

– Kilenc! – felelte a fiú. – A mindenit, nincs erre idő! Mi...

– Hogyne lenne idő, Jed. Csak kilenc? Milyen fiatal vagy. Sosem voltam ennyire fiatal.

– Szent ég! – dühöngött a fiú.

– Vagy valami, ami nem szent – mondta a férfi, és a kezét nyújtotta. A fiú hátrált. – Te csupán egyvalakitől félsz, Jed. Tőlem.

– Magától? – A fiú még mindig hátrált. – Ugyan már! Miért?

– Mert olykor a jóknak jut a fegyver, a gonoszoknak meg semmi. Olykor a trükkök csütörtököt mondanak. Olykor az emberek nem hagyják magukat kelepcébe, csalni. Ma éjjel nincs oszd meg és uralkodj, Jed. Hová akartál vinni, Jed? Egy kellőképpen előkészített oroszlánketrecbe? Valami olyan sátorba, mint a tükrök? Valaki olyanhoz, mint a Boszorkány? Hová, Jed, hová? Hajtsuk csak föl az ingujjadat, Jed.

A nagy holdkőszerű szemek Charles Hallowayra villantak.

A fiú hátraugrott, de a férfi résen volt, utánaugrott, elkapta a karját, megmarkolta a fiú ingének hátát, és ahelyett, hogy csak az ingujjat hajtotta volna fel, mindenestül letépte az inget a fiúról.

– Ez igen, Jed – suttogta Charles Halloway. – Ahogy sejtettem.

– Maga, maga, maga, maga!

– Igen, Jed, én. De most nézzünk inkább téged.

És volt is mit.

Mert a kisfiú kézfején, ujjain, csuklóján kék kígyók tekergőztek, kékmérgű kígyószemek izzottak, kék skorpiók szaladgáltak kék cápaszájak körül, melyek bélpoklos éhséggel tátogtak, hogy felfalják a tintával rajzolt szörnyszülötteket, akik szorosan egymás mellett, bőr a bőrhöz, hús a húshoz préselődve nyüzsögtek a mellkason, a kicsiny felsőtesten, az összes titkos gyülekezőhelyen ezen a kicsi, pici, icipici testen, ezen a hideg és ijedt és reszkető testen.

– Ejha, Jed, ez aztán művészi munka.

– Maga! – A fiú ütött.

– Igen, még mindig én. – A férfit arcon találta az ütés, és lefogta a fiút.

– Ne!

– De igen. – Ép jobb karját használhatta csak, balja élettelenül lógott. – Ez az, Jed, kínlódj, vergődj, rajta. Pompás ötlet volt. Elcsalsz engem, elintézel, majd visszamész, és elkapod Willt. Aztán amikor megérkezik a rendőrség, te csak egy kilenc-tíz forma kisfiú vagy, a cirkusz meg nem, ó, nem hát, nem a tiéd, semmi közöd hozzá. Maradj veszteg, Jed. Miért próbálsz kiszabadulni a szorításomból? A rendőrség tehát hiába kutatna, mert a cirkusz tulajdonosai eltűntek, így tervezted, Jed? Szép munka.

– Nem bánthat engem! – visította a fiú.

– Vicces – csóválta fejét Charles Halloway. – Szerintem igen.

Szinte kedvesen szorította magához a fiút, egyre jobban és jobban.

– Gyilkos! – jajveszékelt a fiúcska. – Gyilkos!

– Nem öllek meg, Jed, Mr. Dark, vagy akárki, akármi is vagy. Te fogod megölni önmagad, mert nem bírsz a hozzám hasonlók mellett lenni, ilyen közel, ennyi ideig.

– Gonosz! – nyögte a vonagló fiú. – Maga a gonosz!

– Gonosz? – kacagott Will apja, s hangja úgy érte a fiút, akár a darázscsípés, aki erre még dühödtebben küzdött. Gonosz? – A férfi keze légyfogó papírként tapadt kis csontokhoz. – Érdekes ezt tőled hallani, Jed. Biztosan így is látod., A gonosz a jót látja gonosznak. Úgyhogy én csak jót teszek veled, Jed, és addig tartalak, amíg a saját mérgeid falnak fel. Jót teszek veled, Jed, Mr. Dark, Mr. Tulajdonos, fiú, hacsak el nem mondod, mi történik Jimmel. Ébreszd föl. Engedd szabadon. Keltsd életre!

– Nem tudom... nem... – A kisfiú hangja tulajdon testének kútjába hullt, és egyre halkult, halkult. – Nem tudom...

– Mármint nem akarod?

– ...nem tudom...

– Jól van, fiú, rendben, akkor hát...

Mint apa és fia, akik hosszú idő óta először találkoznak, szenvedélyesen ölelkeztek, egyre csak ölelkeztek, a férfi pedig felemelte megsebzett kezét, és megérintette a rémült arcot, mire a tetovált sereg megborzongott, és mikroszkopikus állásait feladva fejvesztett menekülésbe fogott. A fiú szeme vadul cikázott, majd megállapodott a férfi száján. Ott azt a különös és valahogy kedves mosolyt látta, mely nemrég a Boszorkányt találta szíven.

Charles Halloway kicsit még jobban magához vonta a fiút, és arra gondolt: „A gonosznak csak annyi ereje van, amennyit mi adunk neki. Én nem, adok neked semmit. Mindent visszaveszek. Pusztulj el. Pusztulj el. Pusztulj el!”

A fiú ijedt szemében kihunyt a két gyufaláng.

A földre rogyott, és vele együtt szörnyeinek halálra vált, vert serege, az érzett, de csak félig látható sokaság.

Égzengés kellett volna, hogy kísérje, mint a hegyomlást.

Ám csupán kis zizegés hallatszott, mint amikor egy papírlampion a porba hull.

53. Fejezet

Charles Halloway jó ideig csak állt ott a testet bámulva, s olyan mélyeket lélegzett, a tüdeje is belesajdult. Árnyak imbolyogtak, lebegtek a sátrak közti átjárókban, ahol a saját rémületük és bűneik alakjába öltöztetett szörnyszülöttek meg egyéb teremtmények a póznákba kapaszkodtak, hitetlenül nyögdécselvé. Valahol a Csontváz kilépett a fénybe. Valahol másutt a Törpe kis híján rájött, ki is ő, s akár a rák, közelebb iparkodott, hogy pislogva meglesse a Jim fölött görnyedező Willt, a másik néma fiú teste fölött lihegő apát, mindeközben pedig a körhinta is megállt végre-valahára, s úgy ringott a hullámokat verő fűben, mint egy komp.

Nagy fekete kandalló volt a cirkusz, melyben égett a belepakolt szén, s az odagyűlt árnyak tüzes tekintetükkel csatlakoztak a körhinta melletti csoportképhez.

A holdfényben a Dark nevezetű, tetovált fiúcska feküdt.

Lemészárolt sárkányok hevertek ott, ledöntött tornyok, elfeledett korok egymásra hányt szörnyei, ősi és értelmetlen háborúkban kétfedelű repülőként összezúzott pterodaktylusok, gyémántszínű rákok egy elhagyatott fehér homokfövenyen, ahol az élet apályba váltott, s most, ahogy a hús hűlt, a tetoválások mind-mind változtak, izegtek-mozogtak. A köldök-szem obszcén kacsintással becsukódott, a trombitáló masztodon-mellbimbó íriszére hályog nőtt; a hórihorgas Mr. Dark testéről ismert valamennyi kép összement, hogy idomuljon a fiú teniszütőszerű csontjaira feszített miniatűr vászonra.

Mind több és több szörnyszülött – arcuk színe akár a lepedőé, melyen annak idején elvesztették lelkük csatáját – bukkant elő a sötétből, és Charles Halloway meg földre hull terhe körül kezdtek siklani, akár egy óriási, bizarr körhinta.

Will szünetet tartott az elkeseredett nyomás és szusszanás, nyomás és szusszanásban, amivel megpróbálta Jimet életre pofozni. Nem zavartatta magát az árgus tekintetektől, nem volt rá idő! De még ha lett is volna, olyan érzése támadt, hogy ezek a szörnyszülöttek úgy habzsolják az éjszakát, mintha évek óta nem lettek volna szabad levegőn!

Virrasztott Charles Halloway, és virrasztottak a távolban a rókavörös, homárként csillogó, egykedvűségre kárhoztatott szemek, és ahogy a halál átroppantotta a rémálmok gerendáit, a fiú-aki-egyszer-Dark-volt egyre jobban kihűlt, és a kalligráfiák, a vesztett háború szörnyű lobogói gyanánt összetekert, leeresztett, elhajított villámszerű rajzok egyenként semmivé lettek a hideg testen.

Vagy húsz szörnyszülött tekingetett ijedten körbe, mintha egyszeriben megtelt volna a hold, és fényénél mindent látnának, csuklójukat dörzsölték, mintha lánc hullott volna le róla, nyakukat dörzsölték, mintha súly gördült volna le meggörnyedt vállukról. A hosszú rabság után a fényre kilökve szaporán pislogtak, tamáskodva nézték a kiszolgált körhinta mellett elnyúlt micsodát, boldogtalanságuk forrását. Ha lett volna bátorságuk, fölébe hajolnak és végigsimítják a halál ízétől édes ajkat, a márványhomlokot. Így azonban csak bámultak, szavukat vette a látvány, ahogy arcképük, halandó mohóságuk, gyűlöletük és mérgező bűntudatuk éltető eleme, vak szemük; bevarrt szájuk, önmagukat csapdában tartó testük smaragdszín absztrakciói egymás után olvadnak szét a jelentéktelen hókupacról. Elolvadt a Csontváz! A folyami rákként oldalazó Törpe! Aztán a Lávaivó távozott az őszi húsról, akit a londoni dokkban összeszedett, feketébe öltözött Hóhér követett, és utánuk elszállt az emberből gyúrt Montgolfier, a Léggömb Ember, a Varázslatos Súlyrendszer, aki úgy leengedett, végül levegővé vált maga is! És ott szaladtak világgá az összes bandák, csapatok, ahogy a halál tisztára törölte a táblát!

Immár csupán egy halott fiú feküdt ott, akit nem csúfítottak el tetoválások, és aki Mr. Dark üres szemével vizslatta a csillagokat.

– Ahhh...

Az árnyékban lapuló különös figurák kórusa megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Talán a gőzorgona hallatott még egy utolsó cirkuszigazgatói vezényszót. Talán a mennydörgés fordult másik oldalára álmában a felhők között. Hirtelen minden életre kelt. A szörnyszülöttek fejvesztett szaladgálásba kezdtek. Északnak, délnek, keletnek, nyugatnak; megszabadulva a sátraktól, az uruktól, a gonosz törvényektől, s mindenekfölött egymástól, úgy rohangáltak, akár albínó disznók, agyaruk vesztett vadkanok, beijedt lajhárok vihar előtt.

Miközben futkostak, láthatólag mindegyik köteleket cibált, sátorcöveket lazított meg.

A sátrak megroggyantak, s az, égbolt beleremegett, ahogy az összeomló sötétség nagy recsegés-ropogás és nyögés közepette kilehelte a lelkét.

A kötelek viperasziszegés és kobracsörgés kíséretében veszettül siklottak, összegubancolódtak, megannyi korbács gyanánt csattantak a füvön.

A hatalmas Szörnyszülött Fősátor gerendázata reszketni kezdett, a csontok elváltak, a kicsi a közepestől, a közepes a fenséges brontoszaurusz-csonttól. Mindben ott remegett a küszöbönálló katasztrófa.

Az állatok sátra összecsuklott, akár egy fekete spanyol legyező.

A többi kis sátrat – melyek köpenyes alakokként álldogáltak a mezőn – a szél parancsolta a földre.

Végül, pillanatnyi habozás után, a Szörnyszülött Sátor, a hatalmas, anyáskodó, melankolikus hüllőmadár akkora levegőt vett, akár a Niagara, elszakított háromszáz kenderkígyót, kettéroppantotta fekete oldaldúcait, amik úgy hulltak ki, akár a küklopsz állkapcsából a fogak, többhektárnyi penészes szárnyával a levegőben csapdosott, mintha el akarna szállni, de lévén röghöz kötött, kénytelen volt behódolni a hétköznapi gravitációnak, és összerogyott saját irdatlan tömege alatt.

Aztán a nyers föld forró, áporodott szaga tört elő belőle, olyan konfetti, amely már akkor is vénnek számított, amikor Velence lagúnáiba az első cölöpöt leverték, valamint elcsigázott tollboát imitáló rózsaszín vattacukor fellegek. A bukás pillanatok műve volt, a sátor levedlette bőrét; jajgatva gyászolta elenyésző húsát, míg végül a kiselejtezett szörny gerincének magas múzeumi gerendái is ledőltek, olyan dübörgés közepette, mintha három ágyú egyszerre sült volna el.

A szél bolondította gőzorgona magában pöfögött.

A réten elhagyott játékszerként lógatta orrát a vonat.

A szörnyszülött olajfestmény-figurák megragadták és a földre döntötték az utolsó álló zászlórudakat is.

A különcök közül magára maradt Csontváz karjába vette a porcelán fiútestet, ami valaha Mr. Dark volt, és elindult vele a rétek felé.

Egy röpke pillanat erejéig Will megpillantotta a vékony férfit;, amint terhével egy dombra hágott föl a cirkusz eltűnt lakóinak nyomában.

Az egymást követő sokkok, a tülekedés, a halálesetek, az elmenekülő lelkek vonta árnyékok ide-oda suhantak Will arcán. „Cooger, Dark, Csontváz, villámhárító-ügynökből lett Törpe, ne fussatok, el, jöjjetek vissza! Miss Foley, hol van? Ide, Mr. Crosetti! Nyugalom! Csöndet! Vissza, vissza!”

Ám a szél már el is gereblyézte nyomaikat a fűben, ők pedig talán életük végéig rohannak, hogy megszabaduljanak önmaguktól.

Így hát Will visszafordult Jimhez, nyomta és elengedte a mellkast, nyomta és elengedte, majd reszketve megsimogatta barátja arcát.

– Jim...?

Jim teste azonban hideg volt, akár az ásóval kifordított föld.

54. Fejezet

A hidegség alatt bujkált némi illékony meleg, a fehér bőrben némi szín, amikor azonban Will a pulzust tapogatta, semmit sem érzett, amikor fülét barátja melléhez szorította, semmit sem hallott.

– Meghalt!

Charles Halloway visszaért fiához és annak barátjához, letérdelt, megérintette a mozdulatlan nyakat, a néma mellkast.

– Nem. – Tanácstalanul hozzátette: – Nem egészen...

– Halott!

Alighogy Will szeméből záporozni kezdtek a könnyek, pofon csattant az arcán.

– Hagyd abba! – kiáltott rá az apja, és megrázta. – Meg akarod menteni?!

– Késő, apa!

– Csönd! Hallgasd!

De Will nem tudta abbahagyni a sírást.

Mire apja újra meglendítette a kezét, és megütötte. Egyszer balról. Egyszer jobbról, jó keményen.

A pofon az összes könnyet kirázta a fiúból, nem maradt egy csöpp se.

– Will! – fenyegette ujjával dühösen apja. – Az ördögbe, Willy, ezek itt, ezek mindannyian, Mr. Dark meg a fajtája kedvüket lelik a sírásban, a mindenségit, szeretik a könnyeket! Jézus isten, minél inkább bőgsz, annál több sót nyalnak le az arcodról. Csak jajgass, és úgy isszák a lélegzetedet, akár a macskák. Kelj föl! Ne térdepelj, az ördögbe! Ugrálj! Torkod szakadtából ordibálj! Hallod?! Kiabálj, Will, énekelj, de legfőként nevess, érted, nevess!

– Nem bírok!

– Muszáj! Ez minden fegyverünk. Én tudom! A könyvtárban is. A Boszorkány megfutamodott, isten az atyám, úgy szedte a lábát, hogy csak na! A puszta mosolyommal lőttem le. Az éji emberek nem bírják elviselni. A napot látják benne. Márpedig a napot gyűlölik. Nem vehetjük komolyan őket, Will!

– De...

– Nincs semmi de, a kutya úristenit! Te is láttad a tükröket! Fél lábbal már a sírba löktek. Csupa ránc és ragya voltam. Megzsaroltak! Megzsarolták Miss Foleyt is, aki csatlakozott a Sehová tartó menethez, csatlakozott a bolondokhoz, akik mindent akarnak! Eszement egy dolog mindent akarni. Szegény elkárhozott bolondok! Úgy végzik, mint az ostoba kutya, amelyik ledobja a csontot, és helyette a tóba ugrik a tükörkép-csont után. Will, láttad: minden tükör megrepedt. Akár az olvadó jég. Semmi kő, puska vagy kés, csupán a fogam, nyelvem és a tüdőm; puszta megvetésem volt a fegyver! Legéppuskáztam tízmillió ijedt bolondot, így az igazi férfi fölállhatott. Most állj talpra te is, Will!

– De Jim... – hebegte a fiú.

– Fél lábbal itt, fél lábbal ott. Jim mindig is ilyen volt. Vonzza a fájdalom. Ezúttal túl messzire merészkedett, talán el is veszett. De harcolt a menekülésért, igaz? Feléd nyújtotta kezét, hogy megszabadulhasson a körhintáról! Úgyhogy mi fejezzük be helyette a harcot. Mozgás!

Apja talpra rántotta, Will szédülve engedelmeskedett.

– Futás!

Will megint szipogni kezdett. Apja pofon vágta. Könnyei záporoztak, akár a meteorok.

– Ugorj! Hopp! Kiálts!

Meglökte Willt, mögötte csoszogott. Kiforgatta a zsebeit, míg elő nem talált egy csillogó tárgyat.

A szájharmonika.

Megfújt egy akkordot.

Will megtorpant, lenézett Jimre.

Apja fültövön legyintetté.

– Fuss, ne nézgelődj!

Will tett egy lépést.

Apja megfújt egy másik akkordot, megtaszította Will könyökét, mindkét kezét a magasba lendítette.

– Énekelj!

– Mit?

– Istenem, fiám, akármit!

A harmonika a „Swanee folyó” csálé dallamával küszködött.

– Apa, ez butaság... – szólt Will csoszogás közben, és mélységes csüggedéssel rázta a fejét.

– Naná! Azt is akarjuk! Buta, szélütött, bolond ember! Buta harmonika! Rossz, hamis nóta!

Apja juhézott, és forgolódott, akár egy táncoló pálca. Pedig még nem érte el a butaság határát. Át akart törni. Szét kellett zúznia a pillanatot!

– Hangosabban, Will, vidámabban, hallgass az öregedre! Az ördögbe is, ne hagyd, hogy föligyák a könnyeidet, és még többet követeljenek! Will! Ne hagyd, hogy a sírásodból hasznot húzzanak, hogy kifordítva a saját mosolyukhoz használják fel! Vesszek meg, ha hagyom, hogy a halál az én bánatomból szőjön magának tarka ruhát. Ne adj nekik egyetlen nyavalyás harapást se, Willy, lazíts! Szívd be! Fújd ki!

Hajánál fogva rángatta a fiút.

– Csöppet... sem... vicces.

– Dehogynem! Én! Te! Jim! Mind azok vagyunk! Tökéletesen működik a dolog! Nézd!

És Charles Halloway pofákat vágott, kidüllesztette a szemét, húzogatta az orrát, bandzsított, csimpánzként ugrabugrált, valcerozott a széllel, dzsiggelt a porban, fejét hátravetve a holdat ugatta.

– A halál igenis vicces, hogy a mennykő csapjon bele! – cibálta magával Willt. – Hajolj, Will, kettő, három. Lábujjhegyre. Messze fent a Swanee folyón... hogy van tovább, Will? Messze-messze... Halljam azt a rettenetes hangodat, Will! Átkozott kislányszoprán. Bádogdobozba zárt fecske. Ugorj, fiam!

Föl, le, Will arca kipirult, torka sajgott, mintha gombócot nyelt volna. Mellkasában lufi pumpálódott.

Apja fújta-fújta az ezüst szájharmonikát.

– Ott élnek az öregek év az... – darálta Will.

– Évre! – harsogta apja.

Csosszanás, dobbantás, ugrás, kocogás.

Jimről teljesen megfeledkeztek.

Apja megbökte-csiklandozta Will bordáit.

– Ezt fújják a camptowni hölgyek!

– Lá-lá! Lá-lá! – lálázott Will szöveg híján. A lufi egyre nőtt. Torkát csiklandozta.

– A camptowni úton öt mérföldet!

– Lálálálálá!

A férfi és a fiú egy menüettfigurába kezdett.

Aztán a tánclépés kellős közepén megtörtént.

Will bensőjében óriásira nőtt a lufi.

Elmosolyodott.

– Mi az? – kérdezte apja meglepődve.

Will prüszkölt. Vihogott.

– Mondd, mi az?

A meleg lufi pukkanásának ereje szétfeszítette Will fogsorát, hátralökte a fejét.

– Apa! Apa!

Odaszökkent, megragadta apja kezét. Őrült módjára körözött, kiabált, hápogott, mint a kacsa, csipogott, mint a csibe. Tenyerével térdét ütötte. Talpa porzott.

– Ó, Susanna!

– Kérlek, ne sírj...

– ...értem!

– Szól a bendzsó...

– ...mert Alabamából..

Együtt: – ...jöttem!

A fogához koccanó szájharmonikából Charles Halloway zihálva, összeszorított szemmel préselte ki a jókedv pompás akkordjait, s körben járt, fel-felugrálva összeütötte sarkát.

– Ha-ha! – Összeütköztek, épphogy el nem elestek, könyökük, fejük egymáséhoz koccant, amitől még gyorsabban fújták a levegőt. – Ha-ha! Ó, istenem, haha! Istenem, Will, ha-ha! Nem bírom! Ha-ha!

Az önfeledt kacagás közepette...

Valaki tüsszentett!

Megpördültek. Szemüket meresztették.

Ki fekszik ott a holdfényes földön?

Jim? Jim Nightshade?

Megmoccant? Szája szélesebbre nyílt, szempillája megrebbent? Arca rózsaszínűbb lett?

Nem odanézni! Apja könnyedén megpörgette Willt, akár egy motollát. Karjukat széttárva tovább dómidóztak, a harmonika itta, nyakalta az ügyetlen dallamokat apjából, aki gólyalábra állt, kezével verdesett, akár a pulyka. Átugrottak Jim fölött, majd vissza, akárha nem lenne egyéb a fűben heverő nagydarab rögnél.

– Dinah nincs egyedül a konyhában! Nincs egyedül a konyhában...

– ...láttam-ham-ham-ham!

Jim nyelve kibukkant ajkai közül.

Nem vette észre senki. Vagy csak színlelték, attól tartva, hogy múló siker.

Az utolsó lépést Jim maga tette meg. Szeme kinyílt. Táncoló bolondokat látott. Nem hitt a szemének. Egy időutazáson járt, s most, hogy visszatért, még csak nem is köszöntötték. Dzsiggeltek, akár a négerek. Szemét könnyek vették célba, ám mielőtt elindulhattak volna, Jim szája mosolyra görbült. Alig hallhatóan felkuncogott. Az oktondi Will és az ő oktondi apja úgy ugrándoztak, akár a gorillák, lábuk a füvet sorozta, arcuk maga a megtestesült buggyantság. Bukdácsoltak fölötte, összecsapták a tenyerüket, meghúzkodták egymás fülét, lecsutakolták Jim testét folyóként hömpölygő, csillogó nevetésükkel, melyet az sem szakíthatott volna félbe, ha leszakad az ég vagy megnyílik a föld. Vidámságukat az övével keverték, meggyújtották Jim kanócát, : és ennek a robbanásnak a hatására nem maradnak érintetlenek a vidámságtól sem a női kezek, sem az ítéletnapi ágyúk.

Miközben finom, hajlékony csontjait a tánc ütemére rázta, Will a barátjára pislantott, és arra gondolt: „Jim nem tudja, hogy halott volt, úgyhogy mi sem mondjuk el neki, legalábbis nem azonnal... majd egyszer igen, de nem...” Dú-dú! Dú-dú!

Még csak annyit sem mondtak: „Helló” vagy „Táncolj velünk”, csupán kezüket nyújtották, akárha Jim egy pillanatra kiszédült volna a kavalkádból, és most szüksége lenne egy segítő lökésre, hogy újra csatlakozzon. Felrántották. Jim repült, és táncolva ért földet.

Ahogy kéz kézhez ért, forró tenyerek egymáshoz simultak, Will tudta, valóban megindították a vérkeringést kiáltásaikkal, énekükkel, boldog rikoltozásukkal. Úgy dobálták Jimet, akár egy újszülöttet, hátát lapogatták, megdolgoztatták a tüdejét, pezsgő levegőt pumpálva minden szabad zugába.

Aztán Charles Halloway lehajolt, Will átugrotta, majd ő hajolt le, és apja ugrott át fölötte, aztán mindketten összegörnyedtek, és jóleső fáradtsággal, nótákat szuszogva vártak, Jim pedig lenyelte a szájában összegyűlt nyálat, és istenigazából nekifutott. Félig ért át Will apja fölött, aztán mindnyájan elterültek a fűben, bagoly és szamár, réz és cintányér, ahogy az a Teremtés első évében történhetett, amikor az Öröm még nem száműzetett a Kertből.

Majd vállon, veregették egymást, aztán felhúzták a lábukat, és térdüket átölelve, ringatózva nézték egymást az újonnan támadt, sugárzó boldogsággal, s elcsöndesedtek, mintha bor szállt volna a fejükbe.

Aztán amikor megelégelték, hogy úgy mosolyogjanak egymásra, mint a lángoló fáklyára szokás, szétnéztek a mezőn.

Elefánttemetőt láttak teli fekete rudakkal, ahol a leengedett sátrak úgy szálltak a szélben, akár egy hatalmas fekete rózsa szirmai.

Az alvó világban virrasztó három alak, a nagyszerű kandúrtrió a holdat bámulta.

– Mi történt? – szólalt meg végül Jim.

– Inkább mi nem történt! – mondta Charles Halloway.

Erre megint nevettek, aztán Will hirtelen szorosan magához ölelte Jimet, és elpityeredett.

– Hé... hé... hé – csitítgatta halkan Jim.

– Ó, Jim, Jim. Örökké pajtások maradunk.:

– Hát persze, persze – felelte alig hallható hangon Jim.

– Jól van, Will – mondta az apja. – Most itathatod kicsit az egereket. Túl vagyunk rajta. Utána nevetünk még egy kicsit, aztán irány. haza.

Will elengedte Jimet.

Feltápászkodtak, és egymást méregették. Will kicsattanó büszkeséggel nézte apját.

– Ó, apa, apa, megcsináltad, megcsináltad!

– Nem, együtt csináltuk meg.

– De nélküled sosem sikerült volna. Ó, apa, sosem ismertelek. De most már ismerlek.

– Igazán, Will?

– Naná!

Egymás alakját nedves, tündöklő fényglóriában látták reszketni.

– Akkor hát, helló. Felelj, fiam, és bókolj.

Apja kinyújtotta a kezét, Will belecsapott, Mindketten nevettek, és a szemüket törölgették, majd pillantásuk a dombok felé vezető, harmat lepte lábnyomokra tévedt.

– Visszajönnek valaha, apa?

– Nem. És igen. – Charles Halloway zsebre vágta a szájharmonikát, – Nem, ők nem. Viszont más hasonló emberek igen. Nem vándorcirkusszal. Isten a tudója, milyen alakban tűnnek fel legközelebb. De holnap hajnalban, délben, vagy legkésőbb este felbukkannak. Már úton vannak.

– Ó, nem – nyögte Will.

– Ó, igen – mondta apja. – Egész hátralevő életünkben résen kell lennünk. A harc csak most kezdődött el.

Lassan körbejárták a körhintát.

– Hogyan fognak kinézni? Miről ismerjük fel őket?

– Nos, talán már itt is vannak – hangzott a halk felelet.

A fiúk azonnal körbekémleltek.

Nem volt. ott más, csupán a mező, a gépezet meg ők maguk.

Will Jimre nézett, majd az apjára, majd saját kezére és a testére. Kérdőn apjára pillantott.

Charles Halloway ünnepélyesen bólintott, azután a körhinta felé biccentett. Fellépett rá, és megérintett egy rézrudat.

Will felállt melléje. Jim felállt Will mellé.

Jim megsimogatta az egyik ló sörényét, Will egy másiknak a hátát paskolta meg.

A hatalmas gépezet lomhán billegett az éjszaka sodrában.

„Csak három kört előre – gondolta Will. – Hóha.”

„Csak négy kört előre – gondolta Jim. – Öregem.”

„Csak tíz kört hátra – gondolta Charles Halloway. – Atyavilág.”

Kiolvasták egymás szeméből a gondolatot.

„Milyen egyszerű” – merengett Will.

„Csak most az egyszer” – sóhajtott Jim.

„Csakhogy ha egyszer elkezdenéd, mindig visszajárnál – gondolta Charles Halloway. – Még egy menetet, és még egy menetet. Aztán egy idő múlva ajánlanád a barátaidnak is meg az ő barátaiknak, míg végül...”

Mindhárman ugyanabban a pillanatban ébredtek rá:

„...végül te magad válnál a körhinta tulajdonosává, a szörnyszülöttek gazdájává... a gonosz vándorcirkusz örökkévalóságának egy parányi darabkája lenne a jutalmad...”

Talán már itt is vannak, ez volt olvasható a szemükben.

Charles Halloway hátrament a körhinta motorjához, és egy ott talált csavarkulccsal darabokra törte a lendítő- és fogaskerekeket. Aztán a fiúkkal együtt leszállt a körhintáról, a kapcsolószekrényhez ment, és rácsapott párat, amíg az szikrákat nem hányt.

– Lehet, hogy erre nincsen szükség – mondta. – Talán a szörnyszülöttek nélkül, akik az erejét adták, el sem tudna szökni, de... – Búcsúzóul még egyet csapott a kapcsolókra, majd ledobta a csavarkulcsot.

– Későre jár. Meglehet éjfél is.

A városház órája, a baptista templom órája, a metodista, episzkopális, katolikus templom órája, egyszóval az összes óra engedelmesen tizenkettőt ütött. A szél széthordta az idő magvait.

– Aki utolsónak ér a vasúti szemaforhoz, az vénasszony!

A fiúkat mintha puskából lőtték volna ki.

Charles Halloway csupán egy pillanatig tétovázott. Mellében tompa fájdalmat érzett. „Mi történik, ha én is futok? Számít-e a halál? Nem. Ami a halál előtt történik, az számít. Ma éjjel pedig remekeltünk. Ezt még a halál sem tudja semmissé tenni. Ott mennek a fiúk... mi lenne, ha követném őket?”

Pontosan ezt tette.

És, Krisztus az égben, milyen pompás érzés volt életük lábnyomát a hűvös mezők harmatában otthagyni ezen az újfent sötétbe borult, karácsonyhoz hasonlító hajnalon. A fiúk nyargaltak, akár egy pónipár, tudván, hogy egy szép napon majd egyikük fut be elsőnek, a másikuk meg másodiknak, de az új reggel emez első pillanata nem az igazi veszteség napját nyitotta meg. Nem érkezett el még az idő, hogy arcukat összevessék: melyikük öregedett, melyikük maradt túlontúl fiatal. Egyszerű novemberi nap kezdődött egy olyan évben, mely hirtelen jobb lett, mint azt egy rövidke órával ezelőtt bárki is hitte volna, a hold meg a csillagok lomhán keringtek az elkerülhetetlen hajnal felé, ők ügettek, és az éjszaka utolsó könnyei is felszáradtak. Will nevetett meg énekelt, Jim pedig sorról sorra válaszolt neki, miközben mellúszásban vágtak át a száraz tarlótengeren a városba, ahol néhány évig még egymás szomszédságában élhetnek.

Egy középkorú férfi kocogott mögöttük, hol komoly, hol barátságos gondolataiba merülve.

Talán a fiúk lassítottak le. Nem tudtak róla. Talán Charles Halloway szaporázta meg a lépteit. Észre sem vette.

A rohanó fiúkkal egy vonalba érve kinyújtotta a kezét.

Will, Jim és Charles Halloway egyszerre csaptak rá a szemafor talpazatára.

Diadalittas hármas kiáltásukat hátára kapta a szél.

Majd a hold figyelő tekintete előtt mindhárman maguk mögött hagyták a pusztát, és visszatértek a városba.

UTÓSZÓ

Egyesek talán furcsának látják, hogy Gene Kellynek ajánlottam ezt a könyvet. Ám az ő filmjei és a barátsága volt a katalizátor, mely ennek a regénynek a megszületését előidézte.

Nem sokkal azután, hogy 1950-ben megjelent a Marsbéli krónikák, Sy Gomberg barátom elvitt engem meg a feleségemet, Maggie-t Gene Kelly házába egy s azt követően még számos este, ahol is Gene és a barátai gyakran adtak elő dalokat a filmjeikből meg broadwayi musicalekből, olyan zeneszerzők jelenlétében, mint Harold Arlen vagy Yip Harberg. S ami a legfontosabb, Gene abban az időben táncolt és énekelt az Ének az esőben című filmben, melyet én a filmtörténet legcsodálatosabb musicalének tartok. Ráadásul science-fiction musical volt!

Hogy lehet ez? – kérdezik önök rögvest.

Nos, nem azt mutatta-e be, hogyan újítja meg magát a némafilm a hangtechnika jóvoltából? Megálmodva egy ötletet, majd életre híva azt? Dehogynem! A film fantasztikummal indít, és tudománnyal zár.

Eggyel több ok, hogy Gene Kelly a barátom és inspirálóm lett.

1955-ben Gene meghívott Maggie-t meg engem az MGM egyik stúdiójába, a Felhívás táncra magánvetítésére. A film táncos jelenetek csokra, amiket nem köt össze „különösebb cselekmény, s azzal végződik, hogy Gene és Jerry, a rajzfilmegér megpróbálják fölülmúlni egymást a táncban.

Miközben Maggie-vel hazafelé sétáltunk (akkoriban még nem volt autónk), egész úton azt hajtogattam, hogy odaadnám fél karom, ha Gene-nel dolgozhatnék.

– Miért nem nézed végig a papírjaidat; többtucatnyi félretett ötleted van. Keress valamit, ami igazán tetszik, írj belőle egy forgatókönyvfélét, és küldd el Gene-nek.

Így is tettem. Ötven-hatvan történetet és ötletvázlatot átnézve ráakadtam a Fekete körhintá-ra, egy alig tíz gépelt oldalas mesére egy különös cirkuszról, két fiúról és a megvirradni nem akaró éjszakáról; A következő négy-öt hetet azzal töltöttem, hogy nyolcvanoldalas forgatókönyvvázlatot kerekítettem belőle, és elküldtem Gene Kellynek.

Másnap felhívott, és azt mondta: – Ez az. Ez lesz a következő film, amit rendezek. Megengeded, hogy jövő héten magammal vigyem Párizsba és Londonba, hogy megpróbáljak támogatókat keresni hozzá?

– A tiéd! – vágtam rá.

Gene egy hónap múlva tért vissza a tengerentúlról, rossz hírekkel. Senki sem volt hajlandó pénzt adni az ötletemhez.

– Sajnálom – mondta Gene.

– Sajnálod?! – válaszoltam. – Te jó ég, büszke vagyok, hogy egyáltalán megpróbáltad!

Alaposan átgondoltam a forgatókönyvszerűséget, mely abban a stádiumban az A titokzatos cirkusz címet viselte, majd nekiültem, röpke öt év alatt regényt gyúrtam belőle, és 1962-ben meg is jelent Gonosz lélek közeleg címmel.

Tizenöt évvel később a könyv visszaváltozott egy sor különböző forgatókönyvvé a Paramount és a 20th Century Fox producereinek és rendezőinek keze alatt, de minden alkalommal félretették és elfeledték. Egy ízben Sam Peckinpah vállalta a rendezést.

– Hogy akarod csinálni, Sam? – kérdeztem tőle.

– Kitépem a könyvből a lapokat, és beletömöm a kamerába – felelte.

– Helyes mondtam. Hiszen ahogy az ember olvassa a regényt, a helyszínek élesen kirajzolódnak a szeme előtt. Szinte esdekel, hogy filmre vigyék.

Végül meg is történt, Jack Glayton rendezte a Disney égisze alatt, közel harminc évre rá, hogy láttam Gene Kellyt a Felhívás táncra című filmben.

Ha nem hívott volna meg arra a vetítésre, ez a könyv talán sosem születik meg. Amikor 1962-ben megjelent, Gene Kelly kapta az első példányt.

JEGYZETEK

[1] Macbeth, Szabó Lőrinc fordítása.

TARTALOM

- ELŐHANG

- I / ÉRKEZÉSEK

- 1. Fejezet
- 2. Fejezet
- 3. Fejezet
- 4. Fejezet
- 5. Fejezet
- 6. Fejezet
- 7. Fejezet
- 8. Fejezet
- 9. Fejezet
- 10. Fejezet
- 11. Fejezet
- 12. Fejezet
- 13. Fejezet
- 14. Fejezet
- 15. Fejezet
- 16. Fejezet
- 17. Fejezet
- 18. Fejezet
- 19. Fejezet
- 20. Fejezet
- 21. Fejezet
- 22. Fejezet
- 23. Fejezet
- 24. Fejezet

- II / ÜLDÖZÉSEK

- 25. Fejezet
- 26. Fejezet
- 27. Fejezet
- 28. Fejezet
- 29. Fejezet
- 30. Fejezet
- 31. Fejezet
- 32. Fejezet
- 33. Fejezet
- 34. Fejezet
- 35. Fejezet
- 36. Fejezet
- 37. Fejezet
- 38. Fejezet
- 39. Fejezet
- 40. Fejezet
- 41. Fejezet
- 42. Fejezet
- 43. Fejezet
- 44. Fejezet

- III / TÁVOZÁSOK

- 45. Fejezet
- 46. Fejezet
- 47. Fejezet
- 48. Fejezet
- 49. Fejezet
- 50. Fejezet
- 51. Fejezet
- 52. Fejezet
- 53. Fejezet
- 54. Fejezet

- UTÓSZÓ

- JEGYZETEK