Szív küldi

Rainbow Rowell

Scolar (máj 2019)

Címke: chick lit, romantikus, regény, humor

chick litttt romantikusttt regényttt humorttt

Beth Fremont és Jennifer Scribner-Snyder tisztában van vele, hogy valaki olvassa az e-mailjeiket. Ez ugyanis a szabály a lapkiadónál, ahol dolgoznak. Ám a lányok nem tudják komolyan venni a dolgot. Vicces, szabadszájú leveleikben részletesen megbeszélik a magánéletüket.
Lincoln O’Neill nem is érti, hogy került ide, ebbe az állásba, ahol az a dolga, hogy mások e-mailjeit olvasgassa. Amikor jelentkezett internetbiztonságisnak, egészen másra számított.
Amikor Lincoln elkezdi olvasni Beth és Jennifer levelezését, tudja, hogy figyelmeztetnie kellene őket. De nem teszi, annyira elvarázsolják a lányok történetei.
Mire rájön, hogy beleszeretett Bethbe, már túl késő lenne bemutatkozni…

Rainbow Rowell

Szív küldi

Kainek, aki minden

képzeletet felülmúl

1. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda 1999. 08. 18. 9:06

Tárgy: Hol vagy?

Belehalnál, ha még délelőtt ideérnél? Itt ülök életem romjain, te pedig… ha minden igaz, épp, hogy felkeltél. Valószínűleg éppen müzlit eszegetsz, és Sally Jessy Raphaelt bámulod a tévében. Küldj egy e-mailt, ha beérsz, még mielőtt bárminek nekilátsz. Még a reggeli képregényt se olvasd el!

Beth Jennifernek: Oké, beelőzted a képregényt, de igyekezz! Épp nagy vitában vagyok Derekkel, hogy a Jóban vagy rosszban Kanadában játszódik-e, és hátha pont a mai rész bizonyítja az igazamat.

Jennifer Bethnek: Azt hiszem, terhes vagyok.

Beth Jennifernek: Micsoda? Miből gondolod?

Jennifer Bethnek: Múlt szombaton meg sem álltam három pohár piáig.

Beth Jennifernek: Szerintem nem ártana neked némi felvilágosítás. Nem egészen így esik az ember teherbe.

Jennifer Bethnek: Ha túl sokat iszom, mindig terhesnek érzem magam. Biztos azért, mert sohasem iszom, és ha nagy nehezen rászánom magam végre egyszer, hogy lelazuljak, tuti teherbe is esem. Háromórányi gyöngeség, aztán egész életemben küzd- hetek majd egy magzati alkoholista gyerekkel.

Beth Jennifernek: Nem is így mondják.

Jennifer Bethnek: Túl messze lesz egymástól a két kis szeme, és mindenki engem néz majd a boltban, és összesúgnak: „Nézd már ezt az iszákos lotyót. Képtelen volt lemondani kilenc hónapra a gin tonikról. Tragikus.”

Beth Jennifernek: Te gin tonikot iszol?

Jennifer Bethnek: Miért, úgy felfrissít!

Beth Jennifernek: Nem is vagy terhes.

Jennifer Bethnek: De igen. Normális esetben, két nappal azelőtt, hogy megjönne, kirügyezik az arcom, és jelző görcseim vannak. Most meg olyan üde az arcom, mint a baba popsija. A görcsök helyett meg fura érzésem van a méhem környékén. Mintha volna ott valaki.

Beth Jennifernek: Szerintem hívd fel a nőgyógyászod, és mondd el neki, hogy van valaki a méhedben.

Jennifer Bethnek: Egy biztos, nem ez az első terhességi pánikom. Be kell ismernem, hogy gyakorlatilag már részét képezi nálam a premenstruációs tünetegyüttesnek. De ez most mégis más. Máshogy érzem magam. Mintha azt üzenné a testem: „Elkezdődött.” Képtelen vagyok nem azon aggódni, hogy mi lesz most. Először is egy csomót fogok hányni, aztán meghízom. Végül agyvérzésben meghalok a szülőszobában.

Beth Jennifernek: Vagy… aztán életet adsz egy gyönyörű gyereknek. (Látod, már megint sikerült behúznod a csőbe, és részt veszek a terhességi fikciódban?)

Jennifer Bethnek: Vagy… aztán életet adok egy gyönyörű gyereknek, akit soha nem fogok látni, mert minden idejét egy bölcsiben tölti majd egy minimálbéren tengődő rabszolgával, akit az anyjának vél. Mitch és én meg majd próbálunk együtt vacsorázni, miután letettük a gyereket aludni, de mindketten állandóan túl fáradtak leszünk. Én majd szépen elbóbiskolok, miközben ő elmesélné, mi történt a munkahelyén, ő pedig örül majd, mert nincs is igazán kedve beszélgetni. Szép csöndben megeszi a jó kis zsíros hambiját, és egyfolytában az új, formás kis tanerőre gondol, aki társadalomismeretet tanít, és fekete tűsarkúban jár, testszínű nejlonharisnyában és bő szoknyában, ami felcsúszik a combján, amikor leül.

Beth Jennifernek: Mit szól Mitch? (Mármint a valakiről a méhedben, nem az új társadalomismeret-tanárnőről.)

Jennifer Bethnek: Szerinte csinálnom kéne egy terhességi tesztet.

Beth Jennifernek: Kiváló ember. Talán egy olyan normális gondolkodású férfi, mint amilyen Mitch, tényleg jobban járna egy társadalomismeret-tanerővel, aki soha nem csinálna neki zsíros hambit vacsorára. De most már mindegy, leragadt nálad, különösen, mivel egy sérült gyermek is úton van.

2. fejezet

– LINCOLN, BORZALMASAN nézel ki.

– Kösz, anya. – Ő tudja, Lincoln ma még nem nézett tükörbe. Sem tegnap. Megdörzsölte a szemét, beletúrt a hajába, megpróbálta lesimítani… legalábbis simítani rajta. Talán a tegnap esti zuhanyozás után kellett volna megfésülködnie.

– Most tényleg. Nézzél már magadra, de még inkább az órára! Dél van. Most keltél fel?

– Anya, hajnali egyig dolgozom.

Lincoln anyja összeráncolta a szemöldökét, majd odanyújtott a fiának egy kanalat.

– Tessék, kevergesd a babot! – Bekapcsolta a mixert, és túlharsogva a zajt, folytatta: – Még mindig nem értem, mit csinálsz te ott éjjel, amit nappal nem lehet. Nem, drágám, ne úgy, ne simogasd, hanem keverd!

Lincoln erősebben keverte a babot. Az egész konyhában sonka, hagyma illata és még valami édes illat terjengett. Lincoln gyomra korogni kezdett.

– Mondtam már, hogy valakinek ott kell lennie – kiabálta.

– Nehogy valami baj legyen a gépekkel, és… nem is tudom…

– Mit nem tudsz?

A nő kikapcsolta a mixert, és a fiára nézett.

– Lehet, hogy azt akarják, hogy éjszaka dolgozzam, és ne kerüljek közeli kapcsolatba senkivel – tűnődött Lincoln.

– Tessék?

– Szóval, ha megismerném az embereket, esetleg …

– Keverd! Keverd, és úgy beszélj!

– Ha megismerném az embereket – mondta, miközben kevert –, nem lennék pártatlan, amikor betartatom a szabályokat.

– Nekem akkor sem tetszik, hogy más emberek levelezését olvasgatod. Különösen az nem, hogy éjszaka, egy üres épületben.

Ez nem rendes munka. – Megkóstolta az ujjával azt a valamit, amit a mixerrel kevert, majd a fia elé tartotta a tálat. – Kóstold meg!… Micsoda világban élünk, hogy ezt munkának nevezik?

Lincoln végighúzta az ujját a tál szélén, és megkóstolta a krémet. Tortabevonat.

– Érzed benne a juharszirupot? – kérdezte az anyja.

Lincoln bólintott.

– Nem egészen üres az épület – mondta. – A szerkesztőségben dolgoznak.

– Beszélsz velük?

– Nem, de a levelezésüket olvasom.

– Ez nem helyes. Hogyan képesek az emberek ilyen körülmények között kifejezni magukat? Miközben tudják, hogy valaki a gondolataikban turkál?

– Nem turkálok a gondolataikban. A számítógépükben turkálok, a cég számítógépeiben. Mindenki tudja, hogy ez így megy. – De az anyjának hiába is magyarázza, úgysem érti. Még e-mailt sem látott az életében.

– Add ide azt a kanalat! – sóhajtott fel az anyja. – Tönkreteszed az egészet.

Lincoln visszaadta neki a kanalat, leült a konyhaasztalhoz, a tányéron gőzölgő kukoricás pite mellé.

– Volt egyszer egy postásunk, emlékszel, aki elolvasta a képeslapjainkat? Aztán kotnyeles megjegyzéseket tett. „Látom, jól érzi magát a barátnője Dél-Karolinában.” Vagy: „Én még sohasem jártam a Rushmore-hegyen!” Biztos minden postás elolvassa a képeslapokat, unalmas a munkájuk. De ez szinte büszke volt rá, élvezte. Szerintem azt is elmesélte a szomszédoknak, hogy előfizettem a Mr. magazinra.

– Az én munkám egészen más – jegyezte meg Lincoln, miközben a szemét dörzsölte. – Csak azt figyelem, áthágják-e a szabályokat. Nem a naplójukat olvasom el, vagy ilyesmi.

Az anyja oda sem figyelt.

– Éhes vagy? Annak látszol. Olyan szerencsétlennek tűnsz, ha tudni akarod. Kérlek, add ide azt a tányért, kisfiam! – Lincoln felállt, odanyújtotta anyjának a tányért, de az elkapta a csuklóját. – Lincoln … milyen a kezed?

– Semmilyen.

– Nézd meg az ujjaidat, szürkék!

– Az csak tinta.

– Micsoda?

– Tinta.

AMIKOR LINCOLN KÖZÉPISKOLÁS korában a McDonald’snál dolgozott, mindenébe beivódott az étolajszag. Estére mindene olyan volt, mint a kezünk, amikor sült krumplit ettünk. A bőre és a haja is magába szívta az olajat. Másnap aztán, az iskolában beleizzadta a ruhájába.

A Couriernél a tinta volt ilyen. Mindent bevont egy szürke filmréteg, bármennyit takarítottak is. Szürke foltok éktelenkedtek a rücskös falon és az álmennyezeten.

Az éjszakai szerkesztők hozzá is nyúltak a nyomdából frissen érkező újsághoz, ezért a billentyűzeteken és az asztalokon is ujjlenyomatokat hagytak. A vakondokra emlékeztették Lincolnt. Szürke bőrű, komoly férfiak vastag szemüvegben. Talán csak a fényviszonyok tehetnek róla, gondolta Lincoln. Lehet, hogy napfényben meg sem ismerné őket. Színesben.

Az biztos, hogy azok az emberek nem ismernék meg őt. Lincoln ideje nagy részét a földszinti informatikai osztályon töltötte. Öt évvel és két tucat fluoreszkáló fénnyel azelőtt sötétszobaként működött, most viszont, azzal a sok fénnyel és számítógépszerverrel olyan volt, mintha egy fejfájás közepén ülne az ember.

Lincoln szerette, amikor felhívták a szerkesztőségbe, hogy újraindítson egy gépet, vagy ránézzen egy nyomtatóra. A szerkesztőségi terem tágas volt, és nyitott, hosszú ablaksorral, és soha nem tűnt teljesen üresnek. Az éjszakai szerkesztők pont olyan későig dolgoztak, mint ő. Csoportban ültek a terem egyik végén, temérdek tévéképernyő előtt. Ketten pedig a nyomtató mellett. Ők csinosak voltak, fiatalok. (Igen, döntötte el Lincoln, lehet valaki csinos, ugyanakkor vakondszerű.) Azon tűnődött, vajon az éjszakai műszakban dolgozók napközben randevúznak-e.

3. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Szerda, 1999. 08. 20. 10:38

Tárgy: Nem szívesen kérdezem, de …

Már nem képzeled, hogy terhes vagy?

Jennifer Bethnek: De, még vagy 40 hétig. Talán már csak 38.

Beth Jennifernek: Akkor ez azt jelenti, hogy más témánk nem is lehet?

Jennifer Bethnek: Ellenkezőleg, pont, hogy muszáj másról beszélnünk. Nem akarok ezen rugózni.

Beth Jennifernek: Kiváló terv! Szóval, tegnap éjjel felhívott a kishúgom. Férjhez megy.

Jennifer Bethnek: És mit szól hozzá a férje?

Beth Jennifernek: A másik kishúgom. Kiley. Te is találkoztál a fiújával… akarom mondani, vőlegényével, Briannel, a szüleimnél, az Emlékezet napján. Emlékszel? A bokáján lévő Szigma Khí tetkóval ugrattuk…

Jennifer Bethnek: Ja, persze, Brian. Emlékszem rá. Kedveljük, nem?

Beth Jennifernek: Imádjuk. Tök jó fej. Minden anya álma, hogy a lánya egyszer egy ilyenbe botlik egy elvadult bulin, amin egyszerre töltenek margaritát és tequilát a szájába.

Jennifer Bethnek: Ez amolyan magzati alkoholista poén?

Amúgy ez az esküvő a szüleid hibája. Mert Kiley-nak nevezték el a tesódat. Születésétől fogva arra volt ítélve, hogy egy baromi jóképű, macsó orvostanonc legyen a férje.

Beth Jennifernek: Jogásztanonc. De Kiley szerint végül majd az apja szanitercégénél fog kikötni.

Jennifer Bethnek: Rosszabb is van annál.

Beth Jennifernek: Sőt, nincs is jobb!

Jennifer Bethnek: Na jó, bocsi. Most már értem, hogy nem örülsz a hírnek. Na és mit szólt hozzá Chris?

Beth Jennifernek: A szokásosat. Hogy Brian egy pöcs. Kiley pedig túl sok Dave Matthewst hallgat. Ja, és hozzátette: „Próbám van ma este, úgyhogy ne várj rám, ja, és add már ide a spanglipapírt. Mész az esküvőre? Klassz, legalább megint láthatlak az egyik olyan Scarlett O’Hará-s ruhában. Dögös kis nyoszolyólány leszel, na, gyere ide! Meghallgattad a felvételt, amit itt hagytam neked? Danny szerint belerondítottam a szólójába, de basszus, ezzel csak szívességet tettem neki.”

Aztán megkérte a kezem. Na jó, csak vicc volt.

Igazából Chris soha nem fogja megkérni a kezem. És képtelen vagyok eldönteni, hogy ezért ő a seggfej, vagy én, mert annyira szeretném. És még beszélni sem tudok róla vele, mármint a házasságról, mert úgyis azt állítaná, hogy ő szeretné. Nemsokára. Amikor végre jobban megy neki egy kicsit. Amikor az együttes megint sínen lesz. Nem akarja, hogy kölönc legyen a nyakamon, hogy én tartsam el…

Kérlek, ne kezdd el bizonygatni, hogy most is én tartom el, mert ez csak nagyrészt igaz!

Jennifer Bethnek: Nagyrészt? Te fizeted az albérletét.

Beth Jennifernek: A közös albérletünket. Amúgy is fizetnem kéne. Akkor is fizetnék gázszámlát és kábeltévét, meg minden mást, ha egyedül élnék. Egy fillérrel sem maradna több, ha kiköltözne.

Különben sem zavar, hogy én fizetem az összes számlát, és akkor sem fog, ha összeházasodunk. (Nálunk mindig apám fizette anyám számláit, mégsem hívta senki anyámat parazitának.)

Nem a számlákkal van a baj, hanem a felnőttséggel. Chris világában teljességgel normális, hogy a barátnőjével él, miközben a demóján dolgozik. De az már nem olyan frankó, ha a felesége dolgozik, hogy ő a gitárálmait kergethesse. Ha felesége van az embernek, akkor felnőtt. Márpedig Chris nem akar az lenni. Talán én sem akarom, hogy az legyen.

Jennifer Bethnek: Mit szeretnél, ki legyen?

Beth Jennifernek: Többnyire? Azt hiszem, a kócos zenészt akarom. Aki hajnali kettőkor felébreszt, hogy felolvassa a verset, amit a hasamon írt. A kaleidoszkópszemű srácot akarom.

Jennifer Bethnek: Minden valószínűség szerint nem volna több hasra írt vers hajnali kettőkor, ha Chris végre kapna egy igazi állást.

Beth Jennifernek: Az tuti.

Jennifer Bethnek: Szóval, azért jól vagy?

Beth Jennifernek: Nem. Újabb koszorúslányruha-próba vár rám. Pánt nélküli, Kiley választotta. Szóval rohadt messze vagyok attól, hogy jól legyek. De nem kéne panaszkodnom. Christ akarom. Ő várni akar. És még így is őt akarom. Tehát, nem panaszkodhatom.

Jennifer Bethnek: Dehogynem. Ez elidegeníthetetlen emberi jogod. De hogy a dolog jó oldalát nézzük, legalább nem vagy terhes.

Beth Jennifernek: De te sem. Csinálj már egy terhességi tesztet!

4. fejezet

A JEGYZŐKÖNYV – mármint saját, belső jegyzőkönyve – kedvéért, Lincoln soha nem jelentkezett volna az álláshirdetésre, ha abban az áll: „Munkavállalót keresünk mások elektronikus levelezésének elolvasására. Második műszakban.”

A Courier hirdetésében ez szerepelt: „Teljes munkaidős internetbiztonsági szakértői állás, min. 40 000 $, plusz egészségügyi és fogorvosi ellátás.”

Internetbiztonsági szakértő. Lincoln úgy képzelte, majd tűzfalakat épít, és oltalmazza az újságot a veszélyes hackertámadásokkal szemben, nem pedig jelentéseket küld, ha a könyvelésről valaki malac vicceket továbbít a mellette lévő kalickában üldögélő kollégának.

Feltehetőleg a Courier volt az az újság, amely Amerikában utolsóként biztosított internet-hozzáférést alkalmazottai számára. Greg legalábbis ezt állította. Greg Lincoln főnöke volt, az informatikai részleg feje. Greg még emlékezett rá, amikor az újságírók elektronikus írógépet használtak. „Azért emlékszem – tette hozzá –, mert nem is volt olyan régen. 1992-ben. Azért álltunk át a számítógépre, mert képtelenek voltunk beszerezni az írógépszalagot. Hogy a rohadt életbe!”

Greg szerint az egész internetes átállás a vezetés akarata ellenére történt. A tulajdonos úgy gondolta, biztosítani az alkalmazottak számára az internet-hozzáférést olyan, mintha azt mondanák nekik, hogy dolgozzanak, ha kedvük tartja, de ha nem, pornót is nézhetnek.

Az internet-hozzáférés megtagadása viszont már nevetséges lett volna.

Amikor az újság előző évben elindította a weboldalát, az újságírók még a saját cikkeiket sem olvashatták el online. Ráadásul manapság már mindenki e-mailben akar üzenni a szerkesztőknek, még a harmadik osztályos kisdiákok és a háborús veteránok is.

Mire Lincolnt felvették a Courierhez, az internetes kísérlet a harmadik hónapban járt. Addigra minden alkalmazottnak volt belső e-mailje, sőt a részvénytulajdonosok és a hírszerkesztők a világhálóhoz is hozzáférhettek.

Greg úgy látta, minden rendben megy.

A felsőbb vezetés tagjai viszont úgy látták, óriási a káosz. Az alkalmazottak vásárolgattak és pletykáltak, online fórumokhoz és képzeletbeli focicsapatokhoz csatlakoztak. Még hazárdjáték is folyt. Sőt mocskos dolgok is. „Nem baj az – érvelt Greg. – Legalább ki tudjuk szűrni a perverzeket.”

Greg főnökei szerint az internetben az volt a legrosszabb, hogy képtelenség volt ránézésre megállapítani, vajon a szerkesztőség szorgos dolgozókkal van-e tele, vagy olyanokkal, akik „Milyen kutya volnál?” típusú online személyiségteszteket töltögetnek.

Így jött a képbe Lincoln.

Az első éjszakáját a cégnél azzal töltötte, hogy segített Gregnek egy WebShark nevű új program feltöltésében. A WebShark, azaz a Cápa minden tevékenységet nyomon követett, amit az alkalmazottak a világhálón vagy a belső hálón végeztek. Minden weboldalt. Minden szót.

Lincoln pedig a Cápát figyelte.

A levelezőprogram filterei egy különösen beteg elme (talán Gregé) szüleményei voltak. Egy egész lista csúnya szavakkal, rasszista megjegyzésekkel, a vezetők neveivel vagy olyan szavakkal, mint a „titok” vagy „bizalmas”.

Ez utóbbi a Cápa tevékenységének első órájában a rendszer összeomlását eredményezte, mivel a program begyűjtötte és elraktározta a Konyhatitkok rovat teljes levelezését.

A Cápa a nagyobb csatolmányokat, a gyanúsan hosszú üzeneteket, a gyanúsan gyakori üzeneteket is megjelölte. Minden áldott nap több száz gyanús e-mail került egy biztonságos levéldobozba, amelyeket aztán Lincoln ellenőrzött. Vagyis elolvasott, mert ez volt a feladata. Élvezni azonban nem élvezte.

Anyjának nem vallotta be, de nem volt jó érzés, hogy tulajdonképpen hallgatózik. Talán, ha olyan ember lett volna, aki örömét leli az ilyesmiben… A barátnője, azaz a volt barátnője, Sam, mindig bekukucskált mások gyógyszeres szekrényébe. „Robitussin – jelentette hazafelé a kocsiban. – Valamint sebtapaszok és egy fokhagymaprésnek kinéző valami.”

Lincoln még használni sem szerette mások fürdőszobáját.

Ha valakit rajtakapott, hogy ténylegesen megszegte a Courier szabályait, egy bonyolult eljárásrendet kellett követnie. A legtöbb kihágás azonban csak írásbeli figyelmeztetést vont maga után, és az elkövetők értettek a szóból.

A figyelmeztetések első köre olyan hatásos volt, hogy Lincolnnak lassan nem volt teendője. A Cápa továbbra is felcímkézte az üzeneteket, napi néhány tucatot, de ezek többnyire téves riasztásnak bizonyultak. Greg nem bánta.

– Ne aggódj! – tanácsolta Lincolnnak az első nap, amikor a Cápa nem kapott rajta egyetlen igazi bűnelkövetőt sem. – Nem fognak kirúgni. A fejeseknek tetszik, amit csinálsz.

– De nem csinálok semmit – mondta Lincoln.

– Dehogynem. Te vagy az, aki elolvassa a leveleiket. Mindenki fél tőled.

– Ki fél? Ki az a mindenki?

– Hát mindenki. Viccelsz? Az egész ház rólad beszél!

– Nem tőlem félnek, hanem attól, hogy rajtakapják őket.

– Hogy te rajtakapod őket. Maga a tudat, hogy éjszakánként beleszaglászol az elküldött leveleikbe, már önmagában elég, hogy betartsák a szabályokat.

– De én nem is szaglászom.

– De megtehetnéd – felelte Greg.

– Igen?

Greg visszatért korábbi tevékenységéhez, a laptopboncoláshoz.

– Nézd, Lincoln, mondtam már neked. Valakinek úgyis itt kell lennie éjszaka. Valakinek fel kell vennie a telefont, és belebúgni: „Ügyfélszolgálat”. Tudom, hogy csak ülsz itt. Tudom, hogy nincs elég munkád. Nem érdekel. Fejts keresztrejtvényt! Tanulj valami idegen nyelvet! Volt egy lány, aki horgolt…

Lincoln nem horgolt.

Lincoln újságot olvasott. Meg képregényeket, magazinokat, regényeket. Ha még nem volt túl késő, és magányosnak érezte magát, néha felhívta a nővérét.

De leginkább szörfözött a neten.

5. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda, 1999- 08. 25. 10:33

Tárgy: Csak egy teszt. Valódi vészhelyzet esetére…

Megjött. Vissza a szokásos ügymenethez.

Beth Jennifernek: Ki jött meg?

Jennifer Bethnek: Nem ki, hanem mi. Amitől tudod, hogy nem vagy terhes.

Beth Jennifernek: A, szóval a vérzésed. A ciklusod. A Mikulás. A nehéz napok. Miért beszélsz úgy, mint egy két lábon járó intimbetétreklám?

Jennifer Bethnek: Próbálok óvatos lenni. Nem szeretném a céges kopót túlzottan felizgatni, mert arról a bizonyos dologról e-mailezgetek.

Beth Jennifernek: Nem hiszem, hogy a „menstruáció” kifejezés is szerepel a tiltólistán.

Jennifer Bethnek: Szóval, téged nem is érdekel?

Beth Jennifernek: Mi, a menstruációd?

Jennifer Bethnek: Nem, az üzenet, amit kaptunk. A figyelmeztetés, hogy ne küldjünk egymásnak személyes leveleket. Hogy kirúghatnak bennünket, mert nem az előírásnak megfelelően használjuk a számítógépünket.

Beth Jennifernek: Hogy nem félek-e attól, hogy a rossz fiúk odafent a mi leveleinket olvasgatják? Ugyan már. Nem a magunkfajták miatt van ez az egész biztonsági izé. A perverzeket akarják kiszűrni. A pornó- és a blackjackfüggőket, a céges kémeket. ..

Jennifer Bethnek: Ezek mind piros zászlós szavak. Perverz. Pornó. Kém. Fogadni mernék, hogy a piros zászló is piros zászlós.

Beth Jennifernek: Nem izgat, hogy olvassák-e a leveleinket. Na, gyerünk, Tron! Csak rajta! Próbáld meg elvenni tőlem a véleménynyilvánítás szabadságát! Újságíró vagyok. A szólásszabadság élharcosa. Az Első Alkotmánykiegészítés hadseregében szolgálok. Nem a rossz fizetésért és a még rosszabb egészségbiztosításért vagyok itt. Hanem az igazságért, a napfényért, azért, hogy kitárjam a zárt ajtókat.

Jennifer Bethnek: A szólásszabadság élharcosa. Értem. Na és miért harcolsz? Hogy a Billy Madison öt csillagot kapjon?

Beth Jennifernek: Na, várjunk csak! Nem voltam mindig ilyen elkényeztetett filmkritikus. Ne felejtsd el, hogy két éven át én tudósítottam Észak-Havenbrookból. Két év a lövészárokban, Bob Woodward Watergate-riportja semmi volt az én tudósításaimhoz képest.

Amúgy, ha rajtam múlna, én hat csillagot adtam volna a Billy Madisonnak. Tudod, mennyire szeretem Adam Sandlert, a Styx számokért pedig bónusz csillag jár. (A Renegade-ért egyből kettő.)

Jennifer Bethnek: Rendben. Megadom magam. A fr@ncba a céges internetkopókkal: tegnap este megjött a menstruációm.

Beth Jennifernek: Mondd ki bátran és büszkén! Gratulálok!

Jennifer Bethnek: Csakhogy…

Beth Jennifernek: Csakhogy mi?

Jennifer Bethnek: Amikor megjött, nem öntött el a szokásos megkönnyebbülés és a pia utáni vágy.

Vagyis, megkönnyebbültem, mert azon túl, hogy piáltam, szerintem az utolsó hat hónapban nem ettem semmit, amiben folsav lett volna, sőt inkább csupa olyasmit ettem, ami kiszívja az emberből a folsavat, úgyhogy megkönnyebbültem, de semmi eksztázis vagy hasonló.

Lementem a földszintre, hogy tudassam Mitchcsel. Épp fúvószenekari diagramokat rajzolt, amiben általában nem szoktam megzavarni, de ez most fontos volt. „Csak hogy tudd – mondtam –, megjött.”

Letette a ceruzáját, és annyit mondott: „Ó”. (Ennyit: Ó.)

Amikor megkérdeztem, miért így mondta, azt felelte, hogy azért, mert most tényleg azt hitte, hogy terhes vagyok, és milyen jó lett volna. „Tudod, hogy szeretnék gyereket” – mondta.

„Tudom – feleltem –, majd egyszer.”

„Nemsokára” – mondta.

„Egyszer, amikor majd készen állunk.”

Aztán visszatért a diagramjaihoz. Se mérges, se türelmetlen nem volt. Csak bánatos, ami sokkal, de sokkal rosszabb. Úgyhogy még azt mondtam: „Amikor készen állunk, ugye?” Erre ő…

„Én már most készen állok. Sőt már tavaly is készen álltam, Jenny, de kezdem azt hinni, hogy te soha nem leszel rá kész. Nem is akarsz az lenni. Úgy csinálsz, mintha a terhesség egy betegség volna, amit valami nyilvános WC-ben lehet elkapni.”

Beth Jennifernek: Erre te?

Jennifer Bethnek: Mit mondhattam volna? Nem vagyok rá kész. És talán tényleg becsapom, amikor azt mondom, „majd egyszer”, vagy „majd”, mert képtelen vagyok elképzelni magam gyerekekkel.

Bár férjes asszonynak sem tudtam elképzelni magam, amíg nem találkoztam Mitchcsel. Mindig azt gondoltam, hogy a gyerekötlethez is hozzászokom majd, hogy Mitch egészséges vágyódása engem is megfertőz, és egy reggel úgy ébredek, „Micsoda gyönyörű világ! Ebbe nekem gyerek kell!”

De mi van, ha soha nem lesz így?

Mi van, ha úgy dönt, leírja a veszteséget, és keres egy tökéletesen normális nőt, aki azon felül, hogy természetéből adódóan sovány, és soha nem szedett antidepresszánst, gyereket akar tőle, mihelyt lehet?

Beth Jennifernek: Mondjuk egy megállás nélkül ovuláló Barbie-t?

Jennifer Bethnek: Mondjuk.

Beth Jennifernek: Mint amilyen a fiktív társadalomismerettanárnő?

Jennifer Bethnek: Igen!

Beth Jennifernek: Nem lesz így!

Jennifer Bethnek: Miért nem?

Beth Jennifernek: Ugyanazért, amiért minden nyáron óriás tököt próbál nevelni, bár kicsi a kert, tele van bogarakkal, és nem kap elég napot. Mitch a rögös utat választja. Szeret megdolgozni azért, amit tényleg akar.

Jennifer Bethnek: Tehát egy bolond. Akinek a magjai nem kellenek a kutyának se.

Beth Jennifernek: A legkevésbé sem ezt akartam mondani. Hanem azt, hogy egy bolond, akinek csakis te kellesz.

Jennifer Bethnek: Nem vagyok benne biztos, hogy igazad van, de most már jobban érzem magam. Szóval köszi.

Beth Jennifernek: Szívesen.

(Vagyis 10:30 után szívesen, érted.)

Jennifer Bethnek:

Értem.

6. fejezet

JENNIFER SCRIBNER-SNYDER a céges nyilvántartás szerint a riportrovat szerkesztője volt.

Beth Fremontot Lincoln ismerte. Vagyis tudott a létezéséről. Olvasta a filmkritikáit. Viccesnek találta, és általában egyetértett vele. Miatta ment el megnézni a Sötét városokat, a Gyagyás családot és a Babe-et.

Mire ráébredt, hogy nem küldött figyelmeztetést Beth Fremontnak és Jennifer Scribner-Snydernek – ki tudja, hány, három vagy fél tucat szabálysértés után sem –, már fogalma sem volt, hogy miért nem. Talán mert nem tudta azonosítani, melyik szabályt is hágták át. Talán mert teljesen ártalmatlannak tűntek. És jó fejnek.

És most sem tudta rávenni magát, hogy figyelmeztesse őket. Ma éjjel sem. Nem, amikor épp aggódni kezdtek a figyelmeztetés miatt. Iszonyú béna lett volna. Tudni, hogy valaki elolvasta az ember e-mailjét, amelyikben épp azon agyalt, hogy vajon elolvassa-e valaki az e-mailjét. Ilyenkor, ha az ember végzetesen paranoiás, aggódni kezd, hogy talán minden más, ami miatt fél, szintén igaz. És arra a következtetésre jut: „Talán mindenki engem akar elkapni.”

Lincoln nem szerette volna, ha ő lesz a mumus.

És különben is… Valahogy megkedvelte Betht és Jennifert, már amennyire meg lehet kedvelni olyan személyeket, akiknek csak a levelezését, és annak is csak egy részét olvasta.

Újra átolvasta az üzeneteket. A „seggfej” mindenképp piros zászlós szó volt. Ahogy a „blackjack” és a „pornó” is. A „perverzben” és a „menstruációban” nem volt biztos.

Áthelyezte a leveleket a kukába, és hazament.

– NEM KELL EBÉDET CSOMAGOLNOD – mondta Lincoln az anyjának, pedig szerette, ha az anyja csomagolt neki.

Gyakorlatilag nem evett gyorsételt, amióta hazaköltözött. Valami mindig sült, főtt, párolódott vagy hűlt náluk a konyhában. Az anyja mindig a kezébe nyomott egy Pyrex-edényt, mielőtt kilépett volna az ajtón.

– Nem is ebédet pakolok – felelte az anyja. – Vacsorát.

– De nem kell – vágott vissza Lincoln. Nem bánta, hogy az anyjával él, de a fokozatokra odafigyelt. És biztosra vette, hogy ha az anyja folyton főz neki, az már veszélyes fokozat. Mert az anyja lassan már az egész napját az ő táplálása köré szervezte.

– Nekem semmit sem kell – felelte az anyja, és átnyújtott neki egy zacskót, benne egy csörömpölő üvegedénnyel.

– Mit főztél? – kérdezte Lincoln. Fahéjillatot érzett.

– Tandoori csirkét. Legalábbis olyasmit, mert, ugye, nincs igazi indiai sütőm, és elég joghurt sem volt itthon, pedig az kellene hozzá, azt hiszem. Tejföllel készítettem. És piros paprikával. Talán inkább csirkepaprikás. Tisztában vagyok vele, hogy nem kell vacsorát készítenem neked. Csakhogy én szeretnék. Jobban érzem magam, ha tudom, hogy eszel. Rendes ételt, nem pedig valami dobozos izét. Így is aggódom eleget miattad, mert nem alszol rendesen, és soha nem vagy kint a napon…

– De alszom, anya.

– Napközben. Az emberek nappal vannak ébren, hogy magukba szívják a D-vitamint, aztán éjjel, a sötétben alszanak. Amikor kisfiú voltál, még azt sem engedtem, hogy égve maradjon az éjjeli lámpa alvás közben, emlékszel? Zavarja a melatonintermelést.

– Jól van – mondta Lincoln, mert egyetlen olyan esetre sem emlékezett, amikor ő nyerte volna meg az anyjával folytatott vitát.

– Jól van. Mi van jól?

– Jól van, értelek.

– Az még nem ér semmit. Fogd ezt a csirkét és edd majd meg, rendben?

– Rendben. – Lincoln mosolyogva a melléhez szorította a zacskót. Próbált úgy festeni, mint aki miatt semmi aggodalomra nincs ok. – Persze, hogy megeszem. Kösz, anya.

GREG MÁR VÁRT RÁ, amikor Lincoln belépett az IT-irodába. A szerverek miatt itt mindig néhány fokkal hidegebb volt, mint másutt. Ami kellemes, gondolhatná az ember, frissítő. Itt azonban inkább hűvös, mint hűs volt a levegő.

– Hé, nagyfőnök – köszöntötte Greg. – Végiggondoltam, amit néhány nappal ezelőtt mondtál, tudod, hogy nincs elég dolgod. Találtam számodra valamit.

– Kiváló – mondta Lincoln, és úgy is gondolta.

– Nekiláthatnál az utolsó hat hónap mappáit tömöríteni és archiválni. – Greg szemlátomást tényleg úgy vélte, hogy ez nagyszerű ötlet a részéről. Lincoln azonban nem feltétlenül volt biztos benne.

– Minek? – kérdezte. – Merő időpocsékolás.

– Azt hittem, pont ilyesmire vágysz.

– Amire én vágyom… Nem is vágyom semmire. Csak éppen rossz érzés, hogy a semmiért fizetnek.

– És így nem lesz rossz érzésed – vágta rá Greg. – Kitaláltam valamit, amit csinálhatsz.

– Aha, archiválást és tömörítést… évekig végezhetném. És semmi haszna.

Greg magára kapta a széldzsekijét, és felnyalábolt egy kupac mappát. Korán végzett, mert fogszabályozásra kellett vinnie a gyerekét.

– Neked semmi sem elég jó, ugye, Lincoln? Ezért nincs barátnőd.

Vajon honnan tudja, hogy nincs, tűnődött Lincoln.

Az éjszaka további részét mappák archiválásával és tömörítésével töltötte, csak hogy bosszantsa Greget. (Bár Greg észre sem fogja venni, hogy elvégezte a munkát, azt meg még kevésbé, hogy bosszúból csinálta.) Lincoln archivált és tömörített, és közben a felmondásán töprengett. Fel is mondott volna, késlekedés nélkül, ha lett volna valaki az informatikai osztályon, akinek felmondhat.

Már este tíz felé járt, amikor eszébe jutott anyja tandoori csirkéje. A zacskó kiszakadt, és egy élénk narancssárga szószfolt éktelenkedett az íróasztal alatti szőnyegen. Kristi, aki napközben dolgozott a helyén, haragudni fog. Már korábban is hagyott egy üzenetet Lincoln számára, hogy ne egyen az íróasztalnál, mert tele van morzsával a billentyűzet.

Lincoln felvitte a csirke maradékát a második emeleti teakonyhába. Éjszaka szinte senki sem használta ezt a helyiséget – az olvasószerkesztők az íróasztaluknál ettek –, mégis élettelibb volt, mint az üres informatikai iroda. Lincoln kedvelte az étel- és italautomatákat, ráadásul a pihenője néha egybeesett valamelyik takarítóéval. De nem ma este. A teakonyha üres volt.

Ez egyszer azonban Lincoln örült az egyedüllétnek. Megfogott egy műanyag villát, és a sarokban lévő asztalnál nekilátott a csirkének. Nem volt kedve felmelegíteni.

Egy férfi és egy nő lépett a kis konyhába. Valamin vitatkoztak. Évődve.

– Bízz egy kicsit az olvasóinkban! – mondta a nő, és egy újság feltekert sportrovatával megütögette a kávégépnek dőlő férfi vállát.

– Nem tudok – felelte a férfi –, túl sokkal találkoztam közülük.

A férfi nyersfehér inget és mélybarna nyakkendőt viselt. Úgy festett, mint aki Carter elnöksége óta nem öltözött át és nem aludt egy jót. A nő fiatalabb volt. Csillogó szemű, széles vállú, a haja a háta közepéig ért. Túl csinos volt ahhoz, hogy Lincoln alaposabban szemügyre vehesse.

Minden nő túl csinos volt ahhoz, hogy alaposabban szemügyre vegye. Nem is emlékezett rá, mikor nézett utoljára egy nő szemébe. Egy olyan nőébe, aki nem az anyja. Vagy a nővére, Eve.

Ha nem nézett a nőkre, nem létezett a véletlen szemkontaktus kockázata. Gyűlölte az érzést, amikor – a bankban vagy a liftben – akaratlanul elkapta valakinek a tekintetét, aki aztán kötelező jelleggel kimutatta az érdektelenségét. Ezt csinálják a nők: direkt másfelé fordulnak, még mielőtt az ember ráébredne, hogy őket nézi. Lincoln egyszer elnézést kért egy nőtől, mert véletlenül összeakadt a tekintetük a benzinkútnál. A nő úgy tett, mintha nem is hallotta volna, és elfordult.

– Ha nem kezdesz el randizni – fenyegette meg Eve –, összehozlak majd valami kedves, lutheránus lánnyal. Amolyan igazi, nyakas protestánssal. Missouriból.

– Úgysem teszed meg – felelte Lincoln. – Ha bárki a gyülekezetedből találkozna anyánkkal, odalenne a hírneved. Senki sem ülne többé melléd a bibliaórán.

A nő a teakonyhában nevetett, és a fejét rázta.

– Micsoda perverz alak vagy – mondta, és annyira lefoglalta a saját véleménye, hogy szinte biztonságban lehetett nézni. Koptatott farmert és fakózöld kabátkát viselt, ami oldalt kissé felcsúszott, amikor lehajolt a kávéjáért. Lincoln elfordította a fejét.

– Semmi baj veled, Lincoln – mondaná a nővére. – Randiztál már. Volt már barátnőd. Semmi sincs benned, ami végzetesen ellehetetlenítené, hogy randizz.

– Most buzdítani akarsz? Mert én csak azt hallottam meg, hogy „végzetesen ellehetetlenítené”.

Lincoln valóban randizott már. Valóban volt már barátnője. Látott már női feneket. Állt már koncerten, focimeccsen vagy házibuliban úgy, hogy a keze egy nő vállán pihent. Sam vállán, az ujjai pedig a lány pulcsija alá merészkedtek. Úgy érezte, sikerült lopnia egy kis titkos intimitást, simogathatta a lányt, mert senki nem figyelte őket.

Lincoln randevúi tényleg nem voltak végzetesen ellehetetlenítve. Három éve is randizott. Az egyik barátjának a húgát kellett elkísérnie egy esküvőre, ahol a lány egész éjjel az egyik vőféllyel táncolt, akiről kiderült, hogy a másod-unokatestvére. Lincoln eközben tizenhárom mentás sajttortát falt fel.

Végül is nem félt egy újabb randevútól. Csak éppen nem tudta elképzelni. Csak azt a részét, amikor már egy éve együtt vannak, és a lány fenekét simogatja. De a találkozás részét, hogy megszerettesse magát egy lánnyal… azt nem.

– Nem hiszem el – mondta Eve. – Sammel is összejöttél. És sikerült magadba bolondítanod.

Pedig nem így volt. Ő észre sem vette Samet egészen addig, amíg a lány böködni nem kezdte a vállát a tizedikes földrajzórán.

– Tök jó a testtartásod – mondta Sam. – Tudtad, hogy van egy anyajegy hátul a nyakadon? Rengeteget bámulom a nyakad hátulját – folytatta. – Valószínűleg azonosítani tudnám a holttested, ha balesetet szenvednél. Ha a nyakad valamelyest megőrizné a formáját.

Lincoln ettől elpirult. Másnap a lány tudatta vele, hogy őszibarackillatot áraszt. Sam hangos volt. És vicces. (De korántsem olyan vicces, mint amilyen hangos.) És teljesen természetes volt számára, hogy mélyen Lincoln szemébe néz, és mások előtt azt mondja: „De tényleg, Lincoln, őszibarackillatod van.” Aztán nevetett, Lincoln pedig elpirult.

Sam szerette zavarba hozni. Élvezte, hogy megy neki.

Amikor megkérte, hogy menjen el vele az iskolai öregdiákbuliba, Lincoln azt hitte, szórakozik vele, és egész este ugratni fogja a barátnői előtt. Mégis igent mondott. Sam pedig nem ugratta. Teljesen más volt, amikor kettesben maradtak. Csöndes – vagyis csöndesebb –, és Lincoln mindent elmondhatott neki, a fontos dolgokat is. Sam szeretett fontos dolgokról beszélgetni. Jószívű volt, és szenvedélyes.

Lincoln nem bolondította magába. Sam csak úgy beleszeretett. Lincoln pedig viszonozta a szerelmét.

Lincoln felpillantott a kávégépre, de a gyűrött inges férfi és a lány már eltűntek.

7. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 08. 30. 11:24

Tárgy: Ki a fenének áll jól egy pánt nélküli ruha?

Sőt egy pánt nélküli szűk ruha. Ki tudja azt levenni?

Jennifer Bethnek: Öhm, Joan Collinsnak. Lynda Carternek. Shania Twainnek…

Beth Jennifernek:

1. Kizárólag a Lifetime Networköt nézed, vagy időnként átkapcsolsz valami kvízműsorra is?

2. Még ezek a kedves asszonyságok is slamposnak tűnnének a húgom koszorúslányai mellett. Mindannyian húszévesek, és kábé mind anorexiás, vagy ha ők nem, akkor a barátnőjük, akinek a farmerét hordják.

Lehet, hogy egyszer, talán 1989-ben egyetlen napig én is felvehettem volna egy pánt nélküli ruhát, de az a nap már régen tovatűnt.

Jennifer Bethnek: Tíz éve.

Beth Jennifernek: Köszi. Ja, és mondtam már, hogy az esküvőnek külön témája lesz? Kiley vőlegénye azt szeretné, ha az Új Évezred volna az.

Jennifer Bethnek: És az mit jelent?

Beth Jennifernek: Gőzöm sincs. Bárcsak azt jelentené, hogy ezüst overallban mehetek!

Jennifer Bethnek: Talán megengedi a húgod, hogy felvegyél egy bolerót vagy egy kis pulcsit, hogy ne érezd magad meztelennek.

Beth Jennifernek: Jó ötlet. Talán rá tudom venni Gwent is, hogy ne egyedül legyek boleróban.

Jennifer Bethnek: A nővéred is ott lesz az esküvőn? Ő sem kifejezetten az az anorexiás fajta. Nem te leszel az egyedüli életnagyságú koszorúslány.

Beth Jennifernek: Nem, és teljesen igazad van. Nem is értem, miért vagyok ennyire kiborulva. A ruha miatt, az egész esküvő miatt. Tényleg örülök Kiley boldogságának. És a tiédnek is, meg az összes férjezett nőének.

Kivéve, hogy nem örülök. Azt szeretném, ha mindannyian feldobnátok a talpatokat. Amikor Kiley megmutatta a gyűrűjét fehér arany, 1,4 karát –, valami szemétséget akartam mondani. Ki a fenének kell egy ekkora gyűrű? De tőled is kérdezem. Az ekkora gyűrűk miatt hitték a nagyanyáink, hogy Elizabeth Taylor egy kurva.

Aztán tényleg mondtam valami szemétséget. Nem is egyet.

Az esküvői ruhaszalonban voltunk az első próbán (igen, már voltunk is), és kijelentettem, hogy a hamvaszöld olyan, mint a koszos víz az akváriumban. És hogy a műszálas kreppnek izzadságszaga van, még mielőtt felvennénk.

Aztán, amikor Kylie elmondta, mi lesz az esküvői szám – naná, hogy már kiválasztották, és persze, mi lenne más, mint Louis Armstrongtól a What a Wonderful World –, én azt találtam mondani, hogy ez kábé olyan béna, mintha vennének egy képkeretet, de nem cserélnék le a benne lévő modellek képeit a sajátjukra.

Jennifer Bethnek: Jujj! És még rajta vagy a meghívottak listáján?

Beth Jennifernek: Még mindig én vagyok a húgom tanúja.

Senki nem figyelt a rosszmájúskodásomra. Kiley fátylakat próbált, a koszorúslányok pedig egymás bordáit számolgatták.

Igazi szemétládának éreztem magam, amikor kiléptem a szalonból. Nem volt jó érzés, hogy jelenetet rendeztem. Az pedig kifejezetten dühített, hogy senki sem vette észre. Úgy éreztem magam, mint azok a gyerekek, akik felgyújtanak valamit, csak hogy magukra vonják a figyelmet. Nem is tűnt rossz ötletnek… felgyújtani valamit. Valami műszálas kreppet.

Kiley ruháját nem tudtam volna – arra még várni kell vagy 10-12 hetet –, de tele van a szekrényem döglött ruhákkal. Szalagavatós ruhákkal. Koszorúslányruhákkal. Arra gondoltam, hogy összenyalábolom mindet egy jó nagy halomba, és kidobom a ház előtti konténerbe. Aztán felgyújtom az egészet, és a lángján rágyújtok egy cigire, mint az a vagány csaj a Gyilkos játékokban…

De nem jött össze. Mert nem én vagyok az a vagány csaj. Nem vagyok az a Winona Ryder-típus. Jo, például, a Kisasszonyokból, soha nem pakolta volna ki a ruháit az ágyra, hogy aztán egyesével felpróbálja őket… Például azt az ejtett vállút, amit tizenkét éve vettem fel a bátyám esküvőjére. Acélkék (1987 hamvaszöldje), puffos ujjú, a derekánál barackszín szalagrózsa. Persze túl szűk volt, és nem tudtam behúzni a cipzárt, mert már elmúltam tizenhat. És akkor leesett a tantusz: már elmúltam tizenhat.

És nem csak úgy mellékesen esett le, hogy „persze, hogy elmúltam”, hanem komolyan esett le, úgy, hogy „Az élet megy tovább, akkor is, amikor már semmi izgalmat nem rejteget.”

Már nem is vagyok ugyanaz a lány, akire annak idején ráment az a ruha. Az a lány azt hitte, hogy egy ronda ruhában parádézni valaki más életének legboldogabb napján csak a kezdet – a sor eleje, ahova be kell állni, hogy egyszer eljöjjön a mi napunk is.

Pedig nincs is ilyen sor. Váróterem van, mint a Beetlejuice-ban. (Újabb film, amiben nem én vagyok Winona.)

Az egész vendégháló tele volt kiterített ruhákkal, amikor Chris hazajött. Próbáltam valami értelmes indokot kitalálni, hogy miért bőgök egy poros koszorúslányruhában, de végül nem kellett, mert Chris bűzlött a cigifüsttől, és egyenesen ment zuhanyozni. Na, ez csak még jobban elkeserített, mert a leginkább azt szerettem volna, ha valaki más is sajnál.

Jennifer Bethnek: Én sajnállak.

Beth Jennifernek: Tényleg?

Jennifer Bethnek: Tényleg. Szerintem szánalmas vagy. Fájdalmasan kínos olvasni az üzeneteidet, amikor ilyen vagy.

Beth Jennifernek: Te aztán tudod, hogy vigasztalj meg egy nőt. Legközelebb majd elintézel annyival, hogy én is csodás menyasszony leszek egyszer…

Jennifer Bethnek: Az leszel. Persze, hogy az leszel. És mire Chris eljut odáig, hogy megkérje a kezed, fogadni mernék, hogy mindenki ezüst overallban fog esküdni.

8. fejezet

– MIÉRT ZAVAR, hogy semmi dolgod, ha egyszer megfizetnek érte? – kérdezte Lincoln nővére.

Lincoln azért hívta fel Eve-et, mert unatkozott. Mert már mindent elolvasott a Cápa mappájában. Volt, amit kétszer is…

Már megint Beth és Jennifer. Nem küldött nekik figyelmeztetést. Már megint nem. Kezdte úgy érezni, hogy ismeri őket, mintha a barátai volnának. Fura. Újabb ok a felmondásra.

– Nem zavar – mondta.

– De igen. Különben nem nyafognál miatta.

– Nem nyafogok – vágta rá Lincoln, kissé túl erőteljesen.

– Épp ilyen lazsálós munkát akartál. Te magad mondtad: olyan állást akarsz, amelyikhez nem kell sok ész, hogy minden erőddel arra koncentrálhass, hogy eldöntsd, mit akarsz.

– Ez igaz.

– Akkor meg mit törődsz vele, hogy a semmiét fizetnek? Ideálisnak hangzik. Használd ki az időt, és olvasd el a Karrieriránytűt. Dolgozd ki az első ötéves tervedet! – Eve gyakorlatilag kiabált, hogy túlharsogjon valami gépzajt.

– Porszívózol?

– Csak a morzsaporszívóval.

– Hagyd abba, borzasztóan harsány vagy tőle!

– Amúgy is borzasztóan harsány vagyok.

– Így elborzasztóan harsány vagy. És most már nem is tudom, hogy mit akartam mondani.

– Éppen azon nyafogtál, hogy a semmiért fizetnek.

Eve lekapcsolta a morzsaporszívót.

– Ha azért fizetnek, hogy ne csináljak semmit, nem tudok másra gondolni, mint hogy nem csinálok semmit – folytatta Lincoln. – És a semmittevés több energiát emészt fel, mint azt képzelnéd. Állandóan fáradt vagyok.

– Hogy lehetsz állandóan fáradt? Akármikor hívlak, alszol.

– Eve, hajnali egyig dolgozom.

– Akkor is fel kellene kelned délig.

– Fél kettőkor érek haza, totál felpörögve, úgyhogy egy-két órát még gépezek. Kábé négykor alszom el, és fél kettőkor kelek. A következő három órában pedig azon gyötrődöm, hogy miért nincs időm semmire, mielőtt dolgozni megyek. Megnézek néhány részt a Quantum Leapből, aztán még egy kicsit gépezek. Aztán dolgozom. Refrén, ismétlés.

– Ez borzasztóan hangzik, Lincoln.

– Mert az is.

– Mondj fel!

– Azt kéne. De ha maradok, elköltözhetek anyától.

– Mikor?

– Mihelyt akarom. Jó a fizetésem.

– Akkor ne mondj fel! – mondta határozottan Eve. – Költözz el, keress egy új munkahelyet, és csak azután mondj fel!

Lincoln előre tudta, hogy ezt mondja majd a nővére. Eve úgy gondolta, Lincoln minden problémája megszűnne, ha elköltözne az anyjuktól.

– Soha nem lesz saját életed, ha ott laksz – hajtogatta, valahányszor alkalma adódott rá. Meg hogy akár menjen el húst csomagolni, ha ez az ára, hogy külön lakhasson.

Lincoln azonban azt sem tudta, hogy egyáltalán el akar-e költözni. Szeretett az anyja lakásában élni. Tetszett neki, ahogy minden olyan kényelmes. Lincolné volt az egész emelet, saját fürdőszobával. És általában nem bánta, hogy az anyja is ott van körülötte, bár időnként nem ártott volna, ha egy kicsivel több teret ad neki. A gondolatainak.

– Nem utálod, ha el kell árulni másoknak, hogy még mindig otthon laksz? – kérdezgette Eve.

– Ki kérdezné meg, hogy hol lakom?

– Hát, akikkel megismerkedsz.

– Nem ismerkedem.

– Nem is fogsz, amíg otthon laksz.

– Kivel találkoznék, ha a saját lakásomban laknék? El tudod képzelni rólam, hogy uszodába járjak? Vagy beszélgetésbe elegyedjek az edzőteremben?

– Talán. Miért ne? Tudsz úszni.

– Nem kedvelem az albérleteket. Nem tetszik a szőnyeg, a kis betonerkély, a beépített szekrények.

– Mi a baj a beépített szekrényekkel?

– Furnérból készülnek, és egérszagot árasztanak.

– Ez undorító, Lincoln. Kinek az albérletében jártál?

– Vannak barátaim, akik ilyen lakásokban laknak.

– Undorító lakásokban.

– Garzonlakásokban. Fogalmad sincs, milyen az.

Eve már tizenkilenc éves korában elköltözött otthonról. Feleségül ment Jake-hez, akivel a főiskolán ismerkedett meg. A srác tíz évvel idősebb volt nála, és a légierőnél dolgozott. Vett egy óriási házat a külvárosban, Eve pedig minden szobát a bézs különböző árnyalataira festett.

Lincoln gyakran aludt náluk hétvégeken. Tizenegy éves volt, és saját szobája lehetett a nővérénél.

– Mindig szívesen látunk – mondta Eve. – Mindig. Amíg csak akarod. Ez a te otthonod is.

Szeretett Eve-nél és Jake-nél lenni, de soha nem érezte, hogy oda kéne költöznie. Ő nem akart elmenekülni az anyjától, mint annak idején Eve. Nem is értette a kettejük közötti ellentétet. Lincoln rá sem ismert az anyjára Eve történeteiben.

– Anyának nem is volt vízipipája – tiltakozott.

– Dehogyisnem. Dr. Pepper üvegből, és a dohányzóasztalon tartotta.

– Most hazugságon kaptalak. Anya soha nem ivott Dr. Peppert.

AMIKOR MÁSNAP DÉLUTÁN Lincoln beért a munkahelyére, Greg éppen telefonon vitatkozott valakivel. Felvett egy külső szakértőt a 2000. év problémájának kezelésére, aki most kijelentette, hogy február elején tud csak kezdeni a Couriernél. Greg sarlatánnak, szemfényvesztőnek nevezte a fickót, aztán lecsapta a telefont.

– Én is segíthetek a 2000-es váltással kapcsolatban – mondta Lincoln. – Értek a programozáshoz.

– Naná! Itt vagy te, itt vagyok én… pár kockafejű nyolcadikos… Naná, hogy minden rendben lesz – mérgelődött Greg, és kirántotta a számítógép zsinórját a konnektorból. Lincoln megborzongott. – Akárhogy dühöngök is – folytatta Greg –, csak egy ketrecbe zárt patkány vagyok. – Felnyalábolta a papírjait és a kabátját. – Na, viszlát, nagyfőnök!

Phű. Programozás. Hibaelhárítás. Nem tartoztak éppen Lincoln kedvenc tevékenységei közé, de az archiválásnál és a tömörítésnél még mindig jobbnak tűntek. Legalább akadt valami megoldandó probléma. És különben is csak néhány hónapig tart. Vagy addig sem.

Lincoln ellenőrizte a Cápa mappáját. Mindössze két piros zászlót talált. Ami azt jelentette, hogy maximum öt perc munka várt rá aznap éjjel. Már el is döntötte, hogy vacsora utánra hagyja.

Terve volt ma estére.

Mármint… az volt a terve, hogy lesz egy terve. Korán felkelt, már délben, és elment a könyvtárba, hogy kivegye azt az iránytűs könyvet, amit a nővére javasolt. A hátizsákjában lapult a friss állásajánlatokkal, egy sárga szövegkiemelővel, egy tízéves jegyzetfüzettel, egy Entertainment Weekly magazinnal és egy pulykás szendviccsel együtt, aminek olyan jó volt az illata, hogy alig tudott másra figyelni.

A magazinnal és a szendviccsel már hétre végzett.

Azon gondolkodott, hogy utána az állásajánlatok következzenek, vagy az iránytűs könyv. Végül aztán a jegyzetfüzetet vette elő. Kitette az íróasztalra, aztán komótosan végiglapozta. Megnézte a függetlenségi háborúról készített jegyzeteit, meg a Szép új világról készítendő esszéhez írt vázlatát.

Lincoln tudta, mit keres. Valahol középen, és meg is volt… Sam kézírása. Lila tinta. Sok nyomtatott nagybetű.

„LINCOLN ERŐSSÉGEI.”

VÉGZŐS GIMNAZISTA KORUKBAN készítette Sam, amikor Lincoln megpróbálta kiválasztani, milyen szakon tanuljon tovább. Lincoln az egyetemben biztos volt: oda megy, ahova Sam.

Az anyja azt szerette volna, ha a közelben marad. Kapott is egy ösztöndíjat a negyvenöt percre lévő állami egyetemre. Sam azonban nem akart odamenni. Sam valami nagy és fontos és MESSZI egyetemet akart. Lincoln pedig követni akarta. Ha az anyja felhozta az ösztöndíjat, és hogy milyen szép a kampusz, és hogy bármikor hazaugorhat a mosatlanjával… Lincoln Samre gondolt, ahogy berámolja a cuccait az apja kombijába, és eltűnik nyugaton. Majd ő kimossa a saját ruháit.

Így hát Lincoln hagyta, hogy Sam bajlódjon az iskolaválasztással. Ő gyűjtötte be az ismertetőket, ő ment el egész hétvégékre, hogy megnézze a kampuszokat.

– Az óceán mellett szeretnék élni, Lincoln, az óceán mellett! Szeretném érezni a hullámzást. Úgy akarok kinézni, mint az óceánparti lányok: szélfútta haj, napbarnított arc. És hegyeket is akarok, legalább egy hegyet. Talán túl sokat kérek? És fákat. Nem feltétlenül egy egész erdőt, de egy kis bozótost mindenképp. És kilátást. Szép kilátást akarok!

Na, ezt rakd össze, gondolta Lincoln.

Sam végül egy kaliforniai egyetemet választott: nem túl messze az óceántól, és nem túl messze a hegyektől, körben fasorral és jelentős színházi élettel. Lincolnt is felvették, és vagy fél tucat ösztöndíjat ajánlottak neki.

Gyakorlatilag, győzködte az anyját, pont annyi ösztöndíjat kap majd, mint amennyit az állam adna.

– Igen, de a tandíj négyszer annyi – felelte az anyja.

– Nem te fizeted.

– Ez nem volt szép tőled.

– Nem akartalak megbántani.

És ez így is volt. Lincoln tudta, hogy az anyját zavarja, hogy nem tudja kifizetni az egyetemi tandíját. Legalábbis időnként. Mert amúgy az egyetemet afféle úri luxusnak tartotta. Ha Lincoln oda akar járni, fizesse maga, ahogy kis korában is maga fizette a Nintendót.

– Kaphatsz egyet, ha szeretnél, ha hajlandó vagy áldozni rá a zsebpénzedből. Tegyél félre rá.

– De nincs is pénzem – mondta a kilencedikes Lincoln.

– Légy hálás ezért, Lincoln. A pénz gonosz dolog. Elválaszt azoktól a dolgoktól, amiket szeretnél, és azoktól az emberektől, akiket szeretsz.

– Hogy választ el azoktól az emberektől, akiket szeretek?

– Most is éppen azt teszi. Közénk áll.

Valójában nem is a tandíj zavarta az anyját a kaliforniai egyetemben. Azért nem akarta, hogy a fia Kaliforniába menjen, mert nem akarta, hogy elmenjen. Pláne olyan messzire. Pláne Sammel.

Lincoln anyja nem szerette Samet. Önzőnek találta, és manipulatívnak. („Bagoly mondja verébnek”, mondta erre Eve.) Szerinte Sam túl hangos volt. És rámenős. És túl erős véleménnyel bírt mindenről. Lincoln anyja nem szerette, ha a fia túl sok időt töltött Saméknél. Az pedig végképp nem tetszett neki, ha hazavitte magukhoz. Sam mindig csinált valamit – átrendezte a fűszereket, túl sok villanyt gyújtott, kijelentette, hogy utálja a zöldborsót vagy bármit, amiben dió van, vagy Susan Sarandont –, és ez idegesítette Lincoln anyját.

– Mindig ilyen ez a lány, Lincoln?

– Milyen?

– Ilyen sok?

– Igen – felelte Lincoln, és igyekezett leplezni a boldogságát. – Mindig.

Az anyja nagyjából egy évig volt képes viszonylag csöndben viselni a Sammel kialakult helyzetet. Aztán elkezdte mondogatni, hogy Lincoln túl fiatal ahhoz, hogy elköteleződjön. Megkérte, hogy lassítson, és találkozzon más lányokkal is.

– Olyan ez, mint az ingvásárlás, Lincoln. Amikor inget akarsz venni, nem veszed meg a legelsőt, ami a kezed ügyébe kerül. Akkor sem, ha tetszik. Körül kell nézni, fel kell próbálni többet is. Meg kell bizonyosodni róla, hogy azt veszed meg, ami a legjobban áll.

– De, anya, mi van, ha az első ing áll a legjobban? És mi van, ha elviszik, mire én visszaérek érte a nézelődésből? Mi van, ha soha többé nem találok még egyet, ami annyira tetszene?

Az anyja még nem szokta meg, hogy a fia vitába száll vele.

– Nem az ingekről beszélek, Lincoln.

Az anyja mindig kimondta a nevét, amikor szólt hozzá. Más csak akkor csinálta ezt, ha fel akarta hívni magára Lincoln figyelmét. Mintha az anyja büszke lett volna rá, hogy ilyen nagyszerű nevet talált a fiának. Vagy emlékeztetni akarta volna, hogy még a nevét is tőle kapta. Hogy miatta az, aki. Egyszer, a kamaszkor rázósabb éveiben, a sames években, Lincoln rákiabált az anyjára:

– Te nem értesz engem!

– Dehogyisnem értelek, Lincoln. Az anyád vagyok. Soha senki nem fog úgy ismerni, mint én. Soha senki nem fog úgy szeretni, mint én.

Sam bebizonyította, hogy az anyja tévedett.

Aztán azt, hogy mégsem.

De még mindezt megelőzően ott ült Lincoln ágyán egy zöld jegyzetfüzettel a kezében, és azt mondta:

– Gyerünk, Lincoln, most már muszáj szakot választanod.

– Válaszd ki te! – felelte Lincoln. A feje Sam ölében pihent, és egy kardozós, koboldkirálynős könyvet olvasott.

– Lincoln. Most komolyan. Muszáj szakot választanod. Nem megy máshogy. Figyelj már rám! Mi az, ami érdekel?

Lincoln letette a könyvet, és addig mosolygott Samre, amíg a lány vissza nem mosolygott rá.

– Te – mondta, és megcirógatta Sam állát.

– Olyan szak nincs.

Lincoln visszatért a könyvéhez.

– Akkor majd később kitalálom.

Sam kikapta a könyvet Lincoln kezéből.

– Nem beszélhetnénk ezt most meg? De komolyan?

Lincoln sóhajtott, és felült.

– Na, jó. Akkor beszéljünk!

– Rendben – mosolygott Sam, mert végre megkapta, amit akart. – Akkor gondold végig, hogy mivel szeretnél foglalkozni.

– Nem tudom.

– És mi az, amit esetleg el tudsz képzelni?

– Nem tudom.

– Miben vagy jó? És nehogy azt merd mondani, hogy nem tudod.

Lincoln nem szólt semmit. Sam már nem mosolygott.

– Jól van – mondta –, akkor készítsünk egy listát!

Kinyitotta a jegyzetfüzetet, és az egyik oldal tetejére felírta:

LINCOLN ERŐSSÉGEI.

– Birtokos jelzős szerkezet – mondta Sam. – Nem is rossz.

1. Nyelvtan, írta Sam.

– És helyesírás – mondta Lincoln. – Ötödikben megnyertem a helyesírási versenyt.

2. Helyesírás.

3. Matek.

– Nem is vagyok jó matekból.

– De igen. Emelt szintű matekra jársz.

– Igen, ahhoz elég jó vagyok, hogy oda járjak, de nem megy jól. Négyes vagyok.

Sam aláhúzta a matekot.

– Még mit írjunk? – kérdezte.

– Hülyeség ez az egész.

– Még? Mit? írjunk? – Sam a lila toll végét Lincoln mellének szegezte.

– Nem tudom. A törit. Töriból tényleg jó vagyok.

4. Töri.

– Fizikából is jó vagy, és társadalomtudományból is. Láttam az értékelésedet.

– Úgy csinálsz, mintha vagy hat dologból jó volnék, pedig ez mind egyetlen dolog.

Lincoln megfogta a tollat, áthúzta a lista tételeit, és a margóra odabiggyesztette:

1. Iskola.

Sam visszavette a tollat.

2. Tökéletes listák tönkretétele.

Lincoln újra a toll után nyúlt.

– Nem adom – mondta Sam. – Ez már nem a te listád. Ha nem az enyém.

– Tőlem!

Lincoln felkapta a könyvét, átkarolta Sam derekát, és magához húzta. A lány folytatta az írást. Lincoln pedig az olvasást Vagy egy óra múlva Lincoln kikísérte Samet a kocsijához. Ami kor visszatért, a spirálfüzet kinyitva hevert a párnáján.

LINCOLN ERŐSSÉGEI

1. Iskola.

2. Tökéletes listák tönkretétele.

3. Fontos döntések halogatása.

4. Nem aggódik, amikor aggódni kéne.

5. Nem aggódik, amikor tényleg nem is kell aggódni.

6. Nyugodt.

7. Tud fél kézzel lapozni.

8. Olvasás.

9. És írás.

10. Bármi, ami SZAVAKKAL kapcsolatos.

11. És bármi, ami SZÁMOKKAL kapcsolatos.

12. Kitalálja, mit akarnak a tanárok.

13. Kitalálja, hogy én mit akarok.

14. Tapizás (Haha.)

15. Nevet a vicceimen.

16. Emlékszik a viccekre.

17. Emlékszik a dalszövegekre.

18. Éneklés.

19 Lefagyott számítógépek újraindítása. Összegubancolódott nyakláncok kigubancolása.

20. Bonyolult dolgok elmagyarázása/Navigálás vezetés közben.

21. Jól vezet rossz időben.

22. Eléri a magasan lévő dolgokat.

23. Segítőkész.

24. Cuki.

25. Cukinak érzem magam mellette.

26. SZEXINEK érzem magam mellette.

27. Szexi.

28. Fontosnak érzem magam mellette.

29. És szeretetreméltónak.

30. Akkor is meghallgat, amikor már SENKI más.

31. Úgy tud rám nézni, mint aki olyat tud, amit én nem.

32. Olyanokat tud, amiket én nem.

33. OKOS.

34. ÉRZÉKENY.

35. KEDVES.

36. JÓ.

MÁSNAP REGGEL, amikor Sam felvette Lincolnt a kocsijába, hogy együtt menjenek suliba, tudatta a fiúval, hogy kiválasztotta a számára megfelelő szakot.

– Amerikanisztika – mondta.

– Az meg mit jelent?

– Kábé mindent. Mindent, ami Amerikában történt. Vagy történik most. A popkultúrát. A dolgok értelmét.

– Izgalmasnak hangzik.

– Ne ironizálj!

– Nem ironizálok. Tényleg izgalmasnak hangzik. Sőt tökéletesnek.

Február volt, Sam pufi, rózsaszín dzsekit és fehér sálat viselt. Lincoln magához húzta a sállal, és megcsókolta.

– Nekem tökéletesen megfelel.

SAM CSALÁDJA búcsúbulit tartott augusztusban, néhány nappal azelőtt, hogy Sam és Lincoln együtt útnak indultak volna Kaliforniába. Sam szülei vettek tűzijátékot, és kibéreltek egy karaoke-szettet. A buli még javában tartott, amikor Lincoln, úgy éjféltájban, elaludt az egyik nyugágyon. Nem tudta, hány óra lehetett, amikor Sam odafészkelődött mellé az ágyra. Július ötödike-illatot árasztott: az izzadság és a tűzijáték illatának egyvelegét.

– Elbúcsúztál mindenkitől? – kérdezte Lincoln.

Sam bólintott.

– Helyetted is. Mindenkit jól szájon csókoltál. Kicsit ciki volt.

– Mutasd, hogy csináltam!

Sam sietve megcsókolta. Furcsa volt, kapkodós és nyugtalan. Totál éber.

– Jól vagy? – kérdezte Lincoln.

– Ühüm… azt hiszem. Nem tudom. Úristen, azt sem tudom, hogy vagyok – felelte Sam, és felállt a nyugágyról, végigsétált a teraszon, összeszedte a koszos műanyag poharakat, aztán lerakta őket.

– Egyszerűen… készen állok.

– Mire?

Lincoln felült a nyugágyon, hogy jobban értse, amit a lány mond. Vékony sarló volt a hold, alig látta a lány arcát.

– Készen állok a változásra – mondta Sam, felült a kerti asztalra, és valami papírszalaggal babrált. – Olyan, mintha már el is kezdődött volna. Azt hittem, hogy majd szomorú leszek a búcsúzásnál. Azt hittem, sírni fogok, és egyáltalán nem. Eszembe sem jutott. Inkább énekelni támadt kedvem. Azt éreztem, hogy úristen, igen, viszlát! Nem na végre, viszlát, csak úgy viszlát. Úgy szeretnék új emberekkel találkozni – mondta, és feldobta a papírszalagot a levegőbe. – Két nap múlva olyan helyen leszek, ahol egyetlen arcot sem ismerek majd. Mindenki totál új lesz. Tele lehetőségekkel. Csak lehetőségekkel. Egyetlen sztorit sem tudok majd róluk. Senki nem fog az idegeimre menni.

Lincoln odasétált a kerti asztalhoz, és leült Sam mellé.

– 36 órán át.

– Mit jelentsen ez?

– Hogy könnyű az idegeidre menni.

Sam felszegte az állát.

– Talán ez is meg fog változni. Én is totálisan megváltozom. Talán az új énem türelmes lesz.

– Talán – mondta Lincoln, és átölelte a lány vállát. Olyan törékenynek érezte, hogy szerette volna az egész valóját megölelni.

– Te nem érzed, Lincoln? Hogy minden megváltozik?

Lincoln szorosan magához ölelte.

– Minden azért nem.

LINCOLN AZÓTA már vagy egy tucatszor előbányászta ezt a füzetet. Mindig elővette, ha szakot váltott, vagy új kurzust vett fel, vagy megszerzett egy diplomát.

Mindig azt remélte, talál valamit a listán, amit addig nem vett észre, valami alapvető igazságot önmagával kapcsolatban, mankót arra vonatkozóan, hogy mihez is kéne kezdenie. Vagy mihez nem. Miért épp a 19-es pontnál rekedt meg az élete, ott, hogy „lefagyott számítógépek újraindítása”? Mert az összegubancolódott nyakláncok kigubancolásából nem lehet megélni?

Akkor miért nem a 29-esnél? Vagy akár a 27-esnél?

Valahányszor Lincoln a listát tanulmányozta, inkább Samre gondolt, nem pedig a karrierjére. Ezen az éjszakán sem jutott el az álláshirdetésekig, sem az iránytűs könyvig, sem a felállítandó tervig.

9. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda, 1999. 09. 01. 13:14

Tárgy: Van kedved kiruccanni ma este?

Muszáj elszabadulnom Mitchtől. Még mindig depressziós a sikeres fogamzásgátlás miatt.

Beth Jennifernek: Nem megy. Végre megnézem a Tágra zárt szemeket.

Jennifer Bethnek: Pfuj. Utálom Tom Cruise-t.

Beth Jennifernek: Én is. De a filmjei általában tetszenek.

Jennifer Bethnek: Nekem is… Talán mégsem utálom Tom Cruise-t. A rám nehezedő nyomást utálom, hogy vonzónak kéne látnom. Mert nem látom annak.

Beth Jennifernek: Senki nem látja annak. Csak az amerikai média próbálja erőltetni ezt a hazugságot. Tom Cruise és Julia Roberts.

Jennifer Bethnek: Miért, a férfiaknak nem tetszik Julia Roberts?

Beth Jennifernek: De nem ám. Ijesztőek a fogai.

Jennifer Bethnek: Jó tudni.

10. fejezet

AMIKOR LINCOLN csütörtök reggel felébredt, anyja épp a konyhaasztalra támaszkodva valami zöldcitrom színű festéket vakargatott egy szekrényfiókról. Az asztalon és a padlón mindenütt festékdarabkák hevertek. Anyja hajában is akadt néhány, és a vajtartóban is. Az ilyesmitől Eve-re általában rátört a migrén.

– Nem most festetted le ezt a szekrényt? – kérdezte Lincoln.

– De igen. – Lincoln anyja összehúzott szemmel nézegette a szekrényt.

– Akkor miért kaparod le?

– Elvileg „toszkán türkiznek” kellene lennie. Ez szerepelt a festék dobozán. De amit itt látsz, az nem „toszkán türkiz”, hanem zöldcitrom.

– És a színskálán toszkán türkizebbnek látszott?

– Hát persze. Mivel a neve toszkán türkiz, a skálán is olyan toszkán türkizesnek tűnt. De most nézd meg, tiszta zöldcitrom!

– Anya, kérdezhetek valamit?

– Persze. Sütöttem pitét, ott van a sütőben, a sonkaszósz mellett. Hozok neked. Mézet nem kérsz? Friss, és helyi méhek készítik. Tudtad, hogy mindig a helyi méhek méze a legegészségesebb?

– Ezen még nem gondolkodtam – felelte Lincoln, és próbálta leplezni a türelmetlenségét. – Anya, te vonzó férfinak látod Tom Cruise-t?

Lincoln anyja letette a festékkaparót, és úgy méregette Lincolnt, mintha azt próbálná eldönteni, hogy inkább „toszkán türkiz” vagy zöldcitrom színű-e.

– Miért, te vonzó férfinak látod Tom Cruise-t?

– Dehogyis, anya. Miért kérdezed? Te jó isten!

– És te miért kérdezed?

– Mindössze annyit akartam tudni, hogy szerinted Tom Cruise vonzó, vagy nem. Nem azt kérdeztem, hogy szerinted meleg vagyok-e. Szerinted, amúgy, meleg vagyok?

– Én ezt nem mondtam. Időnként eszembe jut, hogy lehet, hogy az vagy, de most nem ezt mondtam. Csak segíteni akartam.

– Miben akartál segíteni?

– Segíteni, ha most akarnád bejelenteni nekem. De nem vagy az. Azt mondtad, ugye? Hogy nem vagy az.

– Igen. Vagyis, nem vagyok az. Most komolyan, anya!

– Hát, Lincoln, lásd be, sok mindent megmagyarázna!

– Mit? Mit magyarázna meg?

– Azt, hogy miért nincs barátnőd. Hogy miért nincs barátnőd, kisfiam, már hosszú ideje. Sam óta, ugye? És, őszintén szólva, Samet is megmagyarázná.

– Mit magyarázna meg Samen?

– Hát, nem volt éppen nőies típus.

– Nagyon is az volt.

Lincoln anyja az orrát ráncolta, és vállat vont.

– Nekem fiúsnak tűnt. Melle se volt.

Lincoln a fejét fogta.

– De volt melle.

– Tényleg? – kérdezte az anyja semleges hangon. Úgy tudta kérdezni, hogy „tényleg?”, mintha nem is kérdés volna, hanem inkább számonkérés.

– Nem vagyok meleg.

– Persze, hogy nem.

– Csak azért akartam megkérdezni, hogy vonzónak találod-e Tom Cruise-t, mert én nem találom annak Julia Robertset, és azon tűnődtem, hogy nem az amerikai média próbálja-e erőltetni ezt a hazugságot.

– Te nem találod szépnek Julia Robertset? Hűha! Ez tényleg érdekes.

PÉNTEKEN LINCOLN későn ébredt. Még elkapta a Quantum Leap második felét, segített anyjának arrébb tolni a kanapét, aztán összefutott a nővérével a bevásárlóközpontban, hogy segítsen neki kiválasztani az új mobiltelefonját. Utána hot dogot ettek az éttermi részben, és Lincoln megmutatta Eve-nek a könyvtárból kivett könyvet.

– És merre mutat a te iránytűd?

– Délre – vágta rá Lincoln. Végül is délig aludt.

Eve annyira örült öccse előrelépésének, hogy mindenáron venni akart neki egy narancskoktélt. Aztán ráébredt, hogy Lincoln többet keres nála, úgyhogy inkább Lincolnt nyaggatta, hogy vegyen neki egyet.

Lincoln aznap éjjel a munkában úgy érezte, mintha valaki más nadrágját viselné. Egy nála soványabb valakiét. Nem kellett volna két hot dogot megennie. És mozognia kellene. Talán becsempészhetne valamit az irodájába, amivel erősíthet. Mi férne el a hátizsákjában? Súlyzók? Egy rugós comberősítő? Vagy az anyja felfújható jógalabdája?

Vacsorára vett három jókora doboz joghurtot az automatából, aztán órákon át Tetrist játszott a számítógépen. Talán becsempészhetné a PlayStationjét is. Lelki szemei előtt még mindig Tetris-kockák hullottak, amikor megnyitotta a Cápát.

11. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Péntek 1999. 09. 03. 13:14

Tárgy: Hétvége

Figyu, az e heti mozik mind kijöttek szerdán, úgyhogy ma este szabad vagyok, Chris pedig koncertezik. Még mindig szeretnél elszabadulni egy kicsit a depressziós férjedtől? Találkozhatnánk. Megnézhetnénk valami filmet, vagy ilyesmi!

Jennifer Bethnek: Filmet akarsz nézni, amikor végre nem kell filmet nézned? Én sem írok címlapsztorikat a szabadnapomon. (A nyelvtani hibák javításáról nem tudok leállni, és ezzel Mitch agyára megyek.)

Jó lenne moziba menni, de ma lesz a Vikingek első hazai meccse. Mitch már ki is készítette a kék-arany pólót, amit a szülinapomra vett. Egész este egy hideg, kemény padon ülök majd, és nézem, ahogy a férjem a Tequila és az Éljenek a jó vikingek című számokat vezényli. (És furamód élvezi is.)

Hé, miért nem jössz el te is? Gyere el a meccsre! Majd adok valami vikingcuccot. Mit szólnál egy szarvakkal felszerelt harisnyasapkához?

Beth Jennifernek: Hogy miért nem megyek? Talán mert még mindig túl menő vagyok ahhoz, hogy fúvószenészeket pesztráljak?

Nem is tudom… Lehet, hogy élvezném. Botrányosan szemeznék néhány szexi gimis sráccal.

Jennifer Bethnek: A gimis srácok csak a gimis csajok szemében tűnnek szexinek. Szerintem a termekben lévő világítás miatt. Mert igazából gebék és pattanásosak, és hatalmas a lábuk. Te miért nem mész el Chris koncertjére?

Beth Jennifernek: Újabban már nem járok. És tudom, hogy úgyis megkérdeznéd, miért, úgyhogy inkább elárulom.

Az egyetemen ki nem hagytam volna egyet sem. Vagy egy órán át festettem a szemem, aztán egy újabb órán át Chrisét. Korán lementem a klubba, segítettem a beállásban, aztán végighallgattam az első két bandát, és mindig baloldalt ültem, elöl, hogy ha felnéz gitározás közben, én legyek a látótere középpontjában. Mint Courtney Cox a Dancing in the Dark klipjében. Maga volt a nirvána. (A Nirvana előtti nirvána.)

Aztán elkezdtem dolgozni a kultúrarovatnál. Chris barátai kiszagolták, és koncertek közben odajöttek hozzám, hogy átadják a számaikról készült felvételeket, és úgy tettek, mintha irtó jó fejnek tartanának.

Aztán Stef és Chris összevesztek amiatt, hogy az újságnál dolgozom. ..

És különben is, hétvégenként este a legtöbbször dolgozom, tehát…

Egyszerűbb otthon maradni, és csak várni Chrisre.

Jennifer Bethnek: Hogyhogy összevesztek? És nem hiányzol Chrisnek a koncerteken? (Soha nem beszélsz az egyetemről. Most elképzellek a rocksztár totál beájult csajaként.)

Beth Jennifernek: Igenis beszélek az egyetemről. Vagy nem? Szerettem odajárni. Bárcsak visszamehetnék!

Amúgy, egy oltári nagy hülyeségen vesztek össze. Stef meg volt győződve róla, hogy sokkal jobb lenne a sajtójuk, ha én nem dolgoznék a Couriernél.

Jennifer Bethnek: Pfuj, utálom Stefet. Olyan, mint Yoko Ono, aki miatt felbomlott a Beatles. Különben pedig, soha nem beszélsz az egyetemről. Még azt sem tudom, hogyan találkoztatok Chrisszel.

Beth Jennifernek: Yoko Onóval kapcsolatban egyetértek. Stef viszont inkább Paul McCartney-nak képzeli magát. Pedig Paul McCartney egy jó lélek. És monogám.

Jennifer Bethnek: És lovag.

Beth Jennifernek: És állatjogi aktivista. Az egyetlen, amiben Steffel hasonlítanak, hogy mindketten szívnak. Amúgy tudod, hogyan találkoztam Chrisszel. A diákközpontban.

Jennifer Bethnek: „A diákközpontban.” Az nem a hogyan, hanem a hol. Konkrétan arra vagyok kíváncsi, hogy szerelem volt-e első látásra. Ki vett észre kit? Az egész szitura. És nem válaszoltál a kérdésemre: Nem hiányzol Chrisnek a koncerteken?

Beth Jennifernek: Őszintén, szerintem neki is jobb, ha nem figyelem, miközben játszik. A többiek a bandában mindannyian őrült szinglik. Én nem iszom sokat, nem szívok, és nem bírom ki, hogy ne kritizáljam a totál éretlen és szexista viselkedésüket. Feszélyezem őket.

Jennifer Bethnek: Azt hinné az ember, hogy a Sacajaweáról elnevezett együttes tagjai támogatják a szabadgondolkodó nőket.

Beth Jennifernek: Mindig ezt mondod.

Jennifer Bethnek: Nem igaz. Eddig egyszer mondtam, de olyan magvas gondolat, hogy muszáj néha megismételnem. (Én „Magvasnak” nevezném az együttesem, ha alapítanék egyet.)

Beth Jennifernek: Én inkább „Szánalmasnak”.

Amúgy kösz a meghívást, de nem megyek a meccsre, inkább nézek valami filmet. (Több gimis srác marad neked.) A Mátrixot játsszák az egydolláros moziban. És nagyon szeretek moziba menni a szabad estéimen. Pihentet. Nem érzem, hogy muszáj kritikusan néznem, sőt figyelnem sem muszáj.

A mozi után talán beugrom, és belehallgatok a Sacajawea koncertjébe. Miattad most úgy érzem, hogy nem vagyok jó társ.

Jennifer Bethnek: Fesd ki a szemed alaposan, és állj előre!

Beth Jennifernek: Nem is tudom, lehet, hogy jó ötlet.

12. fejezet

LINCOLNNAK A HÉTVÉGÉN kedve támadt kirúgni a hámból. De úgy tényleg.

Szombat esténként egyetemista kora óta általában szerepjátékot játszott ugyanazzal az öt-hat emberrel. Eve szerint emiatt nem tudott továbblépni az életben.

– Olyan, mintha direkt nem akarnál lányokkal találkozni.

– Ott is vannak lányok – vitatkozott Lincoln. Christine-re célzott, az egyetlen lányra, aki benne volt a csapatban. Az egyetem után egyből hozzáment Dave-hez, egy tagbaszakadt sráchoz, aki szeretett tömlöcmester lenni, és attól fogva mindig az ő nappalijukban játszottak.

Nem lehetne, hogy a szerepjátékos barátaiddal valami mást is csináljatok végre? – kérdezte Eve. – Például, nem mehetnétek el valahova, ahol mindannyian találkozhatnátok lányokkal?

– Nem nagyon – felelte Lincoln. – A többiek mind házasok. Kivéve Troyt. És azzal még Lincoln is tisztában volt, hogy Troy nem az a fajta fickó, akivel csajozni megy az ember. Troy azt hitte, hogy mindenki – de tényleg mindenki – a kedvenc sci-fi sorozatáról, a Babylon 5-ről szeret beszélgetni. Bozontos, sárga szakálla és fém keretes, matektanáros szemüvege volt, és bőrmellényben járt.

Eve-nek talán igaza volt. Tényleg nyitnia kéne.

Pénteken felhívta Troyt, hogy keressen helyette valakit, aki elviszi a szombati játékra. (Troy elvből ellenezte a saját autót.) Aztán felhívta Justint.

Justin épp az típus volt, akivel csajozni megy az ember. Lincoln és Justin együtt jártak középiskolába. Mindketten benne voltak az iskola golfcsapatában, egy pár voltak kémialaboron, és amikor Lincoln az egyetem második évében, azaz, aminek a másodiknak kellett volna lennie, átment a nebraskai egyetemre, egy kollégiumban laktak.

Justin egyből bevezette Lincolnt is kiterjedt baráti körébe. Egymás szobájában tengették az idejüket, videojátékokat játszottak, és borzalmas pizzákat rendeltek. Időnként eljártak a lányok tornaversenyére, vagy valahogy szereztek egy rekesz sört maguknak.

Justin barátai nem pont olyanok voltak, akiket Lincoln választott volna magának, de hálás volt nekik, amiért kérdés nélkül befogadták. Onnantól fogva Lincoln is baseballsapkában járt, és egyre jobban teljesített a „Sonic, a sündisznó” nevű videójátékban.

A következő évben a többiek kivettek egy lakást az egyetemi negyeden kívül, de Lincoln bent maradt a kollégiumban, mert az ösztöndíja fedezte az ottani költségeit. Azután már nem találkoztak annyit. Már vagy két éve nem beszélt Justinnal, és pont ennyi ideje nem járt szórakozóhelyen.

– A legendás Lincoln! Hé, haver! Mi a fene van veled, te elcseszett zseni?

– Csak a szokásos.

Lincoln a kórházban hívta fel Justint, aki a marketingosztályon dolgozott. Lincoln fel nem foghatta, miért kell egy kórháznak marketingosztály. Kinek marketingelnek? A betegeknek?

– Még mindig suliba jársz? – kérdezte Justin.

– Nem, végeztem… már megint. Visszajöttem a városba, és anyámnál lakom, de csak most.

– Üdv itthon, haver! Összefuthatnánk! Dumálnánk egyet. Őszintén, nekem sem ártana egy kis társaság. Megnősültél?

– A közelében sem vagyok.

– Akkor jó. Isten bizony, minden kurva haverom elhagyott. És most mitévő legyek, egyedül járjak szórakozni? Mint valami perverz? Jobb híján az öcsémmel járok bulizni, de baromira nem jó. Kölcsönkér, aztán mindig ő viszi el a csajt. Még van haja, a kis szemétnek.

– Ezért hívtalak – mondta Lincoln megkönnyebbülve, amiért nem kell magyarázkodnia. – Éjszaka általában dolgozom, úgyhogy nem egyszerű, de talán összefuthatnánk, mondjuk…

– Oké, haver. Holnap este dolgozol?

– Nem, a holnap este kiváló.

– Kilenckor felveszlek, oké? Még mindig ott lakik az anyád, ahol régen?

– Aha – mondta Lincoln, és elmosolyodott. – Ugyanott, ugyanabban a házban. Akkor kilenckor.

JUSTIN AKKORA TEREPJÁRÓVAL érkezett, amekkorát Lincoln még életében nem látott. Élénksárga színe volt, sötétített ablakai. Justin kihajolt a vezetőülés ablakán, és kikiabált:

– Gyerünk, haver, pattanj be mellém!

Hátul már ült három-négy srác, és Lincoln felismerni vélte köztük Justin öccsét. Hasonlított Justinra, csak kicsivel magasabb, frissebb kiadásban. Justin sem sokat változott a középiskola óta. Alacsony volt, a szeme körül redők, piszkosszőke haj. Szépen vasalt pólót viselt, menő farmert és makulátlan baseballsapkát. Annak idején a kollégiumban volt egy fura szerkentyűje, amivel tökéletesen be lehetett állítani a sapka simléderét.

– Azta, öregem! – mondta Justin nevetve. Cigivel a szájában is tudott beszélni és nevetni. – De rohadt rég láttalak!

– Sziasztok – mondta Lincoln, de nem lehetett hallani a kocsiból üvöltő zenétől. A Guns N’ Roses Welcome to the Jungle című száma szólt. Lincoln nem látta a hangfalakat, de olyan volt, mintha alatta dübörögnének.

– Mi? – ordította Justin, és az ablakon kihajolva kifújta a füstöt. Rendes volt ilyen szempontból. Ha valaki szemben ült vele az asztalnál, mindig hátrafújta a füstöt.

– Hol vannak a hangszórók? Az ülés alatt?

– Naná, hogy ott. Kurva vagány, mi? Olyan, mintha a seggedből szólna Axl Rose!

– Azt te csak szeretnéd! – kiabálta valaki a hátsó ülésről. Három hátsó ülés volt. Justin feltartotta a középső ujját, és úgy folytatta:

– Ne is törődj ezekkel a seggfejekkel! Őket is hoznom kellett, mert én vagyok a soros sofőr. De nem fognak bezavarni, ők majd a gyerekosztályon maradnak.

– Semmi gáz – mondta Lincoln.

– Mi van?

– Semmi gáz.

Lincoln nem bánta, hogy a többiek is velük tartanak, nem volt mit elrontaniuk.

A külvárosba mentek, az egyik bevásárlóközponthoz, és megálltak az Acélgitár nevű hely előtt.

– Itt nem countryt játszanak? – kérdezte Lincoln.

– Régen azt játszottak, amikor még táncoltak rá az emberek. Most már csak heti egyszer megy az a szar. Azt hiszem, csütörtökönként.

– És mi megy a többi napon?

– A szokásos. Ide járnak a csajok, úgyhogy mi is idejövünk.

A hely már zsúfolásig megtelt. Középen táncoltak, hangos hip-hop zene szólt. A legszörnyűbb dübörgős, luxuskocsikról üvöltős hip-hop. Justin talált egy magasított asztalt a táncolók mellett, és odaintette az egyik pincérnőt, akinek a vállán tölténytartó volt, benne felespoharak. Az övéről borzasztóan nehéznek tűnő üvegek lógtak.

– Két Jägermeistert kérünk! – mondta Justin. – Köszi!

Az egyik felespoharat Lincoln felé tolta, a másikat a magasba emelte.

– Igyunk rád, Lincoln! A diplomás emberre!

Koccintottak, és Lincoln sikeresen lehajtotta az italt.

– Azt hittem, te vagy a sofőr.

– Az is vagyok – felelte Justin, és rágyújtott.

– Azt hittem, ez az jelenti, hogy nem iszol.

– Nem, ez azt jelenti, hogy nem rúgok be. Vagy korán berúgok, hogy még kijózanodjak…

És Justin már rendelte is a következő kört, és végigpásztázta a bárt.

Hatalmas, barlangszerű hely volt, és mindent feketére festettek. Füstgép is volt valahol, és mindenütt fekete lámpák. A táncparkett fölött egy drágának látszó fém gitárszobor lógott a sötétben.

Tényleg sok csaj volt itt. A legtöbben vagy egyedül táncoltak, vagy a barátaikkal. Középen egy lánybúcsús társaság táncolt, körben állva. Szörnyű volt a zene, mindenki csak bólogatott meg himbálta magát. A lányok mintha ugyanazt a szomorú történetet hallgatták volna. „Igen, igen, igen, borzasztó, igen, igen, igen.”

Néhány lány felmászott a táncparkett mögött lévő fekete emelvényre, amit zölden villogó lámpák sora világított meg. Összetolták a csípőjüket, meglovagolták egymás combját, és pucsítottak. Kellemetlenül izgató volt nézni őket. Mint egy nyilvános vécében maszturbálni.

Justin is őket nézte.

– Micsoda kis dögök – mondta fejcsóválva. – Amikor még mi jártunk ide, a lányok a fiúkkal sem táncoltak így.

Aztán az ajtó melletti asztal felé mutatott:

– Odanézz! Azok a csajok valók nekünk. Annyi önbecsülésük van, hogy ne végezzenek itt párzó mozgást, de annyi nincs, hogy visszautasítsanak egy italt.

Justin már el is indult feléjük, úgyhogy Lincoln követte. Megálltak az asztalnál, ahol két nő ült, és a zenére bólogattak. Lincoln ebben a fényben nem tudta volna kitalálni a korukat. Még megkülönböztetni is nehéz volt őket. Aránylag fiatal, szőkés lányok voltak, egyforma szombat esti szerelésben: pántos póló, halvány rózsaszín melltartópánt, vállig érő, kusza haj és halványbézs rúzs,

– Sziasztok, lányok, nem baj, ha ideülünk hozzátok? – kérdezte Justin. – Lincoln, a barátom fizet nekünk valamit.

A lányok mosolyogva elvették a székről kis fekete hátizsákjaikat. Lincoln leült arra a székre, amit Justin üresen hagyott, és rámosolygott a közelebb ülő lányra. Különös módon nem izgult. A hely maga, és ez a lány is annyira különbözött minden mástól az életében, hogy nem tűntek valóságosnak. Mindenképp kevésbé tűntek annak, mint azok a nők, akik, úgy érezte, kitérnek előle a járdán és a folyosókon. Ráadásul ott volt Justin, aki irányította a helyzetet, megtörte a jeget, és megrendelte az italt.

De mi ez a Jäger-mánia Justinnál? Hány felest is ivott meg vele eddig? Kettőt? Hármat? Legalább hármat.

– Lisa vagyok – mondta az egyik lány, és kinyújtotta kicsi, manikűrözött kezét.

– Lincoln. Kérsz valamit?

– A barátod már rendelt.

– Ja, oké, rendben …

– Nincs egy szál cigid?

– Bocs, de nem cigizek.

– Nem baj. Én sem. Vagyis, igen, de csak ha bulizom, vagy ilyesmi. Utálom a szagát. De ha már így is, úgy is füstszagom lesz, akkor akár rá is gyújthatok.

– A barátomnak van cigije… – Lincoln Justinhoz fordult, aki már a táncparkett felé vezette a másik lányt. A fenébe. Lincolnnak semmi kedve nem volt táncolni.

– Nem érdekes – mondta Lisa.

– Szeretnél táncolni? – kérdezte Lincoln.

– Talán. És te?

– Én egyáltalán nem. Nem baj?

– Dehogyis. Ott úgysem tudnánk beszélgetni.

Lincoln izgulni kezdett. Justin magával vitte az este lendületét a táncparkettre.

– Szóval, mivel foglalkozol? – kérdezte a lányt.

– Fogászati asszisztens vagyok. És te?

– Számítástechnikus.

A lány mosolyogva bólintott.

– Számítástechnikus. Az klassz – mondta, de a tekintete másfelé kalandozott. Megitták az italukat, Lincoln rendelt egy következőt, hogy valamivel elfoglalja magát. Kár, hogy nem vacsorázott. Kár, hogy a hely már nem countrybár, mert ott mindig van mogyoró. Vagy csak a filmekben, hogy a színészek kezdjenek valamit a kezükkel?

Lisa a poháralátétjét tépkedte, és suttogva énekelgette a számokat. Lincoln azon gondolkodott, hogy odébbáll, hogy a lány másokkal is próbálkozhasson. Mert lett volna esélye. Csinos volt… feltehetőleg. Ebben a zöld és fekete fényben úgy nézett ki, mint akit egy hete összevertek. De mindenki más is.

– Nem a legjobb találkahely – mondta Lincoln.

– Mi? – kérdezte Lisa előrehajolva.

– Nem a legjobb találkahely – ismételte meg Lincoln hangosukban.

Lisa egy kis szívószálon át iszogatta az italát. Abbahagyta, de a szívószál még a szájában volt, és úgy nézett Lincolnra, mintha próbálná eldönteni, hogy most azonnal távozzon az asztaltól, vagy várja meg a barátnőjét. Lehet, hogy sokáig kell várnia. Justin és a másik lány félrehúzódtak az egyik sarokba. Amikor a fénycsóva körbejárt, Lincoln látta őket csókolózni. Justin kezében még mindig ott volt a meggyújtott cigaretta, és egy üveg sör.

– Bocs – mondta Lincoln. – Nem azt akartam mondani, hogy veled nem volt jó találkozni, hanem azt, hogy senkivel se lenne jó. – Lisa még mindig összehúzta a szemét. – Neked tetszik ez a hely? – kérdezte Lincoln.

– Elmegy – felelte a lány vállvonogatva. – Olyan, mint az összes többi.

– Pontosan. Az összes szörnyű.

– Mennyit ittál? – kérdezte Lisa. – Te is amolyan szomorú részeg vagy?

– Nem tudom. Nem rúgok be túl gyakran. De itt muszáj elszomorodni.

– Én nem szomorodtam el.

– Akkor nem figyelsz eléggé – mondta Lincoln, miközben próbálta túlharsogni a zenét. Így még dühösnek is hangzott. – Nézz már körül! Hallod ezt a zenét?

– Nem tetszik a rap? Csütörtökönként country megy.

– Nem erről van szó – felelte Lincoln, és megrázta a fejét. – Nem a zenével van a baj. Te is azért jöttél ide, hogy megismerkedj valakivel. Egy sráccal, nem?

– De.

– Vagy akár az igazival, ugye?

Lisa az italára meredt.

– Igen.

– Szóval, ha arra a fickóra gondolsz, akiről, ugye, mindketten tudjuk, hogy nem én vagyok, amikor tehát az igazival való találkozásra gondolsz, ilyen hely jut az eszedbe? Egy ilyen visszataszító hely? Ahol ekkora zaj van? Azt akarod, hogy Jägermeister- és cigibűzt árasszon? Olyan számra akarsz táncolni vele, ami sztriptíztáncosokról szól?

A lány körbenézett, és megint vállat volt.

– Talán igen.

– Talán igen? Nem, egyáltalán nem.

– Ne te mondd meg, hogy mit akarok! – mondta Lisa, és közben a barátnője táskájában kutatott cigi után.

– Igazad van, bocs.

Lisa talált egy cigit, és a szájába vette. Ott lógott, de nem gyújtotta meg.

– Hol máshol kéne találkoznom valakivel? – kérdezte Lisa, és táncolókat nézegette. – Talán egy parkban?

– Egy park jó lenne – mondta Lincoln. – Belépti díjat fizetnék, ha lenne egy park, ahol ismerkedni lehet.

– Ilyen eseményeket anyám templomában szerveznek. – Lisa megint belekotort a barátnője táskájába. – Szerintem, ha találkoznék valakivel, tudod, az igazival, nem törődnék vele, hol vagyok, vagy hogy milyen szaga van. Egyszerűen örülnék… Nézd, jó volt veled beszélgetni – mondta, és felállt de most megyek tüzet keresni.

– Öö… aha, oké… – Lincoln fel akart állni, de a fejét beütötte egy Bud Light neonfénybe, és visszaült. – Veled is jó volt.

Úgy érezte, még egyszer bocsánatot kellene kérnie, mégsem tette. És nem is nézett a lány után.

EGY ÓRA MÚLVA, amikor Justin visszatért, Lincoln még mindig az asztalnál ült.

– Öregem, megtennél egy szívességet? Túl benyomtam ahhoz, hogy vezessek. Hazavinnéd a kocsim?

– Öhm, nem hiszem, hogy…

– Naaa, légyszi – könyörgött Justin, és a kocsikulcsot az asztalra hajította. – Én Denához megyek.

– Na és mi lesz a többiekkel, az öcséddel…

– Szerintem ők már elhúztak.

– Tessék?

Majd holnap elmegyek a kocsiért. Hagyd a kulcsot a lábtörlő alatt, és zárd be az ajtót!

– Tényleg nem jó ötlet, hogy… – Lincoln felkapta a kulcsot, és megpróbálta visszaadni Justinnak. De ő addigra eltűnt.

EVE A KONYHAASZTALNÁL ült, amikor másnap délután Lincoln felébredt. Az éjszakát Justin kocsijának hátsó ülésén töltötte, aztán valamikor hajnaltájban hazavezetett. Elaludta a nyakát, a szájában medvecukor és savanyú hús íze keveredett.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezte a nővérét.

– Jó reggelt, hétalvó. Áthoztam a fiúkat, hogy játsszanak anyával egy kicsit.

Lincoln körülnézett a konyhában, aztán lerogyott a nővére melletti székre.

– Hátul vannak, a kertben, várat építenek. Találsz egy kis tojásos tekercset a tűzhelyen. És sült rizst. Éhes vagy?

Lincoln bólintott, de nem mozdult. Már azon tűnődött, mi mindent fog csinálni, mihelyt elég energiája lesz, hogy újra felálljon. Először is, visszafekszik az ágyba.

– Jesszusom – mondta a nővére, és felállt, hogy szedjen Lincoln tányérjára. – Jó kis éjszakád lehetett.

Ahogy ott állt a tűzhely előtt, Eve az anyjuk fiatalabb kiadásának látszott. Egy öregebbik fiatalabb kiadásnak. A harminchat éves Eve úgy nézett ki, mint az anyjuk negyvenöt évesen.

– A felelősség ráncosít – mondogatta Eve, amikor az anyjuk hallótávolságon kívül volt.

– Eve olyan fáradtnak tűnik – mondogatta az anyjuk, amikor Eve volt hallótávolságon kívül.

– Anya szerint hét után értél haza – mondta Eve, miközben odaadta Lincolnnak a tányért. – Amúgy, jól fel van paprikázva.

– Miért van felpaprikázva?

– Mert nem telefonáltál. Mert fél éjszaka fent volt, és rád várt.

Lincoln evett egy falatot, és figyelte, hogy megbocsátott-e már a gyomra a történtekért.

– Mi van ebben a tojástekercsben?

– Kecskesajt, azt hiszem, és talán lazac.

– Finom.

– Tudom. Megettem vagy négyet. Na, ne beszélj mellé, mondd el, hol voltál egész éjjel!

– Egy bárban, Justinnal.

– Megismerkedtél valakivel?

– Szigorúan véve? – kérdezte tele szájjal. – Igen.

– Egy lánnyal voltál az éjjel?

– Nem. Részegen aludtam Justin kocsijának hátsó ülésén. Ott áll még egy sárga terepjáró a felhajtónkon?

– Nem.

Eve csalódottnak tűnt.

– Miért nézel így rám? – Lincoln máris jobban érezte magát. Talán le is zuhanyozik, mielőtt visszafekszik az ágyba. – Jobban szeretnéd, ha azt mondanám, hogy megfektettem egy szűz lányt, akivel az Acélgitárban találkoztam?

– Egy countrybárba mentél?

– Csak csütörtök este játszanak countryt.

– Mindegy. – Eve elvett egyet Lincoln tojástekercsei közül. – Azt szívesebben hallanám, hogy találkoztál egy lánnyal az Acélgitárban, és egész éjjel beszélgettetek.

– Oké – mondta Lincoln, és felkelt, hogy vegyen még a tojástekercsből –, legközelebb ezt mondom.

13. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 09- 06. 10:14

Tárgy: Éljenek a jó Vikingek!

Tudom, hogy csak úgy falod a sportrovatot, úgyhogy valószínűleg mar értesültél róla, hogy péntek este az Északi Vikingek elgatyázták a Délkeleti Nyuszikat. Az az egyetlen részlet hiányzik a cikkünkből, hogy a Vikingek védvonala mennyire felélénkült, amikor a rezes banda rázendített a Whoomp! There it is!-re. Nem akármit hagytál ki.

Beth Jennifernek:

1. Miért neveznek el minden iskolát ebben a városban valamilyen égtájról? Szerinted fájna a városvezetésnek, ha mondjuk John F. Kennedyről, vagy Abraham Lincolnról, vagy Butrosz Butrosz-Gáliról neveznének el végre egyet?

2. Mitch még mindig ezt a szar kilencvenes évekbeli popot nyomja? Nem égő ez már?

Jennifer Bethnek: Meccseken nem. Különben is, a kölykök imádják. Annyira édesek, a tubások nyomják a Whoomp!-ot. A te hétvégéd hogy alakult? Elmentél Chris koncertjére? Az ő bandája nem játszott kilencvenes évekbeli popot?

Beth Jennifernek: Hallanod kéne Chris gitárszólóját a Tootvee Rollban! Amúgy jó hétvégém volt. Tényleg beugrottam a Sacajawea-koncertre, és ott ragadtam. Van néhány új számuk, .unit még nem hallottam.

Jennifer Bethnek: Nem lepődött meg Chris, amikor meglátott?

Beth Jennifernek: Ugyan!

Jennifer Bethnek: Mi az, hogy „ugyan”? Mit titokzatoskodsz? Azt sem értem, hogy miért nem árulod el, hogyan találkoztatok. Biztos volt valami botrányos benne. Nős volt? Rokonok vagytok?

Beth Jennifernek: Igen, és igen.

Jennifer Bethnek: Tessék. Már megint titokzatoskodsz.

Beth Jennifernek: Bocs, de… tudom, hogy érzel Chrisszel kapcsolatban. (Tudom, hogy mindenki így érez.) És kissé fura volna, ha csöpögős, romantikus sztorikat mesélnék róla. Megvetnél érte.

Jennifer Bethnek: Miért, hogyan érzek? És ki az a mindenki?

Beth Jennifernek: Nem kedveled. A mindenki pedig mindenki. A szüleim, a tesóim. Ja, és te!

Jennifer Bethnek: Ez nem szép tőled. Kedvelem Christ.

Beth Jennifernek: De úgy gondolod, hogy jobbat is találnék.

Jennifer Bethnek: Ez így nem igaz. A barátnőm vagy, és azt szeretném, ha boldog lennél. De nem vagy az. Én pedig kíváncsi vagyok, mi tesz boldogtalanná. És szerintem sokszor Chris.

Beth Jennifernek: Téged meg sokszor Mitch.

Jennifer Bethnek: Ez igaz.

Beth Jennifernek: És most az jön, hogy: „De..

Jennifer Bethnek: Bocsi. Nem szeretném, ha úgy éreznéd, hogy nem mondhatsz el nekem mindent Chrisszel kapcsolatban, mert ömlengős, romantikus vagy akármi más. Én mindent elmesélek neked, és annyira jó, hogy van kinek elmesélni.

Ráadásul, ha elmondanád az ömlengős, romantikus dolgokat is Chrisszel kapcsolatban, megérteném, miért viselsz el tőle olyasmit, amitől tényleg az eszem megáll.

Beth Jennifernek: Igazad lehet.

Jennifer Bethnek: Tehát?

Beth Jennifernek: Mi tehát?

Jennifer Bethnek: Mesélj már valami ömlengős, romantikusat! Mondd el, hogy találkoztatok! Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy családi összejövetel, ahol találkoztam egy nős sráccal…

Beth Jennifernek: Nem muszáj szeretned a pasimat ahhoz, hogy barátnők maradjunk. Elég, ha engem szeretsz.

Jennifer Bethnek: De én őt is szeretni akarom.

Beth Jennifernek: Nem kellett volna azt mondanom, hogy Mitch boldogtalanná tesz. Én kedvelem Mitchet. Bocsi.

Jennifer Bethnek: Semmi baj. Igazad volt. Én is haragszom rá néha, és te mégsem haragszol rá ezért.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy családi összejövetel…

Beth Jennifernek: Oké. Szóval, a diákközpontban találkoztunk Chrisszel.

Jennifer Bethnek: Na, ne mondd!

Beth Jennifernek: Mindig ott tanultunk a fél tízes és a fél tizenkettes óráink között. Már korábban is láttam a suli környéken. Állandóan sárga pólóban volt, és óriási fülhallgató volt a fülen, az a fajta, ami azt sugallja, „Nem érdekel a ruhatáram, lehet, hogy nem fésülködtem, talán nem is mosakodtam, de a zene, az nekem szent.” Most fogadjunk, hogy az eszed megáll!

Jennifer Bethnek: Dehogyis. Imádom, amikor mesélsz, folytasd!

Beth Jennifernek: Tehát, már korábban is felfigyeltem rá. Olyan Eddie Vedder-haja volt, vörös és kócos. Veszettül sovány volt (sokkal soványabb, mint most), és állandóan karikás volt a szeme, mintha túl vagány volna ahhoz, hogy egyen és aludjon.

Álmodozónak képzeltem, és a Fejhallgatós Srácnak hívtam magamban. Nem akartam elhinni, amikor rájöttem, hogy egyszerre tanulunk a diákközpontban.

Vagyis, én tanultam, ő meg előhúzott egy könyvet a zsebéből, és olvasott. De soha nem tankönyvet. Néha csak ült ott, csukott szemmel, zenét hallgatott, a lába szanaszéjjel. Tisztátalan gondolatokat ébresztett bennem.

Jennifer Bethnek: Nehogy azt hidd, hogy beérem azzal, hogy tisztátalan gondolatokat ébresztett benned! Gyerünk tovább!

Beth Jennifernek: Nem lehet. Átjött Pam. Bezárják az egyik régi mozit. Az Indian Hillst. Pedig ott van az egyik utolsó régi cinerama vászon az országban. Nem hiszem el, hogy be akarják zárni. (Ott láttam mind a négy Star Wars-filmet. Muszáj ott befejeznem a sorozatot, a fenébe is.) Pam azt szeretné, ha reggelre előrukkolnék egy sztorival. Tehát, szorít a határidő. Mint egy igazi riportert. Nincs időm a szerelmi történetekre.

Jennifer Bethnek: Oké, mehetsz. Most az egyszer megbocsátok. De egyszer végig kell mondanod a sztorit!

Beth Jennifernek: Megígérem.

14. fejezet

LINCOLNNAK ESZE ÁGÁBAN SEM VOLT figyelmeztetést küldeni Jennifer Scribner-Snydernek és Beth Fremontnak. Kénytelen volt most már bevallani magának. Esze ágában sem volt figyelmeztetést küldeni nekik. Mert kedvelte őket. Mert úgy gondolta, hogy jópofa lányok, értelmesek és viccesek. Nagyon is viccesek, Lincoln sokszor hangosan nevetett az íróasztalánál, amikor a levelezésüket olvasta. Tetszett neki, ahogy ugratják egymást, ugyanakkor aggódnak a másikért. Szerette volna, ha neki is akad egy olyan barátja, akivel így beszélgethet.

Tehát döntött. Nem küld nekik figyelmeztetést. Oké, ez eddig rendben.

Ergo. Tehát. Szóval… Gyakorlatilag nincs további oka vagy erkölcsi indoka rá, hogy olvassa a levelezésüket.

Lincoln mindig azzal nyugtatta magát, hogy addig nincs semmi baj a munkájával (vagyis azzal, hogy profi kukkoló), amíg nem lesz belőle voyeur. Azaz, amíg el nem kezdi élvezni a kukkolást.

Most azonban élvezni kezdte. Azon kapta magát, hogy reméli, Beth és Jennifer üzenetei fennakadnak a szűrőn, és elmosolyodott, amikor megpillantotta a nevüket a Cápa mappájában. Unalmasabb éjszakákon kétszer is elolvasta a levelezésüket.

Egyszer-kétszer az is eszébe jutott, hogy bármikor megnyithatná a személyes mappájukat, és akármelyik levelüket elolvashatná, ha akarná.

Nem mintha akarná. Nem mintha bármikor is megtenné. Az már tényleg bizarr lenne.

Bár, már ez is épp elég bizarr.

Mától fogva nem olvassa el az üzeneteiket, döntötte el. Ha úgysem küld nekik figyelmeztetést, nem is olvashatja őket.

Így lesz, határozta el magát, kész, befejeztem.

15. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Kedd, 1999. 09. 07. 9:56

Tárgy: Jó kis cikk

Ráadásul a címoldalon. Láthatóan nem indultál még el a lejtőn!

Beth Jennifernek: Köszi. Tök izgalmas volt megint a hírszerkesztőkkel dolgozni. Ott mindenki olyan aktív. Úgy éreztem magam köztük, mint Lois Lane.

Jennifer Bethnek: Általában meg inkább Roger Ebertnek érzed magad, nem? Tudod, ki írt a cikkedhez címsort?

Beth Jennifernek: Most, hogy mondod, nem is volt rossz. Sőt, kimondottan magvas volt. Chuck lehetett.

Jennifer Bethnek: Ha-ha.

Beth Jennifernek: Jó kis csapatot alkotunk mi ketten. Össze kéne állnunk, és… alapítani egy újságot, vagy ilyesmi.

Jennifer Bethnek: Mitch reggeli közben olvasta a cikkedet, és jól felment benne a pumpa. Imádja azt a mozit. Hatszor látta ott a Kincsvadászokat. (Hetedikben a barátnője odavolt Corey Feldmanért.) Mitch szerint panorámavetítéssel minden film jól mutat.

Beth Jennifernek:

1. Mitchnek már hetedikben volt barátnője? Nagy játékos.

2. Remélem, nem azt akarta ezzel mondani, hogy a Kincsvadászok rossz film. Imádom Martha Plimptont, Corey Feldman pedig zseniális. Nem érdemli meg, hogy folyton kifigurázzák. Láttad az Állj mellém!-et? Az Ami sok, az sokkot? A róka és a kutyát!

5. Tetszik, ahogy az újság fölött összebújtok reggelinél. Olyan otthonos.

Jennifer Bethnek: Pedig a ma reggel éppen nem volt az. A legkevésbé sem. A Belföld-rovatot olvastam, és volt benne egy anya, akit a fia megkötözött, mert nem kapott PlayStationt. Én meg azt találtam mondani, hogy „Jesszusom, még egy ok, hogy ne legyen gyerekünk!” Mitch erre felhorkant (de tényleg, felhorkant), és azt kérdezte: „Valami listát is vezetsz az okokról? Hogy miért ne legyen gyerekünk?”

Mondtam neki, hogy ne legyen már olyan izé. Mire ő: „Te ne legyél izé. Tudom, hogy nem szeretnél még gyereket, de nem kell állandóan az orrom alá dörgölni.”

„Hova dörgölni? – kérdeztem. – Mi bajod?”

De ő csak azt mondta, hogy fáradt, és felejtsem el az egészet. „Szeretlek”, mondta, „megyek dolgozni”. Megkértem, hogy ne úgy mondja, mintha csak azért mondaná, hogy végre felállhasson az asztaltól. Miért, kérdezte, jobb lenne, ha anélkül indulna el, hogy azt mondta volna, „szeretlek”?

Mire én: „Az lenne jobb, ha azért mondanád, hogy szeretsz, mert már úgy túlcsordul benned a szeretet, hogy nem bírod magadban tartani. Az lenne jobb, ha nem dühösen indulnál el.”

Mire ő azt mondta, nem rám dühös, hanem a helyzetre. A gyerekhelyzetre. Azaz a gyerektelenség-helyzetre.

Csakhogy a gyerektelenség-helyzet én vagyok. Úgyhogy meg is mondtam neki: „Rám vagy dühös.”

„Rendben – mondta –, rád vagyok dühös. De szeretlek. Most pedig mennem kell dolgozni. Szevasz.”

Aztán azon kezdtem aggódni, hogy munkába menet karambolozik, én pedig egész életemben azon sírok majd, hogy miért nem mondtam neki, „én is szeretlek”.

Aztán csak azért sem vettem be a folsavat reggeli után, hogy mindkettőnkkel jól kiszúrjak.

Beth Jennifernek: Mikor kezdtél folsavat szedni?

Jennifer Bethnek: Az utolsó terhességi riadalmam után. Úgy gondoltam, így legalább eggyel kevesebb dolog miatt kell majd aggódnom. Szerinted felhívjam Mitchet, hogy bocsánatot kérjek?

Beth Jennifernek: Igen.

Jennifer Bethnek: De nincs kedvem. Ő kezdte az egészet.

Beth Jennifernek: Lehet, hogy a terhességi szorongásod kezd az idegeire menni.

Jennifer Bethnek: Tudom. Nem is hibáztatom érte. Csak az a baj, hogy nem vagyok túl jó bocsánatkérésben. Végül mindig csak tetézem a bajt. Bocsánatot kérek, összevissza mézesmázaskodok, aztán megbocsát, én meg csak azért is kijelentem: „De akkor is te kezdted.”

Beth Jennifernek: Ne, ez borzalmas! Ilyet csak az anyád mondana.

Jennifer Bethnek: Pontosan, legalább milliószor mondta is. Örököltem tőle. Genetikailag rossz természet vagyok.

És ha már anyámnál tartunk, voltam olyan hülye, hogy elmeséltem neki, Mitchcsel veszekszünk a gyerekkérdésen. Ő erre sóhajtott egyet (Hallottad már anyámat sóhajtani? Olyan, mint amikor leereszt egy lufi), és azt mondta: „Na, így kezdődik. Jobb, ha vigyázol!”

Hogy mi kezdődik így? Hát a válás, természetesen. Mert szerinte azt is örököltem tőle, a tökéletes fogsorommal és a szörnyű bocsánatkéréseimmel együtt. Ő most kivár. Fogpiszkálóval szurkálja a házasságomat. Már majdnem oda!

Úgyhogy én erre: „Tényleg, anya? Veszekedéssel kezdődik? Én meg már azt hittem, a harmadikos tanítónőmmel.”

(Mert az ő válása, ugye, a tanítónőmmel kezdődött. Bár amellett is lehet érvelni, hogy a kényszerházassággal kezdődött, és apám viszonya Mrs. Grandyvel inkább csak tünet volt, nem maga a betegség.)

Szóval ez után az epés megjegyzésem után veszekedni kezdtünk, és további borzalmas dolgokat vágtam a fejéhez, mire ő: „Mondhatsz, amit csak akarsz, Jennifer, mindketten tudjuk, kinek kell majd összekaparnia téged, ha a fejedre omlik az egész.”

Erre én letettem a telefont, Mitch pedig – aki csak úgy betévedt a szobába, és gőze sem volt, min veszekszünk – azt mondta: „Ne beszélj már vele így! Mégiscsak az anyád’.’

Én meg nem vághattam rá, hogy „Szerinte elhagysz majd engem, és ő máris a te oldaladon áll.” Úgyhogy csak vágtam egy pofát.

Aztán vasárnap megint felhívott az anyám, és úgy tett, mintha mi sem történt volna. Megkért, hogy vigyem el a bevásárlóközpontba, és rám erőszakolt egy piros pulcsit a Searsben, amit úgyis nekem kell majd kifizetnem, ha majd elfogy a pénz a Sears kártyájáról.

Beth Jennifernek: Ez a pulcsi volt ma rajtad? A Searsben vetted? Nagyon cuki.

Jennifer Bethnek: Ne tereld el a szót! (Amúgy, köszi. Szerintem is.)

Beth Jennifernek: Anyád tiszta lökött. A te házasságod egyáltalán nem olyan, mint az övé volt. És az életed is teljesen más. Mire ő annyi idős volt, mint most te, ő már rég elvált, és volt egy tízéves gyereke.

Jennifer Bethnek: Tudom, de anyám mindennek a rossz oldalát látja. Szerinte én későn érő típus vagyok, és túl sokáig totojázok azzal, hogy elszúrjam az életemet, pedig neki lassan elfogy a türelme.

Emlékszem, miután betöltöttem a tizennyolcat – ő akkor szült engem –, arra gondoltam: „Hála az égnek, sikerült, lassan tizenkilenc éves vagyok, és még nem estem teherbe.” Mintha egyáltalán felmerült volna a lehetősége. Tizenkilenc évesen még csak nem is csókolóztam.

Beth Jennifernek: Tényleg? Hány évesen csókolóztál először?

Jennifer Bethnek: Húsz. Szánalmas. A fiúk nem szeretnek kövér lányokkal csókolózni.

Beth Jennifernek: Ez nem igaz. Nézd meg a Jerry Springer Show-t, na és ott van Clinton elnök…

Jennifer Bethnek: Pontosítok: Akikkel én szerettem volna csókolózni, azok nem akartak kövér lányokkal.

Beth Jennifernek: Fogadni mernék, hogy esélyt sem adtál senkinek. Mitch szerint gyakorlatilag bottal próbáltad elkergetni.

Jennifer Bethnek: Meg akartam menteni.

Beth Jennifernek: És hogy sikerült végül becserkésznie?

Jennifer Bethnek: Egyszerűen nem hagyott békén. Folyton beült mögém költészetórán, és kérdezgetett, hogy kivel ebédelek. Mintha más vágyam se lenne, mint hogy ez az izmos, szőke pasi nézze, ahogy eszem.

Beth Jennifernek: Szinte látom magam előtt. Egy szexi, vidéki fiú, duzzadó deltákkal… szűk Wranglerben és olyan baseballsapkában, amit ingyen osztogatnak a farmszövetkezeteknél. Emlékszel azokra a lökhárítómatricákra az egyetemen, amiken az állt: „Húzzad fel a Wranglerod, rád mozdulnak a csajok!”?

Jennifer Bethnek: Igen. Éppen az ilyen emlékek miatt kívánom, hogy bárcsak máshova jártam volna egyetemre. Valahova Philadelphiába vagy New Jersey-be.

Beth Jennifernek: Pedig ha New Jersey-be jártál volna, nem találkoztál volna Mitchcsel. Nem dolgoznál itt. És engem sem ismernél.

Jennifer Bethnek: Mitch szerint meg volt írva, hogy találkozik velem. Szerinte, ha visszamehetnék az időben, és újrakezdhetném az életem, végül akkor is hozzá mennék feleségül.

Beth Jennifernek: Látod, Mitch a legkevésbé sem olyan, mint az apád. Mitch egy fantasztikus pasi. Bárcsak barátok lettünk volna mi ketten az egyetemen! Miért nem voltunk?

Jennifer Bethnek: Biztos, mert kövér voltam.

Beth Jennifernek: De hülye vagy! Inkább mert túlságosan lekötött, hogy Chris barátnője vagyok, és nem volt időm barátkozni.

Jennifer Bethnek: Vagy, mert én túl sokat dolgoztam a Dailynél. Nem is találkoztam olyanokkal, akik nem újságírásszakra jártak, amíg el nem kezdtem Mitch rezesbandájával lógni.

Beth Jennifernek: Csakhogy én is újságírásszakos voltam. Csak épp nem jártam órákra, annyira lefoglalt a szerelem. Még az egyetemi újságnál sem dolgoztam.

Jennifer Bethnek: Semmit sem veszítettél, nekem elhiheted. Egy viperafészek volt. Iszákosok viperafészke.

Most viszont… itt vagyunk, és a suliról beszélgetünk. Nekem épp nincs mit szerkesztenem, te pedig egy frenetikus címlapsztori sikerében fürdőzöl…

Ideális időzítés, hogy befejezd végre Beth meghódításának történetét.

Beth Jennifernek: Ami inkább Chris meghódításának a története.

Jennifer Bethnek: A fejhallgatós srác meghódításának a történetét. Annyit tudunk, hogy sárga pulcsiban van, kezében könyv. Neked meg tisztátalan gondolatok járnak a fejedben.

Beth Jennifernek: Köhm, köhm. Szóval, ott voltunk a diákközpontban. Ő mindig a sarokban ült. Én meg mindig egy sorral előtte, három székkel arrébb. Rászoktam, hogy korábban leléplek a 9:30-as órámról, hogy legyen időm rendbe szedni magam, és lazán elfoglalni a szokásos helyem, mire ő betántorog.

Soha rám sem nézett – de nagy megkönnyebbülésemre másra sem –, és soha nem vette le a fejhallgatóját. Elképzeltem, mit hallgat… és hogy arra táncolunk-e majd az esküvőnkön… és hogy hagyományos esküvői fotóink lesznek-e, vagy fekete-fehérek… De inkább fekete-fehérek, mint a magazinokban. Lehetnének olyan kicsit homályos pillanatfelvételek is, amin ölelkezünk, a tekintetünk a távolba réved.

A fejhallgatós srácnak persze már akkor is a távolba révedt a tekintete, amit a barátnőm, Lynn annak tulajdonított, hogy folyton szív.

Jennifer Bethnek: És aztán…

Beth Jennifernek: Tudom, mire gondolsz. Nem akarod elhinni, hogy összejöttem valakivel, akiről tudtam, hogy drogos.

Jennifer Bethnek: Én meg összejöttem valakivel, akiről tudtam, hogy tubán játszik. Folytasd!!

Beth Jennifernek: Szóval, eleinte biztosra vettem, hogy ő is érzi a kozmikus eredetű vonzalmat. Vágytam rá, a szívem csak érte dobogott. Sorsszerű találkozás volt. „Ő volt a mágnes, én a vas.”

Szeptemberben kezdődött az egész. Októberben aztán feltűnt az egyik barátja, és Chrisnek szólította. (Végre, egy név. Zene füleimnek.) Aztán egy novemberi kedd estén megláttam a könyvtárban. A következő négy kedd estét ott töltöttem, hátha ő is rendszeresen odajár ilyenkor. De nem járt. Néha odáig vetemedtem, hogy követtem az 11:30-as órájára az Andrews Hallba, ahonnan aztán rohanhattam a saját órámra a Temple Buildingbe.

A szemeszter végére már rég túl voltam azon a ponton, hogy normális, természetes beszélgetést kezdeményezhessek vele. Már nem is kerestem vele a szemkontaktust. Sőt randizni kezdtem egy elitklubos sráccal a szociológiaóráról.

De a 10:30-as „randijainkról” még így sem tudtam lemondani. Arra gondoltam, a karácsonyi szünet után úgyis megváltozik az órarend, és úgyis annyi az egésznek. Majd akkor továbblépek.

Jennifer Bethnek: Klassz, hogy elhiteted velem, hogy minden remény veszve volt. Trükkös.

Beth Jennifernek: Veszve is volt.

Aztán… a vizsgák előtti héten, a szokott időben megjelentem a diákközpontban, és Chris ott ült a helyemen. A nyakában volt a fejhallgató, és nézte, ahogy közeledem. Legalábbis én azt hittem, hogy engem néz. Korábban soha rám sem nézett, úgyhogy magától a gondolattól elvörösödtem. Mielőtt kitalálhattam volna, hogy hova üljek, megszólított.

Jennifer Bethnek: Csak nem azt mondta: „Szállj le rólam, te pszichopata”?

Beth Jennifernek: Nem. Annyit mondott, hogy „Helló!”

Én meg, hogy „Szia.”

Erre ő: „Figyu…” Zöld szeme volt, és hunyorgott, amikor beszélt. „A következő félévben 10:30-tól órám lesz, úgyhogy valami mást kell kitalálni.”

Totál elnémultam a döbbenettől.

Megkérdeztem: „Most csúfolódsz?”

„Nem – felelte –, randira hívlak.”

„Én meg igent mondok.”

„Rendben – mondta –, vacsizhatnánk egyet. Ott is előttem ülnél, három székkel arrébb. Olyan lenne, mint egy átlagos kedd délelőtt. Csak lenne hozzá kaja is.”

„Most tényleg csúfolódsz.”

„Most tényleg” – mondta mosolyogva.

Ennyi. Azon a hétvégén randiztunk. Aztán a következő hétvégén is. És a következőn. Őrülten romantikus volt.

Jennifer Bethnek: Tyűha, micsoda hidegvér! Végig tudta, hogy figyeled?

Beth Jennifernek: Aha, azt hiszem. Chris már csak ilyen. Sohasem siet. Nem teregeti ki a lapjait. Mindig ő lép hátra hamarabb.

Jennifer Bethnek: Az meg mit jelent, hogy mindig ő lép hátra hamarabb?

Beth Jennifernek: Amikor telefonálgatni kezdtünk egymásnak, mindig ő tette le előbb. Amikor csókolóztunk, mindig ő hagyta abba először. Az őrület határán tartott. Úgy éreztem, túlságosan akarom, de ettől csak még jobban akartam.

Jennifer Bethnek: Ez elég gyötrelmesnek hangzik.

Beth Jennifernek: Gyötrelmes, ugyanakkor csodás. Jó érzés ennyire akarni valamit. Úgy gondoltam rá, mint az ételre másfél nap éhezés után. A lelkem is eladtam volna érte.

Jennifer Bethnek: Még soha nem éheztem másfél napig.

Beth Jennifernek: Akkor sem, ha mondjuk influenzás voltál, vagy ilyesmi?

Jennifer Bethnek: Talán, egyszer. És mi lett az elitklubos fiúddal?

Beth Jennifernek: Te jó ég! Tök ciki volt. Elfelejtettem, hogy dobnom kéne, csak vasárnap délután jutott eszembe, kilenc órán át két fiúm volt. Nem mintha Christ a fiúmnak hívtam volna akkor még. Nem akartam elijeszteni. Elég különösen alakult az első év. Mintha egy pillangó repült volna a karomra. Úgy éreztem, ha megmozdulok, sőt ha levegőt veszek, elröppen.

Jennifer Bethnek: Mert mindig ő tette le először a telefont?

Beth Jennifernek: Pontosan. Meg más miatt is. Soha nem tudtam, mikor látom, vagy mikor hív. Egy hét is eltelt anélkül, hogy beszéltünk volna. Aztán találtam egy cetlit az ajtó alá becsúsztatva. Vagy egy falevelet. Vagy egy gyufásskatulyára írt dalszöveget.

Vagy magát Christ. Egy-egy szerda délután ott állt az ajtónak támaszkodva, és rám várt a közgázóra után. Volt, hogy csak negyedórát maradt. Volt, hogy csak éjjel ment el, miután elaludtam. Vagy rábeszélt, hogy egész hétre lógjak el az órákról. Volt, hogy szombatig el sem hagytuk a szobámat, akkor is csak azért, mert elfogyott a salsa és a kóla a hűtőből, és nyalókánk se volt több.

Állandó izgatottságban éltem miatta. Folyton az ablakon bámultam kifelé, és próbáltam odavarázsolni. Olyan lányokról néztem filmeket, akik a hajukat rágják és lázrózsa ég az arcukon.

Soha életemben nem volt ilyen boldog.

Jennifer Bethnek: Most már legalább tudom, hogy miért nem barátkoztunk az egyetem alatt. Kicsit rémisztő lehettél.

Beth Jennifernek: Rémisztő azért nem. Csak beszűkült.

Jennifer Bethnek: Rémisztően beszűkült.

Beth Jennifernek: Összpontosítottam. Tudtam, mit akarok az élettől. Christ. És megkönnyebbülésnek éreztem, hogy semmi nem vonja el a figyelmemet. Nem voltak unalmas mellékszálak.

Te nem éreztél így soha Mitchcsel kapcsolatban?

Jennifer Bethnek: Így nem, soha.

Mármint, totál belezúgtam, de ő még annál is jobban odavolt értem, és valószínűleg ezért vagyunk még mindig együtt. Nekem az kellett, hogy rajongjon értem. Nagyon bizonytalan voltam magamban, kellett nekem, hogy rám törje az ajtót, és teleszórja a szobámat virágokkal.

Beth Jennifernek: És teleszórta a szobádat virágokkal?

Jennifer Bethnek: Igen. Szegfűvel, de végül is az is virág.

Beth Jennifernek: Hmmm. Elvileg ez csodásan hangzik. De gyakorlatilag engem az vonzott Chrisben, hogy ő semmi ilyet nem csinált. Semmi hagyományosan romantikusat. És nemcsak azért, mert ő más akart lenni, mint a többi srác, hanem mert az ösztönei mások voltak (most is azok). Olyan volt, mintha egy égből pottyant emberrel járnék.

Jennifer Bethnek: Örülök, hogy végre elmesélted. Utáltam, hogy van egy része az életednek, amiről nem beszélhetünk.

És most már azt is megígérhetem, hogy nem fogok megszökni Chrisszel, és nem is fogok rányomulni részegen. Engem megőrjítene.

Beth Jennifernek: Én is örülök, hogy megbeszéltük. De én nem ígérhetem, hogy nem fogok részegen rányomulni Mitchre.

Dögös pasi.

Jennifer Bethnek: Na, ez azért erős volt.

16. fejezet

ANNYI IDŐSEK lehetnek, mint ő. Mármint Jennifer és Beth és Beth pasija. Huszonnyolc körül. Talán mindannyian együtt jártak egyetemre. Miután Sam szakított vele, Lincoln átjelentkezett az állami egyetemre, aztán pedig sokáig volt egyetemista, több diplomát is szerzett. Jó eséllyel találkozott Bethszel valahol.

Ennyit arról, hogy abbahagyja. Ennyit arról, hogy nincs további oka vagy erkölcsi indoka folytatni.

Pedig ő tényleg kukázni akarta Beth és Jennifer üzeneteit, mihelyt megjelennek a Cápa mappájában. Csak éppen… mégsem tette. Megnyitotta őket, és ahogy olvasni kezdett, belefeledkezett a történetbe, a szellemi pingpongba.

Túl messzire mentem, gondolta magában, miután elolvasta, majd újra elolvasta, hogyan találkozott Beth a barátjával, majd miután néhány percen át gondolkodott a történetén, és próbálta elképzelni, vajon hogy néznek ki a szereplők. De elsősorban Beth.

Túl messzire mentem, gondolta. És ez nem jó.

Tényleg nem. De talán annyira nem is rossz…

17. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Péntek, 1999. 09. 10. 13:23

Tárgy: Rakott hering

Nem szabadna halat enni a munkahelyünkön. Valahányszor Tony bejön dolgozni, isten bizony tengerszagot árasztva megyek haza. Tisztában vagyok vele, hogy Rhode Island-i, és ott halat esznek hajnaltól Mikulásig, de akkor is tudnia kéne, hogy errefele mindenki undorodik a halbűztől.

Beth Jennifernek: Már téged is rajtakaptalak, amint éppen hal rudacskákat fogyasztasz. És rántott garnélát.

Jennifer Bethnek: Mindkettőt panírburok védi. Kizárólag felismerhetetlenségig feldolgozott halat eszem, de azt sem a munkahelyemen. Még pattogatott kukoricát sem pattogtatok itt. Nem szeretem rákényszeríteni másokra a kajaszagot.

Beth Jennifernek: Fölöttébb figyelmes tőled. Bármikor elcserélem veled Tony sügérbűzét Tim levágott körömdarabkáira.

Jennifer Bethnek: Azt hittem, elcsented a körömcsippentőjét.

Beth Jennifernek: El is, de újat szerzett. Nem tudom, mi idegesít jobban, az állandó csipegtetés hangja, vagy az, hogy tudom, hogy a kalitkája tele van apró körömdarabkákkal.

Jennifer Bethnek: Ha egyszer szükségünk lesz a DNS-ére egy apasági teszthez vagy egy vuduvarázslathoz, tudni fogjuk, hol keresgéljünk.

Beth Jennifernek: Ha valaha szükségünk lesz Tony DNS-ére egy apasági teszthez, akkor megérettünk a pusztulásra.

Emlékszel még azokra az időkre, amikor fel kellett állnunk az asztalunk mellől, ha így ilyesmikről akartunk beszélgetni?

Jennifer Bethnek: Nem hiszem, hogy valaha is beszélgettünk volna ilyesmikről. Tudom, hogy sohasem merészkedtem a riporterek földjére, hacsak nem értesültem valami hihetetlenül izgalmas pletykáról, vagy hacsak nem kellett nagyon-nagyon megbeszélnem veled valamit.

Beth Jennifernek: Vagy hacsak nem hozott valaki sütit.

Emlékszel arra a nőre, aki a sarokban ült, és mindig hozott valami süteményt? Mi történt vele?

Jennifer Bethnek: A városházi tudósítóval? Úgy hallottam, kirúgták, amikor kiderült, hogy pisztolyt hord a retiküljében.

Beth Jennifernek: Ez nem igazság. Már ha sosem vette elő.

Jennifer Bethnek: Tyűha! Látom, egy kis sütiért a lelkedet is eladnád.

Beth Jennifernek: Nem. (Na jó, de. De csak ha fahéjas.)

18. fejezet

AZNAP DÉLUTÁN GREG bemutatta Lincolnnak az egyetemistákat, akiket az ezredfordulós projektre vett fel. Hárman voltak, egy vietnámi, egy boszniai és egy a külvárosból. Lincoln megsaccolni sem tudta a korukat. Jóval fiatalabbak voltak nála.

– Mint egy nemzetközi kommandó – mondta Greg –, és te leszel a parancsnokuk.

– Én? – kérdezte Lincoln. – És ez mit jelent pontosan?

– Azt, hogy te vagy a felelős azért, hogy csináljanak is valamit. Ha tudnék valamit a kódolásról, én volnék a parancsnokuk. Azt hiszed, nem szeretnék parancsolni?

A kölykök a sarokban ültek az asztalnál. Többnyire napközben dolgoztak, az egyetemi óráik között, úgyhogy Lincoln igyekezett elcsípni őket, mihelyt beért. Nem sokat parancsolgatott ezeken a megbeszéléseken, mert a srácok látszólag tudták, mi a feladatuk. Amúgy sem beszéltek sokat sem egymáshoz, sem Lincolnhoz.

Egy héttel később Lincoln már szinte biztosra vette, hogy feltörték a tűzfalat, és chatprogramokat és a Napstert futtatják a gépükön. Szólt Gregnek, de ő azt mondta, rohadtul nem érdekli, csak legyen még állása 2000. január 1-jén.

A fiúk egyike sem volt tagja a belső levelező rendszernek, így senki nem felügyelte őket. Időnként Lincoln azon tűnődött, valón az ő levelezését ellenőrzi-e bárki. Talán Greg, gondolta, de az nem számított, hiszen ő volt az egyetlen, aki üzeneteket küldött neki.

19. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Szerda, 1999. 09. 22. 14:38

Tárgy: Né-nó-né-nó

Né-nó-né-nó!

Jennifer Bethnek: Mi van?

Beth Jennifernek: Cuki srác riadó!

Jennifer Bethnek: Ez inkább mentősziréna.

Beth Jennifernek: Dolgozik bent egy cuki srác.

Jennifer Bethnek: Az nem létezik.

Beth Jennifernek: Tudom, először én is így reagáltam. Azt hittem, biztos kintről jött, szerelő, vagy valami szakértő. Megvártam tehát, amíg másodszorra is hitelesíthetően felbukkan, csak akkor nyomtam meg a piros gombot.

Jennifer Bethnek: Fogadjunk, hogy ezt a riadós hülyeséget még a nyolcadikos barátnőiddel találtátok ki! Kell valami kód is, hogy megértsem? Különben pedig, ki hitelesítette?

Beth Jennifernek: Én magam. Felismerem a cuki srácokat. Emlékszel arra a helyes postás fiúra? (A riadót pedig most találtam ki. Szükség volt rá.)

Jennifer Bethnek: Tyű, az a postás fiú tényleg helyes volt!

Beth Jennifernek: Azért nem jött többször. Ez a hely kiveti magából a helyességet, fogalmam sincs, hogy miért. Helyesség elleni átok ül rajta.

Jennifer Bethnek: Pedig te is nagyon helyes vagy.

Beth Jennifernek: Voltam, egyszer régen. Mielőtt ebbe a helyességtelenítő gyárba jöttem dolgozni. Nézz csak körül! Mi, újságírók rusnya egy népség vagyunk.

Jennifer Bethnek: Matt Lauer nem rusnya.

Beth Jennifernek: Ízlés dolga. (Nem hiszem el, hogy egyből Matt Lauert kell előhoznod! Láttad már Brian Williamst?) Különben is, a tévések nem számítanak. Nekik az a munkájuk, hogy helyesek legyenek. A nyomtatott sajtóban nem kell helyesnek lenni. Az olvasókat úgysem érdekli. Különösen nem az én olvasóimat. Még amikor kint vagyok a közönség előtt, akkor is a sötétben ülök.

Jennifer Bethnek: Most, hogy mondod, három éve nem rúzsozom a szám, ha munkába jövök.

Beth Jennifernek: És még így is túl helyes vagy ahhoz, hogy folyton a szerkesztői asztalnál ülj.

Jennifer Bethnek: Hagyjuk már az üres bókokat. Inkább arról a képzeletbeli cuki srácról mondj valamit!

Beth Jennifernek: Csak annyi, hogy hihetetlenül helyes.

Jennifer Bethnek: Hihetetlenül?

Beth Jennifernek: Nagyon, nagyon magas. És erősnek látszik. Az a fajta srác, akinek a jelenlétét előbb érzed, és csak aztán látod, hogy ott áll előtted, mert elfogja az éltető napsugarat.

Jennifer Bethnek: Te is így vetted észre?

Beth Jennifernek: Nem, először a folyosón láttam. Aztán az ivókútnál szúrtam ki, és azt gondoltam magamban: „Nicsak, egy vizesnyolcas a vizesblokknál.” Szép barna haja van, és akcióhős vonásai.

Jennifer Bethnek: Ezt fejtsd ki!

Beth Jennifernek: Férfias. Olyan szögletes. Harrison Ford-os. Az a fajta srác, akit magad elé tudsz képzelni, amint túszok életéért alkudozik, és közben félreugrik egy robbanás elől.

Te botrányosnak tartod, hogy egy olyan stabil kapcsolatban lévő, mint én, a pasikat bámulja az ivókútnál?

Jennifer Bethnek: Nem. Nem lehet nem észrevenni, ha erre téved egy cuki srác. Ritka, mint a fehér holló.

Beth Jennifernek: Fehér holló, jó seggel.

Jennifer Bethnek: Azt is megbámultad?

Beth Jennifernek: Csak, hogy téged bosszantsalak. Amúgy nem. Mindig elfelejtem.

Jennifer Bethnek: Most már muszáj dolgoznom.

Beth Jennifernek: Kicsit ingerlékeny vagy ma. Minden rendben?

Jennifer Bethnek: Jól vagyok.

Beth Jennifernek: Mondom, hogy ingerlékeny vagy.

Jennifer Bethnek: Rendben. Nem vagyok jól. Csak túl ciki elmondani, hogy miért nem.

Beth Jennifernek: Akkor ne mondd el. Írd le!

Jennifer Bethnek: Csak akkor, ha soha senkinek nem mondod el. Bolondnak néznének.

Beth Jennifernek: Nem fogom. Esküszöm. Apám-anyám életére, így görbüljek meg stb.

Jennifer Bethnek: Na, jó. Jó nagy hülyeség az egész. A szokásosnál is nagyobb. Tegnap este a bevásárlóközpontban voltam, egyedül sétálgattam, próbáltam nem költeni, nem gondolni a finom, cukros fánkokra… és aztán egyszer csak ott találtam magam a Baby Gapnél. Soha életemben nem jártam még egyben sem. Úgyhogy bekukkantottam. Csak úgy heccből.

Beth Jennifernek: Naná! Csak úgy heccből. Ismerem az ilyet. Tehát…

Jennifer Bethnek: Tehát… Ténfergek a Baby Gapben, nézegetem az icipici nacikat és pulcsikat, amik többe kerülnek, mint… nem is tudom, többe, mint kellene. Egyszer csak totálisan magával ragad egy nevetséges kis szőrmekabátka. Amiben egy kisbaba balettelőadásra megy. Moszkvában. 1918-ban. Mert illik az igazgyöngysorához.

Nézegetem ezt a nevetséges kis kabátkát, amikor az eladó odajön hozzám, és azt mondja: „Ugye, milyen édes? Hány éves a kislánya?” Erre én azt felelem: „Jaj, nem. Még semennyi. Egyelőre.”

Erre ő: „Mikorra van kiírva?”

Erre én: „Februárra”

Beth Jennifernek: Hűha!

Jennifer Bethnek: Tudom. Hazudtam. Azt, hogy terhes vagyok. Ha tényleg az volnék, nem a Baby Gapben lődörögnék, hanem egy elsötétített szobában sírdogálnék.

Szóval a Baby Gap-es nő erre azt mondja: „Akkor a következő szezonra kell vennie, a fél-egyéveseknek való méretet. Szinte ingyen van, tegnap áraztuk le.”

Én meg kénytelen voltam elismerni , hogy egy műszőrme kabátka 32,99 dollárért tényleg visszautasíthatatlan ajánlat.

Beth Jennifernek: Megvetted? Babaruhát vettél? Mit szólt hozzá Mitch?

Jennifer Bethnek: Semmit. Eldugtam a padláson. Olyan érzés, mintha hullát rejtegetnék.

Beth Jennifernek: Jézusom. Nem tudom, mit mondjak. Ez nem azt jelenti, hogy lassan meglágyulsz a babaprojekttel kapcsolatban?

Jennifer Bethnek: Szerintem inkább azt, hogy az agyam lágyul meg. Hogy funkciózavar támadt a babapszichózisomban. Meg mindig rettegek a teherbe eséstől. Közben pedig ruhákat veszek a gyereknek, akit félek megszülni, és aki lány lesz.

Beth Jennifernek: Hűha!

Jennifer Bethnek: Tudom.

20. fejezet

LINCOLN VALAMIKOR ÉJFÉL UTÁN ért be a szerkesztőségbe. Az iroda jóformán üres volt, leszámítva a reggeli újságon dolgozó olvasószerkesztőket, meg a helyi hírek rovatszerkesztőjét, aki egy recsegő rendőrségi rádió adó-vevőt hallgatott a másnapi keresztrejtvény fölött.

Lincoln a hosszú terem távoli végébe ment, ahol feltételezése szerint a kultúrarovat személyzete dolgozott. Arrafelé a fülkék tele voltak moziplakátokkal, koncertszórólapokkal, promóciós képekkel és játékokkal.

Megállt a nyomtatónál, és felnyitotta a fedelét, csak hogy úgy tűnjön, valami dolga van. Melyik lehet Beth asztala? Talán az az R.E.M. matricás. Valószínűleg nem az, amelyiken egy plüss Bart Simpson pihen, és vagy fél tucat mozgatható Alien-figura. De ki tudja? Vajon Bethnek macskás naptára van? Cserepes növénye? Sandman posztere? Marilyn Manson-os újságíróigazolványa?

Sandman posztere.

Az olvasószerkesztők felé pillantott. Innen már alig látta őket, ami azt jelentette, hogy ők is alig látják őt. Beth fülkéjéhez lépett, legalábbis oda, amit Beth fülkéjének vélt.

Egy Sandman-poszter. Wes Anderson Okostojásának plakátja. Egy hároméves szórólap a Sacajawea koncertjére a Sokol Hallban. Egy szótár. Egy francia szótár. Leonard Maltin három könyve. Egy középiskolás újságírói kitüntetés. Üres kávésbögrék. Starburst cukorkapapírok. Fényképek.

Leült Beth asztalához, és nekilátott piszmogni az egérrel.

Fényképek. Az egyik egy koncerten készült, egy srác gitározik rajta. Nyilvánvalóan Beth barátja, Chris. Egy másik képen ugyanaz a srác a tengerparton ül. Egy harmadikon öltönyben van. Gitár nélkül is rocksztárnak néz ki. Nyúlánk, görnyedt hátú. Soha nem mosolyog igazán. Mindig a kamerán túl néz.

Bozontos. Rosszfiús. Jóképű.

Családi képeket is talált angyali, sötét hajú babákról és csinos, jól öltözött felnőttekről. De mintha egyikük sem Beth lett volna. Vagy a koruk nem stimmelt, vagy egy férj vagy gyerek is tartozott hozzájuk.

Lincoln visszatért Beth barátjához. Alaposan megnézte magának jellegzetes félmosolyát és éles arccsontját. Hosszú derekát.

Azt a benyomást keltette, mintha a farzsebében egy bármikor beváltható menlevél lapulna. Egy ilyen fiúnak minden nő megbocsát. Sőt el is várja, hogy legyen mit megbocsátania.

Lincoln letette az egeret, és visszatért az IT-irodába. Visszacammogott. A folyosó sötét ablakai halványan visszatükrözték a képmását. Nehézkesnek és szimplának látta önmagát. Darabosnak. Vaskosnak. Szürkének.

Nem lett volna szabad ezt tennie. Odamennie a lány asztalához.

Ez nem helyes, ezzel átlépett egy határt.

Beth vicces. Okos. Érdekes. És olyan munkája van, ami csak még érdekesebbé teszi. Olyan munkája, amilyen a filmekben szereplő nőknek szokott lenni. Romantikus komédiákban szereplő nőknek, amikben John Cusack is játszik.

Ő csak látni akarta, hogy néz ki Beth. Hogy hol ül, amikor leírja azt, amit ő elolvas.

Szerencse, hogy nem talált róla képet. Az is elég, hogy látta azoknak az embereknek a fényképét, akiket a lány szeret. Hogy látta, hogy nem illik közéjük.

AZT HITTEM, ha visszaköltözöm anyához – mondta Lincoln, amikor a nővére másnap felhívta –, lesz majd életem.

– Retardált vagy?

– Azt hittem, már nem mondasz olyanokat, hogy retardált, meg buzi, hogy a gyerekeid ne beszéljenek így.

– Nem tehetek róla. Ha egyszer az vagy, muszáj kimondanom. Miért hitted, hogy akkor lesz életed? És miért mondod azt, hogy „vissza”? Soha nem is mentél el.

– De igen. Tíz évvel ezelőtt az egyetemre.

– És minden nyáron hazajöttél.

– Nem minden nyáron. Volt, amikor nyáron is voltak óráim.

– Persze, hogyne. Hogy hihetted, hogy ha hazaköltözöl anyához, könnyebben lesz saját életed?

– Mert ez azt jelentette, hogy végre befejeztem a sulit. Minden barátomnak a diploma után lett saját élete. Munkát vállaltak, és megnősültek.

– Aha.

– Szerintem nekem kimaradt egy fejezet az életemből.

– Milyen fejezet?

– Az önálló élet fejezet. Szerintem valamikor huszonkét és huszonhat éves korom között kellett volna rátalálnom, és most már túl késő.

– Dehogyis túl késő. Most már lesz életed. Van állásod, félreteszed a pénzed, hogy kiköltözhess. Emberekkel találkozol. Szórakozni is elmentél.

– Rémes volt. Tulajdonképpen minden rémes, amióta otthagytam a sulit.

– Te nem otthagytad a sulit – mondta Eve, és Lincoln szinte hallotta, ahogy a szemét forgatja –, hanem megszerezted a mesterfokozatot. Aztán még egyet.

– Minden rémes, amióta úgy döntöttem, hogy az az élet, amit élek, nem elég jó nekem.

– Nem is elég jó.

– De nekem az volt.

– Akkor meg miért akarod folyton megváltoztatni?

SZOMBATON LINCOLN – ebben a hónapban először – elment szerepjátékozni. Christine elvigyorodott, amikor meglátta az ajtóban.

– Helló, Lincoln! – Christine alacsony volt, kerekded, kócos és szőke. Egy kisbabát hurcolt valami kendőben, és amikor megölelte Lincolnt, a gyerek kettejük közé préselődött.

– Már azt hittük, elnyelt a városi rengeteg – mondta Dave, amikor megpillantotta.

– El is nyelt – felelte Lincoln. – Fiatalabb, jóképűbb játékosokat találtam magamnak.

– Mindannyian tudtuk, hogy ez lesz a vége – mondta Dave, és vállon veregette Lincolnt, miközben bevezette a házba. – De nélküled a játék túlságosan kaotikus és gonosz. A múlt héten megpróbáltuk megölni a karakteredet, hogy megbüntessünk az árulásodért, de Christine végül nem engedte, úgyhogy egy gödörbe dobtuk. Valószínűleg kígyókkal van tele. Larryvel kell egyezkedned, ezen a héten ő a tömlöcmester.

– Nemrég kezdtünk el játszani – mondta Christine. – Ha a leszólsz, hogy jössz, megvártunk volna.

– Szólhattál volna – szólt közbe Troy az ebédlőasztaltól. – Akkor nem kellett volna tizenkét mérföldet bicajoznom idáig.

– Troy, mondtam, hogy felveszlek – mondta Larry. Larry egy kicsivel idősebb volt a többieknél, a harmincas évei elején járt, kapitányként szolgált a légierőnél, volt családja és valami mesterséges intelligenciával kapcsolatos, titkos munkája.

– Gyümölcslészag van a kocsidban – jegyezte meg Troy.

– Van róla fogalmad, neked milyen szagod van? – kérdezett vissza Larry.

– Szantál – felelte Troy.

– Mint egy bútorboltnak, amit összeizzadtak – csatlakozott Lincoln a beszélgetéshez, miközben letelepedett a helyére, a sarokba. Megtartották neki. Dave átnyújtott egy szelet pizzát.

– Férfias illat – mondta Troy.

– Nem azt mondtam, hogy nem tetszik – felelte Lincoln. Erre Rick elnevette magát. Rick sápadt volt, és sovány, és soha nem viselt mást, mint feketét. Még a csuklójára is fekete rongyos bőrdarabokat tekert. Rick nélkül Lincoln lett volna a csapat szégyenlőse.

Lincoln körbenézett az asztalnál, és eltűnődött, hol az ő helye ebben a társaságban.

Ha Dave a Heves, Christine a Lány… Larry a Komoly (és az, Ijesztő, akiről a legkönnyebben feltételezhető, hogy a Sötét Oldalra áll)… Ha Rick a Szégyenlős és Troy a Fura, Teddy, a sebészrezidens, aki a Vissza a jövőbe apafigurájára hasonlít, pedig a Kocka…

Akkor kicsoda Lincoln?

A jelzők, amik hirtelen eszébe jutottak (elveszett, visszamaradott, anyuci kedvence), egytől egyig elkedvetlenítették.

Ma este elég annyi, hogy közéjük tartozik. Hogy itt mindig akad számára hely az asztalnál, itt mindenki tudja, hogy nem kér olívát a pizzájára, és mindenki örül, ha megjelenik.

Amikor ráébredt, hogy éppen a Cheers főcímdalát írja át magában, úgy döntött, nem gondolkodik tovább, inkább csak játszik.

HÉT ÓRÁN ÁT játszottak. Mindenki elsődleges feladatának tekintette Lincoln figurájának, a jóságos Smov törpének a megmentését. Legyőztek egy alávaló szélboszorkányt. Rendeltek még pár pizzát. Dave és Christine háromévese belealudt a padlón a Toy Story-ba.

Lincoln a játék vége után is maradt, amikor már mindenki hazament. Dave kinyitotta az ablakot, és csak ültek hármasban a kanapén, beszívták a hűvös, friss levegőt, és Christine szélcsengőinek dallamát hallgatták.

– Tudod, mit kéne most játszani? – kérdezte Dave, és megdörzsölte a borostáját.

– Mit? – kérdezte Lincoln.

– Axis & Allies-t!

Christine megdobta a párnával.

– Jesszusom, csak azt ne!

Dave elkapta a párnát.

– Pedig Lincoln azt akar játszani, látom a tekintetén.

– Szerintem pedig Lincoln szeretné elmesélni, hogy mi történt vele mostanában – mondta Christine, és szeretetteljesen rámosolygott Lincolnra. Christine körül minden meleg volt, lágy és kedves.

Egyszer, egyetemista korukban csókolóztak Lincoln kollégiumi szobájában, még mielőtt Christine Dave-vel kezdett volna járni. Lincoln felajánlotta, hogy segít a lánynak felkészülni a fizikavizsgájára. Christine-nek nem kellett volna felvennie a fizikát, mert angoltanárnak készült, ám, ahogy azt Lincolnnak kifejtette, nem akart úgy élni a világban, hogy nem érti, nem akart puszta hiedelmekre hagyatkozni az olyan dolgokkal kapcsolatban, mint a centrifugális erő vagy a gravitáció. Miközben erről beszélt, lerúgta a szandálját, és törökülésben felült Lincoln ágyára. Hosszú, hullámos, búzaszőke haja volt, amit mintha sohasem fésült volna.

Christine szerint Lincoln mindent sokkal jobban el tudott magyarázni, mint a fizikaprofesszora, egy szigorú férfi szláv akcentussal, aki mintha személyes sértésnek vette volna minden ostoba kérdését. Nem is tett fel ostoba kérdéseket, mondta Lincoln, mire Christine megölelte. Lincoln ekkor csókolta meg. Olyan volt, mintha egy nagy kád meleg fürdővízzel csókolózna.

– Ez jólesett – mondta Christine, amikor abbahagyták. Lincoln nem tudta eldönteni, vajon azt szeretné-e, hogy megint megcsókolja. Mosolygott, és boldognak tűnt, de ez még nem jelentett semmit. Christine mindig boldognak tűnt.

– Készen állsz a vizsgára? – kérdezte tőle Lincoln.

– Átvehetnénk a forgatónyomatékot még egyszer?

– Persze – felelte Lincoln. – Naná!

Christine mosolygott még egy keveset, aztán újra nekiláttak a tanulásnak. A lány végül négyesre levizsgázott fizikából.

Lincoln néha azt kívánta, bárcsak tovább csókolóztak volna akkor éjjel. Olyan könnyű volna szeretni Christine-t, szerelmesnek lenni bele. Soha nem kéne felemelnie a hangját. Christine soha nem bántaná.

Ennek ellenére nem volt féltékeny, amikor a lány pár hónappal később Dave-vel kezdett el járni. Christine csak úgy sugárzott a boldogságtól, amikor vele volt. Dave pedig, aki néha tényleg fájdalmasan heves tudott lenni – az a fajta, aki szinte belemászik az arcodba, amikor magyaráz, és két héttel később is neheztel rád, ha legyőzted a figuráját egy kardpárbajban –, Christine társaságában laza volt, nagyvonalú. Lincoln kedvelte a melegen rendetlen házukat, a melegen pufók gyerekeiket, a nappalijukat a túl sok lámpával és párnával, és azt, ahogy a hangjuk ellágyul, amikor egymáshoz beszélnek.

– Szerintem – mondta Lincoln – ha most belekezdünk egy Axis & Allies-be, elalszom, mire a Szovjetunió megveszi a tankjait.

– Ezt igennek vehetem? – kérdezte Dave.

– Nem! – felelte Christine. – Aludj itt, Lincoln! Túl fáradt vagy ahhoz, hogy hazavezess.

– Persze, maradj csak! – mondta Dave is. – Készítünk reggelire áfonyás palacsintát.

Lincoln tehát maradt. A kanapén aludt, és amikor felkelt, segített Christine-nek palacsintát sütni, Dave-vel pedig egy nemrégiben olvasott fantasy regényen vitatkoztak. Reggeli után megígértették vele, hogy a következő heti játékra is elmegy.

– Még mindig nem tudjuk, mi van veled mostanában – mondta Christine.

– Így van – csatlakozott Dave –, még nem is meséltél a munkádról.

OLYAN JÓL TELT a hétvégéje, hogy Lincoln még hétfő este is vidám volt, és nem érezte magát magányosnak, amikor bement dolgozni. Nővére telefonja is derűs hangulatban találta.

– Olvastál valamit az iránytűs könyvből? – kérdezte Eve.

– Nem. Túl nyomasztó.

– Mi benne a nyomasztó?

– Az egész. A jövő.

– Akkor tehát leszámoltál a jövővel?

– Szűkítem a fókuszt.

– Mire?

– A közeljövőre. A közeljövővel még tudok valamit kezdeni. A ma estével, például. Olyat fogok olvasni, amit élvezek. Holnap ebédre sört fogok inni. Szombaton este elmegyek játszani, vasárnap pedig lehet, hogy megnézek egy filmet a moziban. Ez a tervem.

– Ez nem terv.

– De igen. Az én tervem. És nagyon jó érzés, hogy van.

– Ezek nem tervek. Az nem terv, hogy olvasni fogsz, vagy sört inni ebédre. Ezeket a dolgokat a tervei megvalósítása közben csinálja az ember. Ha épp úgy alakul.

– Én nem – makacskodott Lincoln. – Ez az én tervem.

– Visszacsúsztál.

– Vagy inkább előre.

– Ebből elég, hívj majd a hétvégén! – zárta le a beszélgetést Eve.

– Beírlak a naptáramba!

Az EZREDFORDULÓS PROJEKT miatt Lincoln elfoglaltabb lett a munkahelyén: segített a kódolásban, és igyekezett nyomon követni Greg nemzetközi kommandójának munkáját, de még így is többórányi szabadideje maradt minden éjjel. Pénteken, amikor arra gondolt, hogy milyen szerencsés, amiért fizetik, hogy újraolvassa Isaac Asimov Alapítvány-trilógiáját, szinte el is hitte.

Pénz és idő, az emberek ezzel a kettővel kapcsolatban panaszkodnak a legtöbbet, és neki mindkettőből volt bőven.

Nem volt semmi, amire vágyott, és ne engedhette volna meg magának. Különben is, mire vágyott? Új könyveket venni, ha kijönnek keménykötésben. Hogy ne kelljen végiggondolnia, mennyi pénz van a tárcájában, ha vacsorát rendel. Talán új tornacipőt… És ideje is volt mindenre, amit akart. Miért kellett volna búslakodnia? Mi kellett ennél több?

Szerelem, hallotta Eve hangját. Cél.

Szerelem, cél. Ezeket nem lehet előre eltervezni. Ezek csak úgy megtörténnek. És ha nem? Egész életünkben epekedjünk utánuk? Várjuk a boldogságot?

Este Lincoln kapott egy e-mailt Dave-től, amelyben az lemondta a szombati játékot. Az egyik gyerekük elkapta a rotavírust, amiről Lincoln még soha nem hallott. Szörnyűnek hangzott. Elképzelt egy forgó szárnyakkal és motorral működő vírust.

Dave elmondása szerint a gyerek sokat hányt, be kellett menniük a sürgősségire, és Christine halálra rémült.

 „A következő néhány hétvégén nélkülöznötök kell bennünket” – írta Dave.

„Nem baj – írta vissza Lincoln. – Remélem, gyógyul a gyerkőc. Próbáljatok pihenni.”

Szegény gyerek. Szegény Christine.

Semmi baj, mondta magának Lincoln. Rugalmas a terv. Moziba még akkor is elmehet a hétvégén. Olvashat képregényt. Felhívhatja Justint.

A Cápa mappájában huszonhárom piros zászlós üzenet várta. Elképzelhető volt, hogy olyan is akad benne, amivel foglalkoznia kéne. Kinyitotta a mappát, hátha megdolgozhat egy órányi béréért.

Reményekkel telve kinyitotta a Cápát.

21. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Szerda, 1999. 09. 30. 15:42

Tárgy: Ha Superman lehetnél…

…és olyan alteregót választhatnál, amilyet csak akarsz, mi a fenéért töltenéd a hétköznapi Clark Kent idődet – ami amúgy is szívás, mert szemüveget kell viselned, és nem is repülhetsz – egy újságnál?

Miért nem inkább egy gazdag playboyt alakítasz, mint Batman? Vagy egy kicsi, de annál befolyásosabb nemzet vezetőjét, mint a Fekete Párduc?

Miért akarod a napjaidat határidők szorításában élni, vacak fizetésért, végzetesen seggfej szerkesztők társaságában?

Jennifer Bethnek: Azt hittem, megegyeztünk, hogy nem használunk csúnya szavakat a levelezésben.

Beth Jennifernek: Abban egyeztünk meg, hogy nem ártana nem használni csúnya szavakat a levelezésben.

Jennifer Bethnek: Még mindig Lois Lane jár a fejedben?

Beth Jennifernek: Igen. Most már értem, miért ment Lois Lane újságíró-iskolába. Ismerem a típusát. Valami nagyot akar, nagy igazságokat felfedni. Minden lében kanál. De Clark Kent… miért nem ment inkább szexi tévés időjósnak? Vagy Cincinnati polgármesterének?

Jennifer Bethnek: Nem lehet, hogy nem látod a lényeget? Clark Kent nem akar híres lenni. Nem akarja, hogy az emberek észrevegyék. Ha észrevennék, rájönnének, hogy ő valójában Superman szemüvegben.

Plusz, valami szerkesztőségben kell dolgoznia, hogy ő hallja először a fontos híreket. Nem engedheti meg magának, hogy a másnapi újságban olvassa el, hogy „Joker támadást indított a Hold ellen”.

Beth Jennifernek: Remek érvelés. Különösen olyasvalakitől, aki azt sem tudja, hogy Supermannek semmi köze Jokerhez.

Jennifer Bethnek: Különösen olyasvalakitől, akit nem is érdekel. Remélem, nincs igazad abban, hogy az élet szívás mindenkinek, aki nem tud repülni és szemüveges. Mert ebben a teremben ez mindenkire igaz.

Min dolgozol?

Beth Jennifernek: Tényleg mindenki szemüveges. Fura.

Egy újabb Indian Hills-i sztorin. Nem annyira dolgozom, mint inkább várok egy telefont. Kiderült, hogy a mozi melletti kórház már megvette a területet. Hónapokkal ezelőtt. Parkolót létesítenek. Várom, hogy a kórház szóvivője visszahívjon, és azt mondja: „Nincs mit mondanunk.” Aztán én leírom, hogy „A kórház vezetése nem kíván nyilatkozni az ügyben.” Aztán hazamehetek.

Tudod, milyen zsibbasztóan hat az agyra, hogy egy olyan hívásra várok, amiben hivatalosan kimondják, hogy nincs mit mondaniuk? Szerintem Superman ki sem bírná. Ő inkább elmenne elveszett cserkészek után kutatni és vulkánokat betömni óriás buborékokkal.

Jennifer Bethnek: Superman Lois Lane miatt dolgozik az újságnál.

Beth Jennifernek: És valószínűleg kétszer annyit keres, mint ő.

22. fejezet

PÉNTEK REGGEL Lincoln szerzett egyet a főiskola tavaszi szemeszterének órarendjéből. Az antropológiaszakon volt egy professzor, akinek Afganisztán volt a szakterülete. Miért ne vehetné fel az óráit? Temérdek ideje van napközben, a munkahelyén pedig kiválóan tanulhat.

– Ez meg mi? – kérdezte az anyja, amikor meglátta az órarendjét.

– Valami, amit betettem a hátizsákomba. – Lincoln kivette az. anyja kezéből a kis füzetet. – De komolyan, anya, miért kutatsz a táskámban? A leveleimet is felgőzölöd?

– Nem is kapsz leveleket. – Lincoln anyja összekulcsolta a karját. Nem lehetett megsértődni vagy megharagudni rá, mert ő mindenkit megelőzött. – Csak megnéztem, nincsenek-e koszos edények a táskádban. Ez azt jelenti, hogy visszamész tanulni?

– Nem azonnal – felelte Lincoln, mert az őszi szemeszter már megkezdődött.

– Nem is tudom, mit érzek ezzel kapcsolatban, Lincoln. Szerintem problémád van ezzel az iskola-dologgal.

– Sosem volt vele problémám – mondta Lincoln, miközben tudta, milyen bénán hangzik, és hogy a beszélgetésben való részvétel visszautasítása nem ugyanaz, mint a beszélgetés kikerülése.

– Tudod, hogy mire gondolok – mondta az anyja egy koszos kanállal hadonászva. – Problémád. Mint azoknak a nőknek, akik a plasztikai műtétekre szoknak rá. Folyton visszajárnak, hátha még jobban néznek majd ki tőle, míg végül nincs már olyan, hogy jobban. Nem nézhetsz ki jobban, ha nem vagy önmagad. Legfeljebb másként, és épp ez a lényeg. Láttam egyszer egy nőt egy magazinban, aki egy macskára hasonlít. Egy ragadozó nagymacskára. Te is láttad? Rengeteg pénze van. Azt hiszem, osztrák.

– Nem láttam – felelte Lincoln.

– Nos, elég boldogtalannak látszik.

– Oké – mondta Lincoln csöndesen, és becsúsztatta az órarendet a táskájába.

– Mi az, hogy oké?

– Nem akarod, hogy tanuljak, vagy, hogy macskává operáltassam magam. Oké, értem. Megjegyeztem.

– Te pedig nem szereted, ha kinyitom a táskád.

– Tényleg nem.

– Rendben – mondta az anyja, és visszament a konyhába. – Megjegyeztem.

A COURIERNÉL ÚJABBAN HETENTE ezredfordulós felkészülési értekezleteket tartottak. Az összes osztályvezetőnek meg kellett jelennie, köztük Gregnek is, akinek ráadásul jelentést kellett adnia a felkészültségi szintről. Általában vörös arccal és magas vérnyomással távozott ezekről az értekezletekről.

– Nem tudom, mit várnak tőlem, Lincoln. Én is csak egy ember vagyok. A kiadó tulaja szerint nekem előre kellett volna látnom az ezredfordulós problémát. A múlt héten azért kiabált velem, mert az összes régi írógépünket leküldtük az El Salvador-i templomoknak. Pedig három évvel ezelőtt még plecsnit is kaptam érte. Otthon függ a dolgozószobámban. Azt hiszem, éppen most beszéltem rá őket, hogy vegyenek néhány vészgenerátort.

Lincoln megkísérelte újra elmondani Gregnek, hogy szerinte semmi rossz nem fog történni újév napján. Még ha kódhiba lép is fel, ami egyáltalán nem valószínű, a számítógépek akkor sem fognak összezavarodni és elpusztítani önmagukat.

– A Logan futása csak egy film – tette hozzá.

– Akkor miért érzem túl öregnek magam ehhez a baromsághoz? – kérdezte Greg.

Lincoln erre elnevette magát. Ha Greggel dolgozna, napközben, talán nem gondolkodna annyit a munkahelyváltáson.

23. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Csütörtök, 1999. 10. 07. 9:27

Tárgy: Egy újabb jó sztori

A múlt héten annyit panaszkodtál, hogy lejjebb vettem az elvárásaimból. És most nézd meg! Címoldal, felső traktus. Óriási kép, jó szöveg, frappáns befejezés. Különösen az egyik tüntetőtől szármázó idézeted tetszik: „Ha a Tádzs Mahalt annak idején a 84. utca és a Dodge sarkára építették volna, most azt is lebontanák, hogy parkolót építsenek a helyére.”

Beth Jennifernek:

1. Hagyd abba! Ne nyalizz! Olyan vagy, mint anyám.

2. Az a tüntető nagyon helyes volt. Vörös hajú. Ráadásul gyógyszerészhallgató. (Most meg én vagyok olyan, mint anyám.) Jót beszélgettünk arról, hogy ebben a városban milyen szinten istenítik a jó parkolókat. Mondtam, hogy itt lassan minden valamirevaló házat lebontanak, és állandó járatokat indítanak Des Moines-ba és Denverbe. Parkolásalapú gazdaságunk lesz. Viccesnek találta, látszott rajta. Aztán amikor elkértem a telefonszámát, hogy ha netán volnának még kérdéseim, felhívhassam, ő is elkérte az enyémet. (!!!!)

Jennifer Bethnek: Tessék? Ez tegnap történt? És csak most mondod? Ha egy helyes, vörös hajú gyógyszerész srác bearanyozná a napomat, te lennél az első, aki megtudná. Nem mintha ennek bármi realitása volna. Még az építkezéseken sem füttyögetnek utánam a munkások.

Beth Jennifernek: De csak azért nem, mert megelőző csapásként halálsugarakat bocsátasz ki magadból. Valamint, ha valaki három méterre megközelít, azonnal kiszúrja az ujjadon éktelenkedő, óriási sziklát.

Jennifer Bethnek: Ja, és mert debella vagyok. Mit mondtál a helyes parkolóellenes srácnak?

Beth Jennifernek: Ha továbbra is ragaszkodsz ahhoz, hogy debella vagy, nem fogom megosztani veled a romantikus balfogásaimat. Kénytelen leszel a Penthouse Fórumon elolvasni, mint mindenki más.

Gáz, amit csináltam. Hazudtam neki.

Jennifer Bethnek: Nem árultad el, hogy van barátod?

Beth Jennifernek: Ellenkezőleg. Azt mondtam, vőlegényem van. „Bocs – mondtam –, nem lehet. Menyasszony vagyok.” Ő meg rápillantott a kezemre, és elpirult. (Imádnivaló volt, ahogy a vörös hajával elpirul.) Erre én: „A mosogató mellett felejtettem.”

Úgy éreztem magam, mint te a Baby Gapben babaruhavásárlás közben. Hogy vetítek. (Igazából én szánalmasabb vagyok, mint te, mert te legalább nem akarsz gyereket. Én meg szeretném, ha eljegyeznének. Meglehetősen elszántan szeretném. Ez van.)

Tegnap éjjel, amikor Chris hazajött, és bebújt az ágyba, nem tudtam a szemébe nézni. Először is, mert az énem egyik része nagyon szerette volna megadni a számomat annak a srácnak. Másodszor, mert hazudtam.

Jennifer Bethnek: Ne gondold túl. Hízelgőnek találtad a vonzalmát. És tetszett is. Ez teljesen normális. Persze csak onnan tudom, hogy olvasom a Glamourt, és talkshow-kat nézek. Személyes élményem természetesen nincs.

Chris észrevette, hogy nem nézel a szemébe?

Beth Jennifernek: Nem a szembenézés ideje volt. Elaludt, mielőtt megkérdezhettem volna, hogy ment a próba. A sok húrtépés kiveszi az ember erejét.

Jennifer Bethnek: Hűha! Ez eufemizmus akar lenni a m@szturbálásra?

Beth Jennifernek: Nem. Hanem @z elektromos gitározásr@. Szerinted a „maszturbálás” tényleg a piros zászlós szavak közé tartozik?

Jennifer Bethnek: Hát, most már édes mindegy. Ha kirúgnak minket, mert te mindenáron az alvó sárkányt ébresztgeted, muszáj lesz eltartanod, a költséges babaruha-vásárlási szokásaimmal együtt.

Beth Jennifernek:

1. A „sárkány ébresztgetése” is a maszturbálásra utal?

2. Még mindig tart a Baby Gap-dolog?

Jennifer Bethnek: Haha.

Még mindig. A múlt hétvégén beszereztem egy petrezselyemzöld síoverallt, kesztyűvel együtt 3,99-ért!

Beth Jennifernek: Okos választás a zöld. Jó a képzeletbeli lánynak és a képzeletbeli fiúnak is. Az évszak pedig irreleváns egy képzeletbeli gyerek esetében.

Jennifer Bethnek: Pontosan. A Gap felnőttrészébe már nem is járok. Mihelyt képzeletbeli anyává válik az ember, többé nem jut ideje magára.

Beth Jennifernek: Képzelem.

Jennifer Bethnek: Na, és miről fog szólni a holnapi Indian Hills-sztori?

Beth Jennifernek: Nem lesz.

Jennifer Bethnek: Pedig legyen. Neked tartják fenn a címlapot!

Beth Jennifernek:

B@sszus.

24. fejezet

HÁT, EBBŐL ÁLLT Lincoln szerelmi élete. Elolvasni, mit írnak a nők más férfiakról, más vonzó férfiakról. Gitáristenekről, akcióhősökről és vörös hajúakról.

Aznap éjjel, miután törölte Beth és Jennifer levelezését, és távozott a Couriertől, autókázni ment. A gyorsforgalmi út nagyjából egy négyzetet írt le a város körül. Ha egyszer ráfordult az ember, addig ment, ameddig akart, anélkül hogy tartania kellett volna valahova.

Ezt csinálták Sammel is az olyan estéken, amikor nem volt kedvük sem a szüleikhez, sem beülni valahova. Lincoln vezetett, Sam pedig lehúzta az ablakot, nekitámasztotta a fejét az ajtónak, és együtt énekelt a rádióval.

Szerette a popcsatornán a „Suttogó” című műsort. Számokat lehetett kérni. Az emberek betelefonáltak, és számokat küldtek valakinek az éteren át. Többnyire tíz-tizenöt éves, érzelgős számokat kértek – Air Supplyt, Elton Johnt, Breadet. Sam szerette kicsúfolni a betelefonálókat, de ritkán váltott csatornát.

Énekelgetett, beszélgettek. Lincolnnak könnyebben is ment a beszélgetés vezetés közben, talán mert nem kellett tartania a szemkontaktust, vagy, mert volt mit csinálnia a kezével. Talán mert sötét volt, és nem járt az úton senki. Talán a szerelmes számok miatt. És a szél miatt.

– Lincoln, szerinted mi összeházasodunk egyszer? – kérdezte Sam az egyik ilyen alkalommal, az utolsó gimnazista évük előtti nyáron.

– Remélem – suttogta Lincoln. Ő sosem gondolkodott „házasságon”. Csak annyit tudott, hogy nem szeretne Sam nélkül élni. Hogy boldog mellette, és ilyen boldog szeretne lenni egész életében. Ha a házasság ezt jelenti, akkor ő mindenképpen meg akar házasodni.

– Milyen romantikus lenne, ugye, ha feleségül vennéd a gimis szerelmedet? Ha az emberek megkérdeznék, hogyan találkoztunk, azt mondanám: „A gimiben találkoztunk, megláttam, és egyből tudtam.” Amikor pedig azt kérdeznék: „Soha nem gondolkoztatok azon, hogy milyen volna mással?”, te azt felelnéd… Lincoln, mit felelnél?

– Azt, hogy nem.

– Ez nem valami romantikus.

– Semmi közük hozzá.

– Legalább nekem mondd meg! – kérlelte Sam, közben kikapcsolta a biztonsági övét, és átölelte Lincoln derekát. – Áruld el: soha nem fogsz azon gondolkodni, hogy milyen lenne mással?

– Előbb kösd be magad! – parancsolta Lincoln. Sam engedelmeskedett. – Nem fogok ezen gondolkodni, mert már most tudom, hogy milyen lenne mással.

– Honnan tudod?

– Csak úgy tudom.

– Akkor, milyen lenne?

– Kevesebb.

– Kevesebb?

Lincoln átpillantott Samre, aki oldalra fordulva ült az ülésben, és megmarkolta a kormányt.

– Biztosan. Már így is annyira szeretlek. Már így is úgy érzem, hogy valami felrobban a mellkasomban, amikor meglátlak. Senkit sem tudnék jobban szeretni nálad, mert az megölne. És kevésbé sem, mert az meg mindig kevés volna. Még ha szeretnék is egy másik lányt, mindig csak arra gondolnék, hogy mennyire más őt szeretni, mint téged.

Sam kihámozta magát a biztonsági övből, és Lincoln vállára hajtotta a fejét.

– Ez már tökéletes válasz.

– Ez az igazság.

– De mi lenne – Sam hangja lágy volt és kislányos –, ha egy nap valaki megkérdezné, kíváncsi vagy-e rá, milyen volna… mással lenni, tudod, úgy.

– Ki kérdezné ezt meg?

– Az egész problémafelvetés hipotetikus.

– Még azt sem tudom, hogy milyen veled lenni, úgy – felelte Lincoln csöndesen, minden rosszallás nélkül.

– Még nem.

– Még nem – ismételte meg Lincoln, miközben az útra összpontosított, a gázpedálra és levegővételre.

– Szóval… nem fogsz más lányokat nézegetni, és azon merengeni, hogy vajon mit hagysz ki?

– Nem.

– Nem?

– Tudom, hogy többet szeretnél egyszavas válasznál. Hadd gondolkodjak egy kicsit, nem akarok hülyeséget mondani, vagy túl kétségbeesettnek tűnni.

– Kétségbeesett vagy?

Sam Lincoln nyakát csókolgatta, és odabújt hozzá.

– Igen… az vagyok. És mindjárt megölöm mindkettőnket. Képtelen vagyok nyitva tartani a szemem, amikor ezt csinálod. Olyan, mintha tüsszentenem kéne. Mindjárt odaérünk a következő kijáróhoz. Hadd vezessek! Csak néhány percet adj! Kérlek!

Sam visszaült a helyére.

– Ne, ne fordulj le! Menjünk tovább!

– Miért?

– Hogy beszélgessünk még. Hogy válaszolj a kérdésemre.

– Nem – felelte Lincoln. – Nem, soha nem fogok azon merengeni, milyen volna mással lefeküdni, pont azért nem, amiért csókolózni sem szeretnék mással. Te vagy az egyetlen lány, akihez valaha is hozzáértem. És úgy érzem, ez így is van jól. Megérintelek… és az egész testem cseng-bong. Mint egy harang, vagy valami. Hozzáérhetnék más lányokhoz, és talán éreznék is valamit, valami zajfélét. De nem úgy, mint veled. És mi lenne, ha folyton másokat fogdosnék, és aztán… és aztán megpróbálnálak újra megérinteni téged? Lehet, hogy már nem is hallanám a mi csengés-bongásunkat. Nem lenne már igazi.

– Szeretlek, Lincoln.

– Én is szeretlek.

– Én meg téged.

– Szeretlek. Szeretlek.

– Most álljunk meg, oké?

Nem aznap éjjel történt meg a dolog. Nem aznap éjjel voltak először egymással úgy. De azon a nyáron. És az autóban. Furcsa volt, kényelmetlen, de csodálatos.

– Csak te kellesz – ígérte meg Lincoln. – Csakis te.

A „SUTTOGÓ”-T azóta levették a műsorról. Valami más ment helyette, egy több csatornán is futó program, ahol az emberek betelefonáltak, elmesélték a szerelmük történetét, és a házigazda, egy Alexis nevű nő kiválasztotta a számukra legmegfelelőbb számot. Akármi volt is a helyzet, Alexis mindig valami népszerű, toplistás számot választott. Valamit Mariah Carey-től vagy Celine Diontól.

Lincoln néhány percig hallgatta Alexist, aztán kikapcsolta a rádiót, és lehúzta az ablakot. Kinyújtotta a kezét a szélbe, nekitámasztotta a fejét az ajtónak, és addig keringett a város körül, amíg az ujjai el nem zsibbadtak a hidegtől.

25. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Csütörtök, 1999. 10. 14. 11:09

Tárgy: Október, végre!

Hurrá! Juhéj!

Jennifer Bethnek: Végre? Már a közepén járunk. És különben is, mi van októberben?

Beth Jennifernek: Hát október. A kedvenc hónapom. Aminek, különben, nem már a közepén járunk, hanem még csak a közepén.

Egyesek szerint az október melankolikus. Bono is azt énekli, hogy októberben a fák kopaszra vetkőznek.

De én szeretem. A levegőnek van egy kis csípőssége, amitől jobb lesz a kedvem, és felpörgök. Minden pillanata nekem való. Októberben én vagyok a főszereplő a saját filmemben. Még a filmzenét is hallom a fülemben (most épp a Judy Blue Eyes megy a Suite-tól), és hiszek a tetterőmben.

Februárban születtem, de októberben ébredtem öntudatra.

Jennifer Bethnek: Te dilis vagy.

Beth Jennifernek: Ja, tudom. Dilibogyós.

Október, terítsd rám leveleidet! Pólyázz puha bársonyba, etess meleg borsóleveseddel. Október, csenj cukorkát a zsebembe, s mosolyomat vésd ezernyi tökre.

Ó, ősz! Ó, teáskanna! Ó, kegyelem!

Jennifer Bethnek: Én is kedvelem a cukorkát.

Beth Jennifernek: Boldog októbert!

Jennifer Bethnek: Na, jó, boldog októbert! Miért is ne?

Van valami más oka is eltúlzott jókedvednek? Az ősztől független oka?

Beth Jennifernek: Nincs, azt hiszem. Borzalmasan elcseszett estém volt. Elmentem Chrisszel egy Sacajawea-buliba, de mintha ez is csak növelné a mai jókedvemet. Arra ébredtem reggel, hogy akármilyen béna is minden, végül is október van.

Jennifer Bethnek: Ki rendez bulit szerda este?

Beth Jennifernek: A zenészek.

Jennifer Bethnek: A többségüknek nincs rendes nappali állása?

Beth Jennifernek: Az ő nappali állásuk esti. (Vagy késő délutáni.) Csak a barátnőiknek kell felkelniük reggel, de ha ezt megemlíti az ember, akkor az már istenkáromlás.

Jennifer Bethnek: És mi történik az istenkáromlókkal?

Beth Jennifernek: Mihelyt távoznak a helyszínről, az emberükkel vagy anélkül, a többiek mind szívük hölgyéhez fordulnak, és köszönetet mondanak neki, amiért ő nem ilyen buligyilkos. Ettől a nő különlegesnek érzi magát, szeretettnek, és másnap reggel nyúzottan, fájó fejjel megy munkába, a nyakában gitárpengetővel, szárnyaszegetten.

Jennifer Bethnek: Te buligyilkos vagy?

Beth Jennifernek: Ó, a legrosszabb fajtából. A leggyilkosabb buligyilkosok fajtájából. Először is, nem engedem, hogy az én lakásomban bulizzanak. Korán hazamegyek minden összejövetelről, éjfél körül. Már nem játszom el, hogy az éjszakázás, a cigizés és az ivás semmilyen hatással nincs a fizikai állapotomra.

Az sem segítene, ha tovább maradnék, mert nem szabad udvariasan kimaradni a dorbézolásból. Az sértés.

A múlt éjszaka különösen balul sült el. Stef totál nekem esett.

Be volt lőve, és szerintem próbált imponálni egy csajnak, akit a bulin szedett fel.

Idézem: „Beth, most már totál képtelen vagy jól érezni magad?”

Nem vettem tudomást róla, ami csak még jobban felidegesítette.

„Komolyan, Beth, megváltoztál. Régen tök vagány csaj voltál.”

„Nem változtam meg. Soha nem voltam vagány.”

„De igen, az voltál. Amikor Chris behozott a csapatba, mindenki irigykedett. Derékig érő hajad volt, és szűk, punk pólókat hordták Totál benyomtál velünk, meg egész éjjel a refrénünket javítgattad.”

Több szempontból is aljas:

Azt sugallja, hogy valaha kedvelt.

Emlékeztet rá, hogy folyton a mellem bámulta.

Törhettem az agyam, hogyan szóljak be anélkül, hogy Chrisnek is beszólnék. Nem mondhattam neki, hogy „Bocsi, de én felnőttem”. Vagy, hogy „Nincs mit javítgatni, mert hat éve ugyanazokat a számokat játsszátok”.

Úgyhogy csak annyit mondtam: „Nyugi, Stef, fáradt vagyok.”

Erre ő együttérzést színlelt, és azt javasolta, menjek haza, hogy reggelre, mire munkába kell mennem, kipihenjem magam. Közöltem vele, hogy a filmkritikusok tizenkettő előtt nem dolgoznak. Szakszervezeti szabály.

„Szerintem a munkád miatt változtál meg, Beth. Mert filmkritikus vagy. A kritikusok paraziták. Mások kreativitásán élősködnek. Semmit nem tesznek hozzá a világhoz. Olyanok, mint a meddő nők, akik ellopják mások bébijét a bolti parkolókból. Aki nem tudja, az tanítja, aki tanítani sem tudja, az kritizálja.”

Már éppen kezdett belemelegedni, de az egyik srác közbeszólt.

„Hé, Chris, nem akarod megvédeni a barátnődet?”

Erre Chris: „Bethnek nincs szüksége a segítségemre, meg tudja védeni magát. Higgyetek nekem! Egy igazi valkűr.”

Ez igazából jólesett. Hogy szereti az erőmet és a függetlenségemet. Másrészt viszont jólesne némi védelem is. Ráadásul, a valkűrök nem az elesett harcosok lelkét rabolják el? Vagy csak elkísérik őket a mennybe vagy a Valhallába vagy hova? Mindenesetre nem harcosos. Lehet, hogy a valkűr is csak egy parazita, aki az elkísérendő lelkek dicsőségét tükrözi vissza. Szóval nem tudom, jobban örültem volna, ha valami mást mond.

Mondjuk valami ilyesmit: „Baszd meg, Stef!”

Vagy: „Beth nem egy potyautas a hajómon. Ő a szél a vitorlámban. Nélküle az olyan filmek, mint az Armageddon vagy a Még mindig tudom, mit tettél tavaly nyáron, tucatjával ragadnák magukkal ártatlan áldozataikat, a barátainkat és a szomszédainkat. Fontos munkát végez, kreatív munkát.”

Vagy: „Most már elég. Kilépek ebből a hülye bandából. Újra tanulni fogok. Mindig is fogorvos akartam lenni.”

Jennifer Bethnek: Fogorvos? Tényleg fogorvos?

Szerintem, ha Chris visszamenne tanulni, és fogorvossá vedlene, te dobnád.

Beth Jennifernek: Dehogy dobnám!

Jennifer Bethnek: Nem tudlak elképzelni egy fogorvos feleségeként. Folyton gyógypapucsban járna, és fluoridszagot árasztana.

Beth Jennifernek: Én el tudom képzelni magam… Lenne egy kényelmes kis fogászati rendelője valahol a környéken, a várójában a Guitar World régi számai sorakoznának az asztalon. Néha délutánonként beugranék hozzá, és ő lehúzná a kék maszkot az arcáról, hogy megcsókoljon. A gyerekek összevesznének az óriási műanyag fogsoron, a nagyon kedves, nagymamaszerű asszisztensnője pedig megkínálná őket cukormentes nyalókával.

Jennifer Bethnek: Várj csak egy pillanatot! Gyerekek?

Beth Jennifernek: Naná! Egy fiú, egy lány. Talán ikrek. Chris göndör hajával, az én tanulmányi átlagommal.

Jennifer Bethnek: Na és a munkád?

Beth Jennifernek: Viccelsz? Fogorvosfeleség lennék.

Jennifer Bethnek: És mikor lenne ez a dentális idill? Mondjuk úgy 1973-ban?

Beth Jennifernek: Mindig is úgy terveztem, hogy otthon maradok, amíg kicsik a gyerekeim. Ha lesznek gyerekeim. És ha megengedhetem magamnak. Anyám is otthon maradt velünk, és egész jó lett a végeredmény. Azt hiszem, megbirkóznék a feladattal, hogy néhány évig háztartásbeli anyuka legyek.

Jennifer Bethnek: Hmmm… Azt hiszem, én inkább gyerek nélkül lennék háztartásbeli anyuka.

Beth Jennifernek: Szeretnél otthon maradni?

Jennifer Bethnek: Igen, és háztartásbeli anyukás dolgokat csinálni. Sütni. Kézműveskedni.

Beth Jennifernek: Mit kézműveskednél?

Jennifer Bethnek: Pulcsit horgolnék, és a fényképalbumaimat csinosítgatnám. Még egy ragasztópisztolyt is vennék.

Beth Jennifernek: Ha most hallanának minket az anyáink, megbánnák, hogy győztek a szexuális forradalomban.

Jennifer Bethnek: Az én anyám nem harcolt a szexuális forradalomban. Azt sem tudja, hogy lezajlott. Apám húsz éve lelépett, és anyám még mindig ott tart, hogy A Férfi a család feje.

Beth Jennifernek: Akkor te egy fej nélküli családban nőttél fel?

Jennifer Bethnek: Pontosan. Egy férj nélküli feleség lányaként.

Beth Jennifernek: Anyád példája elég nyomasztó. Akkor inkább visszatérek a dentális idillemhez.

Jennifer Bethnek: Én meg a munkámhoz.

Beth Jennifernek: Te buligyilkos.

26. fejezet

BETH ÉS JENNIFER MINTHA teljesen elfeledkezett volna a szabályokról és a korlátokról. Többé nem cenzúrázták magukat. Beth annyira óvatlan volt, hogy más munkatársainak írt levelei is a Cápa gyomrában kötöttek ki.

Beth.

Lincoln nem tudta megmagyarázni még önmagának sem, miért számít neki ez a lány. Ő is és Jennifer is viccesek, kedvesek és szellemesek voltak. Beth szellemessége azonban mindig jobban hatott rá.

Úgy érezte, amikor Beth leveleit olvasta, mintha hallaná a lány hangját, mintha látná maga előtt, pedig még azt sem tudta, hogy néz ki. Mintha a nevetését is hallotta volna időnként.

Lincolnnak tetszett, hogy Beth olyan figyelmes, amikor Jennifer a házasságáról és Mitchről beszél. Tetszettek neki a testvérei, főnökei és önmaga ellen intézett kirohanásai. Próbált nem odalenni érte, hogy Beth egész jeleneteket tud idézni a Szellemirtókból, hogy szereti a kung fu filmeket, és névről ismeri az összes eredeti X-Mant – hiszen ilyen okokból csak egy Kevin Smith- filmben esik szerelembe az ember.

Szerelembe esett? Vagy épp most esik szerelembe? Vagy csak unatkozik?

Időnként, műszak után, hetente talán egyszer-kétszer, Lincoln végigsétált a szerkesztőségen, odament Beth asztalához, hogy megnézze a kávéscsészék és jegyzettömbök kusza egyvelegét. Hogy lássa a bizonyítékokat a lány létezésére. Hajnali egykor többnyire már az olvasószerkesztők sem voltak bent, és a termet csak az utcai lámpák világították meg. Ha lelkiismeret-furdalása támadt, miközben áthaladt a hírszobán, azzal nyugtatta magát, hogy semmi rossz nincs abban, amit tesz. Mindaddig, amíg meg nem próbál találkozni Bethszel. Győzködte magát, hogy olyan ez, mint amikor megtetszik valakinek egy lány egy rádiós szappanoperában. Nem büszke rá az ember, de a légynek sem árt vele. Könnyebben telnek tőle az éjszakák.

Némely éjszakákon, mint például a main is, megengedte magának, hogy megálljon egy percre Beth asztalánál.

Egy kávéscsésze. Egy félig elfogyasztott Toblerone. Kiborult gemkapcsok tócsája. És valami új: egy, a monitor fölé biggyesztett koncertszórólap. Élénk rózsaszín, rajta egy rajzolt gitár: Sacajawea a Ranch Bowlban, szombat este. Most szombaton este.

Hűha.

JUSTIN IS BENNE VOLT a koncertben. Justin mindig mindenben benne volt. Felajánlotta, hogy vezet, de Lincoln inkább a bár előtt akart találkozni vele.

– Oké, haver. Értem. Szabad ember vagy. Én nem akadályozlak semmiben.

A Ranch Bowl előtt találkoztak tehát fél órával a Sacajawea-koncert kezdete előtt. Justint láthatóan lehangolta a hely. Koszos volt, zsúfolt, nem voltak sem asztalok, sem akciós koktélok, és a színpad mögé kellett bezsúfolódni, ha a bárhoz akart férkőzni az ember. A tömeg főleg férfiakból állt, a színpadon játszó együttes pedig – a dobszerkón lévő felirat szerint a Razorwine – úgy játszott, mintha Beastie Boyst adna elő egy fűrészpadon. Lincoln és Justin találtak egy helyet a fal mellett. Justin azonnal távozni akart. Még italt venni sem volt kedve.

– Lincoln, basszus, olyan nyomasztó ez a hely. Mint egy temető. Rosszabb. Egy kibaszott háziállat-temető. Lincoln. Haver. Menjünk innen! Na, gyerünk! Egész este mindent én fizetek!

Egy tagbaszakadt, flanelinges fickó rászólt Justinra, hogy fogja be.

– Van, aki a zene miatt jött ide.

– Az a te bajod – mondta Justin, összeszorított fogán át Camel-füstöt eregetve. Lincoln megragadta barátja kabátujját, és visszahúzta.

– Mitől vagy begyulladva? – kérdezte Justin. – Erős vagy. Elbírsz ezzel a taggal.

– Nincs kedvem elbírni vele. A következő bandát szeretném meghallgatni. Azt hittem, szereted a metált.

– Ez nem metál – mondta Justin. – Ez lószar.

– Fél óra, aztán oda megyünk, ahova te akarod.

A fűrészpad-együttes befejezte a műsort, a Sacajawea pedig beállt. Nem volt nehéz kiszúrni Beth barátját. Pont olyan jóképű volt élőben is, mint a fényképeken. Nyúlánk, borzas. A banda összes tagjának hosszú, lányos haja volt. Szűk nadrágot viseltek, és nyitott, bő inget.

– Mi a fene! – jegyezte meg Justin.

Körülöttük mozgolódni kezdett a tömeg. A tagbaszakadt fickók elindultak a bár felé, és nők bújtak elő a sötét sarkokból. Lányok csípőfarmerben. Nyelvpirszinggel és pillangós tetoválással.

– Hát ezek meg honnan bújtak elő? – csodálkozott Justin.

Kialudtak a fények, és a Sacajawea egy őrületes gitárszólóval nyitott.

A nők előrenyomultak, nekifeszültek egymásnak, a színpadnak. Lincolnhoz hasonlóan a legtöbben csakis a gitárost nézték.

Az énekes – Stef lehet, gondolta Lincoln – próbálta megigézni őket, hogy rá is figyeljenek. Úgy dorombolt, mint Robert Plant, és úgy toporzékolt, mint Mick Jagger. Az első szám végén Stef felhúzott néhány lányt a színpadra a mikrofonállvány mögé.

Chris nem törődött velük. Csak a gitárjára figyelt. Időnként kipillantott a közönségben a lányokra, és elmosolyodott, mintha csak most vette volna észre őket. Nagyon tetszett nekik.

– Menjünk! – mondta Lincoln Justinnak, mert már azt sem tudta, miért jött. A szombat esti játékot is lemondta emiatt.

– Baszd meg! Ezek kurva jók.

Tényleg baromi jók, vallotta be magának Lincoln. Ha valaki kedveli az ilyesmit. Fülledt, erotikus, szárnyaló pszichedelikus rock. Így hát maradtak Justinnal a koncert végéig. Utána Justin javaslatára átmentek az utca szemközti oldalán lévő Village Innbe. Ott Justin húsz percen át áradozott a koncertről, aztán két órán át beszélt egy lányról, ugyanarról, akit azon az éjszakán, amikor Lincolnnal együtt voltak, hazavitt az Acélgitárból. Denának hívták, és fogászati asszisztens volt. Amióta találkoztak, szinte minden este együtt voltak, és Dena most már azt akarta, hogy mondják ki, hogy járnak, ami eleve ökörség, vélekedett Justin, hiszen amúgy sem volt ideje mással találkozni.

Dena szerint azonban egyáltalán nem volt mindegy, hogy ki van mondva, vagy nincs kimondva. Ha nincs, az azt jelenti, hogy Justin, amint adódik egy szabad perce és egy vállalkozó szellemű partnere, mással is lefeküdhet. De hát pont ez a lényeg, mondta Justin. Ő nem akar magának állandó barátnőt. Még a gondolatától is irtózik, hogy egyetlen emberrel kelljen lennie – majdnem annyira, mint annak a gondolatától, hogy esetleg osztoznia kelljen Denán valakivel.

Lincoln megevett két habos kakaós pitét, miközben hallgatta.

– Ha tényleg egy másik lánnyal szeretnél lenni – mondta, miközben nekilátott a harmadik szeletnek –, azzal lennél. Nem itt velem, és nem Denáról beszélnél.

Justin egy pillanatra elgondolkodott.

– Kibaszott zseni vagy – mondta, megpaskolta Lincoln karját, és kikászálódott az asztal mögül. – Haver! Köszi! Majd hívlak.

Lincoln még maradt, hogy befejezze a kávéját, és elgondolkodjon, vajon a sors csak azért jutalmazta-e meg Justint az Acélgitárban az igaz szerelemmel, hogy őt megbüntesse, amiért azt mondta, Ámor azon a helyen a kidobón sem jut át.

Csak a hangulat hajnali hármas mélypontján indult el haza. Az étterem üres volt, kivéve egy férfit, aki a sarokban ült, a fején fülhallgató, és egy olcsó kiadású könyvet olvasott. Chris még a kora hajnali, szalonnazsíros fényben is hibátlannak látszott. A ketchupos flakonokat feltöltő pincérnő is megbámulta, de Chris tudomást sem vett róla.

27. fejezet

JÁRTÁL MÁR fent a szerkesztőségben? – kérdezte Greg Lincolntól, amikor hétfőn beért a munkahelyére.

– Nem. – Honnan tudja Greg? Mit tud? Nem, az lehetetlen, semmit sem tudhat. Nincs mit tudnia. – Bocs, mit kérdeztél?

Hogy jártál-e már a szerkesztőségben – ismételte meg Greg. – Jártál már ott, nem?

– De igen – felelte Lincoln.

– Akkor jó. Tehát tudod, hol ülnek az olvasószerkesztők?

– Igen, azt hiszem.

– Be kellene szerelned ezeket az új tornyokat néhány asztalnál.

Greg rámutatott egy stósz számítógépdobozra, és átnyújtott Lincolnnak egy papírlapot.

– Most?

– Aha. Várnak. Áthelyezték az embereket másik asztalokhoz. Lincoln felpakolta a dobozokat egy kocsira, és lifttel felment a szerkesztőségbe. A teremre alig lehetett ráismerni délután négy órakor, nappali fényben. Mindenütt emberek, mindenki gépelt, beszélt, vagy mozgásban volt. Nem gondolná az ember, hogy az írás és a szerkesztés ekkora zajjal jár. Telefoncsörgés, tévézümmögés, babasírás…

Babasírás? A terem végében nagy tömeg gyűlt össze, és egy babakocsi fölött fontoskodott. Valakinek az asztalán egy kisfiú ült, és egy tűzőgéppel játszadozott.

Lincoln nekilátott kihúzogatni és kibogozni a kábeleket, és közben próbálta nem bámulni az ott lévőket. Biztosan Jennifer is itt ül a többi nappalos olvasószerkesztővel. Talán még benn van. Lehet, hogy ez az asztala. Nem, hacsak nem támogatja megszállottan Kansas kosárlabdacsapatát. Mit is tud róla? Azt, hogy van férje. De ez vajon látszik rajta? Hogy kövérnek tartja magát… ez bárki lehet. Lehet, hogy Beth is itt van. Itt sétálgat. Egy szerkesztővel beszélget. A babának gügyög.

Ne, intette magát Lincoln, ne nézz sehova!

Mintegy három óra alatt beszerelte az új számítógépeket.

A szerkesztőség átvedlett éjszakai önmagává, miközben dolgozott. Csöndesebb lett, és sötétebb. A nyakkendős emberek átadták a helyüket a gyűrött pólós, rövidnadrágos embereknek. Az egyik éjjeli szerkesztő, egy lány szőke lófarokkal és szép, kék szemmel banános püspökkenyeret vitt be, és Lincolnt is megkínálta egy szelettel.

Lincoln megköszönte, aztán anélkül, hogy visszanézett volna, elindult az üres informatikai iroda felé.

28. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 10. 18. 16:08

Tárgy: Ez itt nem egy bölcsőde

Ez egy szerkesztőség.

Beth Jennifernek: Mire akarsz kilyukadni? Hogy nem kellene szundikálnom? Vagy nem kellene csőrös pohárból innom? Csak mert ez mind része a módszeremnek.

Jennifer Bethnek: Csak arra akarok kilyukadni, hogy miért kell nekem mindenféle gagyogást és gügyögést hallgatnom, amikor épp az „Abby válaszol-t szerkesztem.

Beth Jennifernek: Miért kell szerkesztened az „Abby válaszol”-t? Azt nem készen kapjuk egy csomagban?

Jennifer Bethnek: Valakinek meg kell írnia a főcímet. Valakinek át kell néznie alaposan, nehogy hiányozzon néhány szó vagy akár egy egész bekezdés. A tartalom nem varázsszóra kerül egy újságba, nem tudtad? Azért van itt ennyi szerkesztő.

Beth Jennifernek: Szerkesztő? Te jó ég! Igazad van. Minden tele van velük. Mi ez, ha nem a Mennyország?

Jennifer Bethnek: Haha.

Beth Jennifernek: Azt kellene mondanod: Iowa.

Jennifer Bethnek: Majd legközelebb.

Minek hozzák be a gyerekeiket? Ez nem nekik való hely.

Itt nincsenek játékok. Nincsenek pelenkázóasztalok. Az összes ivókutat a felnőttek magasságához igazították.

Ez egy munkahely. Ide az emberek azért jönnek, hogy ne kelljen a gyerekekről beszélgetniük. Ha gyerekekkel szeretnénk dolgozni, általános iskolában vagy bábszínházban vállalnánk munkát, és vadmálnás cukorkát osztogatnánk.

Ez itt egy szerkesztőség. Látsz itt valakinél vadmálnás cukorkát?

Beth Jennifernek: Alliterálsz, amikor mérges vagy. Imádni való.

Jennifer Bethnek: Micsoda humorzsák vagy ma!

Beth Jennifernek: Ha már az imádnivalónál tartunk, a múlt héten is láttam az én cuki srácomat.

Jennifer Bethnek: Biztos vagy benne? Nem hallottam a riadót. Ja, és mikor lett a te cuki srácod?

Beth Jennifernek: Más nem jelentett be rá igényt. Biztos, hogy a Reklámon dolgozik. Láttam, hogy ott ül.

Jennifer Bethnek: Mit kerestél a Reklámon? Az az épület másik felén van.

Beth Jennifernek: Éppen cuki srácok után kutattam. (És a Reklámon van az egyetlen olyan italautomata, amelyik gyökérsört is ad.) Egy helyes kis asztalnál ült, helyes kis számítógépen gépelt, és szuperhelyesnek nézett ki.

Jennifer Bethnek: A Reklámon, mi? Le merném fogadni, hogy arrafelé többet keresnek, mint errefelé.

Beth Jennifernek: Lehet, hogy csak úgy néznek ki, mintha többet keresnének.

És nem olyannak látszik, mint aki reklámhelyet árul. Nem az az öltönyös, Glengarry Glen Ross-os mosolyú fajta. Nem az a fajta, aki dolgokat ken a hajára.

Jennifer Bethnek: Szeretném megnézni magamnak. Talán gyökérsörszünetet kellene tartanunk.

Beth Jennifernek: Hogy szeretheti a gyökérsört olyasvalaki, aki utálja a gyerekeket?

29. fejezet

BETH OTT VOLT. Az asztalánál. Egy légtérben vele. És valaki másra gondolt. Valakire, aki a Reklámnál dolgozik. Pont ott. Lincoln utálta a Reklámon dolgozó fickókat. Valahányszor a Cápa elkapott valami mocskos viccet, az mindig a Reklámon dolgozóktól jött. Értékesítő. Lincoln utálta az értékesítőket. Kivéve Justint. De ha nem ismerte volna, valószínűleg őt is utálta volna.

Egyszer helyre kellett hoznia egy merevlemezt a Reklámon, ami jó néhány órát vett igénybe. Másnap, amikor fel akarta venni a pulóverét, még mindig Drakkar Noirtól bűzlött. Nem csoda, ha az anyja melegnek hiszi.

Féltékeny vagyok, gondolta, amikor aznap éjjel elsétált Beth asztala mellett – kávéscsészék, Halloween-cukorkák, Discman –, féltékeny. És még csak nem is Beth barátjára. Chris annyival jobb pasi nála, hogy nem is lehet rá féltékeny. Hanem valakire, aki a Reklámon dolgozik, aki megpróbál fölösleges dolgokat rásózni másokra, aki telefonhívásokkal zaklat ismeretleneket.

Lincoln felkapott az asztalról egy mogyorós csokiszeletet, és kicsomagolta. Beth pont itt ült, amíg ő a teremben dolgozott.

Láthatta is volna, ha idenéz.

30. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Kedd, 1999. 10. 26. 9:45

Tárgy: Szerintem terhes vagyok

És ez most komoly.

Beth Jennifernek: Valami sugárzás ért? Vagy túl sok tonhalat ettél? Vagy belőtted magad heroinnal?

Jennifer Bethnek: Nem, őszintén, ez most nem a paranoiám. Azt hiszem, terhes vagyok.

Beth Jennifernek: Mert késik három percet a menstruációd? Vagy, mert az utóbbi órában kétszer kellett pisilned? Vagy, mert érzed, hogy van valaki a méhedben?

Jennifer Bethnek: Mert az ovuláció alatt nem védekeztünk szex közben.

Beth Jennifernek: Most viccelsz? Van valahol egy kandi kamera körülöttem? Ki vagy te valójában, idegen, és mit tettél a barátnőmmel?

Az a Jennifer Scribner-Snyder, akit én ismerek és kedvelek, soha nem vallaná be nyilvánosan, hogy egyáltalán szexelt, és biztosan nem szennyezné be az ujjvégeit azzal, hogy ezt még le is írja.

Ezen kívül, soha nem kezdene mondatot „mert”-tel. Hol az én kis prűd barátnőm? Mit tettél vele, idegen?

Jennifer Bethnek: Nincs időm a finomkodásra.

Beth Jennifernek: Miért nincs? Mióta vagy terhes?

Jennifer Bethnek: Négy napja.

Beth Jennifernek: Ez egy kicsit túl konkrét. (Szinte már gyomorforgatóan.) Honnan tudod egyáltalán? És honnan tudod, hogy ovuláltál? Te is azok közé a nők közé tartozol, akik érzik, ahogy a petesejtjük vándorol?

Jennifer Bethnek: Onnan tudom, hogy vettem egy ovuláció, monitort.

Beth Jennifernek: Vedd úgy, hogy a következő tizenkét kijelentésedre azt felelem: „Na, ne mondd!”

Jennifer Bethnek: Úgy gondoltam, hogy ha tudom, hogy mikor van az ovulációm, kerülni tudom olyankor az intim együttléteket (ami, őszintén szólva, mostanában nem is túl nehéz).

Tehát, négy nappal ezelőtt tudtam, hogy ovulálok. Aznap alig beszéltem Mitchcsel. Elment a suliba, amikor én még aludtam. Amikor hazaértem a munkából, fent volt az emeleten, és gyakorolt a tubán. Felmehettem volna, és szólhattam volna, hogy hazaértem, de nem tettem. Felkiabálhattam volna, hogy szeretne-e egy grillezett sajtos szendvicset, de nem tettem.

Amikor befeküdt az ágyba, én már ott voltam, és épp A dumagép ismétlését néztem. Figyeltem, ahogy készülődik a lefekvéshez. Nem szólt hozzám egy szót sem. Nem volt dühös, inkább úgy nézett rám, mintha csak egy kis törmelékkupac lennék, amit kerülgetnie kell.

Azt gondoltam magamban: „A házasságom a legfontosabb az életemben. A boldog házasság fontosabb nekem mindennél – fontosabb, mint egy jó állás, egy szép ház, a többi ujjal szembeforduló hüvelykujj, a szavazati jog, vagy bármi más. Ha az, hogy nem akarok gyereket, tönkreteszi a házasságom, inkább szülök. Tíz gyereket is. Megteszek bármit, amit csak kell.”

Beth Jennifernek: Mit szólt Mitch?

Jennifer Bethnek: Nem tudom. Nem mondtam neki, hogy ovulálok. Már az is meglepte, hogy nem védekeztünk. Nem tudom, mit gondol.

Beth Jennifernek: Oké, lehet, hogy terhes vagy. De az is lehet, hogy nem.

Jennifer Bethnek: Arra gondolsz, hogy meddő is lehetek?

Beth Jennifernek: Nem, arra gondolok, hogy van még legalább egy hónapod, hogy átgondold, tényleg teherbe akarsz-e esni. A legtöbb párnak többször kell próbálkoznia. Lehet, hogy nem pecsételődött meg a sorsod négy nappal ezelőtt.

Jennifer Bethnek: Remélem, hogy igen. Túl akarok esni rajta.

Beth Jennifernek: Ezt írd le, hogy aztán betehesd a babanaplóba!

Mennyi idő kell, hogy biztos lehess benne?

Jennifer Bethnek: Nem sok. Vannak ezek a szuperérzékeny terhességi tesztek, amik már azt is megállapítják, hogy eszedbe jutott-e, hogy terhes akarsz lenni.

Beth Jennifernek: És most pozitív vagy negatív eredményért drukkolunk?

Jennifer Bethnek: Te csak drukkolj nekem!

Beth Jennifernek: Mindig neked drukkolok.

31. fejezet

– RÉG NEM PANASZKODTÁL a munkádra – jegyezte meg Eve. – Most már jobban tetszik?

A templom után beugrottak a fiúkkal vasárnapi ebédre. Lincoln anyja rakott zöldséget készített tojással, paradicsommal, gombával, pitypanglevéllel és háromféle sajttal.

– Jobban – felelte Lincoln két harapás között.

– Nem unatkozol? – kérdezte Eve.

– Kezdek hozzászokni – mondta Lincoln, eltakarva a száját.

– És akkor már nem is keresel jobb időbeosztású munkát?

Lincoln vállat vont.

– Ez a beosztás tökéletes lesz, ha visszamegyek tanulni.

Eve összeráncolta a homlokát. A szokottnál is ingerlékenyebb volt ma délután. Amikor megérkeztek, az anyjuk azzal nyitott, hogy megkérdezte a fiúktól, jót beszélgettek-e a feljebbvalóval.

– Jézussal – mondta Eve. – Jézusnak hívjuk.

– Erre a névre is hallgat – felelte az anyjuk.

– Szóval – mondta Eve Lincolnnak, és ledöfött egy gombát –, biztosan félretettél elég pénzt, hogy közelebb költözz az egyetemi negyedhez.

– Kocsival könnyű innen odajutni – felelte Lincoln higgadtan.

Az anyjuk mindenkinek szedett egy újabb adagot a rakott zöldségből. Lincoln látta rajta, hogy magában tépelődik. Egyfelől még mindig nem tetszett neki az iskola ötlete, másfelől gyűlölte, amikor Eve hatalmaskodott az öccse fölött.

– Mit művelnek ezek? – kérdezte az anyjuk, és rosszallóan nézett az unokáira, akik épp halmocskákba rendezgették az ételt a tányérjukon.

– Miért, mit művelnek? – kérdezett vissza Eve.

– Miért nem esznek rendesen?

– Nem szeretik, amikor összeérnek a dolgok.

– Miféle dolgok? – kérdezte az anyjuk.

– Az ételek. Nem szeretik, amikor a különböző összetevők összekeverednek.

– Hogyan adsz nekik vacsorát? Jégkockatartóban?

– Mi mindig csak kétfélét eszünk, nagyi – felelte Eve nagyobbik fia, a hatéves Jake.

– Milyen kétfélét?

– Például virslit makarónival – felelte Jake. – Vagy hamburgert és kukoricát.

– Én utálom a ketchupöt a hamburgeremen – tette hozzá a négyéves Ben.

– Én is csak mellé szeretem – mondta Jake.

– Rendben – mondta Lincoln anyja, és a fiúk tányérjáról átkotorta az ételt a sajátjára. – Éhesek maradtatok, fiúk? Van gyümölcs, banán. Szeretitek a banánt?

– Szóval, itt maradsz? – fordult Eve Lincolnhoz a korábbinál is ádázabb tekintettel. – Továbbra is itt akarsz élni?

– Egyelőre.

– Lincoln bármeddig nyugodtan itt maradhat – mondta az anyjuk.

– Abban biztos vagyok – csattant fel Eve. – Nyugodtan itt rohadhat az élete végéig.

Lincoln letette a villáját.

– Nagyi – mondta Ben –, ez a banán koszos.

– Az nem kosz – felelte a nagymama.

– De barna.

– Az az érett banán színe.

– A banán sárga – kapcsolódott be Jake.

– Lincoln nem rohad itt – mondta az anyjuk.

– De nem is él – mondta Eve.

– Ne te mondd meg, hogyan neveljem a fiamat! – fortyant fel az anyjuk.

– Huszonnyolc éves. A te feladatod már rég véget ért. Emberré vált.

– Mint Jézus – mondta Jake.

– Egyáltalán nem, mint Jézus – mondta Eve.

Lincoln felállt az asztaltól.

– Szeretne valaki még egy kis gyümölcslevet? Ben? Jake?

Az unokaöccsei rá sem hederítettek.

– A gyereknevelés soha nem ér véget – mondta az anyjuk. – Majd meglátod. Addig neveled őket, amíg csak élsz.

– Jézus harminchárom éves korában halt meg – szólt közbe Jake.

– Ne Jézusozz már! – figyelmeztette a fiát Eve.

– Jézus! – visított fel Ben.

– Én még most is Lincoln anyja vagyok. És a te anyád is. Akár tetszik, akár nem, egyikőtök nevelését sem fejeztem be.

– Az én esetemben el sem kezdted – mondta Eve.

– Eve… – Lincoln arca összerándult.

– Elmehettek az asztaltól, fiúk – mondta Eve.

– De én még éhes vagyok – nyafogott Ben.

– Elmegyünk a Wendy’sbe? – kérdezte Jake.

– Mesélj nekem arról, milyen egy jó anya! – mondta az anyjuk. – Annyit mondhatok, hogy az én fiaimnak lesz saját életük. Randevúzni fognak, megnősülnek, és elköltöznek tőlem. Nem fogom azt éreztetni velük, hogy nem hagyhatnak magamra.

– Soha nem éreztettem veled ilyesmit.

– Az első hónapban bejártál velem az óvodába.

– Mert megkértél rá.

– Ötéves voltam – mondta Eve.

– Nemet is mondhattál volna. De féltél.

– Ötéves voltam.

– Lincoln nem járt sehova egészen hétéves koráig. És örülök neki. Így sokkal felkészültebben kezdte az iskolát.

– Túlságosan is felkészülten. Már tudott olvasni, összeadni és kivonni. Végül át is ugrotta az első osztályt.

– Te jó isten! – dühöngött Eve, és lecsapta a villáját a tányérjára. – Nem hallod magad?

– Ne Jézusozz, anya! – suttogta Ben.

– Gyerünk, fiúk, menjünk ki focizni! – javasolta Lincoln.

– De te nagyon rosszul focizol – mondta Jake.

– Tudom – felelte Lincoln –, de majd te megtanítasz.

A konyhaablak nyitva volt. Lincoln kivitte az unokaöccseit, de még kintről is hallotta, ahogy a nővére és az anyja veszekednek.

– Az ételek összeérnek! – hallotta Lincoln az anyja hangját. – A világon minden összeér!

Körülbelül húsz perc múlva Eve kidugta a fejét a hátsó ajtón, és szólt a fiúknak, hogy búcsúzzanak el a nagyanyjuktól. Zaklatottnak látszott, dühösnek, és nyilvánvalóan sírt.

– Indulás a Wendy’sbe. Lincoln, te nem jössz velünk?

– Nem, tele vagyok.

– Nem bántam meg semmit, amit mondtam. Minden szó igaz. Meg fogsz itt rohadni.

– Lehet – felelte. – De az is lehet, hogy megérek.

Eve bevágta az ajtót.

32. fejezet

AMIKOR LINCOLN hétfőn reggel beért a munkahelyére, Greg félrehívta, hogy beszéljenek az ezredfordulós projektről.

– Úgy tűnik, dolgoznak, nem? – kérdezte Greg a srácokra pillantva. – Legalábbis, kurva sok időt eltöltenek vele.

Lincoln úgy döntött, nem árulja el Gregnek, hogy a nemzetközi kommandó néha tényleg nagyon sokáig bent marad éjszaka Doomot játszani. (Lincoln orra előtt. Legalább megkérdezhetnek, hogy ő is beszállna-e.)

– Nagyon csöndesek – mondta Greg. Lincoln bólintott. – Néha rájuk nézek, és a képernyőjük tele van kódokkal, és eszembe jut, amikor kivették a vakbelem, és a műtőasztalon felébredtem… Úgy értem, ki tudja, mit csinálnak odabent?

– Szerintem csak kódolnak – mondta Lincoln.

– Ez a kibaszott ezredforduló!

33. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda, 1999. 11. 10. 10:11

Tárgy: Pozitív

Szóval tegnap éjjel megcsináltam a tesztet, és azóta folyton úgy érzem, hogy hánynom kell… Nem mintha máris reggeli émelygésem volna, azt hiszem, az túl korai lenne még.

Beth Jennifernek: Úristen! GRATULÁLOK!!! Gratulálok, gratulálok! ÚRISTEN!!!

Jennifer Bethnek: Per pillanat nem érzem úgy, hogy lenne miért gratulálni nekem. Mondom, úgy érzem, hogy mindjárt hányok. Lehet, hogy óriási hibát követtem el. Mihelyt megláttam a kék csíkot, eszembe jutott, mennyire nem akarok gyereket, mennyire nem akarom ezt a babafrászt…

Beth Jennifernek: Milyen babafrászról beszélünk most? Ami téged ér, vagy ami a babát?

Jennifer Bethnek: A potenciális babafrászról, ami engem ér. Miért, szerinted nem az a típus vagyok?

Beth Jennifernek: Ne légy hülye! Minden rendben lesz. Csodás anya leszel. Mitch tudja már?

Jennifer Bethnek: Tegnap este megmondtam neki. Tiszta eksztázisban volt. Komolyan, olyan boldog volt, hogy kis híján elsírta magát. Egyfolytában ölelgetett. Hátborzongató volt.

Beth Jennifernek: Ez nem hátborzongató, hanem kedves a részéről.

Jennifer Bethnek: Mondja az a nő, akiben nem növekszik egy parazita.

Beth Jennifernek: Ez úgy hangzik, mintha galandférged volna.

Jennifer Bethnek: Várj, amíg rúgni nem kezd!

Beth Jennifernek: A szüleidnek szóltál róla?

Jennifer Bethnek: Mitch felhívta a szüleit. Ők is hátborzongatóan izgatottak lettek. Én nem szólok anyámnak. Soha.

Beth Jennifernek: Lehet, hogy észre fogja venni, nem gondolod?

Jennifer Bethnek: Majd annyit mond, hogy már megint híztam.

Beth Jennifernek: Úgy örülök. Hátborzongatóan boldog vagyok. Én tartom majd a babaváró bulit!

Jennifer Bethnek: Borzalmas lesz.

Beth Jennifernek: Borzalmasan klassz! Hidd el, buliszakértő leszek, mire meglesz a gyerek. A következő hat hétben három lánybúcsúra vagyok hivatalos a nővérem miatt, és az egyiknek én leszek a háziasszonya.

Jennifer Bethnek: Három lánybúcsú? Nem túlzás ez?

Beth Jennifernek: Az egyik intim.

Jennifer Bethnek: Utálom az olyanokat. Ha egyszer intim, nem kéne nyilvánossá tenni. Ki akar fehérneműs ajándékdobozokat nyitogatni a barátai és a rokonai előtt?

Beth Jennifernek: A fehérnemű még csak hagyján! Az unokahúgom szexkütyüket kapott a lánybúcsúján. És a koszorúslányok felvetették vele az új, falatnyi fehérneműit, és úgy kellett vonulnia, mint egy divatbemutatón. A nagynéném folyton azt hajtogatta: „Hű, de szexi! Hű, de szexi!”

Jennifer Bethnek: Ezt most miért mesélted el? Egész nap csak fintorogni fogok innentől kezdve.

Beth Jennifernek: Én majd kifinomultabb bulit tartok neki. Teázunk és szendvicseket majszolunk.

Jennifer Bethnek: Én is szeretem a szendvicsmajszolós bulikat.

Beth Jennifernek: Ki nem? Tudod, mit? Szendvicsmajszolós bababulit tartok majd neked.

Jennifer Bethnek: Idétlen játékok nélkül?

Beth Jennifernek: Idétlen játékok azért lesznek. Abból nem engedek. De ígérem, szexi fehérnemű-bemutató nem lesz.

Jennifer Bethnek: Még átgondolom.

Akkor rólam és a galandférgemről ennyit. Veled mi van?

Beth Jennifernek: Az nem létezik, hogy elárulod, hogy terhes vagy, aztán témát váltasz.

Jennifer Bethnek: Mindenki csak erről fog velem beszélni az elkövetkező kilenc hónapban. Sőt mindenki erről fog velem beszélni életem hátralévő részében. Kérlek szépen, váltsunk témát! Hogy vagy? És Chris?

Beth Jennifernek: Chris… az Chris. Gondolom. Egy távoli galaxisban van megint. Sokat van távol, amikor pedig hazajön, olyan hangosra állítja a zenét, hogy képtelenség beszélgetni. Vagy a hálószobában ül a gitárjával. Ha megkérdezem tőle, nincs-e kedve eljönni velem valahova, azt mondja, hogy nincs. Mire aztán hazaérek, ő nincs sehol.

Jennifer Bethnek: Aggódsz miatta?

Beth Jennifernek: Nem nagyon.

Jennifer Bethnek: Nem érzed úgy, hogy van valakije?

Beth Jennifernek: Nem, de lehet, hogy úgy kéne. De inkább egyszerűen csak ilyen néha. Muszáj elvonulnia. Úgy tekintek erre, mint a télre. Télen sem arról van szó, hogy eltűnt a nap (vagy egy másik bolygóval hetyeg). Látod, hogy ott van az égbolton. Csak messzebb.

Jennifer Bethnek: Ettől én megőrülnék. Biztos dühbe gurulnék, vagy teherbe esnék, hogy felrázzam egy kicsit.

Beth Jennifernek: A dühöngés nem segít. Azt meg elképzelni sem tudom, hogy mi történne, ha teherbe esnék. Valószínűleg továbbállna.

Jennifer Bethnek: Ne mondd ezt! Nem állna tovább.

Beth Jennifernek: Pedig, sajnos, azt hiszem. Vagy azt akarná, hogy vetessem el.

Jennifer Bethnek: Ez borzalmas.

Beth Jennifernek: Tényleg így gondolod? Pedig te is tudod, hogy milyen az, ha valaki nem akar gyereket, ha azt szeretné, hogy olyan maradjon a kapcsolata, amilyen. Nem hiszem, hogy Chris felelősnek érezné magát, ha teherbe esnék. Szerintem ő ezt az én magánügyemnek tekintené. És végül is az, nem?

Jennifer Bethnek: Akkor ismét váltsunk témát!

Beth Jennifernek: Boldogan. Gratulálok!!

34. fejezet

LINCOLN AZÓTA MÁR VAGY fél tucatszor látta Beth barátját, Christ. Justin az első koncertélmény után egészen rákapott a Sacajaweára. Azóta valahányszor fellépett a banda, mindig felhívta Lincolnt. Dena, Justin barátnője is ment velük. Utána többnyire a Village Innben kötöttek ki. Pitét rendeltek, és hallgatták, ahogy Justin az esti koncertet elemzi.

– Hogyhogy nem lett belőlük igazi rocksztár? – töprengett Justin. – Miért nem őket nyomják az MTV-n az elcseszett Backstreet hülyegyerekek helyett?

Lincoln vállat vont.

– Nézzétek – mondta Dena, és a dohányzó részleg felé biccentett –, megint ott a gitáros!

Chris az egyik sarokban ült, reggelizett és olvasott.

– Hogyhogy nincs egy ilyen srácnak barátnője? – kérdezte Dena.

– Talán van neki – felelte Lincoln.

– Az lehetetlen – mondta Dena. – Ha valakinek van barátnője, nem tölti a péntek éjszakát egyedül a Village Innben.

– Híveket kéne toboroznia, és megdugni őket – mondta Justin.

– Mindig egyedül van – jegyezte meg Dena.

– Ha ilyen jól nézne ki a búrám – mondta Justin tele szájjal –, minden éjjel más csajt döngetnék meg.

– Így is ezt csináltad, nem? – kérdezte Dena a szemét forgatva. – A te búráddal.

– Igazad van – felelte Justin. – Ha úgy néznék ki, mint ez a tag, két csajt döngetnék meg minden éjjel.

– Talán van barátnője – vetette közbe Lincoln.

– Akkor sajnálom a barátnőjét – mondta Dena.

– Talán fiúja van – elmélkedett Justin.

– Akkor a fiúját sajnálom – mondta Dena.

– Holnap is lesz koncertjük, menjünk el! – javasolta Justin.

– Holnap játszom a többiekkel – mondta Lincoln.

– Milyen baromságokat csinálnak azok, akiknek nincs barátnőjük! – mondta Justin.

Justin folyton azzal nyaggatta Lincolnt, hogy járjon el többet. Legyen nők közelében. Próbálkozzon. Talán mert Justin is ismerte Samet a gimnáziumból. Mert még emlékezett azokra az időkre, amikor Lincoln volt az egyetlen srác, aki mellett mindig ott volt egy gyönyörű lány is.

– Az én ízlésemnek egy kicsit túl nagy szájú – jegyezte meg egyszer Justin golfgyakorlás közben –, de bomba jó csaj.

Justin soha nem kérdezte meg, mi történt Sammel még azután sem, hogy Lincoln hazaköltözött Kaliforniából, és egy évvel a többiek után elkezdett járni az állami egyetemre. Lincoln egyszer megpróbálta elmesélni neki egy pizza és hat doboz Dr. Diablo mellett, de Justin félbeszakította.

– Haver! Hagyd a fenébe! Örülj, hogy megszabadultál tőle.

35. fejezet

LINCOLN VÉGÜL senkinek sem árulta el, mit történt Sammel Kaliforniában. (Bár az anyja folyton kérdezgette, sőt Sam anyját is letámadta az élelmiszerboltban.)

Nem beszélt róla, mert azzal mintha elismerte volna a vereségét. Megadta volna magát. És mert tudta, hogyha elmesélné valakinek, nem is hangozna olyan borzasztóan. Hiszen az övé is csak egy átlagosan összetört gimnazista szív. És az egész történetben az a legszomorúbb, hogy kihagyott egy félévet az egyetemen, és elveszítette az ösztöndíját. Másnak, egy kívülállónak ez volna benne a legszomorúbb.

Nem beszélt róla az anyjának sem, egyszer sem, soha, mert tudta, mennyire örülne, hogy neki volt igaza.

Amikor Lincoln elment az egyetemre, az anyja eleinte hetente kétszer is hívta.

– Soha nem jártam még Kaliforniában – mondta.

– Minden rendben velem, anya. Klassz az egyetem. Biztonságos.

– De nem tudom, hogy néz ki. Nem tudlak magam elé képzelni. Próbálok gondolni rád, pozitív energiákat küldeni, de nem tudom, merre küldjem.

– Nyugatra.

– Nem erre gondolok, Lincoln. Hogyan vizualizáljam a veled történő jó dolgokat, ha téged magadat sem tudlak magam elé képzelni?

Lincolnnak is hiányzott az anyja. És a Közép-Nyugat. A látványba, amire Sam annyira vágyott, Lincolnnak belefájdult a feje. Észak-Kalifornia lehetetlenül szép volt. Akárhova nézett az ember, fák, folyók, vízesések, hegyek, az óceán… Nem lehetett csak úgy nézni, csak nézni és gondolkodni. Így hát Lincoln sok időt töltött az ablaktalan egyetemi könyvtárban.

Sam az egyetemi színpadon töltött sok időt. Bár még nem vett fel drámaszakos órákat, belekerült néhány darabba, és eljátszhatott néhány kisebb szerepet. A középiskolában még Lincoln is elkísérte a próbákra. Vitte magával a házi feladatát, és leült a nézőtér hátsó sorában. Jól tudott így tanulni. Ki tudta zárni a beszélgetést és a zajt. Szerette, ahogy Sam hangja néha átszűrődik a kémiaegyenleteken.

Lincoln boldogan tanult volna az egyetemi színpadon is Sam próbái alatt, de Sam úgy érezte, attól túl sok figyelem hárulna rá.

– Arra emlékezteted őket, hogy én más vagyok – mondta. – Hogy még új vagyok, és nem innen való. Azt akarom, hogy ne engem lássanak, hanem a szerepemet. Csak a tehetségemet, semmi mást. De te arra emlékeztetsz mindenkit, hogy van egy nyálas kis románcom.

– Mi benne a nyálas?

– Hát hogy van egy vidéki hódolóm.

– Nem is vagyok vidéki.

– De szerintük igen. Szerintük mi most estünk le a paradicsomszállító kocsiról. Szerintük vicces, hogy nebraskaiak vagyunk. Szerintük már maga a szó, hogy Nebraska, is vicces. Úgy ejtik ki, mintha azt mondanák, „Timbuktu” vagy „Hoboken”.

– Vagy azt, hogy „Punxsutawney”? – kérdezte Lincoln.

– Pontosan. És szerintük baromi vicces, hogy együtt jöttünk egyetemre.

– És mi benne a vicces?

– Túl nyálas. Pontosan olyasmi, amit azok csinálnak, akik most estek le a paradicsomszállító kocsiról. Ha folyton jössz velem a próbákra, soha nem fogok jó szerepet kapni.

– Talán műsorra tűzik a Pollyannát.

– Lincoln, kérlek!

– Én szeretnék veled lenni. Ha nem kísérlek el a színházba, soha nem fogunk találkozni.

– De találkozunk.

Nem találkoztak.

Csak amikor együtt reggeliztek a kollégium büféjében. Vagy amikor Sam késő este betoppant Lincoln szobájába a próbák után, hogy segítséget kérjen valami házi feladattal kapcsolatban, vagy, hogy kisírja magát a színházban történtek miatt. Éjszakára nem maradhatott Lincoln szobatársa miatt. Lincoln folyton Sam után vágyakozott.

– Több időt töltöttünk kettesben, amikor még a szüleinkkel éltünk – panaszkodott Lincoln, amikor egy péntek délutánt kivételesen együtt töltöttek a szobájában, és a lány hagyta, hogy átölelje.

– Tengernyi időnk volt a gimiben – mondta Sam.

– Miért van itt is tengernyi ideje mindenki másnak?

– Kinek?

– Mindenkinek, téged kivéve. Akárhova megyek, párokat látok, akik együtt vannak. Egymás szobájában alszanak. Együtt vannak a társalgóban, a diákközpontban. Együtt sétálnak. – Lincoln is így képzelte el az egyetemi éveket. Látta magukat, ahogy együtt alszanak egy keskeny, kollégiumi matracon, kézen fogva mennek be az órákra, padokon és kávéházi kanapékon ölelkeznek. – Nekem volna időm.

– Akkor talán mindenki mással kéne töltened az idődet – mondta Sam. Elhúzódott tőle, nekiállt begombolkozni, és feltűzni a haját.

– Nem. Én veled akarok lenni.

– Most is velem vagy.

– És ez csodálatos. Miért nem lehetünk így többször? Ha csak heti egyszer is?

– Mert nem lehetünk, Lincoln.

– Miért nem?

Lincoln gyűlölte magát, amiért ilyen gyerekesen követelőzik.

– Mert nem azért jöttem ebbe az iskolába, hogy a gimnáziumi fiúmmal töltsem az időt. Azért jöttem, hogy elindítsam a karrieremet.

– Nem a gimnáziumi fiúd vagyok – mondta Lincoln. – A fiúd vagyok.

– Ezen az emeleten legalább fél tucat lány szeretné veled ölelkezve tölteni a következő négy évét. Ha neked erre van szükséged.

– Nekem rád van szükségem.

– Akkor legyél boldog velem!

SAM NEM AKART hazamenni a téli szünetre. Ott akart maradni az egyetemen, és bekerülni a Dickens Karácsonyi énekéből készülő előadásba. (Biztosra vette, hogy megszerezheti magának a kis Tim szerepét.) Az apja azonban beváltotta az addig összegyűlt repülési pontjait, és küldött neki egy első osztályra szóló repülőjegyet haza.

– Még soha nem utaztam első osztályon – lelkendezett Sam. – Valami Betty Grable-öst fogok viselni, kicsi kesztyűvel, és gin-tonikot fogok rendelni.

Lincoln távolsági busszal ment, amit Sam szintén nagyon izgalmasnak talált.

– Így utazik egy igazi amerikai. Majd készítek neked szendvicseket.

Végül nem készített. Azt mondta, nem tudja kikísérni Lincolnt a buszmegállóba, mert délután megbeszélése van a színházban. Lincoln azt mondta, nem baj, nem is akarta, hogy Sam kikísérje. Egy olyan lány, aki akár a kis Timnek is elmenne, ne sétáljon egyedül haza az állomásról.

Lincoln előre utálta, hogy karácsony előtt egy egész hetet Sam nélkül kell majd töltenie. De legalább mindketten hazautaznak. A karácsony utáni héten együtt lesznek, és a szilvesztert is együtt töltik. Talán jót tesz majd nekik, hogy a megszokott környezetben találkozhatnak. Úgy döntött, mielőtt elindul a buszhoz, hagy egy cetlit Samnek, és leírja, mennyire hiányzik majd neki. Vett egy csokor olcsó virágot a kollégiummal szemközti kis boltban, és egy vonalas füzetlapra a következő üzenetet írta:

Sam,

Bár utam a Halál Völgyén át vezet,

A szívem első osztályon szárnyal.

Szeretlek, Lincoln

Romantikusan hangzik, gondolta, miközben Sam kollégiumi épülete felé tartott. És van benne földrajzi utalás is. És halvány bibliai is. Megállt a lift előtti folyosón, Sam emeletén, hogy még utóiratot is biggyesszen a levélkéhez: Szeretlek, szeretlek, szeretlek. Amikor befejezte az utolsó „szeretlek”-et is, kinyílt az egyik lift ajtaja.

Sam állt mögötte, Lincoln majdnem elmosolyodott, amikor meglátta. De csak majdnem. Sam lábujjhegyen állt, egész testével felfelé nyújtózkodott, és a karját diadalmasan egy férfi nyaka köré fonta. Csókolóztak… túl vehemensen ahhoz, hogy észrevegyék, hogy a lift megállt. A férfi egyik keze tele volt Sam fekete fürtjeivel, a másik pedig Sam rövid szoknyájával. Az egész jelenet borzalma nem tudatosult Lincolnban egészen addig, amíg be nem zárult a liftajtó. Biztosan próbálnak, gondolta, és igyekezett felidézni, hogy látta-e már ezt a fickót a színházban.

Megnyomta a hívógombot. Újra kinyílt az ajtó.

Hát persze, ismeri a srácot. Marlon. Alacsony, sötét bőrű srác valahonnan messziről. Brazíliából. Vagy talán Venezuelából. Az a fajta, aki köré egész tömeg gyűlik a premier utáni bulikon. Aki mindig az asztalra áll, hogy köszöntőket mondjon. Marlon. Sam és ő még szeptemberben játszottak együtt egy O’Neill-darabban.

Sam nagyot sóhajtott a csók után. Lincoln még a nyelvét is látta.

– Marlon? – szólalt meg Lincoln hangosan.

Sam hirtelen megfordult. Leesett az álla, miközben az ajtó másodszor is becsukódott.

Lincoln dühösen nyomkodni kezdte a gombot. A liftajtó újra kinyílt, Lincoln azonban nem vett róla tudomást. Ő most már a másik liftbe akart beszállni. El akart innen tűnni, minél hamarabb.

– Lincoln – hallotta Sam hangját.

Nem figyelt rá. Tovább nyomkodta a lift gombját.

– Hadd magyarázzam meg! – kérlelte Sam.

Indulj már! Gyerünk! Indulj már! Gyerünk! Lefelé! Gyerünk már!

– Nem jön, amíg mi itt vagyunk – mondta Sam, még mindig a liftből. Marlon tartotta az ajtót, hogy be ne csukódjon.

– Akkor menjetek! – mondta Lincoln.

– Ezzel is lemehetsz – mondta Marlon a maga szexi, délies, Kicky Ricardó-s hangján.

Gyerünk már! Indulj már! Gyerünk lefelé! Gyerünk már!

– Lincoln, hagyd abba, meg fog fájdulni a kezed! – kérlelte Sam.

– Hát persze, ő Lincolon! – mondta Marlon, és felemelte a kezét a felismerés jeleként.

Mindjárt megölel, gondolta Lincoln. Nem, inkább köszöntőt mond a tiszteletemre. Hölgyeim és uraim, üdvözöljük Lincolont! A liftajtó újra elkezdett becsukódni. Sam megakadályozta.

– Szállj ki a liftből – mondta Lincoln –, hagyj elmenni!

– Nem – rázta a fejét Sam –, senki nem megy sehova. Lincoln, megijesztesz.

Lincoln nagyot csapott a villanykapcsolóra. Kialudt a fény.

– Nyugalom! – mondta Marlon. – Felnőtt emberek vagyunk, nem?

Nem, gondolta Lincoln, te vagy a felnőtt. Én még csak tizenkilenc éves vagyok. És éppen tönkreteszed az életem hátralevő részét. Csókolgatod. Fogdosod azzal a kicsi, kifejező kezeddel.

– Félreérted – jelentette ki Sam határozottan.

– Valóban? – kérdezte Lincoln.

– Hát… – szólt közbe Marlon diplomatikusan.

– Igen – mondta Sam. – Hadd magyarázzam meg!

Lincoln talán hagyta is volna, hogy megmagyarázza, de sírva fakadt. És nem akarta, hogy Marlon végignézze.

– Csak hagyj elmenni! – mondta.

Használhatod a lépcsőt is! – javasolta Marlon.

– Ja! – könnyebbült meg Lincoln. – Jó!

Megpróbált nem futni. Már sírni is éppen elég ciki volt. Végigsírni nyolc emeletet lefelé a lánykollégiumban. Egyedül sírni a buszmegállóban. Végigsírni Nevadát, Utah-t és Wyomingot. Belesírni a kockás flaneling ujjába, mint a világ legszomorúbb favágója. Próbálta felidézni, hányszor mondta Samnek, hogy soha nem tudna szeretni senki mást. Most mindez meg fog változni? Most Sam miatt mindkettejükről kiderül majd, hogy hazugok? Ha hisz az igaz szerelemben, akkor az nem fontosabb mindennél? Marlonnál is? Meg fogja engedni Samnek, hogy megmagyarázza a történteket. Ha hazaér. Nem, inkább még magyarázkodnia sem kell.

Valahol Coloradóban nekilátott levelet írni.

„Nem hiszem, hogy megcsaltál – írta. – Ha pedig igen, nem számít. Jobban szeretlek, mint hogy bármi számítson.”

Eve a buszmegállóban várta.

– Borzalmasan nézel ki – jegyezte meg. – Valami banda támadott rád?

– Nem mehetnénk Samék háza felé?

– Dehogynem.

Amikor odaértek, Lincoln megkérte Eve-et, hogy ne álljon be a ház elé. Sam szobája a garázs fölött volt. Égett benn a villany. Lincoln fontolóra vette, hogy elmerészkedjen-e az ajtóig, de aztán inkább a postaládába dobta a levelet. Remélte, hogy Eve nem fog kérdezősködni útközben.

36. fejezet

LINCOLN MÁSNAP REGGEL felhívta Samet, aztán harmadnap reggel megint. Sam anyja mindig azt mondta, hogy nincs otthon. Sam csak szilveszterkor hívta vissza Lincolnt.

– Megkaptam a leveledet – mondta. – Találkozunk a parkban?

– Most? – kérdezte Lincoln.

– Most.

Lincoln kölcsönkérte a nővére autóját, és a Samék háza melletti kis játszótérhez hajtott. Mindig oda mentek, amikor nem volt pénzük vagy benzin a kocsiban. A játszótér üres volt, amikor Lincoln odaért, úgyhogy leült a forgóhintára. Nem volt fehér karácsonyuk – a föld kopár volt, és barna –, de hideg volt. Lincoln egy rúgással elindította a forgóhintát, és hagyta, hogy lassan forogjon, amíg egy háztömbbel arrébb meg nem pillantotta a közeledő Samet. Rikító rózsaszín rúzs volt a száján, virágos miniruhát viselt a termoharisnya fölött. Kabát nem volt rajta.

Lincoln azt remélte, hogy majd mellé ül. Így is történt. Samnek virágillata volt. Lincoln szerette volna megérinteni, rávetni magát. Betakarni, mint egy kézigránátot, a testével felfogni a robbanást.

Sam vett egy nagy levegőt.

– Gondoltam, beszélnünk kéne. Gondoltam, meg kéne magyaráznom. ..

– Nem kell – rázta a fejét Lincoln.

Sam a lába alá gyűrte a szoknyáját.

– Fázol? – kérdezte Lincoln.

– Szeretném, ha tudnád, hogy sajnálom.

– Odaadom a kabátomat.

– Lincoln, figyelj! – Sam szembefordult Lincolnnal. Lincoln igyekezett állni a tekintetét. – Sajnálom. De úgy érzem, hogy biztosan nem véletlenül történt, ami történt. Így minden a felszínre került.

– Mi az a minden?

– Minden probléma – mondta Sam türelmetlenül. – A kapcsolatunk problémái.

– Mondtam, hogy nem kell beszélnünk róla.

– De igen, kell. Láttál engem egy másik férfival. Nem gondolod, hogy erről azért nem ártana beszélni?

Jézus isten. Egy másik férfival. Nem tudta volna valahogy másképp megfogalmazni?

– Lincoln…

Lincoln újból megrázta a fejét, aztán egy rúgással elindította a forgóhintát.

– Én nem akartam, hogy ez történjen – folytatta Sam két-három kör után. – Az O’Neill-darab próbái alatt ismertem meg Marlont. Folyton együtt voltunk, és valahogy átalakult a dolog.

– De ez a darab még szeptemberben ment – mondta Lincoln egyre letörtebben.

– Igen.

– Egyből az után, hogy megérkeztünk Kaliforniába.

– Hamarabb szólnom kellett volna neked.

– Nem – mondta Lincoln –, inkább nem kellett volna belemenned.

Hallgattak egy sort. Lincoln hajtotta a hintát, így egyre gyorsabban forogtak, amíg Sam meg nem ragadta a karját.

– Hagyd ezt abba! – mondta. – Már szédülök.

Lincoln megvetette a lábát a hideg, kemény talajon, és szorosan átölelte az egyik fémkapaszkodót.

– Mit gondoltál, hogyan fog véget érni a kapcsolatunk? – kérdezte Sam, amikor megállt a hinta. Most már mérgesnek tűnt. – És ne mondd, hogy nem gondoltad, hogy egyszer véget ér! Ennyire azért nem vagy naiv.

De Lincoln ennyire naiv volt.

– Az ilyesmi mindig véget ér egyszer – mondta Sam. – Mindig. Senki nem házasodik össze az első szerelmével. Az első szerelem már csak ilyen. Magában hordozza, hogy valami más jön majd utána.

– Soha nem gondoltam volna, hogy te leszel az, aki a Romeo és Julia ellen érvel.

– Ők is szakítottak volna, ha megérik a folytatást.

– Szeretlek – mondta Lincoln, de csaknem nyafogásnak hangzott. – Mondd, hogy nem szeretsz!

– Nem mondom – felelte Sam rideg arckifejezéssel.

– Akkor azt, hogy szeretsz.

– Mindig is szeretni foglak – felelte Sam gépiesen. Nem is nézett Lincolnra.

– Mindig, csak most nem. Csak nem eléggé…

– Ha mi egymásnak lennénk teremtve, nem szerettem volna bele Marlonba.

Egyszer, amikor Lincoln a nővérével krokettezett, Eve véletlenül halántékon vágta az ütővel. Mielőtt Lincoln a földre zuhant volna, még megfogalmazódott benne, hogy lehet, hogy most meghal. Itt a vég. Így érzett most is, hogy Sam kimondta, szerelmes Marlonba.

– Úgy mondod ezt, mintha csak úgy megtörtént volna veled mondta. – Mintha neked semmi közöd nem volna hozzá. Úgy beszélsz a hűtlenségről, mintha téglaként esett volna a fejedre. Volt választásod.

– Hűtlenség? – forgatta a szemét Sam. – Rendben. Akkor, gondolom, úgy döntöttem, hogy hűtlen leszek. Így is velem akarsz maradni, hogy ezt tudod?

– Igen.

Sam undorodva rántotta meg a fejét.

Lincoln közelebb lépett hozzá. Egy hideg acélcső volt kettejük között (az a fajta, amit tilos hidegben megnyalni).

– Miért akartad, hogy Kaliforniába menjek veled? – kérdezte Lincoln. – Ha tudtad, hogy úgyis szakítani fogunk?

– Nem így terveztem – felelte Sam. Most már kevésbé volt mérges, talán egy kicsit szégyenkezett is. – Azt nem tudtam, hogy mikor fogunk szakítani.

– Én azt sem tudtam, hogy egyáltalán szakítani fogunk – mondta Lincoln. – Ha elárultad volna nekem is, hogy ez egy eleve eldöntött dolog, nem mentem volna utánad a fél országon keresztül. – Lincoln elhallgatott, és rápillantott a lányra. Még most is, a sötétben, januárban, miközben épp az ő szívét törte össze, Sam rózsaszín volt és sugárzó. Egy virágzó rózsabokor stop-motion képsorára emlékeztette Lincolnt. – Te jó ég! – folytatta. – Tudod, mi a baj? Hogy én valószínűleg akkor is mentem volna.

Megint hallgattak. Lincoln nem tudta rávenni magát, hogy megszólaljon. Amit mondani akart, az mind rosszul hangzott volna. Csak még jobban eltávolította volna Samet.

– Azért akartam, hogy velem gyere – szólalt meg végül Sam –, mert féltem egyedül nekivágni. Arra gondoltam, hadd gyere utánam… mert te is így akarod. És mert úgysincs semmilyen más terved. És… mert, gondolom, még én sem álltam készen arra, hogy búcsút vegyek tőled.

Megint hallgattak egy jó ideig.

– Nem arról van szó, hogy kiszerettem belőled – mondta Sam. – Hanem arról, hogy már nem az vagyok, aki beléd szeretett.

Csönd.

– Az emberek változnak – folytatta.

– Ne beszélj így hozzám!

– Hogy így?

– Mintha én volnék Tarzan, akit meg kell ismertetni az emberek világával. Tudom, hogy változunk. Azt hittem… én azt hittem, hogy mi együtt fogunk változni. Azt hittem, ilyen a szerelem.

– Bocsáss meg.

Csönd. Sam figyelte, ahogy megfagy a lélegzete. Hátradőlt a könyökére, és az arcára távoli kifejezést parancsolt. Aztán feszültet. Aztán fájdalmasat. A fájdalmasnál maradt. Lincoln annyiszor látta, hogy arckifejezéseket próbálgat, hogy nem zavarta.

– Korábban azt mondtad, hogy nem ezt tervezted – szólalt meg Lincoln. – Akkor hogy tervezted?

– Nem terveztem – felelte Sam. – Azt reméltem, mindketten tudni fogjuk, hogy mikor jön el az ideje… Hogy lesz egy pillanat. Mint a filmekben, a külföldi művészfilmekben. Valami apróság történik, valami szinte észrevétlen, és megváltoztat mindent. Például a nő meg a férfi reggeliznek… a férfi odanyúl a lekvárért, a nő pedig azt mondja: „Azt hittem, nem szereted a lekvárt.” Erre a férfi: „Nem is szerettem. Régen.”

Vagy talán elég ennél is kevesebb. Mondjuk, a férfi a lekvár után nyúl, a nő pedig úgy néz rá, mintha ezt a férfit már nem ismerné. Mintha abban a pillanatban, amikor a lekvár után nyúlt, megszűnt volna ismerni. Reggeli után a férfi sétálni megy, a nő pedig a szobában összepakol egy kis barna bőröndöt. A járdán még megáll, és eltöpreng, hogy elbúcsúzzon-e, hagyjon-e üzenetet. Végül nem teszi. Beszáll egy taxiba, és elmegy. A férfi, ahogy a ház elé ér, már tudja, hogy a nő elment. De nem néz vissza. Nem sajnálja a napokat, amiket együtt töltöttek, ezt az utolsót sem. Talán még megtalálja a nő egyik hajszalagját a lépcsőn…

Sam hátradőlt a hintán. Így már könnyebb volt. Lincoln odafeküdt mellé, a fejük szinte összeért.

– Ki játssza az én szerepemet a filmedben? – kérdezte lágy hangon. ,

– Daniel Day-Lewis – felelte Sam, és elmosolyodott. Lincoln valószínűleg meg is csókolhatta volna, ha akarja. De inkább a lány füléhez hajolt, hogy hallja, amit suttog.

– Egyetlen olyan pillanat sem volt – suttogta alig hallhatóan, amikor ne ismertelek volna fel.

Sam megtörölte a szemét. Elkente rajta a festéket. Lincoln mozgásba lódította a forgóhintát. Most megcsókolhatná Samet, ha akarná.

– Sötétben is megismernélek – mondta. – Ezer mérföldről. Akármivé válhatnál, abba én már rég beleszerettem.

Megcsókolhatná.

– Ismerlek – mondta.

És bár Sam odafordult hozzá, és a tenyerébe fogta az arcát, Lincoln tudta, hogy ez nem jelenti azt, hogy megváltoztatta volna a döntését. Csak a pillanatra mondott igent, nem a kapcsolatukra. Lincoln szerette volna beérni ennyivel, de nem érte be. Nem volt elég. Most, hogy a lányt a karjában tartotta, arra vágyott, hogy megnyugtassa, minden rendben lesz.

– Mondd ki, hogy szeretsz – kérte két csók között.

– Szeretlek.

– Örökké – tette hozzá Lincoln, és úgy hangzott, mint egy parancs.

– Örökké.

– Csak engem.

Sam megcsókolta.

– Csak engem – ismételte meg.

– Ne csináld! – kérte Sam.

– Sam…

– Nem megy.

Lincoln felült, és összetörten lekászálódott a hintáról.

– Lincoln, várj!

Megrázta a fejét. Megint sírni szeretett volna, de nem Sam orra előtt. Már megint. Elindult az autója felé.

– Nem akarom, hogy elmenj – mondta Sam. Zaklatott volt. – Nem akarom, hogy így legyen vége.

– Nincs mit tenni – felelte Lincoln. – Megtörtént.

37. fejezet

SAM DOBTA ŐT. Ennyi az egész. Nem akkora szörnyűség. Nem kellene, hogy az legyen. Nem voltak házasok, vagy ilyesmi. Nem az oltárnál lépett le, vagy Lincoln legjobb barátjával és a nyugdíjra félretett összes pénzükkel.

Mindenkit dobnak időnként. Különösen az egyetemen. Ezért még senki sem marad ki az iskolából. Az életből. Nem tölti a következő évtizedet azzal, hogy folyton erre gondol, hacsak alkalma adódik rá.

Ha Lincoln első egyetemi éve az Időutazó egyik epizódja lett volna, akkor Scott Bakula a karácsonyi szünet után visszaszállt volna a távolsági buszra, férfiasan befejezte volna az első évet, és közben elintézett volna magának egy ösztöndíjat a Nebraskai Egyetemen. Vagy egyáltalán nem váltott volna egyetemet.

Scott Bakula talán Kaliforniában maradt volna, és elhívta volna azt a csinos lányt Lincoln latinórájáról egy Susan Sarandon-filmre.

– SZERETED A BASSET HOUNDOKAT?

Lincoln a Courier teakonyhájában üldögélt, az otthonról hozott krumplilevesét kanalazgatta, és még mindig Scott Bakulán és Samen gondolkodott, amikor Doris megzavarta. A lány éppen a Lincoln háta mögött lévő automatát töltötte fel Diet Pepsivel.

Lincoln nem tudta biztosan, mi is Doris munkája. Amikor látta, általában az automatákat töltögette fel, de nem tűnt valószínűnek, hogy ez a feladat egy teljes állást kitesz. Doris a hatvanas éveiben járt, rövid, göndör, ősz haja volt, és piros mellényt hordott egyfajta egyenruhaként, no meg hatalmas szemüveget.

– Tessék? – kérdezte Lincoln, reményei szerint inkább udvariasan, semmint zavartan.

– A basset houndokat – ismételte meg Doris, és a Lincoln előtt heverő, nyitott újságra mutatott. Az egyik képen egy basset hound ült egy nő ölében.

– Nem tartanék basset houndot, ha ilyen közel laknék az óceánhoz – jegyezte meg Doris.

Lincoln szemügyre vette a fényképet. Semmiféle óceánt nem látott rajta. Doris biztosan azt hiszi, hogy ő is olvasta már a cikket.

– Mert nem tudnak úszni – folytatta a nő. – Ez az egyetlen kutyafajta, amelyik nem tud úszni. Túl kövér hozzá, és túl aprók a lábai.

– Mint a pingvineknek – szólalt meg Lincoln rekedtes hangon.

– Holtbiztos vagyok abban, hogy a pingvinek tudnak úszni – mondta Doris. – De egy basset hound még a fürdőkádba is belefulladna. Nekünk is volt egy, Jolene-nek hívták. Édes kicsi lány volt. Egész éjjel sírtam, amikor elvesztettük.

– Megfulladt? – kérdezte Lincoln.

– Nem, leukémiás volt.

– Ó, sajnálom.

– Elhamvasztattuk. Aztán beletettük egy rézurnába. Ekkorka az egész – mondta Doris, és felmutatott egy Wild Cherry Pepsi-s dobozt. – Ki hinné? Hogy férhet el egy teljesen kifejlett kutya, mint amilyen Jolene is volt, egy ilyen icipici urnában? Szerinted mennyi marad egy emberből?

Doris Lincoln válaszára várt.

– Valószínűleg két liternél is kevesebb – felelte Lincoln, és még mindig úgy érezte, szemtelenség volna, ha éreztetné a nővel, hogy ez nem egy normálisnak mondható beszélgetés.

– Fogadok, hogy igazad van – hagyta rá Doris szomorúan.

– Mikor múlt ki?

– Amikor Paul még élt, nézzük csak, úgy tizenhat évvel ezelőtt. Utána lett még két másik basset houndunk, de egyik sem volt olyan édes, mint Jolene. Kedvesem, nincs szükséged egy kis váltópénzre, amíg nyitva van itt ez a masina?

– Nincs – felelte Lincoln. – Köszönöm.

Doris bezárta a Pepsi-automatát. Beszélgettek még egy keveset Jolene-ről és Doris néhai férjéről, Paulról, aki hiányzott ugyan Dorisnak, de korántsem gyászolta úgy, mint Jolene-t. Paul cigarettázott, ivott, és semmiféle zöldséget nem volt hajlandó megenni. Még kukoricát sem.

Mire eljutottak Doris első basettjéig, Dollyig és az első férjéig, Alig, Lincoln már el is felejtette, hogy kizárólag udvariasságból beszélget Dorisszal.

MÁSNAP NEM MENT be dolgozni. Inkább a nővérét látogatta meg, és segített neki lehordani a karácsonyi dekorációt a padlásról.

– Miért nem vagy a munkahelyeden? – kérdezte Eve, miközben a műanyag áfonyákat bogozgatta. – Kedved támadt egy kis pihenésre?

Lincoln vállat vont, és újabb doboz után nyúlt.

– Aha. Kipihenem az állandó pihenést.

– Mi a baj? – kérdezte Eve.

Lincoln azért ment el Eve-hez, mert erre a kérdésre várt. Azt remélte, amikor elhangzik, felelni is tud majd rá. Valahogy mindig minden világosabb lett, ha Eve-vel beszélgetett.

– Nem tudom – mondta. – Valahogy úgy érzem, hogy csinálni kéne valamit.

– Mit?

– Nem tudom. Ez a baj. Legalábbis részben. Olyan, mintha alvajáró volnék.

– Úgy is nézel ki, mint egy alvajáró.

– Nem tudom, hogyan ébredjek fel.

– Csinálj valamit! – tanácsolta Eve.

– De mit?

– Változtass valamin!

– Már változtattam – válaszolta Lincoln. – Hazaköltöztem, és munkát vállaltam.

– Akkor egyelőre nem találtad meg, min kéne valóban változtatnod.

– Ha egy filmben volnék, most önkénteskedni kezdenék fogyatékos gyerekekkel vagy öregekkel. Vagy egy kertészetben vállalnék munkát… vagy elmennék Japánba angoltanárnak.

– Tényleg? És akkor most ezek közül fogsz kipróbálni valamit?

– Nem. Nem tudom. Talán.

Eve hűvösen nézett az öccsére.

– Talán edzőterembe kéne járnod – javasolta.

38. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Kedd, 1999- 11. 16. 14:16

Tárgy: A cuki srácom

Többé nem az én cuki srácomnak hívjuk.

Jennifer Bethnek: Nem hiszem, hogy én valaha is így hívtam volna.

Beth Jennifernek: Innentől az én nagyon cuki srácomnak hívjuk. Vagy inkább az én Nagyon Cuki, Kedves és Jószívű – és talán Vicces – Srácomnak.

Jennifer Bethnek: Nem valami frappáns. Ez azt jelenti, hogy új információt készülsz megosztani velem a Cuki Srácodról?

Beth Jennifernek: Naná. Persze. Elég későig dolgoztam tegnap este, és amikor kilenc körül elmentem a teakonyhába egy csomag isteni sajtos ropogtatnivalóért, na, ki ül ott mindenki szeme láttára? Az én Cuki Srácom. Éppen vacsorázott, és Dorisszal beszélgetett.

Jennifer Bethnek: Az automatatöltögető Dorisszal?

Beth Jennifernek: Ki mással? Doris a kutyájáról mesélt neki. A néhai kutyájáról, azt hiszem. Vagy az is lehet, hogy valami halott gyerekről, de nem hiszem. Mindegy is. Doris a kutyájáról beszélt, a Cuki srácom pedig figyelmesen hallgatta, és még kérdéseket is feltett, és végig bólogatott. Annyira jó fej volt!

Jennifer Bethnek: Talán szeret döglött kutyákról beszélgetni.

Beth Jennifernek: Inkább annyira cuki! Fokozhatatlanul.

Jennifer Bethnek: És miből derült ki, hogy vicces?

Beth Jennifernek: Nehéz elmagyarázni. Doris megkérdezte tőle, hogy szerinte beleférne-e egy halott emberi test egy pepsis dobozba, ő meg erre azt felelte, hogy egy kétliteres üvegbe talán jobban.

Jennifer Bethnek: Ez inkább ijesztő. Látta ma valaki Dorist?

Beth Jennifernek: Abban a szövegkörnyezetben nem volt ijesztő. Azt hiszem, Doris a kutyája hamvasztásáról beszélt. Hallgatóztam, de nem jegyzeteltem. A lényeg, hogy a srác annyira kedves, de annyira, annyira kedves.

Jennifer Bethnek: És nagyon, nagyon helyes is.

Beth Jennifernek: Te jó ég, persze, hogy az. Látnod kellene! Emlékszel, hogy azt mondtam, hogy Harrison Fordra hasonlít? Most jobban megnéztem. Harrison Ford plusz a Brawny papírtörlő reklámfigurája. Nagyon izmos.

Jennifer Bethnek: Mint Mr. Universe?

Beth Jennifernek: Nem… inkább, mint Hulk, de csak, ha a ’40-es, ’50-es években készítettek volna róla filmet, amikor az „izmos” még nem azt jelentette, hogy „kigyúrt”. Olyan, mint a fiatal John Wayne ing nélkül: semmi kockahas, mégis egy ilyen srácot szeretnél magad mellett tudni, ha verekedés tör ki körülötted. Lehet, hogy ez a srác is súlyzózik, mármint az én cuki srácom, a garázsban, vagy ilyesmi. De egy proteines italkeverékhez hozzá sem nyúlna.

Tudod mit? Mostantól hívjuk inkább helyes srácnak. Mégiscsak komolyabban hangzik, mint a „cuki”.

Jennifer Bethnek: Jó, most már látom is magam előtt. Harrison Ford plusz John Wayne plusz Hulk plusz a papírtörlős reklámfiú.

Beth Jennifernek: Plusz Jason Bateman.

Jennifer Bethnek: Ki az a Jason Bateman?

Ja, és mit kerestél itt tegnap este kilenckor?

Beth Jennifernek:

1. Jason Bateman a Silver Spoonsban játszotta Ricky barátját.

2. Tudod, hogy szeretek későig bennmaradni.

Jennifer Bethnek:

1. Ja, az a srác a Kaliforniába jöttemből?

2. Egyszerűen fel nem foghatom, miért nem mész inkább haza.

Beth Jennifernek:

1. Nem, ő a másik barát. Az a fehér srác mosolygós szemmel és érdekes orral. A nővére a Családi kötelékekben játszott.

2. Azért szeretek későig benn maradni, mert nem szeretek korán jönni, és valamikor muszáj dolgozni.

Ha reggel egyből idejövök, úgy érzem, muszáj kivasalnom a ruhámat. Délután kettőkor már senkit nem izgat. Hétre pedig már egy lélek sincs itt. (Kivéve néhány olvasószerkesztőt, de ők csak félnek számítanak.) Különben pedig vagány dolog éjjel itt lenni. Olyan, mintha zárás után mászkálnál egy bevásárlóközpontban. Vagy vasárnap mennél iskolába. Amúgy pedig, van, amikor muszáj éjjel dolgoznom. Például amikor a premier napján meg kell írnom egy kritikát, vagy ilyesmi.

Jennifer Bethnek: Azt hiszem, én nem szeretek későig maradni. Az az év, amikor az éjszakai műszakban dolgoztam, a legmagányosabb év volt egész életemben.

Most már tudom, ki az a Jason Bateman. De őt soha nem tartottam helyesnek.

Beth Jennifernek: Akkor gondold át újra! És az én helyes srácom sokkal helyesebb még nála is.

39. fejezet

Ez NEM LEHET IGAZ, gondolta Lincoln.

40. fejezet

NEM

Ez nem lehet…

Lehetetlen, hogy Beth…

Lincoln felállt az asztalától, és körbesétált az üres informatikai osztályon. Aztán visszaült. Újraolvasta az e-mailt. „Jóképű”, azt írta. Meg azt, hogy „izmos”. Meg azt, hogy „Te jó ég!”

Jóképű.

Nem, ez biztos valami félreértés. Beth nem gondolhatott őrá… Nem.

Megint felállt. Aztán leült. Aztán felállt. Elindult a férfimosdó felé. Van ott tükör? De mit akar benne megnézni? Hogy még mindig úgy néz-e ki, mint máskor? Volt tükör. Teljes alakos. Lincoln jól megnézte magát benne. Izmos? – kérdezte önmagától. Tényleg? Izmos?

Nagynak mindenképpen nagy. Középiskolában a fociedző mindig megpróbálta befűzni, de Lincoln anyja megtiltotta.

– Hogy betörd nekem a fejed? Szó sem lehet róla! – mondta.

Lincoln a hasára tette a kezét. Akár sörhasnak is elmenne, ha Lincoln többet inna havi egy sörnél. Izmos sörhasnak.

Helyes, azt írta. Meg azt, hogy jóképű. Meg azt, hogy mosolygós szeme van.

Lincoln nekitámasztotta a homlokát a tükörnek, és hunyorított. Zavarba ejtő látvány volt ilyen mosolygósan.

41. fejezet

MÁSNAP REGGEL Lincoln beiratkozott egy edzőterembe. A futópadon mellette futó férfi éppen a Quantum Leap-et nézte a nagy tévéképernyőn. Olyan volt, mint egy jel.

Hazafelé megállt a banknál, ahol Eve dolgozott. Egy olyan üvegkalitkában volt az irodája.

– Helló! – köszöntötte az öccsét. – Csak nem megtakarítási számlát akarsz nyitni? Pfuj! Miért vagy ilyen izzadt?

– Edzőteremben voltam.

– Tényleg? Jót fog tenni, meglátod. Ez csak nem azt jelenti, hogy mostantól kezdve hallgatni fogsz rám? Bárcsak azt tanácsoltam volna, hogy szerezz magadnak egy lakást! De tudod, mit? Szerezz magadnak egy lakást!

– Kérdezhetek tőled valami szokatlant?

– Csak gyorsan. Mert azok az emberek ott a kanapékon mind megtakarítási számlát szeretnének nyitni.

– Szerinted hasonlítok Jason Batemanre?

– Ki az a Jason Bateman?

– Színész. Játszott a Silver Spoonsban és a Valerie-ben

– A srác, aki Az ifjú farkasemberben játszott?

– Az Michael J. Fox – mondta Lincoln. – Nem érdekes. Nem ez a lényeg.

– Akkor Az ifjú farkasember 2-ben?

– Igen – mondta Lincoln. – Ő az.

Eve hunyorított.

– Aha – mondta –, tényleg hasonlítasz rá. Most, hogy mondod, tényleg.

Lincoln mosolygott. Abba sem tudta hagyni.

– Miért, ez jó? – kérdezte Eve. – Úgy akarsz kinézni, mint Jason Bateman?

– Ez nem jó vagy rossz. Csak igazol valamit.

– De te sokkal nagyobbra nőttél, mint ő.

– Na, megyek – mondta Lincoln, és csakugyan elindult.

– Köszönjük, hogy a mi bankunkat választotta! – kiáltott utána Eve.

AZNAP ESTE alig akart kiürülni az informatikai osztály. Mindenkit rendkívüli módon foglalkoztatott a 2000. év problémája. Kristi, Lincoln asztaltársa, el akarta próbálni a szilveszteréjjelt, hogy működik-e a módosított kód. De Greg azt mondta, hogy ha netán leáll az újság, és sötétségbe borul az egész háztömb, akkor jobb, ha megvárják vele a szilveszteréjszakát, mert akkor legalább kevésbé lesz kínos. A nemzetközi kommandó tagjai kimaradtak a vitából. Csak ültek a sarokban, kódoltak, de lehet, hogy éppen az Észak-amerikai Légvédelmi Parancsnokság rendszerébe törtek be.

Lincoln továbbra is próbálta nyomon követni az előrehaladásukat, és segíteni nekik, a fiúk azonban messziről elkerülték. Lincoln tudta, hogy a srácok látják, ő nem közéjük tartozik, soha nem tanult számítástechnikát, viszont magasabb pontszámot ért el a felvételi szóbeli részén, mint ők. Az informatikus srácok mindannyian márka nélküli pólót, New Balance tornacipőt viseltek, az arcukon egyforma, önelégült kifejezés ült. Lincoln nem volt hajlandó segítséget kérni tőlük a digitális színes nyomtatóhoz, pedig már az agyára ment az az átkozott masina. Időnként megszállta a gonosz, és magentaszínű lapokat köpködött magából.

– Hogyan készülünk fel a legrosszabb forgatókönyvre – kérdezgette Kristi –, ha nem tudjuk, mi lesz az?

Lincoln majd megőrült, annyira szerette volna már kinyitni a Cápa mappáját. Majd meghalt, annyira.

– Greg azt mondta, nem fog belehajtani a Nissanjával a folyóba csak azért, hogy megtudja, kibaszottul szarul fog elsülni.

– Ez nem jó hasonlat – mondta Kristi, majd megkérte Greget, hogy kerülje a jelenlétében a káromkodást.

Pillanatnyilag Lincoln azt kívánta, bárcsak tényleg befuccsolna a rendszer január 1-jén 00:01-kor. Méghozzá látványos módon. Őt kirúgnák, a helyére valamelyik kommandós fiú kerülne, valószínűleg a boszniai. De először is meg kell néznie a Cápa mappáját. Most azonnal.

Talán nem kell megvárnia, hogy mindenki távozzon. Nem titok, hogy neki az a dolga, hogy ellenőrizze a Cápát. Semmiség, mondta magának, hiszen ez a munkám. Ez azonban olyan szerencsétlen ürügy volt, hogy eldöntötte, nem nézheti meg, még azután sem, hogy mindenki hazament.

Amikor valamikor éjfél után végre kinyitotta a mappát, győzködte magát, hogy ne várjon semmi olyat, mint az előző éjjel. Mekkora az esélye annak, hogy Beth megint róla beszéljen? Mekkora az esély arra, hogy megint látta őt? Ha látta, vajon feltűnt-e neki, hogy csinos inget viselt, és aznap délután húsz percen át fésülte a haját?

42. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Kedd, 1999. 11. 18. 10:16

Tárgy: Te

Hé, hogy érzed magad?

Jennifer Bethnek: Jól. Nincs semmi különös.

Beth Jennifernek: Komolyan?

Jennifer Bethnek: Komolyan? Dehogyis.

Komolyan úgy érzem magam, mint egy öngyilkos merénylő. Mint aki úgy jár-kel a világban, mintha minden rendben volna, miközben tudom, hogy olyasmit cipelek, ami nemsokára megváltoztatja – feltehetően szétzúzza – az általam eddig ismert világot.

Beth Jennifernek: A „szétzúzza” talán egy kicsit erős.

Jennifer Bethnek: Mindenki azzal traktál, hogy minden meg fog változni, ha megszületik a baba, az egész életem más lesz. Ez, gondolom, azt is jelenti, hogy a jelenlegi életem el fog tűnni. El fog pusztulni.

Beth Jennifernek: Amikor beleszerettél Mitchbe, ő is megváltoztatta az életedet, nem? Nem elpusztította.

Jennifer Bethnek: De igen, de azzal semmi bajom nem volt. A Mitch előtti életem szar volt.

Beth Jennifernek: Jaj de szomorú! Beköltözhettél volna az árvaházba a kis Annie mellé, bár akkor nem készítenek róla musicalt.

Jennifer Bethnek:

Na és hiányozna valakinek?

43. fejezet

RENDBEN, SZÓVAL BETH nem írt róla többet. De legalább olyat sem írt, hogy „Jobban megnéztem magamnak azt a srácot, és nem is olyan helyes, mint gondoltam. Feleannyira sem.” A műszak végéig online Scrabble-t játszott, aztán elaludt, amint beledőlt az ágyba.

– Korán keltél – mondta az anyja, amikor másnap reggel kilenckor lement a konyhába.

– Aha, azt hiszem, elmegyek edzeni egy kicsit.

– Tényleg?

– Igen.

– Na és hol fogsz edzeni? – kérdezte az anyja gyanakvóan, mintha azt a választ várná, hogy „a kaszinóban” vagy „egy erotikus masszázsszalonban”.

– Az edzőteremben.

– Melyik edzőteremben?

– A Top Testben.

– A Top Testben? – kérdezett vissza az anyja.

– Itt van az utca végén.

– Tudom. Már láttam. Kérsz egy bagelt?

– Persze – mosolygott Lincoln. Mert mostanában mindig mosolygott. És mert már feladta, hogy folyton arra kérje az anyját, ne etesse, különösen az Eve-vel kirobbant veszekedés óta. Közte és az anyja közt mindig is az étel volt az egyik kapocs. – Köszi.

Az anyja nekilátott a szendvics elkészítésének, jó vastagon megkente krémsajttal, tett rá füstölt lazacot és lila hagymát.

– Top Test. Ez nem amolyan találkahely?

– Fogalmam sincs. Eddig egyszer voltam ott, és főként idősebbeket láttam. Lehet, hogy azok használják találkahelynek, akik munka után járnak oda.

– Hümm – mondta az anyja, és láthatóan gondolkodóba esett. Lincoln igyekezett figyelmen kívül hagyni ezt.

– A neve, azzal van a baj. Akkora hangsúlyt fektet a testre. Mintha azért kellene az embereknek edzeniük, hogy jó testük legyen. Sőt nem csak jó. Hanem a legjobb, a top. Mintha az emberek mindig egymást bámulnák, és arra gondolnának, hogy az ő testük mennyivel jobb, mint a másé.

– Szeretlek, anya! – mondta Lincoln, és így is érezte. – Köszi a reggelit. Indulok edzeni.

– Szoktál ott zuhanyozni? Ne zuhanyozz! Képzeld csak el, mennyiféle gombát lehet ott összeszedni!

– Jó, mostantól elképzelem.

NEM VOLT NEHÉZ lejárni az edzésre, ha felkelés után egyből elindult, mielőtt végiggondolhatta volna, hogy nincs kedve elindulni. A reggeli edzéstől kilőtt flippergolyónak érezte magát, hatalmas lendülettel. Ez a jó érzés néha egészen este hatig-hétig is eltartott (amikor általában felváltotta az a rossz érzés, hogy csak céltalanul pattog ide-oda).

Lincolnnak tetszettek a gépek az edzőteremben. Szerette a súlyokat, a csigás emelőket, még a tájékoztató ábrákat is. Könnyen eltelt egy-két óra a gépek között. Az is megfordult a fejében, hogy kipróbálja a súlyzópadot, csak hogy megfeleljen Beth róla kialakított képének. Ahhoz azonban segítséget kellett volna kérnie, márpedig semmi kedve nem volt másokkal beszélgetni. Különösen nem a személyi edzőkkel, akik mindig ott fecsegtek az információs pultnál, amikor felvette a törülközőjét.

Élvezte, hogy távozáskor tisztának érzi magát, a karját és a lábát könnyűnek. Vizes hajjal kellemesen hűvösnek tűnt a levegő. Azon kapta magát, hogy akkor is mozog, amikor nem kéne: átszalad az úton, még ha nincs is forgalom, és felfut a lépcsőn, csak úgy.

Hétvégén szerepjáték volt, és Lincoln úgy megnevettette Ricket, hogy az orrán jött ki a Mountain Dew. Valami orkos vicc volt, nehéz volna elmagyarázni, de Christine is végigkacarászta az este további részét, sőt még Larry is nevetett.

Talán Lincoln a Vicces Srác.

44. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 11. 29. 13:44

Tárgy: Amikor a húgom legközelebb férjhez megy…

Emlékeztess, hogy gyűlölöm az esküvőket. És a húgomat.

Jennifer Bethnek: Én úgy tudom, hogy szereted az esküvőket – mi másért adnál plusz csillagot azoknak a filmeknek, amikben van esküvői jelenet? Vagy nem ez a szabály késztetett arra, hogy a Négy esküvő és egy temetést négy csillaggal jutalmazd, amikor még szerinted is tök béna volt benne Andie MacDowell?

Beth Jennifernek: Igazad van. Szeretem az esküvőket. A húgomat utálom.

Jennifer Bethnek: Miért?

Beth Jennifernek: Alapvetően azért, mert hamarabb megy férjhez, mint én. És mert olyan vagyok, mint a csinoska nővér egy kosztümös filmben. „De Apám, Gwen nem mehet férjhez előttem. Én vagyok a legidősebb.”

Jennifer Bethnek: Jaj, imádom a kosztümös filmeket, különösen, ha Colin Firth is játszik bennük. Olyan vagyok, mint Bridget Jones, csak tényleg kövérben.

Beth Jennifernek: Ó… Colin Firth. Csakis kosztümös filmekben kéne szerepelnie. A kosztümös filmekhez pedig csakis őt kéne választani főszereplőnek. (Egy csillaggal több, ha Colin Firth is szerepel. Két csillag Colin Firthért csini mellényben.)

Jennifer Bethnek: Rajta, csak gépeld a nevét! Még a neve is szexi.

Beth Jennifernek: Azt hiszem, rátaláltunk az egyetlen pasira, akin összevesznénk.

Jennifer Bethnek: Elfeledkezel Ben Affleckről.

És arról, hogy a húgod esküvője miatt készülsz panaszkodni.

Beth Jennifernek: Ben Affleck! Biztos vagy benne, hogy nem tudlak meggyőzni Matt Damonnal kapcsolatban? Dupla randira mehetnénk…

Amúgy nem feledkeztem el róla. Csak gondoltam, szeretnél témát váltani, mert nevetségesnek találsz. Igazából nincs okom panaszra. Egyedül annyi, hogy mindig azt hittem, ennyi idős koromra már férjhez megyek.

Jennifer Bethnek: Ez egyáltalán nem nevetséges.

Beth Jennifernek: De igen. Volt egy jól kidolgozott tervem, amikor végeztem a gimiben: egyetemre megyek, randizom néhány sráccal, aztán az első év végén, esetleg a második elején találkozom az igazival. A diplomaosztóra eljegyezzük egymást, egy évre rá össze is házasodunk. Aztán kicsit utazgatunk, és jöhet a család. Háromévenként négy gyerek. Harmincöt éves koromra már meg is lettem volna mindennel.

Jennifer Bethnek: Négy gyerek? Nem túl sok az?

Beth Jennifernek: Mindegy. Matematikailag már úgyis kizárt. Nem vagyok férjnél. Közel sem vagyok hozzá. Ha holnap szakítanék Chrisszel, és másnap találkoznék valakivel, akkor sem volna kivitelezhető a tervem. Egy-két év biztosan kéne ahhoz, hogy kiderüljön, egymáshoz valók vagyunk-e. Aztán legalább hat hónap az eljegyzésig. Akkor lennék harmincegy, tehát harminckettő, mire először teherbe eshetnék.

És akkor túlontúl optimista vagyok. Ha holnap szakítanék Chrisszel, egy évig totálkáros lennék (30). Újabb egy év, mire találok valakit (31). De lehet akár hat is (36). Hogyan tervezzek ennyi változóval?

Jennifer Bethnek: Össze vagyok zavarodva. Azt hittem, huszonnyolc éves vagy.

Beth Jennifernek: Lehet, hogy a tervem soha nem is volt működőképes. Talán hamarabb is rájöhettem volna, ha tizedikben a trigonometriaórán nem levélkéket küldözgetek a szerelmemnek.

Az a rossz az egészben, hogy nem tehetek róla, de úgy érzem, nem így kellett volna történnie. Soha nem aggódtam amiatt, hogy találok-e magamnak valakit.

Hatodikban a leghelyesebb fiúval jártam az osztályból. Kétszer beszéltünk telefonon a fél év alatt, és kézen fogva néztük végig a Superman III. délutáni vetítését. Minden szalagavatón volt táncpartnerem, és nem is akármilyen. Tizedikben beleestem abba a srácba, akibe bele kellett esnem. Egy évre rá szakítottam vele, és ennek is így kellett lennie.

Abszolút biztos voltam abban, hogy könnyen meg fogom találni az igazit. Akárcsak a szüleim és a nagyszüleim. Elérték a megfelelő kort, megtalálták a megfelelő partnert, összeházasodtak, gyerekeik lettek.

Jennifer Bethnek: Mindjárt megutállak.

Beth Jennifernek: Amiért olyan lány vagyok, akinek mindig volt fiúja?

Jennifer Bethnek: Aha… Nekem soha nem volt táncpartnerem. Soha nem hittem benne, hogy bárki is belém tudna szeretni. Nem is szólva az igaziról.

Beth Jennifernek: Nem hibáztatlak, amiért utálsz. De én is utállak téged. Megtaláltad, akit kellett, akkor, amikor kellett. Te mentél hozzá az osztály leghelyesebb fiújához. És most terhes vagy.

Jennifer Bethnek: De te is megtaláltad az igazit, nem?

Beth Jennifernek: Már nem is tudom, hogy hiszek-e benne. Az igaziban. A tökéletesben. A nagy Ő-ben. Nincs nagy Ő.

Jennifer Bethnek: És kis Ő-k sincsenek?

Beth Jennifernek: Nem nagyon izgat.

Jennifer Bethnek: Tehát lemondtál az Ő-kről?

Beth Jennifernek: És az igaz szerelemről.

45. fejezet

LINCOLN mindennap ugyanabban az időben vacsorázott a teakonyhában, hátha ezzel is növeli Beth felbukkanásának a lehetőségét. Doris örült a fiú társaságának. Mindig pontosan kilenckor tartott szünetet. Mindig pulykahúsos szendvicset hozott fehér kenyérből, és az automatából vett Diet Slice-szal öblítette le.

– A barátnőd készíti ezeket a különleges vacsorákat? – kérdezte, amikor Lincoln épp egy spenótos, burgonyás pizzát melegített.

– Anyám – felelte Lincoln szégyenlősen.

– Nem csoda, hogy ilyen nagyra nőttél – jegyezte meg Doris.

Lincoln kivette a tányérját a mikrohullámú sütőből, és ránézett. Óriási adag pizza. Úgy hallotta, hogy a sok edzéstől csökken az étvágy, ő azonban éhesebb volt, mint valaha. Az edzőterembe banánt vitt magával, hogy azonnal ehessen az autóban, mihelyt végzett.

– Biztosan nagyon jó szakács az édesanyád. Mindig olyan illat terjeng, amikor itt vagy, mintha egy elegáns étteremben lennénk.

– Tényleg az. Szuper szakács.

– Én soha nem töltöttem sok időt a konyhában. Egész jó fa- sírozottat, sült húst és rakott zöldbabot tudok készíteni, de Paul magának főzött, ha valami különlegesre vágyott. Ez meg mi? Úgy néz ki, mint egy gigantikus szendvics.

– Pizza – mondta Lincoln. – Félbe van hajtva, spenót és krumpli van benne. Azt hiszem, valami olasz kaja. Adhatok belőle?

– Köszönöm – kapott az alkalmon Doris. Lincoln adott neki egy szeletet a pizzájából. Még így is maradt a tányérján bőven.

– Hű, de finom! – lelkendezett Doris az első harapás után. – Pedig nem is szeretem a spenótot. Olaszok vagytok?

– Nem, főleg németek, egy kis ír beütéssel. De anyám szeret főzni.

– Jó neked – mondta Doris teli szájjal.

– Van gyereke? – kérdezte Lincoln.

– Nincs. Paullal nem lett gyerekünk. Gondolom, mindent úgy csináltunk, mint mások, de nem lett belőle gyerek. Akkoriban, ha az embernek nem lett gyereke, hát nem lett. Nem mentünk orvoshoz kideríteni, hogy ki a hibás. A nővérem tizenöt évi házasság után esett teherbe. Azt hittem, velünk is így lesz, de nem így lett… Így is jó volt, és kész.

Mindketten csöndben eszegettek. Lincoln nem mert tovább kérdezősködni. Az előbb sem állt szándékában ilyen személyeset kérdezni.

– Anyám répatortát is készített ma reggel, és túl sokat csomagolt nekem. Elfelezzük?

– Elfelezhetjük.

Épp befejezték a süteményezést, amikor egy fiatal nő lépett be a teakonyhába. Lincoln izgatottan felegyenesedett a széken, de aztán ráismert az egyik olvasószerkesztőre, arra az alacsony lányra, aki a múltkor banános püspökkenyérrel kínálta. A lány idegesen rámosolygott.

– Te vagy a számítástechnikus fiú, ugye? – kérdezte.

Lincoln bólintott.

– Bocs, hogy megzavarom a vacsorádat. Próbáltuk hívni az irodádat, de nem voltál bent. Néhányan képtelenek vagyunk csatlakozni a szerverhez, és szorít bennünket a határidő. Bocsánat – szabadkozott a lány, és Dorisra pillantott. – Tudom, hogy éppen szünetet tartanak.

– Csak bátran, kedvesem! – mondta Doris. – Nem ez lesz az első alkalom, hogy egy férfi elhagy egy fiatalabb nőért.

Lincoln már fel is állt.

– Semmi baj, lássuk, tudok-e segíteni.

– Tényleg sajnálom – mondta a lány, miközben a szerkesztőség felé tartottak.

– Tényleg semmi baj. Ez a dolgom.

– Bocs, hogy az informatikus fiúnak hívtalak, de senki nem tudta a neved.

– Erre a névre hallgatok, úgyhogy ne aggódj!

A lány zavartan bólintott.

– Amúgy Lincolnnak hívnak – mondta Lincoln, és kezet nyújtott.

– Emilie vagyok – mondta a lány megkönnyebbülten, és kezet fogtak.

Odaértek a lány számítógépéhez.

– Megmutatod, mi a baj? – kérdezte Lincoln.

A lány leült, és megpróbált kapcsolódni a szerverhez. Hibaüzenet jelent meg a képernyőn.

– Ez történik minden alkalommal.

– Ez könnyen orvosolható – mondta Lincoln, és az egér után nyúlt. A lány keze még ott volt, mindketten összerezzentek, és Lincoln érezte, hogy elpirul. Ha így viselkedik egy olyan lány társaságában, aki nem is tetszik neki, mit művelne, ha történetesen Beth számítógépét kellene megjavítania? Biztosan elhányná magát izgalmában.

– Talán le kéne ülnöm – mondta Lincoln.

Emilie felállt, Lincoln pedig leült a székére, ami olyan magasra volt állítva, hogy a lány lába valószínűleg le sem ért a földre. Lincoln akarata ellenére Samre gondolt. Samre, aki olyan kicsi volt, hogy fél kézzel fel tudta emelni. Ahogy odakuporodott mellé a kocsi ülésén. Ahogy lassúzás közben alig ért a mellkasáig.

– Tessék – mondta Emilie-nek –, már rajta is vagy. Nem hiszem, hogy újra baj lesz. De ha igen, hívj fel! De, gondolom, tudod, hol találsz meg. Nem azt mondtad, hogy másnak is adódtak problémái?

Lincoln két másik olvasószerkesztőnek is segített kapcsolódni a rendszerhez. Amikor indulóban volt, Emilie éppen a nyomtató mellett állt. Lincoln csinosnak látta a maga halovány, szerény módján.

– Figyu, Lincoln! – szólította meg a lány.

Lincoln megtorpant.

– Ilyentájt szoktunk vacsorázni, az íróasztalunknál – mondta Emilie. – Péntekenként pizzát rendelünk. Te is csatlakozhatnál hozzánk. Persze, biztos Doris is jó társaság. Nagyon aranyos.

– Oké, köszi – mondta Lincoln, és elképzelte magát, amint itt az emeleten jön-megy, és közben idegesen tekintget a szerkesztőség végébe.

46. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Péntek, 1999. 12. 03. 13:35

Tárgy: Halál az alacsonyakra!

Miért van az, hogy a magas férfiak mindig az alacsony nőkhöz vonzódnak? De nem ám a kicsit alacsonyakhoz… Az irinyó-pirinyókhoz. A Zsebibabákhoz. A legmagasabb fiúknak mindig, de mindig, de mindig a legalacsonyabb csajok kellenek. Mindig.

Szerintem azért, mert annyira odavannak a saját magasságuktól, hogy olyan csajt akarnak, aki mellett még magasabbnak érezhetik magukat. Föléjük tornyosulhatnak. Egy játék baba kell nekik, aki mellett még nagyobbnak, még erősebbnek érzik magukat.

Ha meglátok egy nagyon magas srácot egy nagyon alacsony csajjal, mindig félre akarom vonni, és odasúgni neki: „Tudod, ugye, hogy a fiaid soha nem lesznek kosarasok?”

Nem volna az egésszel semmi baj, ha az alacsony férfiak legalább a magas nőkhöz vonzódnának. De ez nem így van. A legkevésbé sem akarnak tőlünk semmit.

Jennifer Bethnek: Chrisről van szó? Holly Hunterrel kavar melletted?

Beth Jennifernek: Holly Hunterrel?

Jennifer Bethnek: Ő az egyetlen alacsony nő, aki eszembe jut. De lehetne Rhea Perlman is.

Beth Jennifernek: „Kavar?” Ki mondta, hogy Chris „kavar”?

Jennifer Bethnek: Most ne engem támadj! Nem én mondtam, hogy a pasim Crystal Gayle-lel randizik.

Beth Jennifernek: Crystal Gayle nem is alacsony.

Jennifer Bethnek: Nem azért tűnik olyan hosszúnak a haja?

Beth Jennifernek: Nem Chrisről van szó. Chris nem foglalkozik senkivel, velem sem. A helyes srácról beszélek.

Jennifer Bethnek: A fejlett izomzatúról? Megcsal téged Mary Lou Rettonnal?

Beth Jennifernek: Rosszabb. Láttam Emilie-vel beszélgetni este.

Jennifer Bethnek: Azzal a kis szöszivel?

Beth Jennifernek: Igen, vele.

Jennifer Bethnek: Ő nemcsak alacsony, hanem olyan, mintha egy normál méretű nőt lekicsinyítettek volna, hogy minden tökéletes arányú legyen rajta. Olyan az a kiscsaj, mintha egy kifinomult ízléssel készült babaházból jönne. Nagyon kicsi, ugyanakkor nagyon élethű. Megfigyelted már a derekát? Olyan vékony, hogy nincs is.

Beth Jennifernek: Két kezemmel átérném. Ha mellé állok, még én is erősnek és férfiasnak érzem magam. A helyes srácom biztosan egyenesen istennek érzi magát mellette.

Jennifer Bethnek: Törpe.

Beth Jennifernek: Szerintem még csúszdázni sem engedik a csúszdaparkban.

Jennifer Bethnek: Tudod, mit nem szeretek benne? Hogy a nevét „ie”-vel írja. Mindenki tudja, hogy az „Emilyt” ipszilonnal írják. Egyáltalán nem aranyos, hogy „ie”-vel írja. Ettől még nem lesz különleges valaki. Ettől még nem fog különbözni az összes Emilytől a világon. Értelmetlen és zavaró.

Beth Jennifernek: A szülei biztosan aranyosnak találták. Nem ő tehet róla.

Jennifer Bethnek: Persze, ahogy a tökéletes kis testéről sem tehet.

Mikor láttad őket együtt?

Beth Jennifernek: Tegnap este. Végeztem egy kritikával, és átmentem a szerkesztőkhöz, hogy az övék az anyag. És ott voltak. Beszélgettek. Mindenki szeme láttára.

Jennifer Bethnek: Talán munkamegbeszélés volt.

Beth Jennifernek: Milyen munkamegbeszélés? A srác nem szerkesztő. Tényleg, mi a fenét csinál? Nem hiszem, hogy reklámos, mert terepmintás nacit hord. Ki más dolgozik éjjel? Talán biztonságis. Vagy éjjeliőr.

Jennifer Bethnek: Lehet, hogy a nyomdában dolgozik. Azok is bejárnak éjjel.

Beth Jennifernek: Nem hiszem. A nyomdászok kék kezeslábast hordanak, és egytől egyig mind bajszos. Ráadásul tuti, hogy nem munkáról beszélgettek, mert Emilie nevetgélt. És a sárga copfját tekergette, mint egy iskolás lány.

Jennifer Bethnek: A srác is nevetgélt?

Beth Jennifernek: Nem igazán. Inkább csak fölé tornyosult. És mosolygott. Ó, átkozott légy, Miniatűr Emilie, te aprócska csábító!

Jennifer Bethnek: Akkor ez most azt jelenti, hogy a srácot innentől Emilie helyes srácának kell hívnunk?

Beth Jennifernek: Soha!

Jennifer Bethnek: Szerencsésnek mondhatod magad, mert már így is van az életedben egy kivételesen magas srác, akinek nincs Hüvelyk Panna szindrómája.

Beth Jennifernek: Próbálsz bennem lelkiismeret-furdalást kelteni? Nem is kedveled Christ.

Jennifer Bethnek: Bocs. Anyámtól jön. Képtelen vagyok ellenállni, ha valakiben lelkiismeret-furdalást ébreszthetek. De akkor is: Chris a pasid.

Beth Jennifernek: Naaa! Szó sincs arról, hogy kavarnék mellette.

Jennifer Bethnek: Azt hiszem, bántana, ha megtudnám, hogy Mitch a munkahelyén valakit „Cuki lánynak” hív.

Beth Jennifernek: Az más. Mitch egy középiskolában dolgozik. Hús-vér lányok között.

Jennifer Bethnek: Tudod, mit akarok mondani!

47. fejezet

– MIN VIGYOROGSZ? – kérdezte Doris, ki sem látva a sós palacsintájából. Majd kiugrott a bőréből örömében, amikor Lincoln szólt, hogy neki is hozott.

– Nem is vigyorgok – mondta Lincoln. – Mosolygok. Mint egy rendes ember.

– Szerintem ennek valami lányhoz van köze.

Lincoln tényleg elvigyorodott, és beleharapott a palacsintájába.

– Megértem. Dögös kis nő ez az Emilie. Még én is láttam, hogy tetszel neki.

– Nekem nem ő tetszik – felelte Lincoln tele szájjal.

– Neeem? – kérdezte Doris. – Akkor ki?

– Nem tudom – felelte Lincoln majdnem őszintén.

– Sokkal rosszabbak is vannak ennél az Emilie-nél. Okos lány. És egészséges. Sok répát eszik.

– Nem az esetem – mondta Lincoln vidáman. Szinte ostobán vidáman. Mert végül is mit jelent az, hogy Beth látta őt, és féltékeny rá?

Azt jelenti, hogy ő is tetszik neki.

– Ó, tényleg nem? – kérdezte Doris.

– Egy kicsit túl alacsony – mondta Lincoln nevetve.

– Nahát, milyen válogatós itt valaki! De mondd csak, milyen sajtot tesz anyukád ebbe?

– Romanót.

– Hmmm. Szörnyű szaga van, de isteni finom.

MÁSNAP SZOMBAT volt, és Lincoln egyedül volt az edzőteremben. Minden futópad és fitnessmagazin a rendelkezésére állt. Nem mintha türelme lett volna olvasni, képtelen volt összpontosítani. Nem tudta kiverni Beth üzenetét a fejéből.

Beth.

Tetszik neki.

Beth nem ismeri őt, de ő is tetszik a lánynak. Fizikai értelemben gondol rá, arra, hogy mennyi teret foglal el a világból.

És féltékeny rá. Mikor volt rá bármilyen lány is féltékeny? Sam soha, gondolta, és megrázta a fejét, hátha kiverheti Samet a fejéből.

Beth nem is ismeri őt. Tehát ez nem lehet valós féltékenység. Az egészben semmi sem valós.

Vagy talán mégis? Buknak egymásra. Na jó, Beth csak a megjelenésére bukik, de kezdetnek nem rossz. Muszáj valamit kitalálni, hogy történjen végre valami, egymás mellé sodródjanak, elkapják egymás tekintetét, vagy találkozzanak.

Lincoln megelőzte magát a futópadon. Kénytelen volt magasabbra állítani a sebességet, nehogy orra essen.

Bethnek van barátja, és ez gond. De hát az a kapcsolat nyilvánvalóan nem működik jól. (Lincoln és Justin több szombat estét töltenek Beth pasija társaságában, mint Beth maga.)

Elsétálhatna Beth asztala mellett, amikor tudja, hogy ott van…

És ha működne a terve? Ha Bethnek tényleg megtetszene? Nagyon megtetszene?

Az e-mailekről soha nem beszélhetne neki. Ezt titokban kellene tartania. Még akkor is, ha később összeházasodnának és gyerekeik születnének. De hát másoknak is vannak titkaik, nem igaz? Lincoln egyik nagybátyja például nem tudta, hogy a felesége már előtte is volt férjnél, egészen az asszony temetéséig, ahol mindhárom korábbi férje felbukkant.

Mégis csak meg kellene mondania Bethnek.

De hogyan? Az lehetetlen. Hülyeség, úgy, ahogy van.

De akkor is… Beth érdeklődik iránta. Sőt még féltékeny is.

Lincoln még a futópadozás után is tele volt energiával, így hát átment a súlyzóterembe. Ott sem volt senki, a személyzet is újságot olvasott.

– Elnézést – mondta Lincoln –, kell időpontot kérni, hogy megtanuljam, hogyan kell használni a szabad súlyokat?

A lány letette az újságot.

– Általában igen – mondta, és körbehordozta a tekintetét az üres teremben. – De ma nem.

Beccának hívták, és dietetikusnak tanult. Lincoln azt sem tudta, hogy létezik ilyen szak. A lány egy kicsit túl izmos volt, és túl sokat szoláriumozott. De rendkívül türelmesnek bizonyult, és egyáltalán nem éreztette Lincolnnal, hogy idiótának tartja.

Segített összeállítania egy erősítő programot, és mindent leírt egy külön mappába.

– Ha egyszer ráérzel az ízére, jól megpakolhatod – mondta Becca. – Akkor aztán tényleg kipattinthatod magad. A könyököd nagyságából lehet megállapítani.

– A könyököméből?

– A könyökön nincs zsír, tehát jól látszik a csontszerkezet, és az, hogy mekkorára nőhetsz. Az enyém kicsi-közepes, tehát korlátozottak a lehetőségeim. Versenyezni soha nem fogok.

Lincoln őszintén megköszönte Becca segítségét, amikor végeztek. A lány még azt is mondta, hogy keresse meg, ha már ráunt az előírt programra.

Lincolnnak mindene sajgott, miközben az autójához vánszorgott. Egyfolytában a könyökét nézegette, de tükör nélkül reménytelennek tűnt.

AZNAP ESTE játszani ment Dave-hez és Christine-hez, és Christine az ajtóban várta. Lincoln veszekedést hallott odabentről.

– Elkezdtétek a játékot? – kérdezte.

– Nem, Teddyt várjuk, hogy végezzen a munkával. Dave és Larry Csillagok háborúja kártyával játszanak, amíg várunk. Ismered?

– Nem. Miért, jó játék?

– Aha, amennyiben a gyerekeid egyetemre félretett pénzét gyűjthető játék kártyákra szeretnéd költeni.

– A mi gyerekeink ösztöndíjat kapnak majd! – kiabált ki Dave a nappaliból. – Gyere, Lincoln, nézd! Éppen eltiprom a lázadókat!

– Ne! – kérte Christine mosolyogva. – Engem szórakoztass! Épp pizzát készítek.

– Rendben – mondta Lincoln, és követte Christine-t a konyhába.

– Felvághatnád a hagymát, én utálok hagymát vágni. Sírok tőle, és ha már egyszer rám jön a sírás, szomorú dolgokra gondolok, és nem bírom abbahagyni. Add ide a kabátodat, felakasztom!

A konyhában már fokhagymaszag terjengett. A vacsora hozzávalói – és minden egyéb – szét voltak pakolva a pulton. Christine odanyújtott Lincolnnak egy éles kést és egy hagymát.

– Csinálj magadnak egy kis helyet!

Lincoln félretolt két zacskó krumplit, egy üveg vörösbort és egy joghurtkészítő gépet. Christine az a lány, akit anyám szívesen látna mellettem, gondolta kézmosás közben. Vagyis akit szívesen látna mellettem, ha történetesen szívesen látna mellettem bárkit. Az a fajta lány, aki maga készíti a joghurtot, és szoptatás közben arról diskurál, hogy mit olvasott a gyógyfüves könyvben.

Lincoln nézte, ahogy Christine mazsolát és banánszeleteket készít ki egy tányérra a totyogó babájuknak. Vajon mi kifogásolnivalót találna Christine-ben az anyja, tűnődött. Valamit biztos. Eve azt mondaná, hogy Christine túl sokat mosolyog, és a mellét kicsivel jobban is felpolcolhatná.

Lincoln szép, apró, egyenletes kockákra vágta a hagymát, és nekilátott a paradicsomszeletelésnek. A karja még mindig zsibbadt a súlyemeléstől, az arca pedig furcsán bizsergett a sok mosolygástól.

– Megváltoztál, Lincoln – mondta Christine. – Szerintem fogytál. Fogytál?

– Valószínűleg. Edzek.

– Hümmm… – Christine tésztagyúrás közben Lincolnt tanulmányozta. – Lehet. De nem erre gondolok… A tekinteted mintha kitisztult volna. Jobban kihúzod magad. Kivirultál.

– Ilyeneket egy tizenhat éves lánynak mond az ember, nem?

– Egy tizenhat éves lány miatt virultál ki?

– Dehogyis – felelte Lincoln nevetve. – Hol találkoznék tizenhat éves lányokkal?

– De lány van a dologban – lelkendezett Christine. – Lány!

– Lány? – kérdezte Dave, aki épp belépett a konyhába. Odament a hűtőhöz, és kivett két sört. – Csak nem vagy terhes, Lincoln?

Lincoln fejcsóválva nézett Christine-re, ám ezzel láthatóan csak még kíváncsibbá tette.

– Eltiportad már a lázadókat? – kérdezte Christine.

Dave a homlokát ráncolta.

– Még nem! – mondta duzzogva, majd visszavonult a nappaliba. – De mindjárt eltiprom!

– Lány! – suttogta Christine, mihelyt Dave távozott. – Meghallgattattak az imáim! Mesélj róla!

– Te tényleg imádkozol értem?

– Naná! Én mindenkiért imádkozom, aki fontos nekem. Ráadásul, szeretek látszólag lehetetlen dolgokért imádkozni. Annyi mindenért imádkozom, hogy szinte már Istennek is sok lehet. Nagyon jó érzés, amikor valami, amiért imádkozik az ember, tényleg megvalósul. Segít a hétköznapokban. Néha olyanokért is imádkozom, mint a rekord cukkinitermés, vagy egy jó alvás.

– Tehát lehetségesnek tartod, hogy találkozzam egy lánnyal? – Lincoln mély hálát érzett, amiért Christine imádkozott érte.

Ha ő volna Isten, biztos meghallgatná Christine imáit.

– Nem is akármilyennel – felelte Christine mosolyogva. – Persze, hogy lehetségesnek tartom. Több mint lehetségesnek. Mesélj róla!

Lincolnnak volt is kedve mesélni. Megosztani valakivel az érzéseit. Miért ne Christine legyen az? Neki legalább nincsenek előítéletei.

– Jó, de akkor nem mondhatod el senkinek. Dave-nek sem.

Christine arca elsötétült.

– Miért nem? Bajban vagy? Egy csúnya titok? Úristen, férjes asszonyról van szó? Ne mondd el, ha igen! Vagy, ha törvényellenes.

– Nem törvényellenes – nyugtatta meg Lincoln. – De morálisan megkérdőjelezhető.

– Most már beszélj, vagy megőrülök!

Lincoln tehát elmesélt mindent töviről hegyire, miközben próbálta kevésbé hangsúlyozni, mégsem elhallgatni a morálisan megkérdőjelezhető részeket. Mire a végére ért, Christine már izgalmában leheletvékonyra nyújtotta az első pizza tésztáját.

– Nem tudom, mit mondjak – mondta, és újra gombóccá gyúrta a tésztát. Lincoln semmit sem tudott leolvasni az arcáról.

– Borzalmasnak tartasz? – kérdezte Lincoln aggodalmasan.

– Nem – mondta Christine – Dehogyis. Hogy tudnád elolvasni mások levelezését anélkül, hogy elolvasnád, ha már egyszer ez a munkád?

– Az övét nem lett volna szabad. Ez teljesen egyértelmű.

– Nem – mondta Christine, és összeráncolta a szemöldökét. De még így is szinte mosolyogni látszott. – Ez tényleg necces. De még tényleg soha nem találkoztál vele szemtől szemben? Tudod egyáltalán, hogy néz ki?

– Nem – felelte Lincoln.

– Van ebben az egészben valami totál romantikus. Minden nő olyan férfit szeretne, aki a lelkébe ugyanúgy beleszeret, mint a testébe. De mi lesz, ha találkoztok, és nem találod vonzónak?

– Azt hiszem, nem érdekel, hogy néz ki – jelentette ki Lincoln. Nem mintha ne gondolkodott volna már rajta. Nem mintha ne lett volna furcsán izgalmas, hogy nem ismeri, csak elképzeli.

– Na, ez ám a romantika! – mondta Christine.

– Annyit azért tudok – mondta Lincoln, mert úgy érezte, túl könnyen szabadul –, hogy vonzó lány. A barátja az a fajta srác, aki csak vonzó nőkkel randizik. És tudom, hogy korábban is voltak fiúi…

– Akkor is romantikus beleesni valakibe azért, amilyen. Azért, amit mond, és amiben hisz. Sokkal romantikusabb, mint az ő irántad érzett testi vonzalma. Lehet, hogy egyáltalán nem olyan vagy, mint amilyennek elképzel.

Lincoln erre soha nem gondolt.

– Nem mintha aggódnod kéne, hogy majd csalódik – tette hozzá biztatólag Christine. – Hogyan is csalódna?

– Egyelőre annyival is beérem, hogy cukinak tart.

– Lincoln – mondta csöndesen Christine –, a probléma nem ott van, hogy ne lennél elég cuki.

Lincoln nem tudta, mit mondjon. Christine mosolyogva a kezébe nyomott két zöldpaprikát.

– Hanem ott, pillanatnyilag legalábbis, hogy még mindig olvasod ennek a lánynak a leveleit.

– Ha abbahagynám, szerinted találkozhatnék vele?

– Nem tudom – mondta Christine, és újra nekiállt kinyújtani a tésztát. – Először is beszélned kellene neki az e-mailekről, és lehet, hogy nem tudná túltenni magát a dolgon.

– Te túl tudnád magad tenni ilyesmin?

– Nem tudom… elég bizarr. David az egyik nyáron ellopta a dobókockáimat, még mielőtt randizni kezdtünk volna, hogy legyen nála valami tőlem a szünetben is. A zsebében hordta őket. Ezt romantikusnak találtam, ugyanakkor furának is, pedig sokkal kevésbé fura, mint amit te csinálsz. Azt is el kell mesélned neki, hogy eljártál a barátja koncertjeire, és ott mászkáltál folyton az asztala körül. Nem tudom, mit mondjak…

Christine körkörös mozdulatokkal szétkente a paradicsomszószt a tésztán.

– Igazad van – mondta Lincoln. Mert hiába, hogy Christine nem volt olyan előítéletes, mint Eve vagy az anyja vagy bárki más, akivel megoszthatta volna az érzéseit. Senki sem volt, akit tisztelt annyira, hogy beavassa a titkába, aki erre azt mondhatta volna, hogy hajrá, biztosan menni fog. – Azt hiszem, azzal rontottam el mindent, hogy úgy döntöttem, tovább olvasom a leveleit. Pedig nem is döntöttem el igazán. Nem gondoltam végig.

– Ugyan már! – mondta Christine, miközben betolta az első pizzát a sütőbe. – Ha nem olvastad volna el a leveleit, ő akkor is kiszúrt volna magának. Akkor is rólad fecserésznének a barátnőjével. Ez vigasztaljon!

Nem vigasztalta.

AZNAP ESTE LINCOLN olyan figyelmetlenül játszott, hogy szegény törpéje elveszítette három lábujját, és vaksággal sújtották. Lincoln túl sok pizzát evett, megivott két jókora korsóval Dave házi készítésű söréből, majd elaludt a kanapén. De nem aludt jól.

Másnap reggel Christine készített neki egy adag zabkását, és azt tanácsolta, ha már úgyis viszi a lendület, terelje az életét egészségesebb mederbe.

– Ne feledd – mondta „Van, ki vándor, s hazaér.”{1}

Lincoln megköszönte a reggelit és a többit, és gyorsan felszedelőzködött, remélve, Christine nem veszi észre, milyen dühös rá. Mert milyen értelmetlen, hülye duma ez? Még akkor is, ha ez Lincoln kedvenc idézete A Gyűrűk Urából.

48. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda, 1999. 12. 06. 9:28

Tárgy: Fogadni mernék, hogy az a fajta lány vagy, aki már előre tudja, mi lesz a gyerekei neve.

Igazam van? Szóval, mi lesz?

Beth Jennifernek: Majd el is árulom. Egy terhes nőnek. Jennifer Bethnek: Nem fogom ellopni.

Beth Jennifernek: Mindenki ezt mondja. Már a neveknél tartotok?

Jennifer Bethnek: Én nem, de Mitch igen. Már van is egy név, ami tetszik neki: Cody.

Beth Jennifernek: Fiúnak vagy lánynak?

Jennifer Bethnek: Bármelyiknek.

Beth Jennifernek: Hümm.

Jennifer Bethnek: Ne fogd vissza magad! Tudom, hogy rémes.

Beth Jennifernek: Az. Akár fiúnak, akár lánynak.

Jennifer Bethnek: Tudom.

Beth Jennifernek: Olyan tépett frufrus hippinév.

Jennifer Bethnek: Tudom.

Beth Jennifernek: Olyan álomfogós.

Jennifer Bethnek: Tudom.

Beth Jennifernek: Akit így hívnak, annak a második keresztneve mindig „Dawn”.

Jennifer Bethnek: Tudom. Tudom. Tudom.

Beth Jennifernek: Kijelentetted tehát, hogy „Az én gyerekemet nem fogják Codynak hívni, ha addig élek is”?

Jennifer Bethnek: Azt mondtam, hogy várjunk még a nevekkel legalább addig, amíg meg nem tudjuk, hogy fiunk lesz vagy lányunk. Erre ő: „Pont ez a nagyszerű a Codyban. Mindkét esetre megfelelő.”

Beth Jennifernek: Tudom, hogy nem illik kinevetni másokat, így azokat sem, akik éppen most készülnek Codynak elnevezni az elsőszülöttjüket, de nem tehetek róla, muszáj. Mindkét esetre megfelelő.

Neked melyik nevek tetszenek?

Jennifer Bethnek: Nem tudom. Nem tudok úgy gondolni a gyerekre, mint valamire, aminek neve van.

Úgy érzem, Mitchnek kell elneveznie, mert ő jobban odavan ezért az egészért. Olyan, mintha vacsorázni mennénk, és engem nem érdekelne, hova, a másik viszont azt mondaná, menjünk egy kínai gyorsba. Hiába nem tetszik az ötlet, hogyan vitatkozzam, ha egyszer nem is nagyon érdekel?

Beth Jennifernek: Szerintem neked máris rengeteg melód van ebben a babában. Te hordod a szíved alatt.

Jennifer Bethnek: Igen, de Mitch jobban kötődik hozzá.

Beth Jennifernek: A köldökzsinórod most kézzel-lábbal tiltakozik.

Jennifer Bethnek: Szerinted már van köldökzsinórom? Még csak a hatodik hétben járok.

Beth Jennifernek: Abból táplálkozik a baba, nem?

Jennifer Bethnek: Igen, de nem jön létre csak úgy hipp- hopp. Nincs ott eleve egy zsinór a méhedben, ami csak arra vár, hogy végre bedugják egy konnektorba.

Beth Jennifernek: Azt hiszem, a babával jön létre. Ezt nem írják le az Az a 9 hónapban!

Jennifer Bethnek: Nem tudom, mert ki nem állhatom az ilyen könyveket. Miért kéne minden kismamának ugyanazt olvasnia, vagy egyáltalán olvasnia a témáról? A terhesség azért nem olyan bonyolult dolog. A könyv helyett elég lenne egy cetli: „Vedd be a vitaminokat! Ne igyál vodkát! Szokj hozzá a birodalmi méreteket öltő derékvonalhoz!”

Beth Jennifernek: Utána kell néznem, nincs-e valami olyan könyv, ami a zsémbes kismamák legjobb barátnőinek ad hasznos tanácsokat. Mindent tudni akarok a köldökzsinórról!

Jennifer Bethnek: Kedves tőled, hogy a legjobb barátnődnek tartasz.

Beth Jennifernek: Mert az is vagy, te kis buta!

Jennifer Bethnek: Tényleg? Nekem te vagy a legjobb barátnőm, de valahogy mindig azt hittem, hogy neked valaki más lehet, és ez így totál rendben is van. Nem kell azt mondanod, hogy a legjobb barátnőd vagyok, csak hogy örüljek!

Beth Jennifernek: Olyan hülye vagy!

Jennifer Bethnek: Ezért gondoltam, hogy valaki más a legjobb barátnőd.

49. fejezet

AZNAP ESTE, AMIKOR Lincoln éppen tonert cserélt a szerkesztőség melletti fénymásolóban, hallotta, hogy az egyik szerkesztő valami számokkal kapcsolatban panaszkodik.

– Ha az újságírás szakos hallgatóknak kötelező volna a matek, akkor biztosan tudnám – mondta, és dühösen elhajította a számológépét.

Lincoln felvette a számológépet, és felajánlotta, hogy segít megoldani a matematikai fejtörőt. A szerkesztő, Chuck annyira hálás volt, hogy meghívta Lincolnt munka után sörözni a többi szerkesztőségi dolgozóval. A folyó túlpartján lévő bárba mentek.

Nézzenek oda!, gondolta Lincoln. Sörözni megyek. Emberekkel. Új emberekkel.

Még azt is megbeszélték, hogy másnap elmennek néhányan golfozni. Chuck elmesélte, hogy a szerkesztők mindent együtt csinálnak, mert „A szar időbeosztásunk miatt külsősökkel úgysem találkozunk.” De legalább arról sem értesülünk, tette hozzá másvalaki, hogy a feleségünk félrelép valakivel a templomból.

Az olvasószerkesztők olcsó sört ittak, és kissé megkeseredettnek tűntek. Mindennel kapcsolatban. Lincoln azonban jól érezte magát velük. Mindannyian túl sokat olvastak, túl sok tévét néztek, és úgy vitatkoztak a filmekről, mintha a valóságról beszélnének.

A kis szőke lány, Emilie, Lincoln mellett ült, és megpróbált beszélgetést kezdeményezni vele a Csillagok háborújáról Sikerült is. Különösen, miután hozott Lincolnnak egy Heinekent, és kijelentette, hogy ő semmi különbséget nem talál az eredeti és a felújított változat között.

Emilie minden vonása – a kis, fitos orra, a törékeny válla, a lófarka – arra emlékeztette Lincolnt, amit Beth írt vele kapcsolatban. Ezért aztán többet nevetett, és többször pirult el, mint szerette volna.

A HÉTVÉGI szerepjátékon Christine félrehúzta Lincolnt, hogy kifaggassa a helyzet alakulásáról.

– Már nem olvasgatod annak a lánynak az e-mailjeit?

– De – felelte Lincoln –, de ezen a héten nem sétáltam el az íróasztala mellett.

Christine az ajkába harapott, és idegesen ringatta a karjában a kisbabáját.

– Nem hinném, hogy ez haladásnak számít.

50. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 12. 13. 9:54

Tárgy: Milyen volt a lánybúcsú?

Most hétvégén volt Kiley teázós lánybúcsúja, nem?

Beth Jennifernek: Pfuj! De. Ne is kérdezd!

Jennifer Bethnek: Muszáj mesélned róla! Ebből is látszik, hogy megkapod a méltó büntetésed, amiért te szervezed az én babaköszöntő bulimat.

Beth Jennifernek: Per pillanat semmiféle buliról nincs kedvem értekezni. Lehet, hogy többé buliba sem megyek, nemhogy szervezzek.

Jennifer Bethnek: Mi történt? Teát töltöttél valakinek az ölébe?

Beth Jennifernek: Á, nem. Ahhoz az kellett volna, hogy valaki megengedje, hogy töltsek neki. A menő csajok ma már nem isznak teát. Csak Diet Coke-ot – vagy jobb híján Diet Pepsit –, na de forró teát? Na, azt nem.

Ötféle teám volt, a nagymamám porcelánkészletét is előbányásztam, kockacukrot is vettem, és valódi tejszínt. De az már nem jutott eszembe, hogy Diet Coke-ot is vegyek a teadélutánra. El kellett küldenem Christ a sarki éjjel-nappaliba.

Jennifer Bethnek: Chris is eljött a lánybúcsúra?

Beth Jennifernek: Eljönni nem jött el, de el sem ment. Ami baromi jó volt, mert korábban bele sem gondoltam, hogy szendvicsfalatkákat készíteni nyolcszor olyan bonyolult, mint sima szendvicset. Chris szelte az uborkát, párolta a spárgát, és vagy egy órát töltött művészi kenyérszeleteléssel.

Nem mintha bárki is észrevette volna. Mert tudod, mi az, amit ezek a menő csajok a forró teán kívül utálnak? A kenyeret. Kiley egyik koszorúslánya kijelentette, hogy hétvégéken soha nem eszik kenyeret. A szénhidrátot a bulikra tartogatja.

Jennifer Bethnek: Na, és milyen bulikra jár a drága? Piskótaevő partikra?

Beth Jennifernek: Azt hiszem, a sörre gondolt.

Jennifer Bethnek: Ja, persze. És te mit csináltál?

Beth Jennifernek: Mit csinálhattam volna? Chris elment Diet Coke-ért. Mellesleg imádták. Egyiküknek sem okozott gondot, hogy visszautasítsa a teámat, fanyalogjon a szendvicsemre, és flörtöljön a fiúmmal.

Jennifer Bethnek: Ő is flörtölt velük?

Beth Jennifernek: Nem kimondottan. De nagyon igyekezett kitenni magáért. Hozott jeget, poharakat, egy üveg rumot, és mindenféle zöldséget a konyhából. És meghatározott időközönként beletúrt a hajába, miközben italt töltött a csajoknak, amivel csak még jobban elbűvölte őket. Ha le nem lépett volna, amíg Kiley az ajándékait bontogatta, ezek a csajok az életben haza nem mentek volna.

Jennifer Bethnek: Azért nagyon rendes tőle, hogy segített. Sajnálom, hogy ilyen bénán sikerült a bulid.

Beth Jennifernek: Igen, rendes tőle. Egész nap nagyon rendes volt. Kábé egy órával azután, hogy mindenki elment, hazajött. Én éppen a kanapén sajnáltam magam, amiért az összes idióta csaj hamarabb fog férjhez menni nálam, pedig a Diet Coke rummal a legdegeneráltabb ital a világon. Degeneráltnak kéne hívni, hogy a csajok, akik ilyet kérnek a bárpultnál, kimondják, kik is ők valójában.

Chris odaült mellém, és olyanokkal vigasztalt, hogy „disznók elé gyöngyöt”, meg hogy „ilyen csajok véleménye nem számíthat neked”. Rámutattam, hogy ő ellenben fölöttébb elnyerte a tetszésüket.

„És ez mit mond el rólam? – kérdezte. – Hogy bejövök a rumos kólát kedvelő lányoknak?”

„Nem ez a leghülyébb ital a világon? – kérdeztem én. – Tisztára felderült az arcuk, amikor kínáltad őket.”

„Egy kilométerről kiszúrom azokat, akik Cuba Lightot isznak.”

„Á, szóval már neve is van!”

Erre Chris emlékeztetett, hogy vagy több tucat szendvics várakozik a konyhában, és a legtöbb krémsajtos. Szóval teáztunk, és annyi szendvicset zabáltunk, hogy egy egész leányiskolát jóllakathattunk volna vele.

Jennifer Bethnek: Néha kimondottan kedvelem Christ.

Beth Jennifernek: Én is. Ha mindig az az ember volna, aki szombaton volt, varázslatos életet élnék.

Jennifer Bethnek: Miért, általában milyen?

Beth Jennifernek: Nem arról van szó, hogy általában másmilyen. Inkább arról, hogy általában nincs.

Ez borzalmasan hangzik. Ezt nem kellett volna mondanom.

Jennifer Bethnek: Úgy érzed, hogy nem vesz rólad tudomást?

Beth Jennifernek: Inkább úgy, hogy nem lát engem. Se semmit. Mintha egy szellemmel élnék, de a szellemek legalább kísértenek, nem? Chris nem ennyire kedves.

Jennifer Bethnek: Szerinted mindenkivel ilyen?

Beth Jennifernek: Nem. Szerintem idegenekkel jobban igyekszik. Amikor játszik, úgy tesz, mintha köze volna a közönséghez. Szerintem ettől totál kitikkad. És megkönnyebbülés neki, hogy hazajöhet valakihez, aki nem várja el tőle, hogy megjátssza magát. Aki semmit sem vár el.

Na, mindegy. Te hogy vagy? Milyen volt a hétvégéd?

Jennifer Bethnek: Híreim vannak. Közöltem Mitchcsel a rossz hírt a Cody névvel kapcsolatban.

Beth Jennifernek: Azt hittem, kivársz, és reméled, hogy elmúlik.

Jennifer Bethnek: Így terveztem, de egyre többször hívta a pocakomat „Kis Codynak”. Ezt már nem bírtam, szólnom kellett neki, hogy fejezze be. Közölnöm kellett vele, hogy egyetlen testrészemet – vagy ami abból kibújik – sem hívhatja Codynak.

„Mit szólsz a Dakotához?” – kérdezte.

„Soha, bocsi.”

„Nem kell Codynak hívni. Te mit szeretnél?”

Mondtam neki, hogy nem tudom, de én a klasszikus, előkelő neveket szeretem, például lányoknak az Elizabethet. Vagy a Saraht. Vagy az Annt. A fiúnevek közül pedig a John, az Andrew vagy éppen a Mitchell tetszik. Megmondtam neki, hogy nekem igenis tetszik a Mitchell név.

Nem volt csalódott. Neki is tetszettek a neveim. Úgy megkönnyebbültem. Máris jobban szeretem ezt a babát, most, hogy tudom, hogy nem Codynak fogják hívni.

Mitch annyira boldog, hogy szerintem olyan nevet választok, amilyenhez csak kedvem szottyan. Olyan kedves volt velem, hogy már majdnem szóltam neki, a második keresztnév lehet Dakota.

De aztán rájöttem, hogy anya vagyok, meg kell védenem a gyerekemet.

Beth Jennifernek: Tudtam, hogy végül felébred benned az anyai ösztön.

51. fejezet

LINCOLN TÖBBSZÖR IS elolvasta az üzenetváltást. Több mint kétszer. Többször, mint kellett volna. És minél többször olvasta, annál jobban összeszorult a gyomra.

Még mindig nem látta ezt a lányt. Ezt a nőt. Christ azonban nagyon is tisztán maga elé tudta képzelni, és amióta ez az egész elkezdődött, most először lett dühös.

Gyűlölte a gondolatot, hogy Chris ilyen kedves is tud lenni Bethszel. Hogy teát készít neki, nyugtatgatja. Hogy fontos neki. De azt a gondolatot is gyűlölte, hogy nem vesz róla tudomást, hogy magára hagyja. Gyűlölte, hogy már nyolc éve együtt vannak. Nem akart arra gondolni, hogy még ha beszélhetne is a lánnyal, ha lehetséges volna, mert nem szorította volna sarokba saját magát, Beth akkor is valaki másba volna szerelmes.

Még vacsoránál is olyan zaklatott volt, hogy inkább átengedte Dorisnak az egész sütőtökös pitét.

– Ez a citromos bevonat csodás – álmélkodott Doris –, olyan savanyú! Ki gondolná, hogy a citrombevonat jól illik a sütőtökös pitéhez? Anyádnak éttermet kéne nyitnia. Mi a foglalkozása, amúgy?

– Nem dolgozik – felelte Lincoln.

Az anyjuk soha nem dolgozott, amióta Lincoln az eszét tudta. Még mindig Eve apja tartotta el, akitől évekkel azelőtt elvált, hogy Lincoln megszületett. Pedig okleveles masszőr volt. Egy időben próbálkozott is vele. Nyaranta időnként ülő masszírozást vállalt a bolhapiacon. Mintha soha nem lettek volna anyagi gondjai. De azért, gondolta Lincoln, illene beszállnia a lakbérbe, vagy legalább a bevásárlásba. Különösen, hogy most már Dorist is az anyja eteti.

– És az apád? Neki mi a foglalkozása?

– Nem tudom – felelte Lincoln. – Sohasem találkoztam vele.

Dorisnak torkán akadt a sütemény. Lincoln vállára tette a kezét. Lincoln csak remélni merte, hogy nem pont most fog besétálni Beth.

– Te szegény gyerek!

– Nem olyan rossz.

– Még hogy nem olyan rossz? Szörnyűség apa nélkül felnőni.

– Egyáltalán nem – felelte Lincoln, bár eszébe jutott, hogy talán mégis az, honnan tudhatná. – Jól megvoltunk.

Doris megpaskolta a vállát, mielőtt elhúzta volna a kezét.

– Nem csoda, hogy anyád főz neked.

Lincoln vacsora után visszament az íróasztalához, és megpróbált elgondolkodni az apjáról. (Akivel soha nem is találkozott. Aki talán nem is tudott az ő létezéséről.) A gondolatai azonban elkalandoztak, és Samnél állapodtak meg. Ő mindig azt mondta, hogy egy kicsit rájátszhatna erre az „apátlan fiú” dologra.

– Nagyon romantikus – mondta. Épp a parkban üldögéltek a mászóka tetején. – Mint James Dean az Édentől keletrében.

– James Deannek anyja nincs az Édentől keletrében – felelte Lincoln, aki a filmet ugyan nem látta, de a könyvet olvasta.

Mindent elolvasott Steinbecktől.

– Na és a Haragban a világgalban?

– Szerintem abban mindkét szülője megvan.

– Részletkérdés – mondta Sam. – James Dean akkor is tipikus apátlan fiú.

– És ez miért romantikus?

– Mert kiszámíthatatlanná tesz, mintha bármikor megnyílhatna a személyiségedben egy tátongó, szomorú szakadék.

Lincoln akkor nevetett rajta, de most már egyáltalán nem tűnt viccesnek. Talán épp itt rekedt meg. Ebben a tátongó, szomorú szakadékban.

– ANYA SZERINT MOSTANÁBAN furcsán viselkedsz – mondta Eve, amikor másnap együtt ebédeltek a Kentucky Fried Chickenben. (Eve választotta.)

– Hogyhogy furcsán?

– Hol nagyon jó kedved van, hol nagyon rossz, és fogysz. Szerinte fogyókúrás tablettákat szedsz. És mintha bipoláris volnál.

– Azért fogyok, mert edzeni járok – felelte Lincoln, és letette a villáját. – Már mondtam. Munka előtt megyek mindig.

– Tulajdonképpen látszik. Jól nézel ki. Javult a tartásod. És visszahúzódóban a sörhasad.

– Nem is sörözöm sokat.

– Ez csak egy szó. A lényeg, hogy jól nézel ki.

– Köszi.

– Tehát, miért is viselkedsz furcsán?

Lincoln majdnem letagadta, de értelmetlen lett volna, és hazugság is.

– Nem tudom – felelte inkább. – Néha úgy érzem, hogy nagyon boldog vagyok, fizikailag pedig régóta nem voltam ilyen jó formában. A társasági életem is javult. Képes vagyok kapcsolatot kialakítani más emberekkel. Új emberekkel beszélgetek, és már nem esik olyan nehezemre, mint korábban.

Ez igaz is volt, bár ezek az új emberek valószínűleg nem annyira tetszettek volna Eve-nek.

Doris.

Justin és Dena, akik nem is voltak teljesen újak.

Az olvasószerkesztők, ez a szörnyű népség, akik olyanok, mint a szerepjátékosok, akik nem szerepjátékoznak. De ők is újnak számítottak. És voltak köztük lányok is. Nem olyanok, akik felkeltették volna Lincoln érdeklődését, de akkor is lányok.

Beth és Jennifer. Na jó, nem.

– Úgy érzem, végre túljutok bizonyos dolgokon – mondta Lincoln. – Elég hülyén hangzik, nem?

A nővére közelről tanulmányozta Lincoln arcát.

– Nem, nagyon is jól hangzik.

Lincoln bólintott.

– Mégis, időnként olyan reménytelennek tűnik minden. Nem szeretem a munkámat. De már nem keresek másikat. És bár már keveset gondolok Samre, lehetetlennek tűnik, hogy valami hasonlóban legyen részem valaha is. Hogy igazi kapcsolatom legyen.

Ha ezt a vallomást az anyja előtt teszi, szegény biztos könnyekben tör ki. Eve azonban úgy nézett rá, ahogy ő szokott azokra, akik a számítógépes problémáikat adják elő. Lincoln úgy érezte, felelős a nővére homlokán megjelenő redőkért.

– Szerintem ez jó – mondta Eve.

– Milyen szempontból?

– Most meséltél a jó dolgokról, amik az életedben vannak. Jókora fejlődés a fél évvel ezelőtti állapothoz képest.

– Aha.

– Mi lenne, ha nem azon gondolkoznál, hogy oldd meg az egész életedet, hanem csak hozzátennél még egy-két jó dolgot? Egyszerre egyvalamit. Hagyd, hogy növekedjen a jó dolgok kupaca!

– Ilyen befektetési tanácsokat adsz, ugye? Most személyi bankárkodsz velem, igaz?

– Jó tanácsot adok.

Lincoln hallgatott egy sort.

– Eve, szerinted rombolóan hatott rám, hogy apa nélkül nőttem fel?

– Valószínűleg – felelte Eve, és elcsente Lincoln kekszét. – Ez foglalkoztat mostanában?

– Csak próbálom kitalálni, mi a baj velem.

– Ezt hagyd abba! Mondtam már, azt találd ki, hogy mi a jó benned!

Mielőtt elindultak, Eve megkérte, hogy vigye el a nagyobbik fiát a Pokémon-filmre a hétvégén.

– Én nem tudom elvinni – mondta. – Allergiás vagyok Pikachura. Már a nevétől is tüsszentenem kell.

Amikor kiléptek az étteremből, Lincoln megállította a nővérét, hogy megölelje. Eve alig egy másodpercig hagyta, aztán eltolta magától, és sután hátba veregette.

– Ennyi elég, a többit tartogasd anya számára!

SZOMBAT ESTE LINCOLN Justinnal és Denával találkozott a Ranch Bowlban. Az új farmerdzsekijét viselte. A héten muszáj volt új farmert vennie, mert a régi lötyögött rajta, és ha már ott volt, vett hozzá egy dzsekit is. Felsős korában is volt egy hasonló kabátja, akkor érezte magát utoljára menőnek. Elfelejtette levenni az árcédulát, úgyhogy Justin egész este Minnie Pearlnek és Mr. XXL-nek becézte. Sokáig maradtak, úgyhogy reggel Lincoln elaludt, és nem volt ideje lezuhanyozni, mielőtt összeszedte az unokaöccsét a délutáni mozira.

– Cigiszagod van – jegyezte meg Jake, miközben bekászálódott Lincoln kocsijába. – Cigizel?

– Nem, koncerten voltam az este.

– Ahol cigiznek? Meg isznak? – kérdezte a hatéves gyerek.

– Voltak, akik ittak meg cigiztek – felelte Lincoln. – De én nem.

Jake szomorúan ingatta a fejét.

– A cigi öl.

– Így van – felelte Lincoln.

– Remélem, nem megy át rám a füstszag. Holnap iskolába kell mennem.

A Pokémon-film még annál is rosszabb volt, mint amire Lincoln számított. Szinte megkönnyebbült, amikor a gyereknek ki kellett mennie a mosdóba.

– Anya nem engedi, hogy egyedül menjek – suttogta Jake. – Azt mondja, hogy olyan cuki vagyok, hogy valaki a végén még elrabol.

– Nekem is ezt mondta az anyukám.

52. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 1999. 12. 20. 13:45

Tárgy: A cuki srácnak van egy fia

Te ezt elhiszed? Egy fia! És valószínűleg felesége is van. Hogy teheti ezt velem?

Jennifer Bethnek: ???

Beth Jennifernek: Pont ugyanezt gondolom.

Jennifer Bethnek: Úgy értettem: oszd meg velem az információidat, és akkor nem fogom azt gondolni, hogy megőrültél.

Beth Jennifernek: Tegnap láttam (őket) a Cinema Cityben. A Harcosok klubját készültem újra megnézni, és épp jegyet vettem, amikor kiszúrtam a cuki srácomat, amint éppen pattogatott kukoricáért áll sorban. Úgyhogy – és most ne ítélj el! – beálltam mögéjük, pont a srác mögé, és három és fél percen át szívtam magamba a jelenlétét.

Jennifer Bethnek: Még mindig nem értem. A feleségével és a gyerekével láttad? És úgy szívtad magadba a jelenlétét? Mi lesz ebből?

Beth Jennifernek:

1. Csak a gyerekével. 5-10 éves lehet.

A jelenléte beszívása a következőket jelentette:

Mögé álltam. Ujjongtam. Beszívtam az illatát. Igyekeztem nem beleharapni a vállába.

Megállapítottam, hogy a szám egy magasságban van a vállával.

Megjegyeztem, mit visel: terepszínű gatyát, túrabakancsot, Levi’s farmerdzsekit. (Olyat, ami 1985-ben volt divat. Nehéz megmagyarázni, de nagyon, nagyon aranyos volt benne.)

Észrevettem, hogy neki van a legszélesebb válla, amit valaha láttam, eltekintve a favágókétól. Rácsodálkoztam, hogy az a típusú lány vagyok, akinek a vastag nyak nevetségesen vonzó. (Általában a vastag nyak? Vagy csak az övé? Nem tudom.)

Elképzeltem, hogy ha valahol máshol állnék ilyen közel hozzá, mondjuk egy élelmiszerboltban vagy étteremben, mások azt hinnék, hogy összetartozunk.

Megállapítottam, hogy a haja kábé három árnyalattal világosabb az enyémnél. Csokiszínű.

Azon tűnődtem, hogy nekimehetnék, és úgy tehetnék, mintha véletlen lett volna.

A nevén is eltűnődtem. És azon, hogy vajon olyan kedves-e, mint amilyennek látszik. És hogy vajon szereti-e a pina coladát és az esőt…

Jennifer Bethnek: Hümm. Helytelenítem. Nem tehetek róla.

Beth Jennifernek: De végül is nem csináltam semmit. Csak ott voltam. És ő is ott volt. És mindketten szeretjük a pattogatott kukoricát.

Jennifer Bethnek: Nem kellett volna ujjonganod.

Beth Jennifernek: Épp ellenkezőleg. Nem tudtam nem ujjongani.

Jennifer Bethnek: Honnan veszed, hogy a gyereke? Lehet, hogy a kisöccse.

Beth Jennifernek: Nem, apa és fiaként viselkedtek. Hetvenöt percem volt a helyzet kiértékelésére. Végül – ne feledd: ne ítélkezz! – követtem őket abba a terembe, ahova mentek. A Pokémont nézték meg. Hat sorral ültem mögöttük. A cuki fiú egész végig átkarolta a gyerek vállát. Háromszor vitte ki a mosdóba. Amikor pedig vége lett a filmnek, nagyon gondosan tekerte a sálat a nyakára.

Jennifer Bethnek: Az egész filmet végignézted? Be sem mentél a Harcosok klubjára? (Rettentően helytelenítem.)

Beth Jennifernek: Csak nem gondolod, hogy kihagyom a lehetőséget, hogy másfél órán át együtt üljek a cuki fiúval a sötétben? Tyler Durdent már úgyis ismerem. (És különben is, még visszaértem a Harcosok klubja késő esti vetítésére, miután hazakísértem a cuki fiút.)

Jennifer Bethnek: Ezt azonnal vond vissza! Nem kísérted haza.

Beth Jennifernek: Megpróbáltam. De a gyorsforgalmi úton nyomát vesztettem.

Jennifer Bethnek: Ilyet csak a félelmetes emberek csinálnak.

Beth Jennifernek: Tényleg? Én inkább kíváncsinak éreztem magam, semmint félelmetesnek.

Jennifer Bethnek: Hogyan vesztetted nyomát? Lerázott?

Beth Jennifernek: Nem. Követtél már valakit autóval?

Nagyon nehéz, pedig aránylag jellegzetes kocsija van, Toyota Corolla. (Egy ősrégi Toyota Corolla, amit akkoriban gyártottak, amikor még ciki volt japán kocsit venni.) Remélem, ez azt jelenti, hogy elvált, és nem engedhet meg magának jobb kocsit. De mégiscsak szörnyű ilyet kívánni – egy gyerek is érintett. Bárcsak tudnám, hogy van-e az ujján gyűrű!

Jennifer Bethnek: Felteszem, Emilie nem próbálna annyira ráakaszkodni, ha gyűrű volna az ujján.

Beth Jennifernek: Jó meglátás. De akkor is… Nem tudom biztosan, hogy készen állok-e a mostohaszerepre.

Jennifer Bethnek: Van min tipródnod.

Beth Jennifernek: Bizony.

Jennifer Bethnek: Ugye, nem próbálod meg újra követni? Most, hogy tudod, milyen kocsija van?

Beth Jennifernek: Hmmm. Valószínűleg nem. De sokat fogok időzni a teakonyhában, hátha belebotlok.

Jennifer Bethnek: Ez rendben van. Ezért nem tartóztatnak le. Mit csinálsz, ha tényleg belebotlasz?

Beth Jennifernek: Ha szó szerint belebotlok? Fogalmam sincs. De a pulcsimat feltehetőleg soha többé ki nem mosom.

Jennifer Bethnek: Megszólítanád? Flörtölnél vele?

Beth Jennifernek: Te most viccelsz? Ribancnak nézel? Van barátom. Több mint barátom. Vadházasságban élek.

Jennifer Bethnek: Bonyolult egy csaj vagy.

Beth Jennifernek: Nem. De igen.

53. fejezet

LINCOLN AZNAP ÉJJEL sem sétált el Beth asztala mellett. Legközelebb szeretett volna eldicsekedni Christine-nek, hogy meg tudta állni. De a munkaideje vége felé, mielőtt hazament volna, kinyomtatta Beth leveléből a róla írt bekezdést. Tudta, hogy ezzel újabb határt lép át. (Hány határ lehet?) Mégis: most kapott életében először szerelmeslevelet – illetve hát nem kapta, csak elvette –, és szerette volna újra elolvasni. Bedugta a papírt a pénztárcájába.

MÁSNAP ESTE direkt a Courier bejárata elé parkolt a Corollájával.

Itt vagyok, gondolta. Keress meg! Kövess! Mutasd meg magad!

54. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Kedd, 1999. 12. 21. 11:46

Tárgy: Márciusban lebontják az Indian Hillst

Most hívott a régi tulajdonos. Hatalmas búcsúhétvégét tartanak, mielőtt kihordják a széksorokat. A városon kívülről is várnak embereket. A cinerama-mozi rajongóit.

Jennifer Bethnek: Nagy kár. Akárhányszor arra jártam, és megláttam az épületet, eszembe jutott, hogy talán megváltoztatják a döntésüket.

Beth Jennifernek: Én is.

Legalább tartanak egy nagy búcsúbulit. Kedves tőlük. A bevételt pedig egy a filmek megőrzésével foglalkozó jótékonysági szervezetnek adják. Megírom a sztorit.

Jennifer Bethnek: Kész leszel ebédig?

Beth Jennifernek: Valószínűleg, miért?

Jennifer Bethnek: Csak tudni szeretném, lennél-e a sofőröm. Mitchcsel találkozom a terhesgondozó előtt. Ez lesz az első terhesgondozásunk. Lehet, hogy a baba szívhangját is halljuk majd.

Beth Jennifernek: Naná, hogy leszek a sofőröd. Annyira izgalmas! Most már tényleg igaz! Te is kezdesz belelkesedni? Csak egy kicsit?

Jennifer Bethnek: Asszem. Végre megmondtam anyámnak, hogy terhes vagyok. Csak egy lelkes (vagy idióta) ember tesz ilyet.

Beth Jennifernek: Örült? Lefogadom, hogy igen.

Jennifer Bethnek: Igen. Elvittem, hogy befizesse a gázszámláját, és a Hardee’sban vacsoráztunk. Kibukott belőlem a hír, ő meg kis híján félrenyelte a sült krumplit. Aztán rázendített: „Egy kisbaba? Kisbabánk lesz? Jaj, egy kisbaba! A mi kisbabánk!” Szerintem ez így kissé kisajátítón hangzott, de mindenképpen pozitívan. Folyton ölelgetni próbált.

Aztán azzal jött: „Remélem, hogy kislány, mert a kislányokkal olyan jól lehet bánni.” Szerintem arra gondolt, elbánni. De mindegy.

Kerek háromnegyed óra is eltelt, mire előrukkolt valami szemétséggel. „Nehogy nekem visszaszedd a kilóidat! Mitch nem is ismert kövéren.” Ami persze nem igaz, mert XL-es méretet hordtam, amikor megismerkedtünk. Csak pár évre rá fogytam le. Meg is mondtam anyámnak. Mire ő: „Úristen! Te XL-est is hordtál? A te magasságod mellett? Nem is tudtam, hogy ekkora volt a baj.”

Beth Jennifernek: Néha kimondottan sajnálom anyádat… néha viszont nagyon haragszom rá.

Jennifer Bethnek: Akárcsak én az elmúlt húsz évben. Szerintem ő azt hiszi, szívességet tett nekem azzal, hogy megpróbálta elhitetni velem, az egész világ ellenem van, csak hogy ne várjak túl sokat.

Amikor hazaértem, Mitch épp a lámpát szerelte a vendégszobában. (Tudom, hogy ott lesz a gyerekszoba, de nekem még korai lenne erről beszélgetni.) Mindig különös érzés anyám után Mitchcsel találkozni. Mintha a régi életemből nem következne ez a mostani, mintha nem lenne köztük folytonosság.

Szóval, hazaérek, Mitch pedig – akinek nyilvánvalóan fogalma sem volt, micsoda poklot jártam meg – mondott valami olyan szépet, hogy el is feledkeztem anyámról meg a hülyeségeiről.

Beth Jennifernek: Mit mondott?

Jennifer Bethnek: Bocsi, de túl személyes.

Beth Jennifernek: Biztos voltam benne, hogy személyes. De nem mondhatod nekem, hogy „Aztán Mitch mondott valami olyan csodálatosat, hogy kigyógyított az anyámtól kapott tüdőbajból” anélkül, hogy elárulnád, mit mondott.

Jennifer Bethnek: Annyira azért nem nagy szám. Csak köszönés helyett megdicsért, hogy milyen szép vagyok, és azt is mondta, hogy amikor összeházasodtunk, nem is számított rá, hogy évről évre szebbnek lát majd engem. És hozzátette, hogy ez nem azért van, mert most ragyogok. „Pedig ragyogsz.” Egy létrán állt mindeközben, úgyhogy olyan hatást keltett, mint egy Shakespeare-színész.

Beth Jennifernek: Ha véletlenül meghalsz egy borzalmas tömegbalesetben, feleségül megyek Mitchhez, és boldogan élünk, míg meg nem halunk. (Én élek majd boldogan, míg meg nem halok, mert Mitch a legjobb férj a világon. Ő pedig élete hátralevő részében az egyetlen szerelme után sír majd. Utánad.)

Jennifer Bethnek: 12:30-ra van időpontom.

Beth Jennifernek: Délben indulhatunk.

55. fejezet

CHUCK, AZ OLVASÓSZERKESZTŐ meghívta Lincolnt az éjszakások reggelizőklubjába. Szerdánként délben tartották valamelyik belvárosi étteremben néhány szerkesztő és montírozó részvételével. Chuck elmagyarázta Lincolnnak, hogy a montírozó az olvasószerkesztő és a képgrafikus kereszteződése, késsel a kezében. Egyik éjjel le is vitte Lincolnt a gyártásra, hogy megnézhesse őket munka közben.

A Courier még mindig nem használt számítógépes tördelést, így az összes szöveget hosszú oszlopokban nyomtatták ki, aztán az oszlopokat felvágták, és ráragasztották a mesterpéldányra. Lincoln végignézte, ahogy az egyik montírozó elkészíti a címlapot: vágta és ragasztotta az oszlopokat, rendezgette őket, mintha kirakóst játszana.

A montírozók és az olvasószerkesztők biztosra vették, hogy akkor is időben meglesz az újság újév reggelén, ha a számítógépekkel nem minden megy rendben.

– Mert mikor megy minden rendben velük? – kérdezte Chuck tele szájjal. – Már bocs, Lincoln.

– Semmi baj.

– Amúgy szerinted befuccsolnak majd a gépek? – kérdezte az egyik montírozó lány, miközben lenyalta a ketchupöt az ujjáról. Úgy kérdezte, mintha igenlő válaszban reménykedne.

Lincoln nem emlékezett a nevére, csak arra, hogy hatalmas lobonca és hatalmas, barna szeme volt. Nem szívesen képzelte el szikével a kezében.

– Szerintem nem – felelte Lincoln. – Elég egyszerű a kódolás, és van egy nemzetközi szakértői csapatunk, amelyik ezen dolgozik.

Lincoln ezt ironikus megjegyzésnek szánta, de valahogy őszintén hangzott.

– Arra a horvát srácra gondolsz, aki megjavította a színes nyomtatót? – kérdezte Chuck.

– Valaki megjavította a színes nyomtatót? – kérdezett vissza Lincoln.

– Csak annyit tudok, hogy nem én viszem el a balhét, ha a tulaj nem tudja majd olvasni az újságját, miközben a lágytojását eszegeti újév reggelén – mondta Chuck. – Addigra már gyerektartást kell fizetnem.

Még Doris is aggódott az ezredfordulós vírus miatt.

Megkérdezte Lincolntól, érdemes-e munkába mennie újév napján, mert ha minden számítógép bedöglik, az az italautomatákat is érinti majd, nem? Lincoln közölte vele, hogy szerinte semmi sem fog bedögleni, majd megkínálta egy szelet édesburgonya-pitével.

– Azt hiszem, mindenképpen otthon maradok aznap – mondta Doris. – Jól bespájzolok alapvető élelmiszerekből.

Lincoln elképzelt egy pulykasonkás szendvicsekkel megrakott hűtőt, és egy Pepsi termékekkel zsúfolt szekrényt.

– Nem ettem édesburgonya-pitét kislánykorom óta – mondta Doris. – Most már írnom kell anyádnak egy köszönőlevelet.

Lincoln anyja nem tudta eldönteni, hogy az ezredfordulós probléma jó vagy rossz. Abban meglehetősen biztos volt, hogy zűrzavar lesz, de talán, mondta, a visszaesés mindenkinek jót tesz majd.

– Nekem nincs szükségem globális hálózatokra – jelentette ki. – Nekem nincs szükségem arra, hogy távoli kontinensekről repítsenek nekem ide bármit. A pincében van egy forgótárcsás mosógépem, úgyhogy megleszünk.

Időközben a nővére az egyik alagsori szobát megtöltötte konzervekkel.

– Ezen csak nyerni tudok – mondta. – Ha minden rendben lesz, vagy egy évig nem kell majd bevásárolnom. Ha nem lesz minden rendben, anyának ide kell költöznie, és zacskós levesen élnie, és még hálás is lesz.

Lincoln úgy tervezte, hogy a többi informatikussal együtt dolgozik majd szilveszter éjjel. Justin és Dena azonban azt akarták, hogy menjen el velük egy hatalmas újévi buliba a Randi Bowlba, ahol a Sacajawea fog játszani, és pezsgőt csapolnak, Justin „ezredfordulós habzsi-dőzsi partinak” nevezte.

Christine is meghívta egy „újjászületésnapi partira”.

– Nehogy már így hívd!

– Ne hülyéskedj, Lincoln! Az újév a kedvenc ünnepem, ez pedig életem legnagyobb újéve lesz.

– De ez nem is ünnep, Christine. Csak lapozunk egyet a naptárban.

– Az emberek szeretik, amikor lapozhatnak a naptárban.

– Csak egy szám.

– Nem csak – makacskodott Christine. – Lehetőség az újjászületésre.

56. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Szerda, 1999. 12. 22. 11:36

Tárgy: Tehát…

M i volt az orvosnál?

Jennifer Bethnek: Pfu. Már kétszer annyit felszedtem, mint szabadna, hiába hányok. A baba nem olyan pózban feküdt, hogy halljuk a szívverését, Mitch pedig egyfolytában kérdezgette az asszisztensnőt. Mindent tudni akart az epidurális érzéstelenítésről, a gátmetszésről és a méhszáj éréséről. Nem borzasztó? A szülésznő azt hitte, hogy mindketten hibbantak vagyunk.

Beth Jennifernek:

1. Miért hiszi azt, hogy te is az vagy?

2. Honnan tudja az ember, hogy elég érett-e a méhszája? Megkopogtatja?

Jennifer Bethnek:

1. Mert a számomra legutálatosabb témák jöttek elő. Szex. Szülővé válás. Meztelenkedés mások előtt.

2. Fogalmam sincs. Próbáltam nem figyelni. De az egyértelmű, hogy Mitch szüléssel kapcsolatos könyveket olvas a hátam mögött, és a természetes szülés megszállottjává vált, ami szerintem irtózatos nagy hülyeség. Én azt szeretném, ha teljesen leszedálnának.

Beth Jennifernek: Kár, hogy nem Mitch hordja ki a gyereket.

Jennifer Bethnek: Te jó ég! Hogy élvezné!

57. fejezet

MIVEL MINDENKI az újévvel volt elfoglalva, a karácsony meglehetősen elsikkadt.

Lincolnnak dolgoznia kellett szenteste.

– Valakinek muszáj – mondta Greg –, és az nem én leszek. Már a télapójelmezt is kikölcsönöztem.

Lincolnnak mindegy volt. Eve a karácsonyt Jake családjával ünnepelte Coloradóban, az anyja pedig nem rajongott a karácsonyért, vagy „bármely más zsidó-keresztény ünnepért”.

Lincoln tehát szenteste dolgozott, aztán elment vacsorázni néhány olvasószerkesztővel. A folyó túlpartján volt egy kaszinó éjjel-nappali büfével.

– Rákot eszünk ma este, Krisztus születésnapja tiszteletére! – mondta Chuck.

Mini Emilie is ott volt velük. Lincoln érezte, hogy őt figyeli, de próbálta nem bátorítani. Nem akart hűtlen lenni Bethhez. Még csúszdázni sem engedik a csúszdaparkban, gondolta.

Karácsony első napját az anyjával töltötte. Frissen sült mézeskalácsot ettek, és Jimmy Durante-filmeket néztek a tévében.

AMIKOR MÁSNAP REGGEL felébredt, az anyja épp telefonált. A vaj volt a téma.

– Hah, az legalább igazi étel. Az igazi étel nem lehet káros. A többi az. A színezékek, a rovarirtó szerek, a tartósítószerek, a margarin.

Lincoln anyja különleges ellenszenvet táplált a margarinnal szemben. Ha rájött, hogy egy család margarint tart a vajtartóban, az az ő szemében olyan volt, mintha a házi kedvencük nem lenne szobatiszta. Ha a margarin ilyen jó ötlet, hogyhogy Isten nem teremtette meg számunkra? Miért nem azt ígérte a zsidóknak, hogy a margarinnal és mézzel folyó Kánaánba vezeti őket?

A japánok nem esznek margarint, állította. A skandinávok sem esznek margarint.

– A szüleim makkegészségesek voltak – mondta a telefonba –, pedig leitták a tej színét a vödörből.

Lincoln felkapta az utolsó mézeskalácsot, és belépett a nappaliba. Eve egy DVD-lejátszót vett az anyjuknak karácsonyra, Lincoln pedig megígérte, hogy beszereli. Már úgy érezte, készen van – bár nem volt DVD-lemezük, hogy ki is próbálja –, amikor az anyja berobogott a szobába.

– Szóval… – mondta, és szép lassan leült a kanapéra.

– Mi a helyzet? – kérdezte Lincoln, mert látta, hogy az anyja ezt várja tőle.

– Szóval… épp most beszéltem egy Doris nevű nővel.

Lincoln felpillantott. Az anyja úgy nézett le rá, mintha bizonyítéka lenne rá, hogy valami szörnyű bűntényt követett el. Például az üvegházban, egy gyertyatartóval, és most ott lenne az anyja kezében a gyertyatartó.

– Úgy csinált, mintha ismernem kéne a nevét – mondta Lincoln anyja –, és folyamatosan hálálkodott.

Lincolnnak leesett az álla. Miért hívta fel Doris otthon?

– Meg tudom magyarázni – mondta Lincoln.

– Doris már megtette – felelte az anyja, és Lincoln nem tudni megállapítani, hogy mérges-e. – Elmesélte, hogy minden este megosztod vele a vacsorád.

– Hát – felelte Lincoln óvatosan –, ez igaz.

– Persze, hogy igaz. Ez a nő mindenről pontosan beszámolt, ami az utóbbi egy hónapban a konyhámban készült. A nagyanyád lazacos pogácsájának a receptjét el is kérte.

– Sajnálom, nem tudtam megállni. Látnod kéne, mit hoz magának vacsorára minden este. Pulykamellsonkás szendvicset szeletelt kenyéren. Te pedig kész lakomákat küldesz be velem. Lelkiismeret-furdalásom volt, ha a jelenlétében ettem.

– Nem érdekel, hogy kivel mit osztasz meg – mondta az anyja. – Csak azt nem értem, hogy miért nem árultad el, hogy ezt csinálod. Hogy az ételt, amit neked főzök, megosztod egy… idegennel. – Összehúzott szemmel nézett rá. – Csodálkoztam is, hogy ennyit eszel, mégis fogysz. Azt hittem, szteroidokat szedsz.

– Nem szedek szteroidokat, anya!

Lincoln elnevette magát. Erre az anyja is elnevette magát.

– Szóval ennyi az egész? – kérdezte az anyja. Még mindig volt valami a hangjában. Aggodalom.

– Mire gondolsz?

– Csak sajnálod?

– Hát… – Lincoln nem mesélhette el, hogy azért vacsorázik Dorisszal, hogy növelje az esélyét annak, hogy összefut egy lánnyal, akivel eddig még nem sikerült. – Barátkozunk. Doris nagyon vicces nő. Csak nem mindig tud róla…

Az anyja nagy levegőt vett, mint aki rohamra készül. Lincoln észbe kapott.

– Jézusom, anya, nem. Nem arról van szó. A legkevésbé sem. Anya. Jézusom.

Az anyja a homlokára tette a kezét, és kifújta a levegőt.

– Miért készülsz mindig arra, hogy valami vadat fogsz hallani tőlem?

– Miért, mire gondoljak, amikor azt hallom, hogy minden áldott este együtt eszel egy nővel? És nem is olyan vad dolog ez, sok ismerősöm kedveli a fiatalabb férfiakat.

– De anya!

– Biztos vagy benne, hogy Doris is tudja, te mit akarsz, és mit nem?

– Persze – felelte Lincoln, és a fejét fogta.

– Te mindig is túl nagylelkű voltál – mondta az anyja, és megsimogatta a fejét. – Emlékszel, amikor a kedvenc figuráidat beledobáltad az Üdvhadsereg gyűjtődobozába?

Lincoln emlékezett. Luke Skywalkert és egy X-szárnyú pilótáját. Hirtelen ötlet volt. Aztán este úgy kellett álomba sírnia magát, amikor ráébredt a következményekre.

Anyja beletúrt a hajába, és kifésülte a homlokából.

– Van kedved egy kis gofrihoz? – kérdezte hirtelen, és felállt – Már be is kevertem. Ja, és meg ne edd a bárányhús maradékát! Megígértem Dorisnak, hogy viszel neki belőle.

– Ezért hívott? Hogy megköszönje?

– Á, nem – mondta az anyja, és egyre hangosabban beszélt, miközben kifelé tartott a konyhába. – Téged keresett. Elköltözik. Te tudtad, hogy elköltözik? Azt mondta, már meg is érkeztek a költöztetők a bútorokért, de úgy dobálják szanaszét a dolgokat, mint a Samsonite-gorilla. Nem meri rájuk bízni a nagyanyja üveges vitrinjét, amiért nem is hibáztatom. Felajánlottam neki, hogy azonnal átküldelek. Erős vagy, és fiatal. De azt mondta, ráér egy pár napig. Mit szeretnél a gofrihoz: tejszínhabot vagy juharszirupot? Vagy mindkettőt? Van itthon mindkettő.

– Mindkettőt – felelte Lincoln, és mosolyogva, de még mindig szédelegve követte anyját a konyhába. Még ha egyetértettek is valamiben, Lincoln akkor is úgy érezte, hogy megjátssza magát az anyja előtt.

58. fejezet

AZON A HÉTEN mindenki sokáig dolgozott a számítástechnikusok közül, még azok is, akik nem közvetlenül a kódolásban segítettek. Greg az ideg-összeroppanás szélén lavírozott. Biztosra vette, hogy a projektre felvett kölykök átrázzák. Elmesélte Lincolnnak, hogy az orvosa antidepresszánst írt fel neki. Lincoln figyelte a nemzetközi kommandót, hogy nem adják-e jelét félelemnek vagy titkolózásnak. Ők azonban csak ültek a sarokban, és a kódokkal teli képernyőt nézték, szép nyugodtan nyomkodták a billentyűket, és dobozos üdítőt kortyolgattak.

A sok munka közepette Lincolnnak nem adódott alkalma, hogy a Cápa dossziéját ellenőrizgesse, vagy hogy a szerkesztőség környékén lődörögjön. Vacsoraszünetet is csütörtökön tartott először. Doris repesett az örömtől, amikor meglátta, különösen, amikor kiderült, hogy csokis sütit is hozott.

– Édesanyád említette a vitrint, ugye? Nem haragszol?

– Dehogy haragszom – felelte Lincoln, miközben kicsomagolta a süteményt. – Csak szólj, hogy mikor menjek.

– Édesanyád is ezt mondta. Micsoda asszony! Igazi energiabomba, és mellette kiváló szakács. Le merném fogadni, hogy csinos is. Miért nem ment férjhez újra?

– Nem tudom – felelte Lincoln.

Nem tudta elképzelni az anyját férjes asszonyként, noha tudta, hogy Eve apja a férje volt, ha mégoly rövid ideig is. Egyszer látott róla egy esküvői fotót, fehér mini csipkeruhát viselt, és szőke kontyot. Lincoln még azt sem tudta elképzelni, hogy az anyja randevúkra járjon. Eve szerint Lincoln születése előtt minden más volt. Eve még emlékezett férfiakra, nagy bulikra, idegenekre a reggelizőasztalnál…

– Miután az én Paulom meghalt, évekig eszembe sem jutott, hogy randevúzzam valakivel – mondta Doris. – De aztán ráébredtem, hogy akár negyven évig is élhetek még, ami több, mint amennyit Paullal együtt töltöttem. Nem hiszem, hogy azt szeretné, hogy negyven évig csak vegetáljak. Tudom, hogy nem szeretné.

– Tehát eljársz randevúzni?

– Naná! – felelte Doris. – Néhány úriemberrel rendszeresen találkozom. Még semmi komoly, de sosem tudhatja az ember.

Lincoln most először elgondolkodott rajta, hogy vajon ő tesz-e szívességet Dorisnak, amikor vele vacsorázik, vagy fordítva.

– Anyám üzeni, hogy ne aggódj a vérnyomásod miatt! – mondta Lincoln, és átnyújtott egy műanyag villát Dorisnak. – Olívaolajjal készült.

– Olívaolaj süteményben? – kérdezte Doris. – Zöld?

– Finom, én már három szeletet ettem.

Doris nagyot harapott.

– Te jó ég! – sóhajtott tele szájjal. – Isteni! Olyan omlós! A krémje pedig! Szerinted abban is olívaolaj van?

– Azt, tudomásom szerint, vajjal készíti.

– Na, nem baj.

Egy nő sétált be a teakonyhába, és odalépett a mögöttük lévő automatához. Fiatal volt, Lincolnnal egyidős és magas. A haját vastag, sötét kontyba fogta össze, az arcán szeplők úsztak szerteszét. Csinos volt.

– Jó estét, Doris!

– Szevasz, kedvesem! – köszönt vissza Doris. – Későig bent maradsz?

A nő, vagy inkább lány rámosolygott Dorisra, bólintott, aztán rámosolygott Lincolnra is. Széles válla volt, és erőteljes mellkasa. Lincoln torka összeszorult. Visszamosolygott rá. A lány a csokiautomata felé fordult. Lincoln nem emlékezett, hogy már látta volna. A lány lehajolt, hogy kivegyen valamit az automatából. A tarkóján elszabadult pár hullámos tincs. Sietve elindult az ajtó felé. Szűk fehér blúzt viselt és eperpiros bársonynadrágot. Vékonyka derék. Szélesebb csípő. A háta lágy ívben meghajlott. Nagyon csinos volt.

– Nagy kár, hogy van barátja – jegyezte meg Doris, amikor becsukódott az ajtó a lány mögött. – Kedves lány, ráadásul a te méreted. Nem törne össze a hátad, miközben jóéjtpuszit adsz neki.

Lincoln érezte, hogy fülig vörösödik. Doris nevetgélt.

– Erről jut eszembe – mondta Lincoln, és felállt –, most már mennem kell dolgozni.

– Kösz a sütit, kölyök!

Útban az irodája felé Lincoln lassan sétált végig a szerkesztőségen.

Talán ő volt az. Beth. Lehet. Talán ez lesz az az este, amikor végre beszélnek. Az új évezred estéje előtti este. A lány rámosolygott. Bár inkább Dorisra mosolygott, de aztán ránézett, és még mindig mosolygott.

Talán ő volt.

És talán most ott ül az asztalánál, Lincoln pedig majd megáll mellette, és köszön neki. Ahogy a férfiak az egész világon köszönnek a nőknek. Új élet, győzködte magát, miközben a gyomra görcsbe rándult.

El sem jutott Beth asztaláig.

A lány a teakonyhából a helyi hírek részlegen, a rendőrségi adóvevő mellett ült, és telefonált. Szóval ő az új bűnügyi tudósító, valami Megan, már látta a nevét a cikkek elején. Nem Beth. Még mindig nem Beth.

Pár másodpercig nézegette a lányt, még ha nem is ő volt az, akit keresett. Olyan csinos volt. Több mint csinos. Lincoln a kontyból kiszabadult hajtincseire gondolt. A mosolyára.

59. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Szerda, 1999. 12. 31. 16:05

Tárgy: Ásító 2000

Ezzel indulok a főcímversenyen. Szerinted milyen?

Jennifer Bethnek: A fr@ncba! Annyival jobb, mint az enyém: „Milyen ium?”

Beth Jennifernek: Viccelsz? Ez nagyon vagány. Dereké: „Új év? Lejárt lemez!” Rosszabb, mint ha nem is lenne főcím.

Gáz, ha bevallom, hogy némileg csalódott vagyok, amiért még semmi borzalmas nem történt?

Jennifer Bethnek: Nem, dehogy! Micsoda blamázs! Az az érzésem, hogy az előttünk lévő országok lelövik a poént.

Beth Jennifernek: A CNN-nek nem kéne elspoilereznie mindent.

Jennifer Bethnek: Tulajdonképpen ez még a szokásos szilvesztereknél is unalmasabb. Nem is fogok fent maradni.

Beth Jennifernek: Én igen. Dolgoznom kell. Nem törölték el az eredeti ezredfordulós beosztást. Ráadásul úgy tervezem, hogy az egész estét a teakonyhában fogom tölteni.

Jennifer Bethnek: A teakonyhában? Van ennek valami köze a cuki fiúdhoz?

Beth Jennifernek: Aha. Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy ha egyszer belebotlom, nem szólok hozzá? Mert az helytelen, vagy valami ilyesmi?

Jennifer Bethnek: Élénken.

Beth Jennifernek: Na, szóval, hibásan érveltem. Ha egyszer belebotlanék, mindenképp beszélnék vele. Sőt megtorpannék, a leghívogatóbb mosolyomat ültetném az arcomra, és csak remélném, hogy nem tűnik fel neki, hogy behúzom a hasam.

Jennifer Bethnek: Te rosszaság! Már megint követted?

Beth Jennifernek: De csak a teakonyhába.

Megláttam, ahogy az első szinten kilép az egyik irodából, amelyiknek külön chipes leolvasója van. Tényleg a biztonságiaknál dolgozik. Ami megmagyarázza az éjjeli műszakot. És hogy miért látom mindig máshol. És a brutális méreteit. (Nem magyarázza meg a méreteit, inkább a méretei magyarázzák meg, hogy miért dolgozik a biztonságiaknál. Én már attól is biztonságban érzem magam, ha a terem másik végében áll.) Kíváncsi volnék, miért nincs rajta egyenruha, mint a többieken a bejáratnál. Szerinted álcázza magát? Talán nyomozó? Mint Serpico?

Jennifer Bethnek: Serpico nem egy drogkereskedő volt?

Beth Jennifernek: Szerintem te a sebhelyesarcúra gondolsz.

Mindegy. Követtem a teakonyhába, aztán vagy egy tucatszor végigsétáltam a folyosón, hogy eldöntsem, bemenjek-e, és ha igen, mit kezdjek bent magammal. Végül úgy döntöttem, elhagyom az óvatosságot.

Jennifer Bethnek: Az óvatosságot és a hűséget. Te rosszaság!

Beth Jennifernek: Mintegy mellékesen besétáltam, mintha azt mondanám: „Ne is törődjetek velem, csak az automatára vagyok kíváncsi.” És ott volt Ő, Dorisszal. Csokitortát ettek. Köszöntem Dorisnak, de mindkettőjükre rámosolyogtam, mindkettőjükre ránéztem, egyiküket megajándékoztam egy hívogató pillantással, aztán vettem egy kis szárított marhahúst, majd kisétáltam.

Jennifer Bethnek: Szárított marhahúst?

Beth Jennifernek: Csak úgy megnyomtam az egyik gombot. És mint azt már korábban említettem, behúztam a hasam,

Jennifer Bethnek: Volt tűzijáték, amikor egymásra néztetek?

Beth Jennifernek: Az én részemről igen. Kapitális tűzijáték. Az ő részéről? Nagyon kedvesen nézett rám, mintha azt mondaná: „Doris barátai az én barátaim.”

Jennifer Bethnek: Csokitortát ettek? Közös villával?

Beth Jennifernek: Ne idétlenkedj!

Jennifer Bethnek: Ja, hogy idétlenkedek? Rendben. Azt hittem, már felhagytál a cuki fiúd utáni kajtatással, mert rájöttél, milyen szerencsétlenül jönne ki, ha tényleg észrevenné, és beszélgetni próbálna veled.

Beth Jennifernek: Képtelen vagyok felhagyni vele. Akkor mire várnék egész nap?

Jennifer Bethnek: Többet erről nem akarok hallani. Egyre jobban belelovalod magad.

Mitch most ünnepel. Tegnap este megpróbáltam rávenni, hogy menjünk el a Sam’s Clubba bespájzolni az új évezredre, de ő nem volt hajlandó. Azt mondta, inkább vesszen a Sam’s Club!

Te bespájzoltál valamiből?

Beth Jennifernek: Te jó ég, dehogy! Ha éjfélkor elpusztul a civilizáció, én biztosan nem maradok a lakásomban, hogy egymagamban üveges vízen és konzervbabon tengődjek.

60. fejezet

AMIKOR LINCOLN belépett a szerkesztőségi terembe – mert muszáj volt odamennie, miután olyanokat olvasott, hogy „kapitális tűzijáték”, meg hogy „képtelen vagyok felhagyni vele” –, hatalmas nyüzsgés fogadta. Az újságírók többségét berendelték rendkívüli szilveszteri műszakra. Csoportokba verődve beszélgettek, nevetgéltek a szerkesztőségben. Lincoln nagy levegőt vett, és úgy érezte, mintha pezsgővel telt volna meg a tüdeje.

Ott volt. A lány a teakonyhából. Beth. Ott ült az asztalánál. Leengedett hajjal, a szemüvege a homlokán. Telefonált, az ujja körül csavargatta a zsinórt. Itt van. Most odamegy, és köszön neki.

Nem, inkább megvárja, amíg leteszi a telefont. Aztán köszön.

Nem, aztán inkább megcsókolja.

Csak megcsókolja. Nem vár. Beth majd viszonozza a csókot. Lincoln ebben teljesen biztos volt.

Aztán megmondja neki, hogy szereti.

Aztán megmondja a nevét.

Aztán… aztán… aztán…?

– Ha éjfélkor elszabadul a pokol, gyere velünk fosztogatni!

– Tessék? – kérdezte Lincoln, és megfordult. Chuck állt mögötte. A szájában kék filctoll, a kezében kördiagram.

– Kijönnek ezek a százalékos arányok? – kérdezte Chuck, és a diagramra mutatott.

– Nem tudom – felelte Lincoln.

– Azért kérlek, hogy nézd már meg!

– Fosztogatást említettél az előbb?

– Igen – felelte Chuck. – De azt vedd inkább meghívásnak. Ha később eldurvul a helyzet, csatlakozz bandánkhoz. Ne kérdezd, hogy neked abban mi a jó. Azon még nem gondolkoztam.

– Ezt most nem tudom megcsinálni – mondta Lincoln, és eltolta a diagramot.

– Miért nem?

– Mert… mert mennem kell.

– Minden oké?

– Nem. – Lincoln újra felnézett Bethre, aztán hátrálni kezdett. El Chucktól, ki a szerkesztőségből. – Mennem kell.

– Tudsz valamit az áramszolgáltatóról, amit mi nem? – kiabált utána Chuck. – Mit mondanak a gépeid?

– HAZA KELL mennem – mondta Lincoln, amikor visszaért az informatikai irodába.

– Borzalmasan nézel ki – jegyezte meg Greg. – De akkor sem mehetsz haza. Egy új évezred küszöbén állunk.

– Borzalmasan is érzem magam. Mennem kell.

– Ha te elmész, ki fogja vezetni a kommandót a nulladik órában?

Greg asztalán be volt kapcsolva a televízió. Most épp Londont mutatták, ahol nagy ünneplés folyt. Párizsba, Moszkvába és Pekingbe már megérkezett éjfél, és a várakozásokkal ellentétben semmi sem történt. Még Wolf Blitzer, a CNN sztártudósítója is unottnak látszott. A nemzetközi kommandó tagjai szégyentelenül Doomoztak.

– Na, jól van – adta meg magát Greg összeráncolt szemöldökkel. – De nem tudod, mit hagysz ki. Pizzát fogunk rendelni.

Lincoln gyorsan kikapcsolta a számítógépét, és kisietett a kocsijához. Még a biztonsági övét sem kapcsolta be, amíg ki nem ért a gyorsforgalmi útra. Azt sem tudta, hova tart, amíg ki nem kötött Justinnál. Már jó néhányszor hazavitte, de még soha nem járt a lakásában. Talán még otthon találja. Talán még csatlakozhat az ezredfordulós „habzsi-dőzsi” partihoz.

Dena nyitott ajtót. Még a munkaruháját viselte, rózsaszín köpenyt, amire apró, fehér fogakat nyomtattak. Egész fogakat, gyökerestől, mindenestől. Elvileg aranyosnak szánták, Lincoln azonban inkább furának látta az íny nélküli fogakat.

– Helló, Lincoln!

– Szia. Justin itthon van?

– Még nincs. Későig bent kellett maradnia a munkahelyén. Jól vagy?

– Aha. Megvagyok. Arra gondoltam, hogy én is elmegyek veletek a koncertre. Ha nem baj. Ha még mindig áll az ajánlat.

– Hát persze, hogy áll – felelte Dena. – Justin is mindjárt itt lesz. Ülj le!

Lincoln leült, mégpedig Justin nappalijának egyetlen ülőalkalmatosságára, egy óriási bőrfotelbe.

– Hozhatok neked valamit? Egy sört? – kérdezte Dena.

– Az jó volna.

Dena átnyújtott neki egy üveg malátasört. Komló vagy maláta, nem mindegy?

– Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte Dena.

– Teljesen.

– Éppen készülődtem.

– Rendben. Csak folytasd nyugodtan. Ne is törődj velem, majd nézem a tévét!

– Oké – mondta Dena, és rövid habozás után otthagyta.

Lincoln most már biztosan érezte, hogy hiba volt idejönnie. De a munkahelyén sem volt maradása. Tudván, hogy Beth is ott van, és talán rá gondol. Ő pedig képtelen beszélni vele. Mert nincs mersze? Vagy mert ha beszélne vele, az olyan lenne, mint a bennfentes információval való visszaélés.

Vagy csak mert fél olyasmit tenni, ami valóságos.

Így, hogy már látta is, még rosszabb. Sokkal rosszabb. Mert a kósza gondolatokhoz és lélekmelengető érzésekhez most már arc is társul. És szeplők. És egy puha, eperszínű bársonynadrág. Rossz volt elképzelni ezt az arcot, ahogy őutána kutat a folyosókon. És ahogy felragyog, amikor meglátja. Ahogy nézi őt.

Talán még mindig ott van. Az asztalánál. Talán még mindig megtalálná, megcsókolhatná, és megmondhatná neki, hogy… de mit?

Amikor Justin beállított, Lincolnnak fogalma sem volt, hogy csak néhány perce vagy egy órája vár rá. Inkább egy órája. Időközben három malátasörrel végzett. Üres gyomorra. Nem volt éppen részeg, csak kissé kapatos.

– Hát te mit keresel itt? – kérdezte Justin boldogan. – Azt hittem, dolgoznod kell.

– Úgy volt. Aztán mégsem.

– Történt valami?

Lincoln Bethre gondolt, hosszú, barna hajára, és az ujja köré csavart telefonzsinórra. Aztán saját magára, ahogy ott áll a fal mellett, idiótán.

– Nem, velem soha nem történik semmi. Egyszerűen el kellett jönnöm.

– Kiváló. Várj, hadd vegyek fel valamit, amit nem sajnálok, ha Dena lehányja. Aztán kezdődhet a móka.

Lincoln megemelte az üres üveget.

– Egészség!

Dena leült Lincoln mellé, amíg Justin készülődött. Ő már átöltözött. Szűk, fekete farmert viselt, és magas sarkú csizmát. Úgy festette ki magát, hogy a bárban jól mutasson, de az éles, felülről jövő fényben túlságosan csillogott az arca.

– Először összefutunk néhány barátnőmmel a Friday’sben – mondta Dena. – Éhes vagy?

– Aha. Jól hangzik.

– Mindannyian szinglik.

– Szingli csajok szilveszterkor! – kiabált ki Justin a fürdőszobából. – Dupla öröm.

– A barátnőm, Lisa is ott lesz – mondta Dena. – Emlékszel rá? Az Acélgitárból.

Lincoln emlékezett. Még mindig érezte a Jägermeister ízét a szájában. Az ajtó felé menet Justin odanyújtott neki egy újabb üveg malátasört, Lincoln pedig elvette.

A FRIDAY’SBEN történtek teljes homályba vesztek. Lincoln azzal szórakoztatta Dena barátnőit, hogy ugyanazt rendelte, amit ők: tejszínhabos italokat cseresznyével és világítós műanyag jégkockákkal. Még steakből is whiskyset rendelt. Már nem csak spicces volt, mire a Ranch Bowlba értek. Vajon a férfiak is lehetnek spiccesek?, tűnődött, vagy csak különböző mértékben részegek? És akkor ő most milyen mértékig részeg? Mi volna, ha most abbahagyna az ivást? Rosszabbul vagy jobban érezné tőle magát?

Tökéletesen időzítették az érkezésüket. A Sacajawea épp színpadra lépett. Justin maga előtt tolta Lincolnt, hogy helyet csináljon a bárpultnál.

– Jól vagy, nagyfiú? Lincoln? Héé! – szólongatta Dena.

Lincoln bólintott. Persze, hogy jól van. Szuperül.

Az első szám egy gitárszólóval kezdődött. Minden Sacajawea-szám gitárszólóval kezdődött. Justin kiabált, körülöttük a lányok sikítottak.

– Úristen, nézd már! – mondta valaki. – Bomba jó pasi!

Lincoln is Christ nézte. Csak úgy csillogott. A színpad szélén vonaglott. Nem volt jó ötlet idejönni, gondolta. Nézz csak rá! Az a lány ezé a srácé. Az a gyönyörű lány. Az a lány, akire folyton gondolok, amikor nem gondolok másra. Amikor képtelen vagyok másra gondolni. Nézd meg ezt a srácot! Az a varázslatos lány az övé! A nők a teremben együtt hullámzottak Chris gitárszólójával, a tenyerüket nyújtogatták a fiú felé. Mennyi lány, még sincs köztük az az egy, aki számít. Lincoln elképzelte, hogy utat tör magának közöttük Chris felé. Elképzelte, milyen jó érzés lenne ököllel beleütni a puha arcába.

– Ez a szám annyira jó, mint a Stairway – mondta Justin elérzékenyülve. Denával Lincoln előtt álltak, olyan közel, hogy Lincoln úgy érezte, mintha egy osztályfényképezésen állna mögöttük. Dena nem Christ nézte, hanem Justint. A fiú átkarolta Dena derekát, és Lincoln észrevette, hogy a lány bőrét simogatja a blúz alatt.

Aztán már nem vett észre semmit.

FÖLSEGÍTETTÉK A LÉPCSŐN.

– Inkább bent kellett volna hagyni a kocsiban – mondta Justin.

– Baromi hideg van – felelte Dena.

– Akkor legalább felébreszthettük volna. Jézus isten, mintha egy lovat vonszolnánk.

– Már csak egy emelet.

– Tudok menni – szólalt meg végre Lincoln. Megpróbált megtámaszkodni, de előrebukott.

– Hagyjuk itt! – mondta Justin.

– Már csak néhány lépés, Lincoln – biztatta Dena.

Segítettek neki betámolyogni az ajtón. Lincoln bevágta a fejét az ajtófélfába.

– Ezt azért kaptad, mert miattad lemaradtam a ráadásról – mondta Justin. – Te elcseszett óriás.

– Tudok menni – ismételgette Lincoln. De nem tudott. Leengedték a fotelbe. A fotelre. Dena megpróbált vizet diktálni belé.

– Most meghalok? – kérdezte Lincoln.

– Remélem – felelte Justin.

LINCOLN VALAMIKOR hajnaltájt felébredt, és átbotorkált a hálószobán a fürdőszobába. Amikor visszatért, arccal rázuhant a hátradönthető fotelra, végignyúlt rajta, de a lába még így is lelógott. A háttámla hajzselétől és cigarettától bűzlött. Minden cigarettától bűzlött. Lincoln kinyitotta a szemét. Nappali világosság volt. Justin a fotel karfáján ült, cigarettázott, és a karfába épített hamutartóba hamuzott.

– Felébredt! – kiabált át a konyhába. Lincoln felnyögött. – Dena már aggódott miattad – mondta Justin, és bekapcsolta a tévét. – Úgy alszol, mint egy hulla.

– Mi?

– Nem lélegzel.

– De igen.

– Csak nem látszik – mondta Dena, és a kezébe nyomott valami piros italt.

– Mi ez?

– Vodka és rostos zöldséglé – mondta Dena. – Barbecue szósszal.

– Nem barbecue, hanem Worcester-szósszal – mondta Justin.

– Köszi, nem kérek – mondta Lincoln.

– Innod kell valamit, dehidratált vagy – mondta Justin.

– Elájultam az éjjel? – kérdezte Lincoln.

– Olyasmi – felelte Dena. – Az egyik percben még álltál. A következőben már a bárpulton feküdtél. Mintha csak a fejedet pihentetted volna. Az egyetem óta nem láttam senkit ennyit inni.

– Én soha nem ittam ennyit az egyetemen.

– Ami megmagyarázza, miért vagy ilyen amatőr – jegyezte meg Justin. – Őszintén. A te súlycsoportodban. Tök gáz.

– Nagyon sajnálom – mondta Lincoln Denának.

– Semmi baj – nyugtatta Dena. – Kérsz egy kis tojást vagy valamit?

– Csak egy kis vizet.

Lincoln kikászálódott a fotelből, Justin pedig azonnal becsusszant a helyére. Nem érkezett el a világvége. Még a központi időzónában sem. Egy sportműsor ment a tévében. Dena követte Lincolnt a konyhába. Póló volt rajta és mintás köpeny. Megint fogacskás. Töltött Lincolnnak egy pohár vizet.

– Elűzted?

– Mit?

– Azt, ami miatt annyit ittál.

Lincoln becsukta a szemét. Beth.

– Nem, de legközelebb már meg sem próbálom.

LINCOLN VAGY NÉGY liter vizet megivott, mielőtt hazaindult. Útközben beugrott az edzőterembe, hátha jobban lesz tőle. A Top Test ünnepnapokon is nyitva tartott – még karácsonykor is most pedig rengetegen voltak, hogy nekilássanak újévi fogadalmuk teljesítésének. Lincolnnak sorba kellett állnia a futópad előtt. Már nem volt hányingere. Annyira. De meggyötört volt, és mogorva. Nem tudott nem gondolni Bethre, gondolni rá viszont olyan volt, mintha sarokba szorítaná önmagát. Mint amikor egy logikai feladvány vége felé ráébred az ember, hogy már az elején elrontotta, és muszáj mindent elölről kezdeni. Kiradírozni mindent. Kihajítani mindent, amit addig kitalált.

Most, hogy már látta Betht, nem emlékezett rá, milyen volt nem tudni, hogy milyen. Nem emlékezett rá, milyennek képzelte el. Külsőleg egyáltalán nem hasonlított Samre. Márpedig Lincoln egyedül hozzá tudta volna hasonlítani. Milyen lehet egy olyan lánnyal együtt lenni, aki az álláig ér? „A te méreted”, valami ilyesmit mondott Doris. Lincoln szerette, hogy Sam olyan kicsi. Mint egy kismadár. Egy kis csitri. Akit teljes egészében betakarhat, bekebelezhet. Vissza kellett fognia magát, nehogy összetörje.

Milyen lehet egy másféle lányt a karjában tartani? Aki majdnem olyan erős, mint ő, aki nem tűnik el alatta. Akit különösebb hajolgatás nélkül meg lehet csókolni.

Végül túl sokat edzett, túl sokáig, túl másnaposan. A zuhany alatt gyöngének érezte magát, szédült, úgyhogy vett három borzalmas proteinszeletet a bejáratnál. A pultos lány arra is rábeszélte, hogy vegyen valami elektrolitos italt, aminek elvileg dinnye-, gyakorlatilag sós málnaszörp íze volt.

Lincoln szégyellte, hogy ha csak egy pillanatra is, de megadta magát az újév őrületének. Hogy elhitte, kozmikus erők dolgoznak az érdekében. Előző éjjel a szerkesztőségben eljött, majd el is múlt a várva várt pillanat. Lincoln kihagyta a ziccert.

61. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Kedd, 2000. 01. 04. 13:26

Tárgy: Velem van a baj, vagy ez az új évezred szarabb, mint a régi?

A szerencse nem a barátom. Már öt nap is eltelt anélkül, hogy láttam volna a cuki srácot. Dorist viszont láttam tegnap a folyosón, és összeszorult a gyomrom. Nem akarok izgalomba jönni Doris látványától.

Jennifer Bethnek: Az én világom túlságosan is cuki. Tegnap este elmentünk bölcsőt venni Mitchcsel. Nem terveztük – eredetileg mosogatógépet akartunk nézni –, de elmentünk a bölcsők mellett, és megláttuk az igazit! Vajszínű, a fejtámlába egy hintalovat faragtak. Most persze nincs pénzünk a mosogatógépre.

Beth Jennifernek: Bölcsőt? Máris? Én akartam segíteni kiválasztani. A babakelengyében azért még segíthetek? Nem csinálhatod végig ezt az egész babadolgot nélkülem! Én is osztozni akarok a terhességedben.

Jennifer Bethnek: Bocsi. Nem volt tervben. A hétvégén kiválasztom a babaszoba színét, el akarsz jönni velem?

Beth Jennifernek: Tudod, hogy igen. És tudod, hogy nem tudok. Ezen a hétvégén lesz a nagy esküvő.

Jennifer Bethnek: Ja, tényleg! Várod már?

Beth Jennifernek: Azt, hogy vége legyen.

Jennifer Bethnek: Kiley tisztában van vele, milyen nyűgös a tanúja?

Beth Jennifernek: Földöntúli boldogságában észre sem veszi.

Elmentem a ruhámért vasárnap. Elképesztően rút, különösen, ha én is benne vagyok, és még mindig nincs Kiley által jóváhagyott ötlet a karom elbújtatására.

Jennifer Bethnek: Semmi baj a karoddal.

Nem úgy volt, hogy az ezredfordulós téma köré szervezik az esküvőt? Áll még a dolog?

Beth Jennifernek: De, úgy volt. Kiley kétezer papírdarut akart hajtogatni a fogadásra, de 380-nál feladta. Most a tél csodái a téma. (Gondolom, innen a pánt nélküli ruhák ötlete.)

Ja, és azért gondolod, hogy semmi baj a karommal, mert folyton eldugom. A szemfényvesztés mestere vagyok. Minden ruhámat úgy választom ki, hogy elterelje a figyelmet a kar-váll régióról.

Jennifer Bethnek: Most, hogy belegondolok, már hat éve ismerjük egymást, és még soha nem láttalak fürdőruhában. Vagy ujjatlan trikóban.

Beth Jennifernek: És ez nem véletlen, drágám. Egy szicíliai nagyanyó karjával rendelkezem. Kiválóan alkalmas olajbogyószedésre és paradicsomszósz-keverésre. A vállam pedig vízhordásra, a pataktól egészen a viskóig.

Jennifer Bethnek: Chris már látta a válladat?

Beth Jennifernek: Már látta. De nem látta úgy igazán.

Jennifer Bethnek: Értem, de nem értem.

Beth Jennifernek: Nincs ujjatlan hálóingem. A lakásban nincs közvetlen napfény. Néha, amikor kiszállok a zuhany alól, felkiáltok: „Hé, odanézz, ott egy hiúz az ablak előtt!”

Jennifer Bethnek: Gondolom, mindig bedől neki.

Beth Jennifernek: Chrisről van szó. Aki, mint tudjuk, drogozik.

Na, szóval, vettem egy puccos kis kardigánt, amit, gondoltam, felvehetnék a koszorúslányruhámhoz, de Kiley szerint túl slampos, és a hamvaszöld nem megfelelő árnyalata. És még azt is hozzátette: „Úristen, Beth, senki sem fogja nézni a te karodat!”

Erre anyám: „Igaza van, Beth, mindenki a menyasszonyt nézi majd.”

Ettől felment bennem a pumpa. Hogy miért? Mert igaz. De aztán eszembe jutott, hogy ha senkit sem érdeklek, akkor miért nem vehetem fel a nyomorék pulcsimat? Épp a Victoria’s Secretben voltunk. Ezt mondtam már? A húgom elégedetlen volt a pánt nélküli melltartójával, ezért mind elmentünk vele a Victoria’s Secretbe. Én is elégedetlen vagyok a pánt nélküli melltartómmal. Mert elégedetlen vagyok a pánt nélküli ruhámmal is.

Miközben Kiley melltartókat próbálgatott, anyám megpaskolta a karomat, és azt mondta: „Szívem, ez Kiley napja lesz. Próbáld elviselni!” Említettem már, hogy egyiküknek sincs olyan monumentális karja, mint nekem? Apám anyjától örököltem, az olasz nagyanyámtól, aki már meghalt ugyan, de amíg élt, elég sütnivalója volt ahhoz, hogy soha ne vegyen föl pánt nélküli ruhát.

Jennifer Bethnek: A jövő héten is ráér a babakelengye-vásárlás.

Beth Jennifernek: Várnál a kedvemért?

Jennifer Bethnek: Persze. Sőt megengedem, hogy felvedd a csúnya zöld pulcsidat is. Chris is megy veled az esküvőre?

Beth Jennifernek: Sőt az elővacsorára is. És a vasárnapi ebédre is. Szerinte semmi esküvővel kapcsolatos dolgot nem szabad egyedül csinálnom. Azt mondta: „Valahányszor beszélsz róla, életlen leszel.” Ettől persze bőgni kezdtem. Chris nagyon aranyos, amikor sírok. Nem jön zavarba.

Jennifer Bethnek: Ügyes!

Beth Jennifernek: Tudom. Öt csillagot neki! Még azt is megengedi, hogy vegyek neki egy új zakót és egy igazi nadrágot. De nem hívhatom nadrágnak, mert attól a szótól kiveri a víz. Normál esetben semmiféle ruhadarabot nem vehetek neki.

Jennifer Bethnek: Megkönnyebbülten hallom, hogy nem te választod ki azokat a szűk farmerokat, amiket folyton visel. Mihez kezd a hajával? Copfba köti?

Beth Jennifernek: Az ő hajával nincs mit tenni. Hagyni kell úgy, ahogy van, és majd a jóisten gondoskodik róla.

De tudod mit? Most, hogy az én csuda cuki srácomról beszélgetünk, csökken bennem a vágy a cuki srác után.

Jennifer Bethnek: Nagyon helyes.

62. fejezet

HIÁNYZIK BETHNEK.

Lincoln úgy érezte, szilveszterkor eljutott a mélypontra, és ez megkönnyebbüléssel töltötte el. Mert el kell jutni a mélypontra, hogy aztán észhez térjünk, nem igaz? El kell jutni a mélypontra, hogy onnan aztán elrugaszkodhassunk.

63. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Péntek, 2000. 01. 08. 14:44

Tárgy: Itt vagy?

Tereld el a figyelmemet, kérlek!

Beth Jennifernek: Tereljem el a figyelmedet? Boldogan. Mondd ki: Jamaica a jamaicaiaké!

Min dolgozol?

Jennifer Bethnek: Hát, nem tudom. Főcímeket írok, azt hiszem. Meg újra és újra átolvasom a cikkeket, nehogy valamelyik idióta újságíró suksüköljön. Kijavítom a határozatlan névelőt határozottra, és fordítva. A mozgó szabályon vitatkozom.

Beth Jennifernek: Mi az a mozgó szabály?

Jennifer Bethnek: Maradjon ez az olvasószerkesztők titka.

Beth Jennifernek: Nem is tudtam, hogy az olvasószerkesztőknek vannak titkaik.

Jennifer Bethnek: Viccelsz? Az olvasószerkesztők minden tudománya titok – alapból, ugyanis senki mást nem érdekel.

Beth Jennifernek: Megkérdezhetem, miért kell elterelnem a figyelmedet? Már megint a sportrovatot szerkeszted?

Jennifer Bethnek: Nem, nem a munkám miatt.

Az utóbbi napokban furcsa görcseim vannak. Nem is görcsök, inkább szurkálások. Felhívtam a szülésznőt, elmondtam neki, milyen görcseim vannak, és elég magabiztosan mondta, hogy semmi baj. Szerinte teljesen természetes, hogy érzem a méhem tágulását az első trimeszter végén. „Ez az első terhessége”, mondta. „Ilyenkor minden elég furcsa érzést kelt.” Szerinte beszélnem kéne a babához, az megnyugtatna.

Beth Jennifernek: És mit kell mondanod neki? Hangosan kell beszélned hozzá? Vagy az asztrális síkban kell megérintened?

Jennifer Bethnek: Igen, hangosan kell szólnom hozzá. „Nyugodjon meg, tegyen fel valami halk zenét, gyújtson meg néhány gyertyát, és koncentráljon a babára.” Tudassam vele, hogy örülünk neki, várjuk, és neki semmi mással nem kell törődnie, csak a növéssel.

Párszor már megpróbáltam, amikor egyedül voltam a kocsiban. De nem jutok túl néhány közhelyen. Valahogy attól tartok, hogy behatolok a baba intim szférájába, vagy hogy majd csodálkozik, hogy két hónap tisztelettudó hallgatás után most miért akarok hirtelen barátkozni.

Ráadásul nem akarok arra gondolni, hogy valami baj is lehet. Úgyhogy próbálom könnyedre fogni. Ilyeneket mondok neki: „Remélem, teljes kényelemben vagy. Remélem, elég vasat eszem. Bocsi, de abbahagytam a drága vitamint, mert folyton hánytam tőle.” Végül mindig elbőgöm magam, és azt remélem, hogy nem figyel rám.

Beth Jennifernek: Nekem tetszik, hogy beszélsz a babához. Még ha nem ért is téged. Valami benned él, persze, hogy jó szomszédi viszonyt kell kialakítani vele.

Lehet, hogy majd én is beszédet intézek a petesejtjeimhez. Lelkesítő beszédet. Mint William Wallace A rettenthetetlenben.

Jennifer Bethnek: Azt hiszem, kevésbé érzem majd nevetségesnek, hogy beszélnem kell hozzá, ha már lesz füle.

Beth Jennifernek: Mikortól van füle?

Jennifer Bethnek: Nem tudom. Megkérdezhetném Mitchet, de nem akarom, hogy tudjon erről az egészről. Valahogy úgy érzem, baj lesz ezzel a terhességgel. Eddig minden túl simán ment.

Beth Jennifernek: Semmi baj nem lesz. Nem lesz, és pont. Sokkal nagyobb az esélye annak, hogy minden rendben megy majd.

Jennifer Bethnek: Te könnyen beszélsz. És a szülésznő is. Kívülről könnyű azt mondani: „Ne aggódj, minden rendben lesz!” Miért ne mondanátok? Nem kerül semmibe. De nem is jelent semmit. Senki nem fogja számonkérni rajtatok, ha tévedtek.

Beth Jennifernek: A szülésznőd azért mondja, hogy minden rendben van, mert egyfolytában terhes nőkkel foglalkozik. Tapasztalatból beszél.

Én meg azért mondom, mert bízom a szülésznődben, és mert úgy gondolom, hogy aggódni valami rossz miatt, ami valószínűleg nem fog bekövetkezni, nem tesz jót az embernek.

Jennifer Bethnek: Nem értek egyet. Szerintem, amikor valami esetleges rossz miatt aggódunk, felkészülünk arra az eshetőségre, ha tényleg bekövetkezik. Ha aggódunk, nem ér olyan váratlanul. Könnyebben hárítjuk el a csapást, ha előre látjuk, hogy jön.

Beth Jennifernek: Ha görcseid vannak, lehet, hogy inkább haza kéne menned.

Jennifer Bethnek: Nem, nincsenek görcseim. Inkább olyan, mintha megfeszülne bennem egy izom. És különben is, ha hazamennék, totál rápörögnék, szétaggódnám az agyamat. Ez még szerintem sem tesz jót.

Úgyhogy, légy szíves, tereld el a figyelmemet! Mesélj a cuki biztonsági őrről! Panaszkodj a húgod esküvője miatt! Vesszél össze velem egy névelőn!

Beth Jennifernek: Na, jó, van valami figyelemelterelőm. A héten kétszer is jártam szoláriumban, mert a bátyám felesége szerint attól soványabbnak tűnik majd a karom. Szerintem inkább csak barnábbnak, de a jól megtermett, barna kar mégis csak tetszetősebb, mint a jól megtermett, sápatag kar, tehát szót fogadtam.

Jennifer Bethnek: Utálom, hogy ezt kell mondanom, mert én magam biztosan nem fogadnám meg a tanácsot, sőt valószínűleg éppen ellenkezőleg viselkednék, de! Talán mégis az volna a legjobb, ha elengednéd ezt a kar-dolgot. Igen, lehet, hogy néhányan felfigyelnek majd rá, hogy a felkarod egy kicsit túl erőteljes a tested többi részéhez képest, de őszintén, szinte senkinek sem áll jól a pánt nélküli ruha.

Beth Jennifernek: Akkor miért ez a divat? Tisztában vagy vele, hogy egyáltalán nem készítenek már esküvői ruhát ujjal? Mindenkinek ujjatlant kell viselnie – Ha kövér, ha nagy mellű, ha pattanásos hátú, ha striás, ha púpos, ha kiáll a kulcscsontja, akkor is. De miért? Az öltözködés lényege, hogy elrejtsük a szégyenünket. (Teremtés könyve 3:7)

Jennifer Bethnek: Te tényleg ellenőrizted ezt a Bibliában? Beth Jennifernek: Dereknek ott hever egy az asztalán, nem nagy ügy. Bocs, de mennem kell. Korán lelépek, mert el kell készülnöm az elővacsorára. Hívj fel a hétvégén, ha még mindig figyelemelterelésre vágysz, rendben?

Jennifer Bethnek: Lesz neked elég bajod az esküvővel.

Beth Jennifernek: Ezért rendkívül hálás leszek, ha megzavarsz benne. Ebben biztos vagyok.

Jennifer Bethnek: Fogadni mernék, hogy nagyon jól fogod érezni magad az esküvőn, és majd bánod, hogy hónapokon át rettegtél tőle.

Beth Jennifernek: Előfordulhat. Szabad italfogyasztás lesz.

64. fejezet

LINCOLNNAK SEMMI KEDVE nem volt hazamenni munka után. Egyfolytában a pánt nélküli ruhás Bethre gondolt. Tejfehér vállára. A szeplőire. Lehet, hogy randiznia kellene valakivel azok közül a lányok közül, akikkel Justin próbálja összehozni. Vagy a nővére valamelyik evangélikus barátnőjével. Vagy az edzőteremben dolgozó lánnyal, Beccával. Folyton feléje pislantgat fekve nyomás közben, és mintha az indokoltnál sokkal többször érintené meg a karját. Talán még mindig lenyűgözi a könyöke.

Lincoln végül a Village Innben kötött ki, egyedül. Két szelet csokitortát rendelt. A pincérnő két külön tányéron hozta ki őket. Lincoln valahogy ezt kínosnak találta.

Volt nála egy másnapi Courier – a bent dolgozók kiváltsága –, Lincoln azonban annyira izgatott volt, hogy olvasni sem tudott.

Úgy magába fordult, hogy a második szelet tortáig észre sem vette, hogy a szomszédos bokszban ott ül Chris. Beth Chrise. Gyakorlatilag szemben vele, és ő is egyedül.

Eszébe jutott a szilvesztereste, amikor utoljára látta, és arra gondolt, mi lenne, ha most átugrana az asztalon, és betörné a képét. De valahogy már nem volt kedve hozzá.

Chris most máshogy nézett ki, mint szokott. Kicsípte magát. Inget viselt, a mellkasánál hetykén kigombolva, zakót, a haja sima volt, és fénylett. Mint egy hülye samponreklám, gondolta Lincoln. Aztán eszébe jutott: ja, persze, az esküvői elővacsora. Ezen nevetnie kellett. De csak kicsit. És inkább befelé.

Mert erről nem is kellene tudnia. És gyűlölnie kéne ezt a fickót, mégsem gyűlöli. Nem akarja megölni. Csak helyet cserélni vele. Sőt még csak ezt sem szeretné. Ha ő kísérte volna el Betht az elővacsorára, már rég otthon volna vele. Ha ő kísérné holnap az esküvőre, már számolná a perceket, hogy mikor veszi már fel végre azt a ruhát. Hogy aztán újra levehesse.

Lincoln megint elnevette magát. Ezúttal hangosan.

Chris felpillantott, és mintha megismerte volna.

– Helló! – mondta.

Lincoln már nem nevetett. Eddig a pillanatig azt hitte, valahogy láthatatlan Chris számára. Mint ahogy Beth számára is az. (Csak éppen nem az.)

– Helló! – köszönt vissza.

– Ööö, nincs véletlenül egy cigid? – kérdezte Chris.

Lincoln a fejét rázta.

– Sajnos nincs.

Chris bólintott és mosolygott.

– Felkészületlen vagyok ma este. Nincs mit szívnom. És nincs mit olvasnom.

Ő is izgatottnak látszott, de jobban viselte, mint Lincoln.

– Kérsz egy lapot az újságomból? – kérdezte Lincoln.

– Kösz!

Chris felállt, odament Lincoln asztalához, az újság fölé hajolt, és kiválasztotta a kultúrarovatot.

– Még nem olvastam a mai filmkritikát – mondta.

– Filmrajongó vagy? – kérdezte Lincoln ostobán.

– Filmkritikus-rajongó – felelte Chris. – A barátnőm írja a filmkritikákat… Hé, ez a holnapi szám!

– Most már inkább a mai – felelte Lincoln. – A Couriernél dolgozom.

– Akkor lehet, hogy ismered.

– Nem sok mindenkit ismerek – mondta Lincoln. Úgy le volt merevedve, hogy csodálkozott, hogy mozog a szája. Félt, hogy ha elszólja magát, kővé dermed. Ahogy egyébként is. – Éjszaka dolgozom.

– Emlékeznél rá – mondta Chris, és bólogatva kibámult az ablakon. Megint izgatottnak tűnt. – Tudnád, kiről van szó. Csupa erő. Erő, amivel számolni kell. Isteni csaj.

– Mint egy tornádó? – kérdezte Lincoln.

Chris elnevette magát.

– Talán. Bár valami másra gondoltam, nem is tudom, mire… Olyan, mint… – Idegesen megtapogatta a zakója felső zsebét, és beletúrt a hajába. – Neked nincs barátnőd, ugye? Soha nem látok veled senkit a koncerteken.

– Nincs – felelte Lincoln. Nemcsak, hogy nem vagyok láthatatlan, de feltűnően egyedül vagyok.

Chris megint felnevetett. Ezúttal élesen. Keserűen. Nem tett jót a kisfiús mosolyának.

– Én már nem is emlékszem, milyen az – mondta, és gyászosan ingatta a fejét. Újra beletúrt a hajába. – Ez a hülye zakó. Ki kellett vennem a cigimet, mert kilógott a zsebéből. Elegáns, mi? Nem is emlékszem, mikor bírtam ki ilyen hosszan… Te cigiztél valaha?

– Nem – felelte Lincoln. – Soha nem szoktam rá.

– Se cigi, se csaj, te aztán gondtalan életet élsz, barátom.

– Tekinthetjük úgy is – morogta Lincoln ingerülten, és arra gondolt, bár szakadna rá az ég erre az alakra.

– Ó – mondta Chris zavartan. – Bocs, nem akartalak… – Visszaadta Lincolnnak a kultúrarovatot. – Köszönöm. Békén hagylak… Normális esetben nem zavartalak volna… a zakó az oka. Kiforgat önmagámból.

Lincolnnak sikerült összehoznia egy mosolyt. Chris felállt.

– Szia – mondta Chris, aztán visszament az asztalához, és letett rá néhány dollárt. – Jövő héten a Sokolban játszunk, köszönj rám, ha ott leszel!

Lincoln nézte, ahogy Chris távozik, és teljes szívéből azt remélte, hogy hazafelé tart, Bethhez.

65. fejezet

Az INFORMATIKAI OSZTÁLYON a szokásosnál is kevesebb volt a munka. A nemzetközi kommandó tagjai már eltűntek. Semmi sem maradt utánuk, csak egy kupac üres CD, és néhány cigarettafolt az asztalon.

– Ezt meg mikor csinálták? – kérdezte Greg.

Lincoln vállat vont. Greg megkérte, hogy változtassa meg az összes jelszót, és erősítse meg a tűzfalakat. Még a belépőkártyákat is lecserélte.

– Azoktól a srácoktól kirázott a hideg – mondta Greg. – Különösen attól a Millard Southról jött kölyöktől… Igenis létezik olyan, hogy valaki túl sokat tud a számítógépekről.

Lincoln mostanában úgy érezte, sosem érnek véget a napok. Hétfő este semmi sem volt Beth mappájában. Semmi az esküvőről. Az égadta világon semmi. Kedd este is üres volt a mappa. És szerdán is.

Kereste a folyosókon, és hosszú vacsoraszüneteket vett ki. Látta a nevét az újságban, tehát tudta, hogy bejár dolgozni. Minden este ellenőrizte a mappáját, többször is.

Csütörtökön semmi. Pénteken semmi. Hétfőn semmi.

Hétfőn este hat körül elsétált Beth asztala mellett, aztán nyolckor is. Csirkés, póréhagymás pitét vitt, hogy megossza Dorisszal, és két órán át vacsorázott és beszélgetett vele a teakonyhában. Várt. Doris megígérte neki, hogy megtanítja römizni. A férjével sokat játszottak, és nagyon jó volt.

– Mindig is szerettem volna megtanulni – jelentette ki Lincoln.

Kedden, amikor Beth és Jennifer még mindig nem jelentkeztek, ellenőrizte a fegyelmi mappákat, hátha valaki más az osztályról kiküldött nekik egy figyelmeztetést. Még az is megfordult a fejében, hogy az ezredfordulós srácok közül valaki lehet a ludas. De semmi jel nem utalt rá. Beth asztalán friss kávéspoharak sorakoztak, tehát nem tűnt el teljesen.

Szerdán, amikor a Cápa mappája újra üres volt, Lincoln furcsán könnyűnek érezte magát. Talán így kell véget érnie. Nem egy megalázó, fájdalmas szembesítéssel. És nem is önfegyelemmel és lemondással. Talán nem is kell leállítania magát a levelek olvasásáról. Talán magától leáll az egész.

66. fejezet

VAN OLYAN, HOGY az ember agya kilöki a beérkező információt? Mint egy idegen testet? Doris megpróbálta megtanítani a römi szabályaira, de kudarcot vallott. Szerencsére, vagy inkább sajnos, Dorisnak ez nem szegte kedvét. Lincoln elgondolkodott, hogy ezen túl inkább a saját asztalánál eszik. Ha úgysem akar összefutni Bethszel, akkor miért ne? Ez azonban Dorisszal szemben lett volna méltatlan, pláne most, hogy az anyja már külön neki is csomagolt. Pláne most, hogy már Doris osztotta meg vele a saját süteményét.

– Vannak, akiknek nehezen mennek a játékok – jegyezte meg Doris. – Most én osztok.

Trükkös mozdulatokkal megkeverte a paklit.

– És mondd, van valami jó terved a hétvégére?

– Nincs – felelte Lincoln. Talán elmegy szerepjátékozni. Vagy Chuckkal golfozni. Az egyik olvasószerkesztő pótszilvesztert szervezett, amire őt is meghívták. (Mi mindig többhetes csúszással ünneplünk meg mindent – magyarázta Chuck –, mert a nappalos szemétládák ünnepnapokon sem helyettesítenek bennünket.)

– Mert még ott van a vitrin a régi lakásomban – mondta Doris. – Megígértem a főbérlőnek, hogy hó végére mindent eltakarítok.

– Ja, jó, rendben – mondta Lincoln. – Bocsánat. Szombaton délután ráérek, ha az megfelel.

– Na és a vasárnap? Szombaton randim van.

Hát persze. Miért ne volna randija?

– Akkor legyen vasárnap.

GOLFOZÁS KÖZBEN CHUCK megpróbálta Lincolnt rábeszélni, hogy menjen el a szerkesztőségi buliba.

– Nem szeretek buliba járni – mondta.

– Nem is igazi buli lesz ez. Az olvasószerkesztők nagyon béna bulikat tartanak.

– Így próbálsz rábeszélni?

– Emilie is ott lesz…

– Mintha azt hallottam volna, hogy jár valakivel.

– Szakítottak. Neked miért nem tetszik Emilie? Annyira édes.

– Aha, aranyos.

– Imádnivaló – lelkendezett Chuck. – Az összes elöljárószót fejből tudja. És tökös pitét hoz be, meg elektromos játékokat.

– Ez kicsit úgy hangzik, mintha neked tetszene Emilie.

– Dehogyis. Éppen most próbálok kibékülni a feleségemmel. Neked mi a kifogásod ellene?

– Hát… egy rossz kapcsolatot próbálok kiheverni.

– Mikor lett vége?

– Kicsivel azelőtt, hogy elkezdődhetett volna – mondta Lincoln.

Chuck úgy nevetett, hogy a lehelete kis felhőcsíkot húzott a januári levegőbe.

– Nincs túl hideg a golfozáshoz? – kérdezte Lincoln.

– Melegben megfájdul a fejem – felelte Chuck.

LINCOLN NEM GONDOLTA meg magát. Nem volt kedve a bulizáshoz. Sem a játékhoz. Sem az emberekhez.

Három hét. Ennyi telt el azóta, hogy Beth és Jennifer utoljára felbukkant a Cápa mappájában. Jól van ez így, gondolta Lincoln. Még ha nincs is semmi magyarázat a hallgatásukra. Még ha ez a legkevésbé sem jellemző rájuk. Legalább nekem könnyebb. Megkönnyítik a helyzetem.

Úgy döntött, kikölcsönöz egy filmet, a Harold és Maude-ot. Középiskolás korában látta utoljára, és meg akarta nézni az utolsó jelenetet, ahol Harold levezeti a Jaguárját egy szikláról, aztán bendzsózni kezd. Bízott benne, hogy senki sem fog felbukkanni a Blockbusterben az újságtól, hogy lássa, melyik filmet kölcsönzi ki. (Chuck mesélte, hogy mielőtt megtudták volna a nevét, az olvasószerkesztők Doris fiújának becézték.) Úgyhogy amikor valaki váratlanul megérintette a karját, kis híján a háta mögé rejtette a kazettát.

– Lincoln! Lincoln? Te vagy az?

Megfordult.

Ha valakivel először találkozunk kilenc év után, akkor furcsamód mindig van egy pillanat, vagy talán csak egy töredékmásodperc, amíg úgy érezzük, hogy a másik teljesen idegen, de aztán ez elmúlik, és megint ugyanaz az ember áll előttünk, akit ismerünk.

Sam pontosan úgy nézett ki, mint Sam. Kicsi volt. Göndör, barna haja egy kicsit megnőtt az egyetemi évek kócos bubifrizura-divatja óta. Nagy, csillogó szempár, olyan sötét, hogy még a pupilla sem látszik. Fekete ruha, amit valamelyik másik államban vehetett. Az ujjain ezüstgyűrűk. A derekán rózsaszín nyakkendő, amit úgy kötött meg, mint egy övét.

És még mindig szeretett hozzáérni Lincolnhoz. Megfogta mindkét karját.

– Lincoln! – lelkendezett.

Lincoln nem mozdult, nem szólt, mégis úgy érezte magát, mint Keanu Reeves a Mátrix egyik jelenetében, amikor lelassítja az időt, hogy eltérítse a neki szánt golyózáport.

– El sem hiszem, hogy te vagy az. – Sam megszorította a karját, aztán megragadta a dzsekijét, és a tenyerét a mellkasának nyomta. – Úristen! Te semmit sem változtál.

A kabátjánál fogva elkezdte maga felé húzni, de Lincoln lecövekelt a helyén.

– Még az illatod is ugyanaz. Barackillat. El sem hiszem, hogy itt állsz előttem! Hogy vagy? – Megrángatta Lincoln kabátját. – Hát hogy vagy?

– Jól vagyok – felelte Lincoln. – Minden oké.

– A sors keze, hogy pont beléd botlottam. A múlt hónapban költöztem vissza, és minden áldott nap eszembe jutsz. Nem hiszem, hogy van olyan emlékem ebből a városból, aminek ne lennél a része. Ahányszor hazamegyek, vagy felhajtok a gyorsforgalmira, ott dübörög a fejemben a neved: Lincoln, Lincoln, Lincoln! Úristen, de jó látni téged! De tényleg, hogy vagy? De tényleg? Utoljára, amikor hallottam felőled, szóval… – Sam szomorú arcot vágott. Megérintette Lincoln karját, a vállát, az állát. – De az már rég volt… Most hogy vagy? Mesélj el mindent!

– Hát… – felelte Lincoln – itt lakom. Mármint nem itt, hanem a környéken. Dolgozom. Mármint nem most, hanem úgy egyébként. Számítógépekkel.

Mi mást mondhatott volna? Hogy még mindig az anyjával lakik? Hogy egy olyan filmet akar épp kikölcsönözni, amit valószínűleg Sammel látott először? Hogy Sam az a Jaguar, akit le kell vezetnie a szikláról?

De hát nem is ő az. Vagy mégis?

Lincolnba mintha visszatért volna az erő. Lopva letette a Harold és Maude-ot, és felkapott helyette valami mást. A Hajlakkot.

– És veled mi van? – kérdezte. – Miért jöttél vissza?

– Te jó ég! – Sam a szemét forgatta, jelezve, hogy hosszú történet. – Munka. Család. Azért jöttem vissza, hogy a fiúk megismerjék a nagyszüleiket. Elhiszed, hogy anya lett belőlem? Úristen! És van ez a munka a színháznál. Egy új projekt, pénzgyűjtés jótékonysági célra, hogy a gazdagok fontosnak érezhessék magukat. Szóval most nem játszom, de azért maradtam a színháznál. Nem tudom. Nagy váltás. Nagy kockázat. Liam hat hónapig még Dublinban marad, hátha nem válik be a tervünk. Tudtad, hogy Dublinban éltem?

– Dublinban – ismételte meg gépiesen Lincoln. – Liammal. Ő a férjed?

– Olyasmi – mondta Sam, és intett, jelezve, hogy ez is rémesen hosszú történet. – Pedig megesküdtem, hogy még egyszer hozzá nem megyek külföldi útlevéllel rendelkező személyhez. Tudod, aki egyszer már megégette magát, satöbbi.

Mindhárom szótagot megnyomta: sa-töb-bi. Apró, tökéletesen manikűrözött rózsaszín körmös keze repdesett a levegőben, miközben beszélt, és időnként megpihent Lincoln karján vagy mellkasán.

– Majd egyszer az egész nagy kalandot elmesélem – mondta Sam. – Nemsokára. Muszáj beszélnünk. Mindig is úgy éreztem, hogy ha két ember annyi közös élményen osztozik, mint mi, nem volna szabad elszakadniuk egymástól. – Sam meghitt duruzsolásra váltott. Színpadról képernyőre. – Nem jól van ez így… Van egy ötletem – folytatta, és két kézzel megragadta Lincoln kabátját, lábujjhegyre emelkedett, és még közelebb húzódott hozzá.

Lincoln gondolatban hátrahőkölt. – Most éppen mit csinálsz?

– Most? Éppen?

– Elmegyünk a Fenwick’sbe banánfagyit enni. És mindent elmesélsz nekem.

– Mindent – ismételte meg Lincoln, és azon tűnődött, a mindennek melyik részét akarná elmondani Samnek.

– Mindent! – mondta Sam, és Lincolnhoz dörgölőzött. Gardéniaillata volt. Meg valami pézsmás. Gardénia testiséggel fűszerezve.

– A Fenwick’s pár éve bezárt – mondta Lincoln.

– Akkor üljünk be a kocsiba, és csak menjünk, amíg babánfagyit nem találunk. Merre induljunk el? – kérdezte Sam nevetve. – Austin vagy Fargo felé?

– Ma nem jó – mondta Lincoln. – Ma este nem. Megyek… valahova.

– Valahova? – kérdezte Sam, és visszaereszkedett a talpára.

– Egy buliba.

–Ja, értem. – Sam belekotort fekete plüss retiküljébe. Elefántcsontszínű fogantyúja volt. – Tessék – mondta, és Lincoln kezébe nyomott valamit. – A névjegykártyám. Hívj fel! De minél hamarabb. Tegnap, Lincoln. Komolyan mondom.

Komoly arcot vágott. Lincoln bólintott, és elvette a kártyát. – Lincoln! – mondta Sam mindentudó mosollyal, elnehezülő szempillákkal. Megszorította Lincoln vállát, és két puszit nyomott az arcára. – A sors keze!

Aztán elindult. Tűsarkú cipőjének rózsaszín volt a sarka.

Nem vett ki filmet.

Lincoln pedig… Lincoln csak állt megkövülten.

67. fejezet

LINCOLN NEM VETTE KI sem a Hajlakkot, sem a Harold és Maude-ot.

Miután Sam távozott, tanácstalanul álldogált még egy darabig, majd úgy döntött, még sincs kedve hazamenni. Képtelen lett volna csöndben ülni a fenekén. Üres kézzel hagyta ott a Blockbustert, és Sam névjegykártyáját kihajította az első kukába. Nem mintha lett volna jelentősége, hiszen tudta, Sam hol dolgozik, és még mindig emlékezett a szülei telefonszámára. Elővette a pénztárcáját, és megkereste Beth e-mailjét, amiben a lány azt írta, „Igyekeztem nem beleharapni a vállába”. Újraolvasta. Aztán megint. És megint. Végül kicsi gombóccá gyűrte, és azt is kidobta.

Aztán… úgy döntött, elmegy a buliba. A pótszilveszterre. Chuck adott neki egy szórólapot, és biztosra vette, hogy még megtalálja a kocsiban. Ahogy a hátsó ülésen keresgélte, felfigyelt rá, hogy remeg a keze. Semmi baj, gondolta. Túlélem. Amikor Chuck háza előtt leparkolt, azon kapta magát, hogy belevigyorog a visszapillantó tükörbe.

A buli már teljes gőzzel ment, amikor Lincoln betoppant.

Liliputi Emilie is ott volt a sütőtökös sütijével, és Lincoln nem tért ki az útjából. Nem akart. Emilie kedves lány volt, és minden viccén nevetett, ami Lincolnt arra sarkallta, hogy csak még viccesebbeket mondjon, hiszen végre nem kellett attól tartania, hogy nem lesz, aki nevessen. Ráadásul Emilie mellett igazán magasnak érezhette magát. Ami azért nagyon jó érzés.

Az elektromos játékban rekordot döntött.

Alkoholmentes koktélt ivott.

A filmes „Most mutasd meg!’’-ben frenetikus sikert aratott a Hatodik érzék kétperces bemutatásával.

– Amikor eljátszottad, hogy a gyűrű leesik a földre – lelkendezett és tapsikolt Chuck –, el is felejtettem, hogy tudom, hogy kísértet vagy.

Amikor éjfélt ütött az óra – azaz csak váltott, hiszen digitális óra volt Lincoln megpuszilta Emilie-t. Aztán rájött, hogy ez hiba volt, úgyhogy gyorsan megragadta a furcsa szemű montírozó lányt is, és őt is megpuszilta. Ám ez még nagyobb hibának tűnt. Ezért aztán gyorsan végigpuszilta a többi lányt is a közelében, köztük Danielle-t, a főszerkesztőt, két olyan nőt, akit korábban sosem látott, Chuck elhidegült feleségét, végül magát Chuckot is.

Aztán együtt elénekelték Burnstől a Haj-Hajdanánt. Lincoln volt az egyetlen, aki tudta a szövegét az első soron és a refrénen kívül. Tisztán zengő tenor hangon, teli torokból énekelte:

Ketten gázoltuk ér vizét

délben, meg délután;

most közénk tenger nőtt – nem úgy,

mint hajdanán{2}

68. fejezet

AMIKOR LINCOLN FELÉBREDT, havazott. Tízkor kellett volna találkoznia Dorisszal a lakása előtt, de Lincoln negyed óra késéssel ért oda. Néhány háztömbbel arrébb talált csak parkolóhelyet, egy pékség előtt. Bár lenne ideje beugrani, gondolta.

A városban nem sok ilyen környék volt. Kellemes egyvelege a régi, elegáns házaknak, a nagy, pirostéglás bérházaknak, a divatos boltoknak és éttermeknek. Doris háza sárga téglából épült, négyszintes volt, udvarán kis szökőkút.

Lincoln felszaladt a lépcsőn, lerázta a havat a hajáról, és megnyomta a csengőt.

Doris beengedte.

– A harmadikon lakom – kiáltott bele a mikrofonba. – Gyere fel!

A lépcsőháznak finom illata volt. Poros. Régi. Lincoln azon gondolkodott, vajon hogyan jut fel Doris mindennap ezeken a lépcsőkön a rossz térdével. Az asszony az ajtóban várt rá.

– Örülök, hogy itt vagy – köszöntötte. – Már lekapcsolták a fűtést, úgyhogy majd megfagyok. Ott a vitrin.

A buborékos csomagolófóliába tekert vitrinen kívül semmi sem maradt a lakásban. Lincoln körülnézett a nappaliban, szemügyre vette a magas, kazettás mennyezetet, a krémszínű gipszkarton falakat. A fapadló sötét volt, és kopott, a villanyszerelvények pedig olyanok, akár valami régi operaházban.

– Régóta laksz itt? – kérdezte Lincoln.

– Amióta férjhez mentem – felelte Doris. – Körülnéznél?

– Persze.

– Szóval, ez itt hátul a hálószoba. – Lincoln belépett a nap sütötte hálóba. A szobából csöppnyi fürdőszoba nyílt, lábas káddal és régimódi mosdótállal (külön csappal a hideg és a meleg víznek). – Az meg ott a konyha. Vén, mint az országút. A pult már a második világháború óta szolgál. Látnod kéne az új konyhámat! Beépített szekrény, műmárvány munkalap. – Lincoln megnézte a konyhát is. A hűtő új volt ugyan, de minden más ősrégi. A falon forgótárcsás telefon. Lincoln megérintette a bakelitkagylót.

– Nem fog hiányozni ez a lakás? – kérdezte.

– De, gondolom – felelte Doris. – Mint minden más. – Kinyitogatta a konyhaszekrény fiókjait, hogy nem hagyott-e bennük valamit. – A radiátorok nem fognak hiányozni. Sem a huzat. Sem azok az átkozott lépcsők.

Lincoln kinézett a mosogató fölött az udvarra.

– Nehéz ide bejutni? – kérdezte.

– Hát, biztonsági bejárat van.

– Mármint bérlőként. Nehéz?

– Miért, kiadó lakást keresel?

– Hát… nem is tudom.

Miért, azt keres?

Nem.

De ha mégis… akkor pont valami ilyesmit szeretne.

– Kifelé beszélhetünk Nate-tel, a gondnokkal, ha akarod. Rendes fickó. Az a fajta alkoholista, aki nem iszik. Ha elfelejti megjavítani a vécét, kárpótol valamivel.

– Oké – mondta Lincoln beszéljünk vele!

Felkapta a vitrint, néhány buborék kipukkadt.

– A térdeddel emeld! – utasította Doris.

NATE ELMONDTA, hogy pár érdeklődő már akadt, de a lakás addig kiadó, amíg le nem teszik érte a foglalót. Lincolnnál nem volt csekkfüzet, de Dorisnál igen.

– Tudom, hogy jó lesz itt neked – mondta.

Nate fogta Doris kulcsát, és átnyújtotta Lincolnnak.

– Na, ezzel is megvagyunk – mondta.

Lincoln elkísérte Dorist az új házba. Felcipelte a szekrényt, találkozott Doris nővérével, és megcsodálta a műmárvány munkalapos konyhabútort. Aztán Doris megkínálta egy kis előrecsomagolt piskótával, és régi fényképeket nézegettek Dorisról és Paulról meg a basset houndjaikról.

– Hát, ez nagyon izgalmas – mondta, miközben visszavitte Lincolnt a kocsijához. – A régi lakás családban marad. Majd bemutatlak a szomszédoknak.

Miután Doris elhajtott, Lincoln visszament az épületbe, fel a harmadik emeletre, és benyitott a lakásba. A lakásába.

Végigjárta a szobákat, és mindent alaposan megnézett. Minden kis hasadékot. A hálószobában volt egy kis ülőke az ablakban, amire korábban nem figyelt fel, ahogy a tölcsér alakú fali lámpákra sem. A nappaliban magas, tölgykeretes ablakok sorakoztak, az előszoba padlóján pedig volt egy csempével kirakott rész, amire az volt ráírva németül, hogy „Isten hozott”.

Vennie kell egy kanapét. És egy asztalt. És törülközőket.

És el kell mondania az anyjának.

69. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 01. 24. 11:26

Tárgy: Láttad Amandát?

De komolyan, láttad ma?

Jennifer Bethnek: Hogy láttam-e? Az nem kifejezés!

Beth Jennifernek: Hogy sétafikálhat a szerkesztőségben úgy, hogy gyakorlatilag nyaktól derékig meztelen? Ráadásul mindenkivel szemezget.

Jennifer Bethnek: Még telefonos interjút sem mernék készíteni ilyen blúzban.

Beth Jennifernek: Hozzászoktam, hogy kivágott blúzokat hord (a normálisakat pedig képtelen begombolni), de komolyan, nem hiszem, hogy valaha is ilyen sokat láttam volna egy mellből. Talán általánosban, a tesiöltözőben.

Jennifer Bethnek: Ha anyám itt volna, megkínálná egy pulóverrel. Ha pedig nem kéne neki, anyám elmesélné, mi történt Jézabel királynővel.

Beth Jennifernek: Miért, mi történt vele?

Jennifer Bethnek: Az istenfélő szolgák kitaszították az ablakon. Mert züllött volt. (És pogány.) Amanda beszélni akart velem néhány hete, akkor meg nem viselt semmit a kardigánja alatt. Nekiállt vartyogni valamit valami főcímről, én meg direkt levettem a szemüvegem. A saját mellemet sem látom szemüveg nélkül.

Beth Jennifernek: Nem tudom, mit próbál kifejezni ekkora dekoltázzsal.

Jennifer Bethnek: Szerintem azt, hogy szeretné, ha megnéznék a mellét.

Beth Jennifernek: Igen, de miért?

Jennifer Bethnek: Azért, mert amíg a mellét nézik, addig nem olvassák a rém unalmas leadjeit.

Beth Jennifernek: Hehe.

Jennifer Bethnek: Ez meg mit jelent?

Beth Jennifernek: Ugyanazt, mint a haha, csak gonoszabb. Most muszáj dolgoznom.

Jennifer Bethnek: Csak még egy dolog: imádlak, amiért nem kérdezed meg, hogy vagyok.

Beth Jennifernek: Miért, hogy lennél?

Jennifer Bethnek: Köszi.

70. fejezet

HUH.

Itt vannak.

Visszatértek.

AZNAP ESTE Lincoln nem hazament, hanem az új lakásba.

Az anyja úgysem fog aggódni, gondolta, nem marad fönn hétfőn éjjel csak azért, hogy megvárja. Vagy ha mégis, majd azt mondja neki, hogy Justinnál aludt. Ha mindenképp mondania kell valamit.

Becipelt a lakásba egy régi hálózsákot, amit a csomagtartóban tárolt (edzőcucc- és kipufogógázszaga volt), és megpróbált elaludni az új lakása nappalijának padlóján. Bár már későre járt, hallotta, hogy a fölötte lévő lakásban járkálnak. Valahol máshol szólt a rádió. Talán alatta, vagy a folyosó túloldalán. Minél tovább hallgatta a zenét, mintha annál közelebbről szólt volna, míg végül már minden számot felismert – álmos, régi slágereket az ötvenes és hatvanas évekből, lassú dalokat és szalagavatós nyitószámokat.

Come Go With Me.

Some kind of Wonderful.

In the Still of the Night.

Lincoln próbált nem odafigyelni. Próbált nem gondolkodni.

Vajon mit jelent, hogy Beth és Jennifer megint leveleznek?

Valószínűleg semmit. Az utóbbi hetek hallgatása valószínűleg csak véletlen volt. Nem isteni jel, hogy lépjen tovább az életben. Milyen buta volt, hogy ezt hitte! Buta és önhitt.

Az emeleten már régen lefeküdtek, de Lincoln még mindig a fantomrádiót hallgatta. Only You. Sincerely. Lehet, hogy holnap este ő is megkeresi ezt az adót. Azon tűnődött, vajon mikor tanulhatta meg a szövegét a You Send Me című dalnak, és hogy az egy szomorú dal-e. Aztán elaludt.

71. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Kedd, 2000. 02. 08. 12:16

Tárgy: Bárcsak…

.. .te is szerkesztő lehetnél!

Beth Jennifernek: Ööö… Nem, nem szeretnék.

Jennifer Bethnek: De ma biztosan. Derek írt egy cikket arról, hogy az állatkertben mesterségesen termékenyítik meg a tigriseket, Danielle pedig úgy döntött, hogy Derek nem használhatja a p*nisz szót. Mert az nem való címlapra. Helyette a „férfi nemi szervet” kell használnia.

Beth Jennifernek: Mitől nem való címlapra?

Jennifer Bethnek: Biztosan jártál újságíróiskolába? Nem írunk semmi olyasmit a címlapra, amitől az újságolvasóknak elmegy az étvágyuk.

Beth Jennifernek: Szerintem nekem nagyobb valószínűséggel megy el az étvágyam a címlapon szereplő kettős gyilkosság, mint a terméketlen tigrisek miatt.

Jennifer Bethnek: Derek is pont ezt mondta. Meg azt is, hogy csak az olyan szexuális nyomoroncok, mint Danielle, találják a mesterséges tigris inszeminációt túl izgatónak ahhoz, hogy megosszák az olvasókkal.

Beth Jennifernek: Az előző mondatod úgy hangzik, mintha mesterséges tigriseket inszeminálnának. Na, az már tényleg perverz.

Jennifer Bethnek: Derek azt is megkérdezte Danielle-től, hogy a Harlequin románcaiban is kisatírozza-e a trágár szavakat.

Beth Jennifernek: Ki lesz rúgva.

72. fejezet

ÚJABBAN AZ ÖSSZES üzenetük ilyen volt.

Újra leveleztek, de valami megváltozott közöttük. Viccelődtek, panaszkodtak a munkájukra, hallattak magukról, de nem írtak semmiről, ami tényleg számít.

Miért zavarta ez? Miért lett tőle nyugtalan?

Kint ronda idő volt, szürke és hideg, esett az eső, de szeretett volna inkább hó lenni. Lincoln mégis képtelen volt végigülni még hat órát a levegőtlen irodában. Úgy döntött, kimegy a McDonald’sba vacsoráért. Valami zsírosra és melegre vágyott.

Az utak a vártnál is rosszabbak voltak. Lincoln kis híján összeütközött egy kombival, ami megcsúszott a piros lámpánál. Csak a vacsoraszünet végére ért vissza, és addigra elfoglalták a parkolóhelyét. Kénytelen volt a néhány háztömbnyire lévő tartalékparkolóba állni.

Amikor meghallotta, hogy valaki sír, azt hitte, csak egy macska nyávog. Szörnyű hang volt. Tele fájdalommal. Körülnézett, és a parkoló egyik utolsónak maradt autója mellett megpillantott egy nőt. Egy óriási, sáros pocsolyában állt, és az autójára borult.

Amikor Lincoln közelebb lépett, látta, hogy a nőnek defektje van, és az emelő ott hever mellette a sárban.

– Jól van? – kérdezte Lincoln.

– Igen – felelte a nő inkább ijedten, semmint meggyőzően. Alacsony volt, zömök, szőkés hajú. Már látta néhányszor a nappalosok között. Bőrig ázott, és keservesen sírt. Nem nézett Lincolnra, aki csak állt ott bárgyún, mert nem akarta sem még inkább zavarba hozni, sem magára hagyni.

A nő megpróbálta összeszedni magát.

– Van mobiltelefonja? – kérdezte.

– Nincs – felelte Lincoln. – Sajnálom. De segíthetek kereket cserélni.

A nő megtörölte az orrát, de nem ment vele sokra, olyan vizes volt mindene.

– Köszönöm – mondta.

Lincoln keresett egy helyet, ahová leteheti a vacsoráját, mivel azonban nem talált, odaadta a nőnek a mcdonald’sos zacskót, és felkapta a keresztkulcsot. A nő már leszedett néhány csavart a kerékről, úgyhogy hamar végzett.

– A Couriernél dolgozik? – kérdezte a nő. Még mindig olyan feldúlt volt, hogy Lincoln azt kívánta, bár ne próbálna meg beszélgetni.

– Igen – felelte.

– Én is, a szerkesztőségben. Jennifernek hívnak. És mivel foglalkozik?

Jennifer. Jennifer?

– A biztonságiaknál vagyok – felelt Lincoln, önmagát is meglepve. – A rendszerbiztonságnál.

Megemelte az autót, és szétnézett, hogy hol lehet a pótkerék.

– Még a csomagtartóban van – mondta a nő.

Hát persze. Lincoln most már rá sem mert nézni a nőre, nehogy felismerje. Lehet, hogy nem is az a Jennifer. Hány Jennifer dolgozhat a szerkesztőségben? Leengedte az autót, kinyitotta a csomagtartót, kivette a kereket, majd újra felemelte a kocsit. Biztosra vette, hogy a nő már megint sír, de nem tudta, hogyan vigasztalhatná meg.

– Van egy kis sült krumpli a zacskóban, ha kér – mondta, de ahogy kimondta, rögtön érezte, milyen idétlenül hangzott. A nő legalább most már nem félt tőle. Amikor Lincoln lopva rápillantott, a sült krumplit eszegette.

Körülbelül negyedóra alatt kicserélte a kereket. Jennifernek (Jennifernek?) nem volt igazi pótkereke, csak egy olyan ideiglenes, amilyet az új kocsikhoz adnak. Megköszönte Lincolnnak, hogy segített, aztán visszaadta a vacsoramaradékot.

– Csak egy fánk – mondta Lincoln. – Csináltassa meg a kereket, mihelyt lehet!

– Rendben – felelte Jennifer, de mintha nem figyelt volna rá. Lincoln érezte, hogy azt szeretné, ha minél hamarabb elmenne. Ő is menni akart. Megvárta, amíg Jennifer beszáll az autóba, és elindítja a motort, és csak azután indult el. Amikor azonban visszanézett, az autó még mindig nem mozdult. Lincoln megtorpant.

Azon tűnődött, hogy Jennifer – ha ő az a Jennifer, akire gondol –, miért sír. Vajon mi történt vele? Mitch talán összeveszett vele. Vagy ő veszett össze Mitchcsel. De semmi jel nem utalt erre a levelekben. Talán…

Úristen.

Úristen.

Mikor említették utoljára… Hogyhogy nem jött rá eddig? Rá kellett volna jönnie abból, ahogy megszakadt a levelezés, ahogy utána írtak egymásnak, ahogy hallgattak.

A baba. Rá kellett volna jönnie.

Annyira önző. Mindig csak saját magát kereste a beszélgetésben. Nem mintha számított volna, ha rájön. Úgysem mondhatta volna meg neki, hogy sajnálja, nem írhatta volna meg.

Lincoln visszament a kocsihoz, és bekopogott a bepárásodott ablakon. Jennifer a tenyerével letörölte a párát, és amikor meglátta, hogy Lincoln az, letekerte az ablakot.

– Biztos, hogy jól van? – kérdezte Lincoln.

– Igen.

– Nagyon szeretném, ha felhívnánk a férjét.

– Nincs otthon.

– Akkor egy barátnőjét, vagy az édesanyját, vagy valakit.

– Ígérem, minden rendben lesz.

Lincoln egyszerűen nem bírta otthagyni. Különösen, hogy most már tudta, vagyis tudni vélte, hogy mi a baj.

– Ha valaki, aki fontos nekem, egyedül sírna egy parkolóban – mondta, és azt kívánta, bárcsak elárulhatná, hogy Jennifer fontos neki –, ilyen későn éjjel, szeretném, ha felhívnának.

– Nézze, igaza van! Nem vagyok jól, de mindjárt rendben leszek. Már indulok is. Ígérem.

Lincoln szerette volna azt mondani, hogy szerinte nem szabadna ilyen állapotban vezetnie. Az utak siralmas állapotban vannak, ahogyan ő is. Mégsem mondhatja meg neki, mit csináljon. Nem vigasztalhatja meg. A kezébe nyomta a mcdonald’sos zacskót.

– Rendben. De kérem, menjen haza!

Jennifer elindult. Lincoln nézte, ahogy elhagyja a parkolót, és kihajt a gyorsforgalmi útra. Amikor a kocsi eltűnt a szeme elől, berohant a Courier épületébe. Úgy átázott és átfázott, hogy levette a sáros cipőjét az asztalánál, és megpróbálta kitalálni, melyik ventilátor bocsátja ki a legtöbb hőt, hogy behúzódhasson alá. Végül az egyik automatából szerzett magának vacsorát. (Szólnia kell Dorisnak, hogy a szendvicsek pár nappal a lejárati dátum előtt megromlanak.) Azon tűnődött, Jennifer vajon épségben hazaért-e, és hogy vajon jól sejti-e, hogy mi történt. Lehet, hogy nem is történt semmi szörnyűség. Lehet, hogy ez a Jennifer nem is az a Jennifer.

LINCOLN ÚJRA a lakásában töltötte az éjszakát. Nagyon hideg volt, és hamarabb odaért, mintha hazament volna az anyjához. Gondolt rá, hogy fel kéne hívnia, hogy szóljon, minden rendben, nem törte össze magát. Az anyja még nem tette szóvá, hogy nem jár haza éjszakánként. Talán próbál több teret hagyni neki. Mi van, ha nem is kell kiköltöznie? Ha csak úgy észrevétlenül áttelepül?

73. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Szerda, 2000. 02. 09. 10:08

Tárgy: Azt hiszem, találkoztam a cuki sráccal

Hacsak nem barangol két sötét hajú, cuki Herkules errefelé.

Beth Jennifernek: Találkoztál vele? Te tényleg találkoztál vele?

Jennifer Bethnek: Igen. Tegnap éjjel. Munkából hazafelé.

Beth Jennifernek: Csak úgy kitaláltad, hogy szórakoztasd magad?

Jennifer Bethnek: Azt sem tudom, el akarom-e mesélni egyáltalán. Nem akarom, hogy aggódj miattam. Azt aztán tényleg nem akarom.

Beth Jennifernek: Késő. Már úgyis aggódom. Mesélj el mindent töviről hegyire.

Jennifer Bethnek: Szóval…

Tegnap délutános voltam, emiatt a kavicsos parkolóban kellett megállnom a gyorsforgalmi felüljáró alatt, és kilencig bent maradtam. Hideg volt, latyakos és undorító idő, és amikor odaértem a kocsihoz, láttam, hogy defektem van. (Ez már önmagában is olyan, mint az Esküdt ellenségek egyik nyitójelenete, nem?)

Tehát… Rögvest elővettem a mobilom, hogy felhívjam Mitcht, de az lemerült. Vissza kellett volna sétálnom az épületbe, és hívni egy vontatót vagy valamit, de én úgy döntöttem, hogy inkább kicserélem a kereket. Cseréltem már kereket, nagyjából tudom, hogy kell. Ahogy elővettem az emelőt, bevillant, hogy talán nem kéne az én állapotomban.

Aztán eszembe jutott, hogy már nem is vagyok semmiféle állapotban.

Húsz percig tartott, hogy az első két csavart kicsavarjam. A harmadik pedig meg sem mozdult. Még rá is álltam a keresztkulcsra, ami erre lezuhant, és megütötte a sípcsontomat. Addigra csupa sár voltam, totál átáztam, és bőgni kezdtem. Hisztérikusan.

Aztán látom ám, hogy egy hatalmas árnyék közeledik felém. Másra sem tudtam gondolni, mint hogy „Remélem, nem erőszakol meg, mert hat hétig tartózkodnom kell a szextől”.

Aztán a hatalmas árnyék megkérdezi: „Jól van?”

„Igen”, mondom, azt remélve, hogy továbbáll. Aztán elég közel jött ahhoz, hogy lássam, milyen kis helyes. Különös, váratlan módon helyes, olyan csiszolatlan gyémántféle. És ódivatú farmer-dzseki van rajta. Egyből az jutott eszembe, hogy ez Beth cuki sráca, és már nem is féltem tőle, ami vicces, ha belegondolunk, hiszen hiába vagy úgy oda érte, az égadta világon semmit sem tudunk róla. Ráadásul nem is volt biztos, hogy ő az.

Mindegy, kicserélte nekem a kereket.

Nyolc perc alatt kicserélte. Maximum. Én meg csak álltam ott, és fogtam a vacsoráját (a McDonald’sból), és figyeltem. És sírtam. Borzasztóan szánalmas látványt nyújthattam, mert azt mondta: „Van egy kis sült krumpli a zacskóban, ha kér.” Eszembe jutott, hogy milyen fura sült krumplival kínálni valakit, de hát őszintén, én pont az az ember vagyok, akit egy kis sült krumplival meg lehet vigasztalni. Úgyhogy megettem.

Aztán – tényleg alig pár perccel később – végzett (ő is csupa sár lett, mert az egész parkoló egy óriási szürke tócsa volt). Azt mondta, hogy csináltassam meg a kereket, és elsétált.

Beszálltam a kocsimba, bekapcsoltam a fűtést… és újra elbőgtem magam, keservesebben, mint a találkozás előtt. Keservesebben, mint bármikor azóta, hogy megtörtént a dolog. Nem is tudom, hogy bőgtem-e ilyen keservesen valaha is. (Talán apám halálakor.) Reszkettem, és borzasztó elefántüvöltéseket hallattam. A „kétségbeesés” szón gondolkoztam, és azon, hogy eddig talán csak az olvasmányaimból ismertem.

Alaposan elmerültem benne, amikor egyszer csak valaki kopogtatott az ablakon. A te cuki srácod volt az. Még mindig ott állt. Látszott, hogy zavarban van a helyzettől, szinte fizikai fájdalmat okoz neki, hogy törődnie kell velem. Azt mondta: „Nagyon szeretném, ha felhívnánk a férjét.” Ilyen határozottan, eltökélten. (Csak egy kicsit esett rosszul, hogy azt feltételezi, férjnél vagyok. Mintha „asszonyomnak” szólított volna, amikor én még „kisasszonynak” érzem magam.)

Azt hajtogattam, hogy minden rendben lesz, erre ő: „Ha valaki, aki fontos nekem, egyedül sírna egy parkolóban ilyen késő éjjel, szeretném, ha felhívnának.”

Pontosan ezt mondta. Hát nem aranyos?

Aztán bevallottam, hogy igaza van, nem vagyok jól, de mindjárt jobban leszek, és megígértem, hogy hazamegyek. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy nem enged elmenni, és ott marad, a kezével az ablakon. Ami valahol érthető is lett volna – a bőgéstől alig láttam ki a fejemből, tisztára olyan lehettem, mint aki most készül belehajtani egy szakadékba.

Aztán bólintott, odaadta a mcdonald’sos zacskóját (?), és elment.

Ezek után én is elindultam. Hazamentem, és megettem mind a két sajtburgerét (extra uborkával), miközben Mitchre vártam, aki, megjegyzem, megkönnyebbült, amikor látta, hogy sírok. Szerintem kezdte azt hinni, hogy vagy embertelenül rideg vagyok, vagy némán emésztem magam.

Szinte egész éjjel bőgtem. Úgy feldagadt az arcom ma reggelre, hogy kénytelen voltam azt hazudni Danielle-nek, hogy allergiás vagyok a kagylóra.

Beth Jennifernek: Otthon kellett volna maradnod.

Jennifer Bethnek: Nem szeretném, ha bárki gondolkozni kezdene azon, hogy miért veszek ki ennyi betegszabadságot.

Beth Jennifernek: Ha tudnák, biztos szívesen adnának egy kis extra szabadságot.

Jennifer Bethnek: Nem akarom, hogy bárki is sajnáljon. Vagyis, ez nem igaz, mert azt szeretném, ha az egész világ engem sajnálna. Szánalmas vagyok, tudom, és nyomorultul érzem magam. De nem akarom, hogy sajnáljanak, amennyiben ez azzal jár, hogy a méhem kerül a figyelmük középpontjába.

Beth Jennifernek: Ma már jobban érzed magad? Megkönnyebbültél, hogy kiengedted magadból valamennyire?

Jennifer Bethnek: Nem tudom, még mindig nem akarok róla beszélni.

Beth Jennifernek: De a cuki srácomról beszélhetünk, ugye?

Jennifer Bethnek: Róla látástól vakulásig.

Beth Jennifernek: Nem hiszem el, hogy találkoztál vele. Én hónapok óta követem, és egy kis szemezésnél tovább nem jutottunk. Te pedig találkoztál vele. És nem csak találkoztatok. Igazi nagy találkozás volt. Jellemgyengeségre utal, hogy per pillanat féltékeny vagyok?

Jennifer Bethnek: Milyen egy nagy találkozás?

Beth Jennifernek: Az a filmekben mindig az a jelenet, amikor a későbbi szerelmesek először találkoznak. És sosem találkoznak normális körülmények között. Például úgy, hogy simán bemutatják őket egymásnak. Hanem mindig van benne valami aranyos. Például: „Hé, csokit tettél a mogyoróvajamba!” „Miről beszélsz? Te tettél mogyoróvajat az én csokimba!”

Az, hogy egy jóképű férfi megmentett (miközben a parkolóban sírtál az esőben), kicserélte a kocsid kerekét, és megosztotta veled a sült krumpliját, az egy igazi nagy találkozás volt.

Nekem kellett volna a helyedben lennem, basszus.

Jennifer Bethnek: A te nagy találkozásod a következőképpen zajlott volna: „Hé, csokit tettél a mogyoróvajamba!” „Bocs, de van barátom.”

Ja, és szeretném kiemelni, hogy jéghideg eső zuhogott. A jéghideg esőben semmi romantikus nincs.

Beth Jennifernek: De legalább láttad a cuki srácomat vizes hajjal…

Akkor most mondd el szépen, hogy milyen volt az általános benyomásod vele kapcsolatban? Úgy tűnik, kissé furának találtad.

Jennifer Bethnek: Furának azért nem mondanám. Inkább kissé félszeg, olyan bátortalan. Úgy tűnt, nagyon zavarban van mintha csakis a lovagiassága és az általános jólneveltsége tartana vissza attól, hogy faképnél hagyjon.

Beth Jennifernek: Tehát félszeg, lovagias, jól nevelt. Jennifer Bethnek: És nagyon kedves. Nagyon kedves volt tőle, hogy visszajött, amíg össze nem szedtem magam. Sokan egyszerűen leléptek volna, vagy maximum hívják a 911-et.

Beth Jennifernek: Félszeg, lovagias, jól nevelt, kedves… Jennifer Bethnek: És nagyon, nagyon cuki. Egyáltalán nem túloztál. Nem úgy, mint egy Sears modell. Inkább ódivatúan. És minél jobban megnéztem magamnak, annál cukibbnak láttam. Termetre meg, mint egy tank. Már-már arra számítottam, hogy fél kézzel felemeli a kocsim.

Beth Jennifernek: Termetre egy tank, öltözetre meg mint egy tudós. De cuki!

Jennifer Bethnek: Nagyon.

Beth Jennifernek: Akkor mostantól tutira a kavicsos parkolóban fogok megállni, tudod, ugye?

Jennifer Bethnek: Ne! Az a parkoló gáz. Maradj a teakonyhánál!

74. fejezet

MÉG MINDIG a cuki sráca vagyok, gondolta Lincoln, miközben hazafelé vezetett.

Másnap reggel korán elment az edzőterembe, és addig futott, amíg remegni nem kezdett a térde.

Az ő cuki sráca.

– LINCOLN! ÖREGFIÚ! Hát te élsz?

– Szia, Justin!

– Bocs, hogy a munkahelyeden hívlak, de annyit hívtalak már otthon, hogy anyád biztosan azt hiszi, fel akarom szedni. Olyan érzésem van, mintha hatodik óta nem láttalak volna.

– Bocs. Nem voltam…

Nem Justint kerülte, hanem a Sacajaweát.

– Emlékszel milyen óriási voltál hatodikban? Te voltál „az én kurva erős testőröm”. Figyelj, ma este jössz velünk. Velem és Denával.

– Dolgoznom kell.

– Megvárunk. Nálunk nem lövik fel a pizsit éjfélkor. Holnap nem dolgozom. Dena igen, de neki nem kell nyolc óra alvás. Ugyan már, dehogy kell – tette hozzá Justin. Biztos Denához beszél. – Nem kell nyolc óra alvás ahhoz, hogy másnap az emberek nyálát szívd… Mármint azzal a vákumos cuccal… Szóval, Lincoln, eljössz a Village Innbe, ugye? Megpróbálom lefoglalni a szokásos asztalunkat.

– Oké, rendben. Egyre odaérek.

– Akkor egykor.

JUSTIN ÉS DENA ÉPP rendelt, amikor Lincoln megérkezett. Neki is kértek egy szelet csokitortát.

– A sütit én állom, ahogy a következő kört is. Ünnepelünk jelentette ki Justin.

– Milyen alkalomból? – kérdezte Lincoln.

– Mutasd meg neki, szívem! – mondta Justin.

Dena felmutatta a kezét, az egyik ujján egy jól megtermett gyűrűvel. Sok pénz lehet a kórházi marketingben.

– Gyönyörű. Gratulálok! – mondta Lincoln, és átnyúlt az asztal fölött, hogy megveregesse Justin vállát. – Gratulálok!

– Úgy örülök, mint majom a farkának, és ezt részben neked köszönhetem.

– Dehogyis.

– De igen. Először is, te voltál a kísérőm, aztán te ébresztettél rá, hogy nem szabad elengednem ezt a gyönyörű nőt. Nem emlékszel? Jól megmondtad a magadét, amikor azzal jöttem, hogy nem akarok megállapodni.

– Magadtól is rájöttél volna – mondta Lincoln. – Szerelmes voltál.

– Lehet, de akkor is szeretném megköszönni, és… Dena és én szeretnénk megkérni, hogy legyél az egyik vőfély.

– Tényleg?

– Tényleg. Lennél?

– Persze – felelte Lincoln meglepetten. És meghatódottan. – Persze, szívesen.

– Akkor jó – mondta Justin, és jókora adagot bekanalazott a krumplipüréjéből. – Ide figyelj! A legnagyobb örömhírt még el sem mondtam. Találgass, ki játszik az esküvői fogadáson. – Meg sem várta, hogy Lincoln kitalálja. – A Sacajawea!

– Ez a legnagyobb örömhír? – kérdezte Dena.

– Leszámítva magát az esküvőt – felelte Justin.

– A Sacajawea… – motyogott Lincoln.

– Az, bizony! A Ranch Bowl igazgatóján keresztül léptem velük kapcsolatba, és beszéltem az énekessel. Azt mondta, szívesen fellépnek akár egy kibaszott barmicvón is, ha kifizetjük a gázsijukat.

– Többe kerülnek majd, mint a pia – jegyezte meg Dena.

– Kurva jó lesz! – lelkendezett Justin.

Elmesélték, milyen esküvőt terveznek. Óriási lagzira készültek, mert Denának sok barátnője volt. Lincoln látta, hogy Justinnak jó mélyre kell ásnia, hogy elég vőfélyt tudjon előbányászni.

– Mikor lesz a nagy nap? – kérdezte Lincoln.

– Október 7-én – mondta Dena.

– Veszünk ezt-azt az új házhoz – mesélte Justin.

– Veszünk ezt-azt a barbecue-hoz – javította ki Dena.

– Igen, egy grillsütőt – mondta Justin –, és nem értem, hogy mi ezzel a baj. Tudnom kell, milyen grillsütőnk lesz, mielőtt megtaláljuk a házat, hogy el tudjam képzelni a teraszon. Nem szeretnék beköltözni valahova, hogy aztán hat hónapra rá kiderüljön, hogy az elcseszett grillsütő be sem fér. Miért akarod egyből kompromisszummal kezdeni a közös életünket?

Dena a szemét forgatta, és intett a pincérnőnek, hogy hozzon még egy diétás kólát.

– Gyere át egyszer vacsorázni, Lincoln – mondta Dena.

– Hagyd már – mondta Justin. – Gyere át, ha majd költözünk. Denának van egy bőrgarnitúrája, aminek az elmozdításához három férfi és egy rinocérosz kell majd.

Akkor ebből ő lesz a rinocérosz, gondolta Lincoln.

– Nem is olyan nagy – tiltakozott Dena.

– Csak szóljatok – mondta Lincoln. – Tényleg. És gratulálok. Mindkettőtöknek.

LINCOLN A KÖVETKEZŐ HÁROM éjszakát a lakásában töltötte. Vett egy matracot, egy ágykeretet és egy lámpát. Aztán egy fogmosó poharat, egy szappantartót és egy illatos szappant. Vagy húsz percen keresztül toporgott a lakberendezési bolt lakástextilosztályán, hogy kiválasszon egy férfias ágynemű-garnitúrát, aztán mégis a violamintásat választotta, mert szerette a violát, és különben is, gondolta, úgysem látja senki más rajta kívül, milyen az ágyneműje.

75. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 02. 14. 10:00

Tárgy: Üdvözlet a földkerekség legönzőbb alakjától.

Tegnap éjjel, ahogy álmatlanul hánykolódtam az ágyamban, és arra gondoltam, szörnyű alak vagyok, hirtelen rájöttem, hogy tényleg szörnyű alak vagyok! De legalábbis a legpocsékabb barát. Az elmúlt hetekben egyszer sem voltam képes kilátni a saját nyomoromból, hogy megkérdezzem, milyen volt Kiley esküvője. Ezer bocsánat.

Tehát mesélnél róla, ha szépen kérlek? Hogy sikerült az esküvő?

Beth Jennifernek: Miért hánykolódsz álmatlanul az ágyadban, és gondolod azt, hogy szörnyű alak vagy?

Jennifer Bethnek: Hogy gondoljak valamire, amikor nem tudok aludni. Van, aki birkákat számol. Én öngyűlölök.

Beth Jennifernek: Azt megértem, hogy nehezen alszol mostanában, de azt nem, hogy miért utálod magad.

Jennifer Bethnek: Nem érted? Tényleg?

Beth Jennifernek: Az a borzasztó, ami történt, de nem te. Jennifer Bethnek: Ami történt, azért történt, mert én borzasztó vagyok. Milyen volt az esküvő?

Beth Jennifernek: Nem, nem azért. Egyáltalán nem. Te tényleg elhiszed, hogy azért történnek borzalmas dolgok emberekkel, mert megérdemlik?

Jennifer Bethnek: Általában nem. A saját esetemben igen. Emlékszel, amikor a szülésznő azt tanácsolta, hogy beszéljek a babához? Mert megérzi az én érzéseimet és szándékaimat. Én azt mondtam, hogy ez hülyeség, te pedig azt, hogy lehet benne valami.

Most már én is egyetértek veled. Van benne valami.

A baba érezte, hogy mit akarok. Átküldtem neki az anyai rezgéseimet a köldökzsinóron, vagy min keresztül. És az első hat-hét hétben én azt az üzenetet küldtem neki, hogy „Menj el! Menj el, hagyj békén!” És ő engedelmeskedett.

Nyugodtan tiltakozhatsz, és mondhatod, hogy nem az én hibám, hogy az ilyesmi csak úgy megtörténik. De én tudom, hogy minden szerető biztatásod mellett te mindenkinél jobban tudod, milyen negatív voltam, szorongó, dühös és gonosz. Tudom, hogy neked is kényelmetlen volt.

Beth Jennifernek: Tudom, hogy ellentmondásos érzések dúltak benned, és boldogtalan voltál, de számtalan boldogtalan embernek van gyereke. Egy terhességet nem lehet negatív érzésekkel megszakítani.

Jennifer Bethnek: Nem csak negatív. Pusztító érzésekkel.

Beth Jennifernek: De túljutottál ezen. Elfogadtad a terhességed. Sőt, örültél neki.

Jennifer Bethnek: A sors iróniája, nem? (Vagy csak szomorú? Néha összezavarodom.)

Beth Jennifernek: Jaj, ne! Ne egyszerűsíts le ennyire mindent, amin keresztülmentél! A negatív érzéseidnek is megvolt a maguk értelme. Szembe kellett nézned velük – a keserűségeddel és a pesszimizmusoddal –, és el kellett döntened, hogy többé nem akarsz ilyen lenni.

Jennifer Bethnek: Hogy aztán iszonyú csalódás érjen. Ezt én is értem.

Beth Jennifernek: Ha mindenáron egyfajta egyetemes igazságtételnek akarod látni a történteket, gondold át, hogy nem biztos, hogy a cinizmus a legjobb menekvés, még ha az is a legkényelmesebb számodra. Lehet, hogy a lecke inkább az, hogy szedd össze magad.

Jennifer Bethnek: Kissé kemény megfogalmazás.

Beth Jennifernek: Azt hittem, őszinteséget vársz tőlem.

Jennifer Bethnek: Ha ilyen, amikor őszinte vagy, akkor inkább a szokásos reakciókat választom. Bátoríts, vagy mondd, hogy küzdjek, vagy azt, hogy „Sajnálom, hogy valami meghalt benned.” De arra nincs szükségem, hogy kiossz.

Beth Jennifernek: Nem akartalak kiosztani. Bocs.

Jennifer Bethnek: Akkor meg mit akartál? Eléggé úgy hangzott.

Beth Jennifernek: Akkor nem kellett volna ezt mondanom.

76. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 02. 14. 15:15

Tárgy: Szóval…

Milyen volt az esküvő?

Beth Jennifernek: Ez azt jelenti, hogy megbocsátottál az érzéketlenségemért?

Jennifer Bethnek: Ha tökéletesen őszinte akarok lenni, nem. Lehet, hogy az életben nem fogok neked teljesen megbocsátani. (Nem tehetek róla, imádok duzzogni.) De addig, amíg nem lesz új barátnőm, nem engedhetem meg magamnak, hogy haragudjak rád.

Beth Jennifernek: Tényleg nagyon sajnálom. Nem szeretném, ha úgy éreznéd, hogy nem beszélhetsz nekem a történtekről.

Jennifer Bethnek: Miért, ki másnak beszélhetnék róla? De inkább az esküvőről mesélj!

Beth Jennifernek: Jól van. De figyelmeztetlek, hosszú lesz. Lehet, hogy hosszabb, mint maga az esküvő, a misét is beleértve. Adj néhány hetet, hogy begépeljem!

Jennifer Bethnek: Kapsz pár órát. Keresek valami szerkesztenivalót a várakozás idejére.

Beth Jennifernek: Akkor biztos, hogy nincs harag? Mert szívesen bocsánatot kérek még néhányszor. Jó vagyok bűnbánatban.

Jennifer Bethnek: Inkább az esküvőről mesélj!

77. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 02. 14. 15:44

Tárgy: Megszerezni és megtartani

Na, szóval, az egészet leírtam egy dokumentumba, és elmentettem a szerverre, nehogy elvesszen, és újra kelljen kezdenem. Vigyázz, nehogy belekerüljön az újságba, rendben?

Akkor biztos vagy benne, hogy készen állsz rá? Tényleg hosszú lesz.

És biztos, hogy nem haragszol rám? Nem akarsz inkább a babáról beszélni? Mert az esküvő még várhat. (Már most sem éppen friss hír.)

Jennifer Bethnek: Igen, készen állok, és nem, nem haragszom rád. Na, ki vele!

Beth Jennifernek: Rendben, akkor tessék, itt van…

Az esküvő tökéletesen sikerült.

Ahogy az várható is volt, elég gyalázatosan néztem ki a koszorúslányruhámban. De ez mintha csak nekem tűnt volna fel, és mivel a panaszkodásból elegem volt, úgy döntöttem, jó képet vágok a dologhoz. Ami sokkal vonzóbbnak bizonyult, mint a többi koszorúslány képe. Mert ők mind olyan „füstös sminket” akartak, „mint Helen Huntnak volt az Oscar-gálán”, és ezért aztán szinte biztos, hogy Gwen húgom és én leszünk az egyedüliek az esküvői fotókon, akik nem úgy festenek, mint a családon belüli erőszak áldozatai.

A szertartásnak megvoltak a maga megható pillanatai, de olyan istentelenül hosszú volt – egy egész mise, ahogy már említettem –, hogy nehéz volt bármire koncentrálni azon túl, hogy nehogy összeakadjanak a térdeim, és elájuljak. (Mint az egyik vőfély az unokahúgom esküvőjén, aki belerogyott egy székbe, és felhasította a fülét. Összevissza vérezte a bérelt szmokingját.) Arra gondoltam, ha rárogyok a mögöttem álló vézna kiscsajra, totál kilapítom.

Chris csak úszott az árral. A ceremónia alatt a szüleimmel ült, utána pedig szóba elegyedett a kiterjedt család minden egyes tagjával. Olyan elbűvölő alakítást nyújtott, hogy átneveztem Kertvárosi Chrisnek.

Amikor pedig eljött az idő, hogy elkészítsük a nagy családi fotót az összes házastárssal és unokával, Kiley ragaszkodott hozzá, hogy Chris is rajta legyen. Lehetőséget sem kapott az ellenállásra. „Régebb óta köztünk vagy, mint itt bármelyik férj” – jelentette ki Kiley.

A vacsora finom volt, az olasz öreg nénik a szüleim gyülekezetéből sült tésztát készítettek olasz kolbásszal és piros paprikával. A húgom úgy félt, hogy leeszi a ruháját, hogy fokhagymás kenyéren kívül semmit sem evett. (Na és ki ette meg az ő tésztaadagját is? Ki más, mint én.)

Kiley és Brian elragadóan táncoltak egy Louis Armstrong-számra. Kiley egyszerűen csodásan nézett ki. Én is táncoltam Chrisszel a Titanic zenéjére, és egész végig a dekoltázsomba bámult, ami bár helytelen, rendkívül hízelgő is egyben. Láthatóan még mindig vonzódik hozzám.

Mihelyt véget értek a hivatalos koszorúslányi teendőim, felvettem a kardigánomat, és máris sokkal jobban éreztem magam. Fantasztikusan jó kedvem kerekedett, megkönnyebbültem, mert a nehezén túl voltunk, és rettentően izgatott lettem, amiért az este további részét Chrisszel tölthetem. Olyan őrülten szerelmes voltam belé, mint tán még soha.

Először is, veszélyesen jóképű volt. Azt a szénfekete zakót viselte, amit én vettem neki, egy laza, kék szatén csokornyakkendőszerű valamivel, amit valahol talált. Úgy nézett ki benne, mint aki francia verseket költ. (Kimondottan azért, hogy aztán szüzeket csábítson el.) Anyám megkérdezte, hogy kendő van-e a nyakában.

Másodszor, tudtam, hogy csakis azért viselkedik ilyen megnyerően, mert szeret engem. Az én kedvemért. Úgy éreztem, a viselkedése a legékesebb bizonyíték arra, hogy számítok neki. Nem kéne, hogy bizonyítékra vadásszak, de egy-egy bizonyíték néha azért nagyon feldobja az embert.

Vacsora közben Chris kiment cigizni, és egy kissé eltávolodni a családomtól. Amikor megtaláltam kint a hátsó ajtónál, olyan boldognak tűnt, hogy lát, mint amilyen én voltam, hogy megvan. „Most már az enyém vagy?” – kérdezte, és azt is mondta, hogy gyönyörű vagyok.

Aztán megcsókolt. Kérte, hogy vegyem le a kardigánt, és menjünk haza.

Mondtam, hogy nem mehetek, mert megígértem a húgomnak, hogy táncolok. Nem akart olyan fogadást, ahol csak a totyogó gyerekek táncolnak, úgyhogy az összes koszorúslány megígérte, hogy legalább a kacsatáncig a parketten marad.

„Akkor, gondolom, most táncolni fogunk” – mondta, és szívott egy utolsó slukkot. Amikor beleszív a cigibe, és közben alulról néz föl rám, mindig megértem, miért tartják a tizenkét évesek vagány dolognak a cigizést.

Visszamentünk tehát a fogadásra, és minden egyes számra táncoltunk. Vagyis olyasmi. Inkább csak ölelgettük egymást, ide-oda hajladoztunk, és úgy csókolóztunk, mint az eszkimók..

Emlékszel, amikor annyira odavoltam azért a kis litván étteremért a belvárosban? Csak akkor volt nyitva, amikor a tulajdonosának, egy morcos öregasszonynak kedve támadt kinyitni. Volt, hogy egy héten át mindennap arra mentem, mégsem volt szerencsém. Aztán, amikor már majdnem feladtam, hogy valaha még egyszer Napóleon-tortához jussak, egyszer csak arra hajtok, és látom a „nyitva” táblát az ablakban.

Szóval, Chrisszel lenni olyan, mintha azzal az étteremmel randiznék. Soha nem lehet tudni, hogy ott lesz-e, és mennyire lesz nyitott rám. Szinte soha nincs teljesen ott, velem. Szinte soha nem kapom azt a Christ, akit Kiley esküvőjének éjszakáján kaptam: „nyitva” tábla, hideg uborkaleves, hústekercs, mákos kalács.

Arra gondoltam, hogy így szeretnék táncolni a saját esküvőmön is. (Csak épp nem Dixie Chicks- és Alan Jackson-számokra.) Úgy, mintha csak ölelkeznénk a zenére. Mintha csak becsuknánk a szemünket, és megpróbálnánk elgondolni, hogyan adjuk a másik tudtára, hogy szeretjük, szavak és szex nélkül.

Chris átölelte a derekamat, a hajamat az ujjai köré csavarta. Mosolyogva homlokon csókolt. Rám nézett, vagy inkább belém, és úgy éreztem, a napba vagyok szerelmes.

Aztán – most muszáj lesz kinevetned – a „Rocky Mountain High” című dal következett.

Imádom ezt a számot. Nem érdekelnek a sasok, vagy a tavak, vagy Colorado. De a „Rocky Mountain High” nekem az eufória. Amikor John Denver azt énekli, „Élete huszonhetedik nyarán született”… hogy is ne nyílna meg a szívünk a világmindenségnek?

Tehát ment a szám, és úgy csókolóztam Chrisszel, mint még soha. Chris szenvedélyesen csókolt. Aztán elhúzódott tőlem – pont, amikor a szövegíró elismeri, hogy az élet tele van csodával, de a szív mégis fél –, és azt mondta: „Beth, szeretlek. Jobban szeretlek, mint amennyire szeretni akarlak. Jobban, mint ahogy bevallom.”

Én is szerettem volna azt mondani neki, hogy szeretem, de ő nem engedte, hanem újra megcsókolt, és kérte, hogy várjak, mert még nem fejezte be, és valami fontosat akar mondani.

Biztosan bolondnak nézel, de én azt hittem, hogy esetleg feleségül akar kérni. Nem voltam benne biztos. Inkább ellene fogadtam volna. De ha valaha szeretett volna feleségül venni, ennél tökéletesebb pillanatot nem talált volna rá.

„Néha – mondta – kibírhatatlanul szeretlek. Néha nem bírom erővel, hogy ilyen óriási érzelem legyen bennem. Amit nem tudok megállítani, vagy visszafogni. Néha már attól is elfáradok, ha tudom, hogy találkoznom kell veled.”

Még nem akartam elengedni a korábbi révületet. „Jó értelemben fáradsz el, ugye?” – gondoltam magamban.

„Mindig szeretni foglak – mondta –, de tudnod kell, hogy soha nem foglak feleségül venni.” Biztos úgy tűnt, hogy nem értem, amit mond, mert megismételte. Lassan. „Beth, én soha nem foglak feleségül venni.”

Még mindig lágy, szeretetteli tekintettel nézett rám. Ha pár méterről néztél volna minket, és láttad volna az arcát, azt hihetted volna, hogy tényleg megkérte a kezemet.

Abban a pillanatban az jutott eszembe, hogy erőszakos dolog, amit művelt. Hogy azt mondta, soha nem fog feleségül venni. Miért nem úgy fogalmazott, hogy soha nem fogunk összeházasodni? Akkor legalább úgy tűnhetett volna, hogy közös döntésről beszél. Nem lett volna úgy udvariasabb?

Aztán megpróbált megcsókolni, vagyis folytatni a csókolózást, ugyanazzal a szerelemmel és szenvedéllyel és John Denverrel, ami a bejelentése előtt volt közöttünk. De én úgy éreztem, hogy van még mit megbeszélni. Tehát elhúzódtam tőle, és megkérdeztem: „Úgy érted, hogy soha nem fogsz megnősülni? Vagy úgy, hogy engem nem fogsz feleségül venni?”

Egy kicsit gondolkodott. „Mindkettő – mondta, miközben a hajamat simogatta. – De főleg az utóbbi.”

„Főleg engem nem veszel feleségül?”

Bólintott. „De nem azért, mert nem szeretlek. Szeretlek. Túlságosan is. Túl sok vagy nekem.”

Ellöktem magamtól, és furcsa kört írtam le a táncparketten. Aztán kitámolyogtam a táncosok között a levegőre. Vagy egy percig járkáltam a parkolóban, mire rájöttem, hogy fogalmam sincs, hol parkolt le Chris, és hogy a kulcsom még nála van. (Ha olyan nő volnék, akinél a szerelem esküvőbe torkollik, megengedném a koszorúslányaimnak, hogy zsebes ruhájuk legyen.) Hátrapillantottam, és ott állt az ajtóban. „Ne csináld ezt!” – kiabálta.

„Nem én csinálom, hanem te!” – kiabáltam vissza. Aztán úgy döntöttem, szakadjon rám az ég, ha egy lépést is teszek felé. Felszólítottam, hogy dobja oda nekem a kulcsot. Azt mondta, hogy nem, inkább hazavisz. Én meg erre: „Közelebb ne gyere! Dobd ide a kulcsomat!”

„Tudtam, hogy nem fogod megérteni. Tudtam, hogy félreértesz.”

Miért, hogyan kellett volna értenem?

Azt mondta, az igazságot kellene látnom. „Hogy szeretlek annyira, hogy őszinte legyek hozzád.”

„De nem eléggé ahhoz, hogy feleségül vegyél” – mondtam.

„Túlságosan ahhoz, hogy feleségül vegyelek.”

Erre még abban a lelkiállapotban is képes voltam forgatni a szememet.

„Nekem nem való a házasság! – kiabálta. – Nézz rám! Te is tudod, hogy így van.” És, talán életében először, elveszítette a higgadtságát. Kicsit mintha pánikba esett volna. És dühös volt.

„Nem akarok valakit annyira szeretni, hogy tele legyen vele a fejem, és elvegye előlem a teret. Ha tudtam volna, hogy így érzek majd irántad, már sokkal korábban leléptem volna, akkor, amikor még tudtam.”

Én egyre csak azt kiabáltam, hogy dobja már oda a kulcsomat. Azt hiszem, „rohadt szemétládának” neveztem. Mintha valami idegen nyelven szidtam volna. Végül odadobta a kulcsomat, de a mögöttem álló kocsit találta el. „Ne gyere haza! – mondtam. – Látni sem akarlak.”

„Haza kell mennem. Kell a gitárom.”

Láttad a Hölgyem, isten áldja! című filmet? Meg ne nézd, ha továbbra is szeretnéd élvezni a romantikus vígjátékokat! Akármelyik Julia Roberts- vagy Sandra Bullock-film elbújhat mellette. Ja, és akkor se nézd meg, ha nem szeretnéd Richard Dreyfusst őrülten vonzónak látni életed hátralévő részében, még az Isten nem ver Bobbalban vagy a Csendszimfóniában is.

A Hölgyem, isten áldja! csodás végén a főhősnő (Marsha Mason, aki úgy néz ki, mint egy összevert manó), akit már annyi lúzer színész hagyott el, hogy rég lemondott az igaz szerelemről, ráébred, hogy Richard Dreyfuss tényleg vissza fog térni hozzá, ahogy ígérte, hiszen nála hagyta a gitárját. Ebből jön rá, hogy tényleg, igazából szereti.

Amikor Chris szóba hozta a gitárját, rájöttem, hogy tényleg, igazából nem szeret. Én voltam Marsha Mason, csak fordítva.

Beszálltam az autóba, és olyan messzire mentem, ahol már úgy gondoltam, nem érhet utol gyalog, bár nem hittem, hogy megpróbálja. Aztán lehúzódtam az Arby’s parkolójába, és megpróbáltam sírni, de túl nagy sokkban voltam hozzá. Még mindig le voltam ragadva abban a pillanatban, amikor gyomorszájon vágnak valakit, és nincs elég levegője, hogy azt mondja: „A rohadt életbe, ez fáj.” Fáradt voltam, hullafáradt, és úgy éreztem, képtelen vagyok hazamenni – biztos voltam benne, hogy Christ ott találom. A többiek pedig, akiknél alhattam volna, még mindig az esküvőn voltak. Úgyhogy bejelentkeztem az Arby’sszal szemközti Holiday Innbe, és addig néztem az HBO-t, amíg el nem aludtam.

Addig aludtam, amíg ki nem kellett jelentkeznem, azt a sátáni ruhát pedig otthagytam a szobában. (A kocsiban volt az edzőcuccom.) Aztán hazamentem.

Chris persze otthon volt, éppen teát főzött. Zuhanyzás után. Még mindig vizes és göndör volt a haja, a pólója pedig egy szék karfáján hevert. Istenem, micsoda teste van. Azt mondta, aggódott miattam.

„Nem akartalak látni” – mondtam.

„Most már akarsz?” – kérdezte, miközben forró vizet öntött két bögrébe.

„Most sem.”

„Beth… – Már megnyugodott. Rám nézett, mintha azzal, hogy rám néz, mindent elintézhetne. – Nem tépheted el csak úgy mindazt, ami köztünk van. Én megpróbáltam… Minket valami varázslat köt össze. Bűbáj.”

Megmondtam neki, hogy nekem nem varázslat kell, hanem olyasvalaki, aki akkor sem hagyna el, ha képes lenne rá. Aki nem érzi úgy, hogy hozzám tartozni teher.

„De én hozzád tartozom. Sohasem csaltalak meg.”

Én persze nem erre gondoltam.

„Azt mondtad, már az is fáraszt, ha rám nézel.”

„Azt mondtam, hogy néha túl sok.”

„Hát nekem olyasvalaki kell, aki nem így érzi. Olyasvalakit szeretnék, akinek elég nagy szíve van ahhoz, hogy én is beleférjek.”

„Te olyasvalakit akarsz, akinek a szerelmét a gyűrűsujjadra húzhatod.”

„Ezt le kéne írnod – mondtam. – Dalszövegnek jó lesz.”

Szemét dolog volt ilyet mondani, de kezdtem elveszíteni a türelmemet. Körülnéztem a konyhában, aztán ránéztem, és arra gondoltam, milyen jó kis életünk volt. Szinte abszurdnak tűnt, hogy szakítok vele, csak mert kimondta hangosan azt, amit a szívem mélyén úgyis tudtam. Eszembe jutott, milyen kedves és szeretetteljes tudott lenni, milyen csodás napokat tölthetnénk még együtt, ha most ezt nem szívnám annyira mellre.

„Szeretném, ha elmennél” – mondtam.

„De hova menjek?”

„Az nem az én problémám.”

„Nem? Már nem tudsz törődni velem?”

„Menj Stefhez! Vagy a szüleidhez.”

„Ez az én otthonom is.”

„Akkor elmegyek én. Új bérleti szerződést kell majd kötnöd.”

Ez tényleg durva megjegyzés volt. Tudom, hogy képtelen egyedül fizetni a bérleti díjat.

„Beth! Na, ne már! Hagyd ezt abba! Nézz rám!”

„Nem nézek rád többet!”

Egy darabig még vitáztunk, aztán ráállt, hogy elmenjen. Otthagytam, hadd pakoljon, és átmentem a szüleimhez.

A szüleimhez… akik nem győztek örvendezni, amikor elmondtam, mi történt. Szerintem jobban örültek a szakításomnak, mint Kiley esküvőjének. „Tudtam, hogy hiba megengedni, hogy rajta legyen a családi képen” – mondta anyám. „Az én okos, erős lányom!” – ismételgette apám.

Pakolás közben Chris egyszer felhívott, hogy megkérdezze, mi legyen a lemezjátszóval. Az enyém, de csak ő hallgat lemezeket. Mondtam neki, hogy elviheti, a többi zenecuccal együtt. „Jézusom – mondta –, ha tudtam volna, hogy ilyen rendes leszel, nem csomagoltam volna be az összes CD-det.” Ezen elnevettem magam. „Tegnap még az enyém voltál. Az utolsó szeplődig. Ma pedig arról beszélgetünk, hogy kié legyen a videó.”

„A videó az enyém” – mondtam.

Azóta nem beszéltünk. Hívogat, de én nem hívom vissza. Nincs hozzá erőm. Itt hagyta a szekrényben az egyik pulcsiját, és öt hete abba sírok. Olyan, mintha az egyik vesémet rúgtam volna ki a lakásból.

Oké, azt hiszem, ennyi. Ennyi történt a húgom esküvőjén.

Jennifer Bethnek: Beth… nem is tudok mit mondani. Vagyis írni. Miért vártál eddig, hogy elmondd nekem?

Beth Jennifernek: Próbáltalak hívni az Arby’sból, de nem voltál otthon, amikor pedig hétfőn felhívtalak, kiderült, hogy a te hétvégéd még az enyémnél is rosszabb volt. Miután meséltél a babáról, én már nem tudtam mesélni Chrisről. Nem akartam, hogy akár egy fikarcnyi energiádat is rám kelljen pazarolnod.

Jennifer Bethnek: Olyan jó barát vagy!

Le vagyok döbbenve. Tényleg nem hittem, hogy valaha szakítasz vele.

Beth Jennifernek: Pedig szeretted volna.

Jennifer Bethnek: Időnként.

Beth Jennifernek: Mindig is tudtam, hogy önző, és csak önmagával bír foglalkozni, és lusta is. Ezek gyakorlatilag a gitározás előfeltételei. És azzal is tisztában voltam, hogy neki szinte csak a zene ér valamit az életben. De azt hittem, hogy beleférek a „szinte csak”-ba. Hogyan maradhattam volna vele, amikor már tudom, hogy szerinte az irántam érzett szerelme egy kereszt, amit cipelnie kell.

Jennifer Bethnek: Sehogy.

Beth Jennifernek: Meg hogy annyira eltölti a szerelem, hogy a házasság kiterítené.

Jennifer Bethnek: Ez csak kifogás.

Beth Jennifernek: Aha, tudom. Amikor ezen gondolkozom – azaz állandóan –, nem tudom eldönteni, hogy…

a. Képes felnőni, és valódi kapcsolatot kialakítani valakivel. Csak engem nem szeret eléggé. Vagy…

b. Nem képes, ráadásul egy seggfej.

Jennifer Bethnek: Valószínűleg mindkettő.

Beth Jennifernek: De inkább a második.

Szerinted elpazaroltam kilenc évet az életemből?

Jennifer Bethnek: Nem, csak az utóbbi kettőt-hármat. Honnan tudtad volna, amikor találkoztál vele a diákközpontban, hogy három mérettel kisebb a szíve a kelleténél?

Beth Jennifernek: Szerintem csak próbálsz lelket önteni belém. Mert szerintem úgy gondolod, hogy Chris már a legeslegelső naptól fogva megközelíthetetlen partner volt. Csak nekem valami szörnyű okból erre volt szükségem.

Jennifer Bethnek: Igazad van. Tényleg így gondolom.

Beth Jennifernek: Tehát magamnak köszönhetem az egészet?

Jennifer Bethnek: Talán. Nem tudom. Nem hiszem, hogy számít, hogy mit gondolok arról, hogy mit láttam előre, és mit nem. Neked magadnak kellett rájönnöd. Végig kellett játszanod.

Beth Jennifernek: Kösz az őszinteséget.

Jennifer Bethnek: Ha kérdezek egy nehezet, őszintén válaszolsz rá?

Beth Jennifernek: Igen.

Jennifer Bethnek: Szerinted felelős vagyok a vetélésemért?

Beth Jennifernek: Nem.

Kilencvenhárom százalékban nem. Nem hiszem, hogy a hozzáállásodat kellene hibáztatni, de azt sem hiszem, hogy segített.

Jennifer Bethnek: Nem tudom, együtt tudok-e élni a 93 százalékkal.

Beth Jennifernek: Muszáj.

Jennifer Bethnek: Szeretnék újra teherbe esni. Szerinted ez borzalmas és rendellenes?

Beth Jennifernek: Attól függ, miért akarod.

Jennifer Bethnek: Szerintem azért, mert nagyon szeretnék egy gyereket. Csak nem bízom magamban: mi van, ha bujkál valami ferde szándék a tudatalattimban? Úgy érzem, valami nagyon fontosat veszítettem el. Tudom, hogy nem érdemlem meg, hogy… Nem érdemlem meg, hogy gyerekem legyen.

Beth Jennifernek: Senki sem érdemli meg.

Jennifer Bethnek: Szerintem ezt a beszélgetést egy üveg pezsgő mellett kellene folytatnunk.

Beth Jennifernek: Te jó ég! Én azt hittem, most is azt csináljuk.

Jennifer Bethnek: Még hogy nehéz téged szeretni! Nevetséges!

78. fejezet

NEVETSÉGES.

Semmi sem változott attól, hogy Beth szingli lett. Már hetek óta szingli volt. Sőt hónapok óta.

Mi változott? Semmi, nem igaz? Tényleg semmi.

– Figyelsz rám? – kérdezte Doris.

Kártyáztak, és automatából vásárolt szendvicset ettek. (Doris semmit sem vett ki ingyen.) Lincoln megint az új lakásban töltötte az éjszakát, onnan jött dolgozni.

– Hadd magyarázzam el – mondta Doris.

Sohasem Chris volt a probléma. Legalábbis nem a legnagyobb probléma. Nem mintha számítana.

– Nem olyan bonyolult – próbálkozott Doris.

Semmi nem változott. Semmi.

– Figyelj – mondta Doris –, beszélnem kell veled valamiről. Anyád ma felhívott.

– Tessék?

– Azért hívott, hogy elmondja annak a répás, csirkés valaminek a receptjét. Tudod, zellerrel és rizzsel. Végül oda lyukadt ki, hogy mennyire aggódik miattad. Elmondta, hogy nem jársz haza éjszakánként. Te nekem nem mondtad, hogy a lakásügy titok. Nem mondtad, hogy nem szólsz anyádnak, hogy elköltöztél.

– Nem is költöztem el. Semmit sem hoztam el otthonról.

– Micsoda hülyeségeket beszélsz! Arról a lányról van szó?

– Milyen lányról?

– Anyád elmesélte, mit művelt veled az a lány. Az a kis színésznő.

– Ja, Samre gondolsz? Semmit sem művelt velem.

– Nem hagyott csúnyán faképnél egy Puerto Ricó-i fickó miatt?

– Nem – felelte Lincoln –, azaz, nem egészen.

– Most meg otthon hívogat.

– Sam otthon hívogat?

– Nem hibáztatom anyádat, amiért nem adja át neked az üzenetet – mondta Doris. – Mert te is titkolózol előtte. A lakásomba hordod azt a lányt?

– Nem.

– Pedig az megmagyarázná, miért vagy ilyen holdkóros mostanában. És hogy miért nem érdekel a többi lány.

– Nem! – Lincoln hangja túl magasra szökött. A homlokára szorította a tenyerét, hogy ne visítson, mint egy gyerek. – Beszéltél anyámnak a lakásról?

– Túl öreg vagyok már ahhoz, hogy mások anyjának hazudjak – felelte Doris.

ESTE TÚL KÉSŐN ért haza, hogy beszélhessenek. Amikor másnap reggel lebotorkált a földszintre, az anyja a konyhában krumplit szeletelt. A tűzhelyen lábos gőzölgött. Lincoln a pult fölé hajolt mellette.

– Ó, nem is tudtam, hogy itthon vagy – mondta az anyja.

– Itthon vagyok.

– Éhes vagy? Készíthetek egy kis reggelit. Bár biztosan rohansz edzeni.

– Nem – felelte Lincoln. – Nem vagyok éhes. És nem rohanok sehova. Azt reméltem, beszélgethetünk.

– Épp krumplilevest főzök. De félretehetek egy kis szalonnát belőle. Kérsz szalonnás tojást? – És már bele is ütötte a tojást egy öntöttvas serpenyőbe, és hozzákeverte a tejet. – Angol muffin is van. Jó fajta.

– Tényleg nem vagyok valami éhes – mondta Lincoln. Az anyja kerülte a pillantását. Lincoln megérintette a karját, de ő csak kapargatta tovább a serpenyő alját a villával. – Anya!

– Olyan furcsa… – mondta az asszony. Lincoln nem tudta megállapítani a hangjából, hogy szomorú volt vagy dühös. – Még emlékszem azokra az időkre, amikor csak rám volt szükséged. Olyan voltál, mint egy kismacska, és ha egy pillanatra letettelek, azonnal sírva fakadtál. Azt sem tudom, hogyan zuhanyoztam, hogyan főztem. Szerintem nem is főztem, mert nem mertelek a tűzhely közelébe vinni.

Lincoln a tojást bámulta. Utálta, amikor az anyja ilyeneket mond. Zavarba jött tőle, mintha véletlenül meglátta volna hálóingben.

– Mit gondolsz – kérdezte az anyja –, én miért emlékszem erre, amikor te nem? Miért teszi ezt velünk a természet? Hogyan szolgálja ez az evolúciót? Ezek voltak életem legfontosabb évei, és te nem is emlékszel belőlük semmire. Nem érted, miért esik annyira nehezemre csak úgy átengedni téged valakinek. Azt szeretnéd, ha természetesnek venném.

– Nem is engedsz át senkinek. Nincs olyan, akinek átengedhetnél.

– És az a lány? Az a borzalmas lány?

– Nincs semmiféle lány. Nem találkozom Sammel.

– Lincoln, folyton idetelefonálgat. Nincs értelme hazudnod.

– Nem is beszéltem vele. Nem is voltam itt, hogy beszéljek vele. Nézd, sajnálom, hogy hazudtam, hogy nem szóltam a lakásról. De nem járok Sammel. És mással sem. Bárcsak járnék, most már itt lenne az ideje. Mindjárt huszonkilenc éves leszek. Neked is ezt kéne akarnod.

Lincoln anyja mérgesen fújt egyet.

– Szeretném megmutatni neked a lakást – mondta Lincoln.

– Nem akarom látni.

– De én szeretném, ha látnád. Szeretném megmutatni neked.

– Majd reggeli után megbeszéljük.

– Anya, mondtam már, hogy nem vagyok éhes. – Lincoln elhúzta az anyját a tűzhely mellől. – Kérlek! Gyere velem!

LINCOLN ANYJA vonakodva szállt be a kocsiba. Utált az anyósülésen utazni, mert ott mindig rájött a hányinger. (Eve szerint attól jött rá, hogy fél percnél hosszabb időre át kell adnia az irányítást.) Csöndben ült, miközben megtették az új lakáshoz vezető, mindössze néhány kilométer hosszú utat, majd leparkoltak a bérház előtt.

– Itt vagyunk! – mondta Lincoln.

– Most mit mondjak? – kérdezte az anyja.

– Nem kell semmit mondanod. Csak nézd meg!

Lincoln kiszállt, még mielőtt az anyja visszavághatott volna. Az asszony kelletlenül követte, és megállt a kocsi mellett, majd a járda közepén, végül a lépcsőnél. Lincoln nem várta meg, úgyhogy végül utánament. Be az épületbe, szó nélkül föl a lépcsőn, be a lakásba. „Willkommen.” Lincoln kitárta az ajtót. Az anyja tett néhány lépést befelé – körbenézett, felnézett –, aztán még néhányat az ablakok felé. Napfény áradt szét a nappaliban vastag, aranyló sávokban. Az anyja feltartotta a fénybe nyitott tenyerét.

– Megmutatom a konyhát is – indítványozta Lincoln, és becsukta az ajtót. – Vagy amit annak hívnak. Nézd, ott van. Ez pedig a hálószoba. – Az anyja követte a másik szobába, és lepillantott az új matracra. – Itt pedig a fürdőszoba. Elég kicsi.

Az anyja odalépett a hálószobaablakhoz, kinézett, aztán leült az ablakfülkében.

– Szép, ugye? – kérdezte Lincoln.

Az anyja felpillantott rá, és bólintott.

– Gyönyörű, tágas. Nem is tudtam, hogy ilyen lakásokat találni errefelé.

– Én sem.

– Micsoda belmagasság!

– Pedig harmadik emelet.

– És az ablakok… Itt lakott Doris?

Lincoln bólintott.

– Hozzád jobban illik.

Lincoln már-már megkönnyebbülten elmosolyodott, de volt még valami a levegőben – az anyja hangjában, abban, ahogy ült –, ami azt súgta, ne tegye.

– Csak azt nem értem – szólalt meg az anyja az ablaküvegnek támaszkodva –, miért.

– Mit miért?

– Szép, sőt gyönyörű. De nem értem, miért akarsz elköltözni, amikor nem muszáj. Ha nincs lány a dologban. Miért szeretnél egyedül lenni?

Lincoln nem tudta, mit mondjon erre.

– Amíg otthon vagy, félretehetsz egy kis pénzt – folytatta az anyja. – Rengeteg tered van otthon is, azt csinálsz, amit akarsz, és ott vagyok, ha szükséged van rám… Akkor miért? És ne mondd nekem – folytatta egyre hevesebben –, hogy előbb-utóbb mindenki elköltözik otthonról. Mert… mert kit érdekel, hogy mit csinálnak mások? Ráadásul nem is igaz. Ez csak az utóbbi időben alakult így. A nyugati világban. Szétdarabolódik a család… Mi lett volna, ha nincs hova menned, amikor hazajöttél Kaliforniából? Mi lett volna, ha azt mondtam volna neked, amit anyám nekem, amikor elváltam Eve apjától? „Most már boldogulj egyedül. Felnőtt nő vagy.” Húszéves voltam. És magányos. Egyik lakásból mentem a másikba, kanapékon aludtam. Azzal a kicsi lánnyal. Eve olyan aprócska volt… Itt aludt mindig – mutatta a tenyerét a mellkasára fektetve –, mert attól féltem, hogy elejtem, vagy eltűnik a párnák között… Te soha nem leszel így magadra utalva, Lincoln. Én soha nem hagynálak egyedül. Akkor miért akarsz mégis egyedül lenni?

Lincoln nekidőlt a hálószoba falának, aztán lejjebb csúszott, és ráült az öntöttvas radiátorra.

– Mert… – mondta.

– Mert?

– A saját életemet kell élnem.

– Miért, most nem a saját életedet éled? Soha nem mondom meg, hogy mit csinálj.

– Nem, de mégis…

– Mégis micsoda?

– Mégis úgy érzem, mintha nem a saját életemet élném.

– Tessék?

– Úgy érzem, hogy amíg otthon vagyok, addig a te életedet élem. Mintha még mindig gyerek volnék.

– Ez butaság – mondta Lincoln anyja.

– Lehet.

– A saját életed akkor kezdődik, amikor világra jössz. Sőt, már előtte.

– Mégis úgy érzem, hogy amíg veled élek, addig nem fogok. .. nem tudok… addig olyan vagyok, mint George Jefferson.

– A sorozatból?

– Igen. George Jefferson. Az eredeti sorozatban csak arra kellett, hogy Archie Bunker történetét érdekesebbé tegye. Nem volt semmi, ami az övé lett volna. Nem volt története, őt erősítő mellékszereplők. Szerintem még a lakását sem láttuk soha. Aztán amikor saját sorozatot kapott, lett saját nappalija és konyhája. .. és hálószobája is, ha jól emlékszem. Sőt liftje is. Tere a létezésre, ahol elkezdődhet a saját története. Mint nekem ez a lakás. Valami, ami az enyém.

Az anyja gyanakvóan nézett rá.

– Nem tudom. Soha nem néztem a Jeffersonékat

– Na és a Rhodát? – kérdezte Lincoln.

Az anyja összehúzta a szemöldökét.

– Szóval azt mondod, hogy most már te akarsz a sorozat sztárja lenni. És itt az ideje, hogy elfogadjam, megöregedtem.

– Jaj, dehogyis! – mondta Lincoln. – Nem törlik az egyik sorozatot, amikor elkezdődik a másik.

– Hagyj már a tévéműsorokkal. Hagyj már a hasonlatokkal.

– Rendben – mondta Lincoln, és próbált tisztán, egyenesen fogalmazni. – A saját életemet szeretném élni. És azt szeretném, ha te is élnéd a tiédet. Külön.

– Te vagy az én életem! – mondta az anyja, és keservesen sírva fakadt. – Te vagy az életem azóta, hogy megszülettél. Hozzám tartozol, Eve-vel együtt, ti vagytok a legfontosabbak nekem. Hogyan tudnék lemondani rólatok?

Lincoln nem válaszolt. Az anyja kisétált mellette a szobából. Lincoln még lejjebb csúszott, egészen a padlóig, és a tenyerébe temette az arcát.

VAGY HÚSZ PERCIG ÍGY MARADT, mígnem végül belefáradt a testhelyzetbe, és fáradtsága túltett bűntudatán és haragján is.

Anyját a nappaliban találta, a padlón ült, és a csillárt tanulmányozta.

– Elhozhatod a kanapét a télikertből – mondta, amikor Lincoln belépett a szobába. – A barnát. Úgyis túl sok ott a bútor. Jól illene ide. Szinte lilának fog hatni ebben a fényben.

Lincoln bólintott.

– És keresek majd neked szép edényeket az adományboltban. Ne vegyél több műanyagot! Beleszivárog az ételbe, és serkenti az ösztrogéntermelést. Leülepszik a zsírsejtekben, és mellrákot okoz… A férfiaknak meg nem tudom, mit. Bár előbb tudtam volna, hogy edényekre lesz szükséged. Egy teljes készletet láttam nemrég a Goodwillben, vajas tállal, szószos kancsóval, mindennel. Fehér volt, kis kék százszorszépekkel. Nem éppen férfias, de…

– Nem vagyok válogatós.

Anyja egyre csak bólogatott.

– Természetesen mindent elhozhatsz a hálószobádból, de mindent ott is hagyhatsz, ahogy gondolod. Az mindig a te szobád marad. A nővéredé meg a nővéredé. Bármikor hazajöhettek, ha kell, vagy ha akartok. Az a ház éppúgy a ti otthonotok, mint az enyém.

– Rendben, anya – mondta Lincoln. – Köszönöm.

Lincoln odalépett hozzá, és felhúzta a földről. Az asszony egy darabig még szorongatta a kezét, aztán elengedte, és lesimította hosszú szoknyáját.

– Gondolom, a nővéred már tudja – jegyezte meg.

– Még nem – felelte Lincoln.

– Ó! – Ennek láthatólag megörült. – Akkor felhívom. Hátha el akar jönni velem bevásárolni a konyhádhoz.

– Persze.

Lincoln átölelte az anyját, magához szorította, és azt kívánta, bárcsak hamarabb szólt volna neki.

– Tényleg szép lakás – mondta még egyszer az anyja.

EVE MÁSNAP felhívta a munkahelyén.

– Jól tetted. Büszke vagyok rád – mondta, és felajánlotta az idősebb Jake segítségét, ha Lincolnnak szüksége lenne rá a költözésben.

– Csak egy kanapét hozok el – mondta Lincoln.

– Bármiben segítünk – mondta Eve.

A ruháin és a számítógépén kívül nem nagyon volt mit elköltöztetnie.

Lincoln a következő hét során mindennap hazament ebédelni az anyjához, ahonnan poharakkal és tálakkal megrakott dobozokkal távozott. Aztán egy könyvespolccal. Aztán egy dohányzóasztallal, ami alig fért el a kocsija hátsó ülésén. Kézzel hímzett konyharuhákkal.

– Minden olyan régi – jegyezte meg Eve, amikor elment megnézni a lakást. – Mintha meghalt volna a nagymamád, és te beköltöztél volna a helyére.

– Nekem tetszik – felelte Lincoln.

– Veszek neked valamit rozsdamentes acélból – mondta Eve. – Valami agglegényest.

79. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 02. 29. 15:48

Tárgy: Elmeséltem Dereknek, mi történt Chrisszel…

És most a szerkesztőség keleti harmada tudja, hogy lapátra tettek. Odajött hozzám Melissa, és a kezemet simogatta, esküszöm, vagy húsz percig. Azt mondta, elvisz egy szuperszexi helyre, ahol csak úgy nyüzsögnek a srácok, és hétköznap tíz után féláron adják az almás martinit.

Megmondtam Dereknek, hogy ha hétköznap este almás martinit kell innom, megnézheti magát a lepcses szájával együtt.

Jennifer Bethnek: Mi a kifogásod az almás martini ellen? Beth Jennifernek: Csak nem értem, hogy miért kell mindent martininek hívni. Utálok martinis pohárból inni, olyan szerencsétlenül kell csücsöríteni, hogy ne menjen mellé.

Jennifer Bethnek: Hogy akarsz ismerkedni, ha nem vagy hajlandó martinit inni?

Beth Jennifernek: Sehogy. Amikor utoljára mentem első randira, még olyan fiatal voltam, hogy nem is ittam.

Jennifer Bethnek: Akarsz egyáltalán már randizni?

Beth Jennifernek: Nem tudom. Valahogy nem is érzem szinglinek magam. Semmi lényeges változás nem történt az életemben azóta, hogy Chris elment, ami, gondolom, azt jelzi, milyen keveset találkoztunk. Szinte eljátszhatnám, hogy még mindig komoly kapcsolatban élek. Derek szerint le kéne vennem Chris képeit az íróasztalomról. (Vagyis ő úgy fogalmazott: „Jézus Isten, Beth, még engem is fáraszt, hogy ezt a seggfejt kell néznem.”) Szerinted?

Jennifer Bethnek: Szerintem te döntsd el! Elszomorodsz, ha a képekre nézel?

Beth Jennifernek: Igen. Akkor el kéne távolítanom őket.

Jennifer Bethnek: Soha nem fog randira hívni a cuki srácod, ha az asztalod tele van egy másik férfi fényképeivel.

De komolyan, most már semmi akadálya annak, hogy találkozz vele.

Beth Jennifernek: Nem lehet vele valóságos kapcsolatom. Már hónapok óta úgy teszek, mintha együtt járnánk. Ha elkezdenénk randizni, el kéne árulnom neki, hogy hazáig követtem a moziból. Őrültnek nézne.

Jennifer Bethnek: Pedig olyan kedves.

Beth Jennifernek: Ezt azért mondod, mert megkínált sült krumplival?

Jennifer Bethnek: Azért mondom, mert nagyon, nagyon kedvesnek látszott.

Beth Jennifernek: Olyan sráccal kell járnom, akit még nem szennyeztem be semmilyen becenévvel.

80. fejezet

EMILIE CSÜTÖRTÖK ÉJJEL bekukkantott a számítástechnika osztályra. Hetente többször is arra járt, csak hogy odaköszönjön Lincolnnak. Vagyis nem csak azért, hogy köszönjön: Lincoln tudta, hogy a lány érdeklődik iránta. Azonban még nem döntött, hogy mit kezdjen ezzel a tudással.

Érdekes tapasztalat volt Emilie társaságában lenni. Ragyogónak érezte magát. Magasnak. Okosnak. Viccesnek. Emilie közelében sohasem bénázott. Azonban a saját tükörképén kívül semmit nem látott a lány szemében. És most, hogy Beth is visszatért, nem is tudta rászánni magát, hogy akarja.

Emilie a copfját csavargatta az ujja körül.

– Szombat este páran elmegyünk karaokézni, van egy lepukkant bár Bellevue-ben, és oda. Úgyhogy feltétlenül jönnöd kéne, mert oltári jó buli lesz…

– Jól hangzik – mondta Lincoln. – Csakhogy szombat esténként szerepjátékozom. Legalábbis általában. – Mostanában kihagyott néhány szombatot, mert egyedül akart lenni az új lakásában. – Kihagytam néhány hetet, úgyhogy muszáj lesz mennem.

– Szerepjátékot játszol?

– Aha.

– Ez nagyon vagány – lelkesedett Emilie.

Lincoln elmosolyodott. Ettől Emilie arcán még szélesebb mosoly terült el. Lincolnnak bűntudata támadt.

DAVE NYITOTT AJTÓT. Ahogy megpillantotta Lincolnt, összeráncolta a szemöldökét.

– Most vagy játszol, vagy nem – mondta Dave, miután Christine odakészített Lincolnnak egy tányér házi készítésű tacót és egy korsó (igazi) sört. – Nem lehet, hogy hol jössz, hol nem.

Dave Troyra mutatott, aki éppen próbálta elkerülni, hogy lecsöpögtesse kifakult Rush pólóját tacószósszal.

– Troy hetek óta földi szánon vonszolja a magatehetetlen törpédet, csak hogy benn tartson a hadjáratban. Folyamatosan apasztod a varázserejét.

– Ez a legkevesebb – mondta Troy szertartásosan. – Örökké hálás vagyok ’Smovnak, amióta vállvetve harcoltunk Greyhawk szabad városában.

– Troy, ez hét évvel ezelőtt történt – mondta Dave fájdalmas arckifejezéssel. – És nem is volt folytatása annak a kalandnak.

– Nem várom el, hogy egy olyan félszerzet, mint te, ismerje az életen át tartó hála érzését – mondta Troy.

– Kösz, Troy – mondta Lincoln, és fejet hajtott.

– Megtiszteltetés, testvérem.

– Én ezt a mostani hadjáratot szeretném levezényelni – mondta Dave. – És nem lehet improvizálni. Tervezni kell. Tudnom kell, kire számíthatok.

– Talán Lincolnnak jó oka volt rá, hogy otthon maradjon – mondta Christine, és bizakodón mosolygott Lincolnra.

– Mindannyiunknak volna rá oka, hogy ne jöjjön – ráncolta a homlokát Larry. – Szerintetek nekem nincs ennél fontosabb dolgom?

– Én maradhattam volna a kórházban életeket menteni – jelentette ki Teddy.

– Én meg elmehettem volna a gimis osztálytalálkozónkra – morogta Rick.

– Egyáltalán nem segít, amit műveltek – mondta Christine, és kérdő pillantást vetett Lincolnra.

– Na jó – mondta Lincoln, és nagyot nyelt –, tényleg van hírem. – Christine összekulcsolta a kezét. – Kibéreltem egy lakást, és elköltöztem.

Erre mind felkapták a fejüket.

– Elköltöztél anyádtól? – kérdezte Troy.

– Rohadtul itt volt az ideje – mondta Larry.

– ’Smov – mondta Troy, és előredőlt, hogy megölelje Lincolnt –, annyira büszke vagyok rád!

Lincoln is megölelte Troyt.

Rick mosolygott.

– Én is nagyon büszke vagyok rád – mondta Christine –, bár nem erre a hírre vártam.

– Nem is tudom – motyogta Dave a szakállát simogatva –, ha nem lenne muszáj albérletet fizetnem, nem fizetnék.

– Soha nem hittem, hogy képes leszel rá, Lincoln – mondta Larry. – Azt hittem, nem az a fajta srác vagy.

Lincoln arca megrándult.

– Én azt sem gondoltam volna, hogy kiköltözik a koleszból – mondta Dave.

– Oké, ennyi elég – intette le őket Lincoln. Örült, hogy örülnek, csak annak nem, hogy így. Ilyen meglepetten. Eddig észre sem vette, hogy mindannyian – még Troy is, aki egy autómosó fölött bérelt garzont – sajnálják. Olyan volt, mintha azért gratulálnának neki, mert lefogyott, holott nem is hitte volna, hogy rajta kívül bárki észrevette, hogy túl kövér.

Christine az asztal túloldaláról vigyorgott rá. Még a kisbaba is mosolygott a hintában. Lincoln is a mosolygás mellett döntött.

– Akkor játszunk, vagy nem? – kérdezte Teddy. – Hat óra múlva kezdődik a műszakom.

– Most már csak egy lányt kell találnunk neked – jelentette ki Troy, és jól hátba vágta Lincolnt.

– Most már elég – mondta Lincoln. – Játsszunk!

– És hatalmas mennydörgés közepette – zendített rá Dave – fekete felhők lepték be Kara-Tur hegyét…

81. fejezet

Feladó: Jennifer Scribner-Snyder

Címzett: Beth Fremont

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 03. 13. 15:08

Tárgy: Már majdnem egy csomag tortilláról írtam.

Csakhogy képtelenség. Nem tudok csip-csup dolgokkal foglalkozni.

Beth Jennifernek: Csitt már megint! Ez meg mit jelentsen?

Jennifer Bethnek: Az utóbbi időben minden energiámat az élet-halál kérdéskörének szentelem. Minden más időpocsékolásnak tűnik. Tegnap este is a Világhíradót néztem a Grease helyett. Ráadásul, ma reggel munkába jövet az NPR-t hallgattam.

Beth Jennifernek: Várj csak! A Grease-t adták? A fenébe is!

Általában mit hallgatsz munkába jövet?

Jennifer Bethnek: Azt a countryrádiót, a Flame 98-at. Imádom Kat és Mowzer reggeli műsorát. Legalábbis imádtam. Mostanában ki nem állhatom őket, sem a többi reggeli műsort. Mindenki csak röhögcsél, idióta történeteket mesél, de mégis, mondd, mi végre?

Beth Jennifernek: Ilyen shakespeare-i ékesszólással még senkit sem hallottam értekezni Katről és Mowzerről.

Jennifer Bethnek: Úgy érzem, nincs időm felszínes dolgokra. Esténként, amikor Mitch hazajön, gyötrelmesen mély beszélgetésekbe rángatom. Főleg arról, hogy próbálkozzunk-e újabb gyerekkel, hogy mit jelent szülőnek lenni, és hogy jobb-e szeretni valakit, és elveszíteni, mint soha nem is szeretni senkit.

Beth Jennifernek: Ezen is sokat gondolkodom mostanában.

Jennifer Bethnek: És jól vagy?

Beth Jennifernek: Aha, többnyire. Tegnap este egy pillanatra elkámpicsorodtam, amikor rájöttem, hogy csak egy szem banánt veszek. Nincs annál szomorúbb, mint amikor az ember egyesével veszi a banánt. Olyan, mintha bevallanánk a világnak, hogy nincs egy teremtett lélek, akivel megoszthatnánk a kenyerünk. Úgyhogy kenyeret már nem is veszek. Képtelenség a végére érnem, mielőtt megpenészedne. És azt sem tudom, melyik a szánalmasabb: egy főre vásárolni, vagy egyedül enni egy étteremben.

Jennifer Bethnek: Gyere el hozzánk vacsorára! Mitch mindig valami egészségeset és finomat főz. Tegnap este bundázott garnélát ettünk.

Beth Jennifernek: Ráadásul, mint említetted, izgalmas beszélgetések folynak az asztalotoknál.

Jennifer Bethnek: Bármikor szívesen látunk. Tényleg, gyere át, mondjuk, ma este.

Beth Jennifernek: Csak ha előbb elmeséled a tortillás sztorit.

Jennifer Bethnek: Nem nagy sztori. Kimentem a teakonyhába, hogy vegyek egy kis M&M’st az automatából, és a lap tulaja állt előttem a sorban. Biztos voltam benne, hogy valami konzervatív, hagyományos rágcsát vesz, talán mogyorót vagy egy Hershey’s csokiszeletet, de nem, ő salsás tortillát vett.

Beth Jennifernek: Mindez szöges ellentétben áll azzal, amit eddig a kiadói politikánkról tudni véltem.

Jennifer Bethnek: Hát ez az. Hogyan ellenezheti a melegházasságot olyasvalaki, aki salsás tortillát eszik?

Beth Jennifernek: És a pozitív diszkriminációt.

Jennifer Bethnek: És a körforgalmakat.

Beth Jennifernek: Nem hiszem el, hogy ezt csip-csup dolognak tartottad.

Jennifer Bethnek: Na és neked van valami érdekes, teakonyhás történeted? Kijárkálsz szépen az automatához akkor is, amikor nem vagy éhes?

Beth Jennifernek: Á, nem. És különben is, mióta támogatod az ilyesfajta viselkedést?

Jennifer Bethnek: Mondtam már. A cuki srácod engem is levett a lábamról. És most már nincs pasid, ő pedig az a fajta, aki megsegíti a bajba jutott nőket. Csak bátran! Csak lazán!

Beth Jennifernek: Még mindig gáznak érzem. És nem is állok készen a randizásra. Sem az újrakezdésre. Olyan lenne, mintha a férjem temetésén nyomulnék rá valakire.

Jennifer Bethnek: Chris nem volt a férjed, és senki sem halt meg.

Beth Jennifernek: Akkor is.

82. fejezet

ÉJJEL, AZ ÚJ ágyában, az új plafont bámulva Lincoln bőszen gondolkodott. Ugyanazok a gondolatok jártak a fejében újra meg újra, és hiába próbálta őket elhessegetni, olyan volt, mintha egy makacs dallamot próbálna kiverni a fejéből.

Szia, Lincoln vagyok, már láttalak a teakonyhában…

Szia, Lincoln vagyok, Doris barátja…

Szia, nem találkoztunk már? A teakonyhában? Doris barátja vagyok.

Szia, Lincoln vagyok, az informatikus…

Szia, a földszinten dolgozom, az informatikaiaknál, Lincolnnak hívnak. Figyelj, tudom, hogy ez most furcsán hangzik, de nem jönnél el velem kávézni valamikor?

Nem vacsoráznál velem?

Nem csatlakoznál Dorishoz és hozzám a teakonyhában? Anyám főz ránk.

Ne menjünk el valahova? Inni valamit? Vagy vacsorázni?

De mielőtt elindulunk, mondanom kell neked valamit.

Szerintem indulás előtt be kell vallanom neked valamit.

Vannak titkaim, Beth, olyan titkaim, amikről soha nem beszélhetek, és ezt el kell fogadnod. Ilyen vagyok, és kész.

Mi lenne, ha azt mondanám, hogy van egy titkom, egy olyan titkom, amiről soha nem faggathatsz? Mert ha faggatnál, el kéne mondanom az igazat. De ha elárulom az igazat, soha nem lehetünk boldogok együtt. Mint a Szépség és szörnyeteg-ben.

Szia, Lincoln vagyok, a földszinten dolgozom. Nincs kedved találkozni velem, elmenni valahova?

LINCOLN LAKÁSAVATÓ BULIT szervezett a hétvégére. Eve ötlete volt.

– Olyan lesz, mint az első bálod – mondta.

– Jézusom – szörnyülködött Lincoln –, csak a meghívóra rá ne írd!

Az anyjuk hozta a vacsorát – lasagnét, töltött articsókát és mézes ricottás pitét –, ezen kívül egy teljes evőeszközkészletet, világzene CD-ket és virágot. Amikor csöngettek, ragaszkodott hozzá, hogy ő nyisson ajtót.

– Úgy csinál, mintha az övé lenne a lakás – mérgelődött Eve.

Lincoln mosolygott. Ő máris nekilátott az articsókának. És Eve is.

– Nem elég, ha tudjuk, hogy nem az?

Doris volt az első vendég. Hozott magával egy nyugdíjas újságírót is, és egy tepsi brownie-t, és úgy köszöntötte Lincoln anyját, mintha régi barátnők volnának.

– Maureen! Nézzenek oda!

Chuck is megérkezett. A feleségével, akivel időközben kibékültek. Justin és Dena nem tudott eljönni, mert Las Vegasba utaztak a hétvégére. A játékostársak többsége eljött, Christine és Dave a gyerekeiket is hozták. (Meg a dobókockát is, hátha véletlenül szükség lesz rá.)

Mindenki dicsérte Lincoln lakását, és még jobban az anyja lasagnéjét. Miután Doris és Chuck távozott, tényleg nekiálltak szerepjátékozni. Az ifjabb Jake teljesen le volt nyűgözve. Maradni szeretett volna, és megtanulni a játékot. Eve elszörnyedt.

– Túl fiatal vagy hozzá, és túl kevéssé félszeg – mondta Eve.

– Veszek neki egy kockát a tizenegyedik szülinapjára – vigyorgott Lincoln.

Az anyjuk csaknem éjfélig maradt. Christine-nel együtt elmosogattak, és két órán át beszélgettek a természetes szülésről és a pasztőrözetlen tejről. Telefonszámot is cseréltek.

– Anyád milyen bölcs! – jegyezte meg később Christine. – Annyit lehet tőle tanulni.

Miközben kikísérte az utolsó vendéget, Lincoln elképzelte, milyen lenne, ha állna mellette valaki az ajtóban. Ha Beth összeszedné a poharakat a nappaliban, aztán behuppanna mellé az ágyba.

Szia, Lincoln vagyok, és már majdnem találkoztunk néhányszor a teakonyhában. Nézd, tudom, hogy ez így most egy kissé váratlan, de nem jössz el velem valamikor valahova? Beszélgethetnénk.

83. fejezet

LINCOLN HÉTFŐN ESTE, munka előtt, levágatta a haját. A fodrász lány megkérdezte, milyen fazont szeretne, ő pedig azt mondta, hogy olyat, mint a Morrissey-é. Mindig is olyan hajat szeretett volna. A lánynak fogalma sem volt, hogy az milyen.

– James Dean megvan? – kérdezte Lincoln.

– Várj, megkérdezem a főnökasszonyt! – mondta a lány.

A főnökasszony negyvenes nő volt, és élénk rózsaszín fésűt hordott magánál, aminek a nyele éles tőrhöz hasonlított.

– James Dean – mondta, miközben a fésűvel az állát paskolgatta. – Biztos, hogy nem inkább George Clooney?

Lincoln biztos volt benne.

– Megteszünk minden tőlünk telhetőt – mondta a nő.

Lincoln zavarba ejtően elégedett volt az eredménnyel. Vett egy tubus formázógélnek nevezett valamit, és jó nagy borravalót hagyott. (Kilenc dollárt.)

Munka előtt még úgy döntött, hazamegy és átöltözik. Fehér, rövid ujjú pólót vett, és próbálta nem megfeszíteni az izmait, miközben a tükörben nézegette magát. Vajon így érzik magukat a nők, amikor miniszoknyát húznak?

Amikor beért a Courierbe, egyenesen a szerkesztőségi terembe ment, Beth asztalához. Nem tudta pontosan, mit lép majd, amikor odaér. De nem is gondolkodott rajta, mert ha gondolkodott volna, sarkon fordul. Pedig most már lépnie kell valamit. Ez a legfontosabb, fontosabb mindennél e pillanatban, e mai napon, ebben az életben, ebben a megtestesülésében, ezen a hétfő délután. Mindennél fontosabb, hogy beszéljen Bethszel.

És neki kell kezdeményeznie a beszélgetést. Oda kell állnia a lány íróasztala elé, fényes nappal, egyenes háttal, felemelt fejjel és úgy, hogy a keze – úristen, mit csináljon a kezével? Ne gondolj erre! Ne gondolkozz! Most az egyszer ebben a nyüves életben, ne gondolkozz!

Lincoln odament Beth asztalához, és közben nem próbált úgy tenni, mintha valahova máshova igyekezne. Egyenesen ment. Merészen. (Nem mintha bárki is figyelt volna rá.)

Egyenesen Beth asztalához ment.

Beth nem volt ott.

Lincoln arra nem is gondolt, hogy mit csinál majd, ha Beth nem lesz ott. Tehát csak megállt. Egyenes háttal, felemelt fejjel satöbbi. Beth íróasztalára pillantott. Aztán körbenézett. Eszébe jutott a szilvesztereste, amikor legutóbb megpróbálta megszólítani, de megfutamodott. Most nem fogok megfutamodni, gondolta.

A szomszéd asztalánál ülő férfi, a névtáblája alapján Derek Hastings, éppen telefonált, de közben szemmel tartotta Lincolnt. Pár perc múlva, miután megbeszélte, mi újság a helyi állatkert pandáival, letette a telefont.

– Segíthetek? – kérdezte.

– Á, nem – felelte Lincoln. – Bethszel kell beszélnem, Beth Fremonttal.

– Nincs itt – felelte Derek.

Lincoln bólintott.

– Átadhatok neki valami üzenetet? – kérdezte Derek. – Van valami baj a gépével?

Tehát ez a férfi tudja, hogy mivel foglalkozom, és ki vagyok, gondolta Lincoln. Nem titok.

– Nincs – felelte Lincoln, és csak állt tovább a helyén. Beth helyén.

Derek gyanakodva bámulta Lincolnt, és lassan kibontott egy nyalókát. Lincoln jól viselte a gyanakvást és a bámulást, de a nyalóka már neki is sok volt.

– Majd visszajövök – mondta, legalább annyira önmagának, mint Dereknek. Nem beszélhetek vele, ha itt sincs, gondolta. Ez nem számít megfutamodásnak.

84. fejezet

Feladó: Beth Fremont

Címzett: Jennifer Scribner-Snyder

Küldés ideje: Hétfő, 2000. 03. 20. 12:22

Tárgy: Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy túl korai még randizni?

Úgy látszik, tévedtem. Randim van.

Jennifer Bethnek: A cuki srácoddal?

Beth Jennifernek: Egy cuki sráccal, de nem az én cuki srácommal. Emlékszel, amikor tavaly először írtam az Indian Hills-i moziról, és meséltem arról a helyes gyógyszerészhallgatóról, akivel interjút készítettem, és azt mondtam neki, hogy vőlegényem van?

Szóval, tegnap a búcsúgálán összeakadtam vele.

Odajött hozzám beszélgetni, és azt mondta, az interjúnk óta olvassa a filmkritikáimat, és a Titanic-ismertetőmtől hangosan nevetett. Erre én mondtam neki, hogy én meg a Titanicon nevettem hangosan. Aztán együtt nevettünk azon, hogy milyen vicces vagyok én, majd megkérdezte, kimerítené-e az összeférhetetlenség fogalmát, ha meghívna egy italra.

Mondtam neki, hogy szerintem igen, tehát én hívtam meg egy italra. Így aztán az Indian Hills legutolsó vetítésén egymás mellett néztük meg A vadnyugat hőskorát, az egyik legutolsó, Cinerama technikával készült filmet.

A vadnyugat hőskora 162 perces, majdnem háromórás, ráadásul volt még egy szünet is. Annyi filmet nézek egyedül, hogy el is felejtettem, milyen az, ha ül mellettem valaki, aki párpercenként rám néz, mint ahogy én is rá. És hogy milyen az, amikor összeér a vállunk, sutyorgunk, és áthajolgatunk egymáshoz.

Seannal – igen, még neve is van, úgyhogy nem fogom „Szexi Tüntetőnek” vagy „Kis Vörös Gyógyszerészhallgatónak” hívni – a szünet alatt is a helyünkön maradtunk, és arról beszélgettünk, mennyivel jobban kedveljük Henry Fondát, mint John Wayne-t, de a legjobban mégis Karl Maldent.

Amikor véget ért a film, végigültük a teljes stáblistát, aztán az előtérben lődörögtünk. Végül kibökte: „Gondolom, még mindig vőlegényed van.”

Erre én:

„Ha már így kérded, nincs.” (Egyesek szerint soha nem is volt.)

Iszonyú édes volt, ahogy meglepődött, mintha totál váratlanul érte volna a válasz. „Hát akkor, izé, sajnálom.”

Megráztam a fejem.

„Ne sajnáld.”

Aztán elmondta, hogy arra számított, nyomorult, gyászos hangulatban telik majd az este, ehelyett „élete legszebb első randiján” volt.

Aztán megkérdezte, hogy találkozhatnánk-e még.

Jennifer Bethnek: Erre te?

Beth Jennifernek: Igent mondtam!

De azt is mondtam neki, hogy addig nem lehet hivatalos első randink, amíg nem végzek az Indian Hills-i tudósítással. Összeférhetetlenség, meg ilyenek. Megígérte, hogy nem lesz több per, vagy demonstráció, vagy a Tervezési Tanácshoz beadvány. „Hirtelen örülök, hogy nincs több lehetőségünk – mondta. – A mozimentő akció végérvényesen és teljességgel lezárult.”

Mondtam neki, hogy az utolsó cikkem a bontásról fog szólni.

„Ott leszek!” – ígérte.

„Én is.”

Ezen nevetett, és ettől inkább kedvesnek hangzott, amit mondott, nem pedig kínos hülyeségnek. „Akkor az egy randi lesz.”

Tehát, randizni megyek.

Jennifer Bethnek: Gratulálok! Örülsz, ugye?

Beth Jennifernek: Igen, nagyon. Bár tudom, hogy korai. De egyelőre nagyon tetszik nekem ez a srác, és én is neki. (Tényleg. Látszott rajta.) Ha nemet mondok, ki tudja, mikor bukkan fel a következő kedves srác, akinek még tetszem is. Talán soha.

Ráadásul abból, amilyen kedves volt, amilyen helyes, és amennyire élveztem a társaságát, úgy tűnt, nem bűvölt el semmiféle szerelmi vuduvarázslattal, (mint pl. Chris).

Lehet, hogy ő az Anti-Chris. Gyógyszerészhallgató? Közösségi aktivista? Egy srác, akinek tengerészkék öltönye van? Ráadásul legalább tizenöt centivel alacsonyabb nála.

Jennifer Bethnek: Mondtam én neked, hogy csak lazán. Úgy látom, megfogadtad a tanácsomat. Mikor bontják le a mozit?

Beth Jennifernek: Szombaton. Annak a sok szegény betegnek muszáj parkolnia valahol.

Jennifer Bethnek: Tehát mégiscsak randiztok, még mielőtt megírnád az Indian Hills-i sztorit. Meg ne próbáld idézni! Etikai vétséget követnél el.

Beth Jennifernek: Képzeld csak el:

„Szoktál csókolózni az első randin?” – kérdezte az egyik tüntető.

„Te most hülyéskedsz?” – felelte a riporter.

85. fejezet

LINCOLN TÖRÖLTE az üzeneteket. Aztán amilyen mélyen csak tudott, leásott a WebCápa memóriájában, és nekiállt vadul csutakolni. Átverekedte magát minden memóriarétegen, hipót öntött minden információmaradványra.

Most már senki sem tudja megnézni, kiket zászlózott fel a Cápa, hányszor és miért. Lincoln a saját merevlemezét is legyalulta, törölte gyakorlatilag nem létező e-mailjeit, törölte és újratelepítette a programokat.

Aztán az íróasztalát is kiürítette – azaz a fiókot, amelyet Kristi kijelölt a számára. Nem sok minden volt benne. Rágó. Mikrózható pattogatott kukorica. Néhány CD.

Mire végzett, tíz óra is elmúlt, ilyenkor már nem hívhatja Greget. Majd holnap beszél vele. A teakonyhában találkozott Dorisszal, aki pasziánszozott, és vörös pisztáciát eszegetett.

– Hahó! – köszöntötte Lincoln.

– Hahó, kedvesem! Nahát, nézzenek oda! De jó az új frizurád! Tudod, hogy hívtuk régen az ilyet? Kacsaseggfrizurának.

Lincoln megpróbált beletúrni a hajába, hogy egy kissé lesimítsa, de az ujjai megakadtak a zselében.

– Már ettél? – kérdezte Doris, és Lincoln felé tolta a pisztáciát.

– Nem, szerintem elfelejtettem. Nézd, Doris, azért jöttem, hogy szóljak neked… azt hiszem, holnap felmondok.

– Holnap? Miért, mi történt?

– Semmi sem történt – mondta Lincoln, és magában hozzátette, hogy soha nem is fog. – Csak nagyon utálom a munkámat.

– Tényleg? – Doris meglepettnek látszott. Ezek szerint neki még soha nem panaszkodott a munkájára?

– Tényleg. Utálom. Utálom, hogy ott kell ülnöm az irodában egyedül. Utálom, hogy egész éjjel fenn kell lennem. Még ezt az újságot sem szeretem. Nem értek egyet a vezércikkekkel, és egyetlen képregény sem tetszik.

– Nem tetszik a Blondie? – kérdezte Doris. – És a Fox Trot sem?

– A Fox Trot még elmegy.

– Tényleg felmondasz?

– Tényleg.

– Hát… jó neked. Nincs értelme maradni valahol, ahol nem szeretsz lenni. Jó neked. Nekem pedig az a jó, hogy eddig itt voltál. Van már másik munkád?

– Még nincs. Majd találok. Van elég megtakarított pénzem, nem muszáj azonnal találnom egyet.

– Akkor ünnepeljünk! – javasolta Doris.

– Ünnepeljünk?

– Persze! Rendezzünk egy búcsúbulit!

– Mikor?

– Most azonnal. Rendelünk pizzát, és kártyázunk, amíg le nem jár a munkaidőd.

Lincolnban eddig fel sem merült, hogy kedve volna ünnepelni, pedig kiderült, hogy van. Ha vége, hát legyen vége, gondolta. Pizzát rendeltek a Pizza Hutból, egy-egy közepes, serpenyős húsimádót. Amikor elérkezett az idő, hogy hazamenjenek, Doris kissé elérzékenyült.

– Jó gyerek vagy – mondta –, és jó barát.

– Találkozunk még – mondta Lincoln. – Elviszlek vacsorázni, ha nyugdíjba mész.

Lincoln visszafelé megállt Chuck asztalánál.

– Most nem tudok beszélni – mondta Chuck. – Szorít a határidő.

– Csak azt akartam mondani, hogy felmondok.

– Micsoda? Nem mondhatsz fel.

– Utálok itt dolgozni.

– Mindannyian utálunk itt dolgozni. De ez még nem jelenti azt, hogy felmondunk. Csak a felmondósok mondanak fel.

– Akkor is felmondok.

– Akkor ez, gondolom, a búcsú – mondta Chuck.

– Nem búcsúzom. Golfozni attól még járhatunk.

– Badarság. Nappali munkád lesz. Elfeledkezel rólunk. Itt meg nem lesz senki, aki segítene a matekban.

– Ebben igazad van – adta meg magát Lincoln.

– Te szemét!

– Nem mondd el senkinek holnapig!

– Szemét dezertőr!

Mire visszaért az asztalához, eldöntötte, hogy nem jön be másnap személyesen felmondani. Nem jön többet. Nem akarja látni Betht. Nem akarja még egyszer kinyitni a Cápa mappáját, miután már vagy négyezerszer megfogadta, hogy többé soha.

Elővette az írótömböt, és írt két üzenetet. Az elsőt Gregnek. Azonnali felmondás és bocsánatkérés.

Belecsúsztatta egy borítékba, és odabiggyesztette Greg billentyűzetére, hogy ez legyen az első, amit reggel megtalál.

A másik levél fölött hosszabban elidőzött. Ezt nem volt muszáj megírnia. Sőt valószínűleg nem is lett volna szabad. De ma éjjel (vagyis inkább már ma reggel) már szabad emberként akart távozni az újságtól, olyan tiszta lelkiismerettel, amennyire csak lehetett anélkül, hogy nyilvánosan keresztre kellett volna feszítenie magát.

„Beth” – írta, aztán újrakezdte. Mivel nem voltak beszélő viszonyban, nem szólíthatta a keresztnevén.

Szia!

Még nem találkoztunk, de én vagyok az a srác, aki a cég informatikai szabályzatának betartatásáért felel. A te e-mailjeid fennakadnak a rendszeren. Sokszor. Küldenem kellett volna figyelmeztetést, mint mindenki másnak, de nem tettem, mert ahogy olvastam a leveleidet, valahogy megkedveltelek. Nem akartam elárulni neked, hogy megszeged a szabályokat, mert nem akartam, hogy ne halljak többet rólad és a barátnődről, Jenniferről.

Megbocsáthatatlan módon hatoltam be a magánszférátokba, amit teljes szívemből sajnálok.

Nem hibáztatlak, ha panaszt teszel ellenem, amúgy is felmondok. Soha nem lett volna szabad elvállalnom ezt a munkát, és nem szeretem azt az embert, akivé tett.

Azért írok neked, mert bocsánatkéréssel tartozom – még ha gyáva módon, névtelenül teszem is –, és mert figyelmeztetni szeretnélek, hogy ne használd a céges gépet személyes levelezésre.

Az egészet nagyon sajnálom.

Lincoln félbehajtotta az üzenetet, és leragasztotta a borítékot, még mielőtt meggondolhatta volna magát, vagy elkezdhette volna átírni. Bethnek nem kell tudnia, hogy szerelmes belé. Semmi értelme még bizarrabb levelet küldeni, mint amilyet muszáj.

Bizonyítékot adott Beth kezébe, írásos bizonyítékot arról, hogy elolvasta a leveleit, de fogalma sem volt róla, milyen következményei lehetnek. Greg nem rúghatja ki, ha akarja sem. És különben sem akarná. Hiszen épp az volt a feladata, hogy e-maileket olvasson. Greg szabad kezet adott neki, bármit elolvashatott, amit akart, még a felzászlózatlan üzeneteket is. Az ő helyében Greg valószínűleg még gátlástalanabb lett volna.

Lincoln vallani akart. Bocsánatot akart kérni. És azt akarta, hogy ne legyen visszaút.

A szerkesztőségi terem sötét volt, amikor odaért. Villanyt gyújtott, és odament Beth asztalához. Otthagyta a borítékot a billentyűzeten, oda is ragasztotta, nehogy valaki lelökje. Aztán távozott.

Ha vége, hát legyen vége.

86. fejezet

LINCOLN MÁSNAP reggel 7:45-kor telefoncsörgésre ébredt. Greg volt az. Oltári dühös volt, de mindenképpen rá akarta venni, hogy gondolja meg magát.

– Nem fogom meggondolni magam – mondta Lincoln, és még a szemét sem nyitotta ki.

Greg több pénzt ígért neki, sokkal több pénzt. Lincoln most már sajnálta, hogy nem próbált meg hónapokkal azelőtt felmondani, hogy végképp elege lett.

– Még a két hét felmondási időt sem töltöd ki – mondta Greg.

– Nagy szemétség tőlem, őszintén sajnálom – felelte Lincoln.

– Adj két hetet!

– Nem lehet – mondta Lincoln –, ne haragudj.

– Találtál másik munkát?

– Még nem.

Greg pár percig még kiabált vele, aztán elnézést kért, és azt mondta, bármikor kérhet tőle ajánlólevelet, ha szüksége van rá.

– Mit írsz majd benne, miben vagyok jó? – kérdezte Lincoln. – Az üldögélésben?

– Egyáltalán nem csak üldögéltél. Hányszor kell ezt elmondanom neked? Te tartottad életben a tüzet. Kell valaki, aki mindig ott van, hogy felvegye a telefont, és megkérdezze: „Miben segíthetek?”

– Biztos vagyok benne, hogy találsz majd valakit, aki képes lesz ellátni ezt a feladatot.

– Csak ne légy olyan biztos benne! – sóhajtott Greg. – Általában degeneráltak jelentkeznek éjszakai munkára.

Lincoln közben azon merengett, hogy vajon Beth is elolvasta-e már az üzenetét. Valószínűleg még nem. És hogy vajon panaszt tesz-e majd ellene. Ennek veszélyét nem érezte elég fenyegetőnek ahhoz, hogy aggódjon miatta. Inkább amiatt aggódott, hogy talán megijesztette Betht; nem állt szándékában megijeszteni. Talán jobban át kellett volna gondolnia az egészet.

SZOMBAT REGGEL LINCOLN a 84. utca és a West Dodge Road sarkára hajtott, hogy megnézze, hogyan rombolják le az Indian Hills mozit. Már előző nap kipakolták, csak a mozivászon és maga az épület maradt. Jókora tömeg gyűlt össze a parkolóban, de Lincoln nem ment olyan közel, hogy az arcokat is lássa. Az utca túloldalán lévő fánkozó parkolójából figyelte az eseményeket. Nagyjából egy óra elteltével bement a fánkozóba, és vett két csörögefánkot, egy doboz tejet és egy újságot. Kikereste az apró- hirdetés rovatot, az újság többi lapját kidobta, majd leült.

Elővett egy régi spirálfüzetet, és kinyitotta a közepén, a listájánál, és a hirdetések margójára kimásolta a következő négy pontot:

„19. Lefagyott számítógépek újraindítása/ Összegubancolódott nyakláncok kigubancolása.”

„23. Segítőkész.”

„5. Nem aggódik, amikor tényleg nem is kell aggódni.”

És végül: „36. JÓ.”

Rengeteg informatikai állást hirdettek. Lincoln kihúzta közülük a bizonytalannak vagy furcsának tűnőket, és amelyekben az állt, hogy „Kiváló kommunikációs készség.”

Az egyiket bekarikázta. „Gyakorlattal rendelkező informatikus szakembert keresünk. St. James Egyetem, Ápolástan Tanszék. Teljes munkaidő. Betanítás + juttatások.”

87. fejezet

EVE SOKAT UGRATTA, amiért nem elég, hogy az egyetemen dolgozik, még az előadásokra is bejár.

– Mintha nagy kerülővel visszamentél volna az egyetemre – mondta az első szemeszter végén. – Miért vonzódsz úgy az iskolákhoz? A dohos előadók szaga vonz?

Talán igen. A dohos előadók. A nyikorgó könyvtári székek.

A zöld pázsit.

Lincoln saját asztalt kapott az Ápolástani Tanszék dékáni irodájában. Ő volt az egyetlen férfi az adminisztrációban dolgozók között, és az egyetlen negyvenöt év alatti. Lincoln informatikai tudása lenyűgözte a hivatalban dolgozó nőket. Úgy bántak vele, mint egy Gandalffal. Volt íróasztala, de nem kellett ott ülnie. Bejárhatott az órákra, mindenben szabad kezet kapott.

Ő felelt az internetbiztonságért, de ez nagyjából csak annyit jelentett, hogy frissítenie kellett a vírusirtó programokat, és figyelmeztetnie kellett az embereket, hogy ne nyissanak meg gyanúsnak tűnő mellékleteket. Az IT-főnök tájékoztatta, hogy az Ápolástani Tanszéken még soha nem volt pornográfiával kapcsolatos ügy, és hogy a pornón és a szerencsejátékon kívül minden online tevékenység engedélyezett.

– Ellenőrzitek az e-maileket? – kérdezte Lincoln.

– Viccelsz? – kérdezte a felettese. – A tanszéki bizottság hülyét kapna.

LINCOLN MÉG MINDIG sokat gondolt Bethre. Sőt eleinte folyton rá gondolt.

Előfizetett a Courierre, hogy reggelinél, aztán ebédnél még egyszer, elolvashassa a lány filmkritikáit. Megpróbálta az írásaiból kiolvasni, mi lehet vele. Vajon boldog? Túl keményen lehúzza a romantikus vígjátékokat? Vagy túl elnéző velük szemben?

A filmkritikák életben tartották Beth olykor kínzó emlékét. Mint egy őrláng. Időnként fájt olvasni őket, különösen, ha a lány kivételesen vicces vagy bölcs volt, vagy ha a sorok között ráismert valamire, amit csak ő tudott róla. De a fájdalom is múlóban volt. Az idő minden sebet begyógyít. Ha hagyjuk.

Az őszi szemeszter elején Lincolnnak megtetszett a középkori irodalom tanára, egy sziporkázóan intelligens, harmincas nő. Gömbölyű csípője volt, merész frufruja, és túláradó lelkesedéssel beszélt a Beowulfról. Lincoln dolgozataiban élénkzöld tollal húzott alá egyes sorokat, és olyan megjegyzéseket írt a margóra, mint „Pontosan!”, vagy „Hát nem különös?” Lincoln arra gondolt, a szemeszter végén elhívja valahova. Vagy feliratkozik hozzá a következő szemeszterre.

Az egyik nő az irodában mindenáron össze akarta hozni a lányával, Neveennel, aki reklámszövegeket írt, és biocigarettát szívott. Néhányszor találkoztak is, és Lincolnnak tetszett annyira, hogy elhívja Justin és Dena esküvőjére.

Az esküvőt egy hatalmas katolikus templomban tartották a külvárosban. (Ki hitte volna, hogy Justin katolikus? Ráadásul annyira, hogy még Denát is megtérítette. „Nem fognak a gyerekeim unitárius hitben nevelkedni – mondta Lincolnnak az esküvői elővacsorán. – Azok a seggfejek még Jézusban is alig hisznek.”)

A fogadást egy kellemes szállodában tartották a közelben. Lengyel büfé volt, és a vacsora alatt vonósnégyes játszott. Lincoln idegesen várta a Sacajaweát, úgyhogy a kelleténél jóval több pirogot fogyasztott.

Az együttes a menyasszonytánc után lépett színpadra. Amíg beálltak, Justin szót kért, és figyelmeztette az idősebb nagynéniket és nagybácsikat, hogy jobban teszik, ha megrohanják a bárt vagy hazamenekülnek, „mert itt most fergeteges buli lesz”.

Lincoln arra számított, hogy majd rossz érzés lesz megpillantani Christ, de nem volt az. Chris még mindig kivételesen jóképű volt. Dena tinédzser unokahúgai a színpad elé sereglettek, és áhítattal figyelték. Az együttessel egy egyetemista korú lány is jött.

Hosszú, szőke haja volt, és ragyogó bőre, és a számok között sört és vizet nyújtott Chrisnek.

Nem volt rossz érzés. Még akkor sem, amikor Chris felismerte, és intett neki. Most már – Lincoln szemében legalábbis – Chris is csak egy olyan srác volt, aki nem járt Bethszel.

Nehéz olyan zenére táncolni, ami Radioheadbe oltott Led Zeppelinnek hangzik, de Justin és Dena barátainak többsége eleget ivott ahhoz, hogy legalább megpróbálja. Köztük Neveen is. Lincoln nem volt részeg, de neki is kedve támadt ugrálni és kiabálni és hangosan énekelni. Segített elkapni a színpadról leugráló zenészeket. Szédülésig pörgette Neveent. Szégyentelen ördögszarvakat mutatott a levegőbe.

88. fejezet

HIDEG OKTÓBER VOLT. Ilyenkor a gyerekeknek dzsekit kell húzniuk a Halloween-jelmez fölé, és minden ajtóban megkérdezik tőlük, minek öltöztek be.

Október! – gondolta Lincoln. Hurrá! Juhéj!

Megállt egy pillanatra a nyitott hálószobaablak mellett, és emlékezett. Boldog októbert!

Talán azt szerette ebben lakásban a legjobban, hogy sétatávra volt egy mozitól. A Dundee nevű, régi művészmozitól, ami alig egy mérföldre esett tőle. Ez volt az egyetlen hely Lincoln tudomása szerint, ahol Royal Crown kólát csapoltak. Szinte minden hétvégén elment. Legtöbbször azzal sem nagyon törődött, hogy mit adnak.

Este magára kapta olajzöld nadrágját, hozzá vastag garbót és a farmerdzsekit vett. Ellenőrizte a haját az új előszobatükörben. Még mindig a Morrisey-frizurát viselte, bár Eve szerint inkább úgy nézett ki, mint Luke Perry.

– Muszáj ezt? – kérdezte. – Nem vagy így is elég hórihorgas?

– Muszájnak nem muszáj, csak tetszik – felelte Lincoln.

Eve meghívta estére magukhoz, de Lincoln kimentette magát. Tervben volt, hogy később találkozik a szerkesztőkkel valami bárban, ahol paradicsomos sört is lehet kapni. Talán elmegy… Talán.

Este fél hét volt, de már sötét. Lincoln örült a sötétnek. És a hidegnek is.

Útban a mozi felé vacsorázó családokat látott a nagy házakban. Ezen a környéken sosem húzták el a függönyt a kirakat méretű ablakokon.

– Tudod, hogy miért vannak akkora ablakok azoknak a régi házaknak az utcafrontján? – kérdezte egyszer az anyja. – Mert régen, ha valaki meghalt a családban, a házban tartották a virrasztást. Akkora ablak kellett, amin befért a koporsó.

Lincoln úgy döntött, inkább továbbra is azt hiszi, azért kellenek akkora ablakok, hogy a lakók eldicsekedhessenek a karácsonyfájukkal.

Amikor odaért a mozihoz, az egyik alkalmazott épp kicserélte a Táncos a sötétben feliratát a Billy Elliotéra.

Lincoln bebújt a mozi szűk kis előterébe, és vett magának jegyet, Royal Crown kólát és egy doboz vajas popcornt. A moziterem majdnem üres volt, úgyhogy leült az első sorok egyikébe. Egy piros bársonyszékre. Most, hogy az Indian Hillst bezárták, talán ez maradt az egyetlen hely, ahol nem dönthető műanyag székek, vagy állítható karfájú, szerelmes pároknak szánt dupla fotelek vannak. A mozivászon előtt még mindig megvolt a függöny, amit csak az előzetesek kezdetekor húztak el. Lincoln régebben ezt fölöslegesnek találta, most viszont már nagyon szerette.

Miközben várt, valaki hátul kiborított egy csomag cukorkát, M&M’s vagy valami franciadrazsé-szerűség lehetett, vagy valami más kemény cukor, ami hangosan pattogva gurult le a lejtős betonpadlón. Lincoln gyanútlanul hátrafordult. Pár sorral mögötte és pár székkel arrébb egy lány ült.

Sötét haj. Szív alakú arc. Szeplős.

Csinos.

Beth.

Lincoln elkapta a tekintetét, amint felismerte. De addigra már Beth is felismerte őt. Egyenesen rámeredt. A tekintetében…

Meglepetés. Csak meglepetés.

Amennyit gondolt rá az elmúlt hónapokban, igazán sejthette volna, hogy előbb-utóbb majd összefutnak. Hiszen nem Tokióban vagy Bombayben laktak, vagy más olyan helyen, ahol el lehet veszíteni valakit. Ez egy kis város. Kis város aránylag kevés hellyel, ahová menni lehet, különösen, ha az ember filmkritikus. Lincoln eddig úgy gondolt a Dundee-ra, mint a saját külön bejáratú mozijára, és most tessék, kiderült, hogy gyakorlatilag végig Beth íróasztalánál ólálkodott.

Most menjen el? Beth nyilván ezt szeretné. Különösen, ha mostanra összeállt benne a kép. Ez volt a másik, amibe Lincoln nem akart belegondolni. Hogy vajon Beth még mindig úgy gondol-e rá, mint az ő cuki srácára, vagy úgy, mint arra a perverzre, aki elolvasta a leveleit.

Mennie kell. Most rögtön. De mégsem. Inkább, majd ha sötét lesz. Nem bírt volna még egyszer a lány szemébe nézni.

Előredőlt a széken, egyik kezével eltakarta az arcát, és azt kívánta, bárcsak máris sötét lenne. Pár fájdalmas perc után sötét is lett. A vetítő nyikorogva életre kelt, az ősrégi függöny kettévált, Lincoln pedig nekiállt belebújni a farmerdzsekijébe.

Épp akkor, amikor Beth leült mellé.

Lincoln megdermedt, egyik karja a dzseki ujjában. Se megszólalni, se megmozdulni nem tudott. Csak az autonóm idegrendszere dolgozott gőzerővel.

Nem mehet el, úgy nem, hogy Beth itt ül mellette – de miért ül itt mellette? –, és ránézni nem mert a lányra. Lassan hátradőlt a széken, vigyázva, nehogy hozzáérjen Bethhez. Csak ült és várt.

Beth azonban nem szólalt meg.

És még mindig nem. És nem mozdult. És még mindig nem.

A filmajánlók alatt sem, a nyitó stáblista alatt sem.

Végül Lincoln nem bírta tovább, és Bethre pillantott. A lány úgy meredt a vetítővászonra, mintha magától a Szentlélektől várna utasításra. A szeme tágra nyitva, kezében golyóstoll. A filmben valami T. Rex-szám ment. A Cosmic Dancer.

Lincoln visszanézett a vászonra. Türelem, intette önmagát, meg kell várni, amíg a lány tesz vagy mond valamit. A várakozás azonban fojtogató volt. Vagy talán az volt fojtogató, hogy olyan közel ült Bethhez. A vágy, hogy újra ránézzen. Ezúttal rendesen.

Aztán egyszer csak azon kapta magát, hogy megszólal, és azt mondja, amit más nőknek már annyiszor mondott, ám amit Bethnek szükséges is volt mondania.

– Sajnálom – suttogta oldalra pillantva.

– Semmi baj – felelte Beth.

A lány egyenesen ránézett, határozottan, eltökélten. Csukott szájjal. Biztosan tudja, gondolta Lincoln, és majd elsüllyedt szégyenében. Biztosan tudja, hogy ő az a perverz. Talán még kiabálni is fog vele. Vagy pofon vágja. Felmérte a kettejük közötti távolságot. Harminc-harmincöt centi. Most először látta a lány fülét közelről. Tökéletes füle volt.

Beth Lincoln arcához emelte a jobb kezét, amiben még mindig ott volt a toll. Az állához.

Lincoln lehunyta a szemét. Valahogy úgy érezte, így kell tennie, bármi következzen is. Lehunyta a szemét, és érezte, hogy a lány ujjai az arcához érnek, aztán a homlokához, a szeméhez. Lincoln levegőt vett: tinta- és szappanillat.

– Azt hiszem – suttogta Beth furcsa, reszkető hangon, közvetlen közelről –, hogy nagyon buta lány vagyok.

Lincoln megrázta a fejét. Alig észrevehetően. Úgy, hogy csak annak tűnhetett fel, aki az arcán, a nyakán tartotta a kezét.

– De igen – mondta Beth, még közelebbről. Lincoln nem mozdult, nem nyitotta ki a szemét. Nehogy a lány abbahagyja.

Beth megpuszilta Lincoln arcát, Lincoln pedig Beth tenyerébe hajtotta a homlokát. Beth megpuszilta a másik arcát is. Aztán az állát. Az alsó ajka alatti kis mélyedést.

– Buta lány! – suttogta Beth Lincoln ajkához hajolva, hitetlenkedő hangon. – Mit képzeltél?

Lincoln végre rátalált a hangjára.

– Tökéletes lány! – mondta olyan halkan, hogy csak az hallhatta, aki a haját cirógatta, és ajkával az ajkához hajolt. – Gyönyörű lány. – Lincoln rátalált Beth ajkára. – Tökéletes. – Megcsókolta. – Varázslatos. – Újra megcsókolta. – Egyetlen lány.

Vannak pillanatok, amikor az ember el sem meri hinni, hogy valami csodálatos dolog történik vele. És vannak olyan pillanatok is, amikor teljes bizonyossággal tudja, hogy valami csodálatos dolog történik vele. Lincoln úgy érezte, mintha a fejét robbanós cukorkával teli dézsába nyomta volna, és ráengedte volna a vizet.

Lerázta a dzsekijét a földre, és átölelte Betht.

Beth, csak erre tudott gondolni. Az álma beteljesült.

NEM HALLOTTA, mikor ért véget a film. Két órán keresztül csak a szíve dübörgését és a csókjaik hangját hallotta. Aztán amikor hirtelen kigyulladt a fény, Beth összerezzent. Riadtan elhúzódott Lincolntól, és felegyenesedett a széken. Lincoln úgy érezte magát, mint amikor hirtelen ki kell ugrania a jó meleg ágyból egy zimankós reggelen. Bethhez hajolt, nem akarta még elengedni. Félt, hogy valami szörnyűség történik, éjfélt üt az óra, és a jelenés köddé válik.

– Meg kell írnom a cikket – mondta Beth. Megtapogatta az ajkát, a haját, kibomló copfját. – Mennem kell… muszáj… – Az üres filmvászonra meredt, mintha lehetne még ott valami, amit felhasználhat. A függöny összezárult.

Leguggolt, keresett valamit.

– A szemüvegem – mondta. – Volt rajtam szemüveg?

A szemüveg ott volt a fején, hátracsúszva a hajába. Lincoln óvatosan kiszabadította.

– Köszönöm – mondta Beth.

Lincoln segített neki felállni, és magához vonta, ám Beth kibontakozott az öleléséből, és sietve elindult kifelé.

– Soha nem csináltam még ilyesmit – mondta nem Lincolnra, hanem a vászonra meredve. – Te láttál valamit a filmből? Táncoltak benne, ugye? Biztos, hogy táncoltak benne. – Körülnézett, mintha attól tartana, hogy valaki meghallotta. Újra megtapogatta az ajkát, nyitott tenyérrel, négy ujjal, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy megvan még.

Aztán, szinte futva, elindult a kijárat felé – először hátrált, hogy még egy pillantást vessen Lincolnra, aztán sarkon fordult, és már ott sem volt.

LINCOLN NEM EMLÉKEZETT RÁ, hogyan ért haza, de amikor hazaért, nem volt kedve bemenni a lakásba. Nem akarta megtörni a varázst. Leült a lépcsőre, és újraélte az elmúlt két órát. Igen, ott volt, Bethszel, megtörtént!

„Mit képzeltél?” – kérdezte Beth önmagától.

Tényleg, mit képzelt? Még csak nem is ismerte Lincolnt. Nem mintha Lincoln ismerte volna őt. De ő legalább tudta, miért akarja megcsókolni Betht. Mert gyönyörű. És ami még fontosabb, kedves. És ami még ennél is fontosabb, okos és vicces. Pont úgy okos és vicces, ahogy kell. Mert el tudja képzelni, hogy mellette még egy hosszú utazás sem lenne unalmas. Ha valami újat és érdekeset látott, vagy újat és vicceset, mindig eszébe jutott, hogy vajon Beth mit szólna hozzá, hány csillagot adna rá, és miért.

Lincoln tudta, hogy miért szerette volna megcsókolni ezt a lányt. És miért szeretné még most is. Még mindig érezte az ajkán, az ölében. Tele volt vele a feje – mintha köddel, zümmögő mézzel lenne tele. Ilyen volt régen is, amikor Sammel csókolózott? (Nem emlékezett rá, és nem is akart.) Ha ilyen volt, akkor nem is olyan hosszú az a kilenc év, ami ahhoz kellett, hogy túljusson rajta.

Amíg a Couriernél dolgozott, és Beth levelezését olvasta, és rá gondolt, el sem tudta képzelni, hogy az események efféle fordulatot vehetnek, hogy olyan ösvény nyílhat a tér-idő kontinuumban, amely végül ide vezet.

Igen. Beth. Megtörtént.

És talán… talán még nincs is vége.

Lincoln nagy nehezen feltápászkodott, és megnézte, a zsebében van-e a kocsikulcs. Mennyi ideje váltak el? Fél órája? Háromnegyed? Beth még biztosan bent van a munkahelyén. És már nem kell tartania a három lépés távolságot. Nem kell reménytelenül vágyakoznia utána, gyötrődnie a lelkiismeret-furdalástól. Nem kell tiszteletben tartania semmit. Vagy talán az változott meg, amit tiszteletben kell tartania abban a pillanatban, hogy Beth odaült mellé. Minden megváltozott.

Lincoln a Courier épülete mögött, a raktár bejáratánál parkolt le. Már vagy fél tucat teherautó állt ott, várva, hogy az alkalmazottak telepakolják őket a másnapi újsággal. Lincoln besietett a garázsajtón, megkerülte a beengedő kaput – az ügyeletes portás felismerte, és tovább engedte –, aztán felrohant a lépcsőn a szerkesztőségbe. Mintha az életéért futott volna, mintha őt sürgette volna a határidő. Mintha attól tartana, hogy ha megáll, örökre foglya marad régi önmagának.

Chuck felpillantott, amikor Lincoln elsietett a szerkesztőség mellett. Lincoln biccentett, és rohant tovább. Meglátta Beth asztalát. Sehol senki. A szerkesztőség hátsó részében, a kultúrarészlegen sötét volt, de Lincoln csak ment tovább, és próbált nem gondolni arra, hányszor tette meg ezt az utat úgy, hogy tudta, Beth már hazament.

Most ott volt. Telefonált. Ott ült a sötétben, a monitor fénye gyertyalángként világította meg az arcát.

– Nem, tudom – mondta a telefonba. Le volt engedve a haja, nem volt rajta szemüveg. Még mindig úgy festett, mint aki nincs egészen magánál, mint aki órákon át csókolózott. – Tudom – mondta a homlokát dörzsölve. – Ígérem, soha többé…

Lincoln megállt a szomszédos asztalnál, és próbált nem úgy fújtatni, mint egy ló. Beth felpillantott, és amikor észrevette, nem tudta folytatni a mondatot.

Lincoln nem tudta, mitévő legyen, úgyhogy csak állt ott mosolyogva, reménykedve, az ajkát harapdálva.

– Köszönöm – mondta a telefonba Beth. – Tudom. Köszönöm… Rendben. – Letette a telefont, és Lincolnra meredt.

– Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte.

– Elmehetek – felelte Lincoln, és hátrált egy lépést.

– Ne! – mondta Beth, és felállt. – Ne! Csak…

– Gondoltam, beszélgethetnénk – mondta Lincoln.

– Rendben – felelte Beth.

– Rendben – bólintott Lincoln.

Mindössze fél méter és egy kis térelválasztó volt közöttük.

– Vagy talán mégse – mondta Beth összefont karral.

– Tessék?

– Attól félek, ha beszélünk róla, az szörnyen elronthat mindent. De ha folytatjuk így, talán megmaradhat az az érzés, hogy egész szörnyen jó ez az egész.

– Mint most? – kérdezte Lincoln.

– Igen – vágta rá Beth túl gyorsan. – Sötét mozikban találkozgathatnánk… és ha valami mondandóm lesz, megírom valaki másnak e-mailben.

Lincoln hátrahőkölt, mintha megütötték volna.

Beth elfintorodott, lehunyta a szemét.

– Ne haragudj! – mondta. – Ne haragudj! Figyelmeztettelek. Szóban nem vagyok túl jó. Írni jobban tudok.

Tudja, gondolta Lincoln. Hogy én vagyok az a perverz. Nem pedig a cuki srác. Tudja… Mégis mellém ült.

– Végeztél? – kérdezte.

– Önmagam lejáratásával? Valószínűleg nem.

– A filmkritikával.

– Ahogy vesszük.

– Akkor gyere velem!

Lincoln a kezét nyújtotta, és úgy érezte, csatát nyert, amikor egy újabb kábult pillanat után, Beth elfogadta a felé nyújtott kezet. Elindultak kifelé a szerkesztőségből, és Lincoln azt kívánta, bárcsak tudná, hova vigye a lányt. Miért nincs itt valami vadregényes, eldugott kis udvar? Vagy egy erkély? Vagy egy fülke a sarokban?

A teakonyhában kötöttek ki.

– Várj! – mondta Beth, miközben Lincoln kinyitotta az ajtót. A helyiség üres volt. Az asztalok sehol. Az automaták még ott sorakoztak, még világítottak és zümmögtek, de üresek voltak.

– Bezárták – mondta Beth csöndesen. – Új van a földszinten. Itt is iroda lesz, azt hiszem, a webes alkalmazottaknak.

Beth idegesen végignézett a folyosón, és elengedte Lincoln kezét.

– Tökéletes – mondta Lincoln. Belépett a teakonyhába, és kitárta Beth előtt az ajtót. Beth meglepetten pillantott rá, de követte. Az ajtó becsapódott mögöttük, és Lincoln várt egy pillanatig, hogy hozzászokjon a szeme a Pepsi-automata fényéhez. A kávégép melletti falnál volt egy üres kis rész. Lincoln előrement, Beth pedig – csodák csodája – követte, és egymással szemben leültek a földre.

Lincoln szerette volna megérinteni a lányt, újra kézen fogni, de Beth a térdére húzta a szoknyáját, és az ölébe rejtette a kezét. Lincoln eddig észre sem vette, mi van rajta. Térdig érő farmerszoknya, rózsaszín kardigán, harangvirágkék harisnya és magas szárú, kék bőrcsizma. Mint egy szép naplemente, gondolta Lincoln.

– Akkor most beszélgetünk? – kérdezte Beth.

– Azt hiszem – felelte Lincoln.

Beth a kezét bámulta.

– Nem jut eszembe semmi, amit mondhatnék neked, és amit még nem tudsz.

– Ne mondd ezt! – kérte Lincoln. – Nem így van.

– Valóban nem? – Beth dühösnek látszott.

– Sajnálom – mondta Lincoln.

– Ne sajnáld! – mondta Beth elcsukló hangon. – Kérlek! Egyáltalán nem szeretném, hogy sajnáld. Egyáltalán nem.

– Nem?

– Nem.

– Mit szeretnél, mit mondjak?

– Valami olyasmit, nem tudom, valamit, ami megmagyarázza, hogy miért vagyok itt veled. – Beth olyan gyorsan beszélt, olyan remegő hangon, hogy Lincoln azt hitte, mindjárt sírva fakad. – Szerintem Jennifer már a szülőszobán lesz, mire ezt elmondom neki. Szerinte fel kéne jelentenünk téged. Csak azt nem tudom, miért. És kinek? Azzal vádol, hogy bedőltem a hatalmas vonzerődnek… a vonzó hatalmasságodnak…

– Jennifer terhes? – kérdezte Lincoln, és váratlanul elmosolyodott.

Beth megtörölte a szemét a kardigánja ujjával, és felnézett.

– Aha.

– Ez nagyszerű! – mondta Lincoln őszintén. – Tényleg nagyszerű.

– Aha – mondta Beth még mindig Lincolnra meredve, aztán a kezébe temette az arcát. – Úristen, annyira furcsa ez az egész!

– Sajnálom – mondta Lincoln.

– Hagyd abba!

– Jól van, bocs, nézd, az segítene, ha azt mondanám, hogy soha nem akartam elolvasni az üzeneteidet? Vagy Jenniferét vagy bárki másét? Megnéztem a filtert, és ti állandóan zászlót kaptatok, mert megszegtétek a szabályokat, és csakis a zászlós üzeneteiteket olvastam el, és csak a tiéteket. Lehet, hogy így még szörnyűbb, de másokéit el sem olvastam. Senki másnak az asztalán nem kellett üzenetet hagynom, amikor felmondtam.

– Az enyémen miért kellett? Esküszöm, az a leghátborzongatóbb az egészben.

– Szerettem volna bocsánatot kérni – felelte Lincoln, és igyekezett állni Beth tekintetét.

– De miért akartál bocsánatot kérni? Mit számított ez neked?

– Te számítottál – felelte Lincoln. – Előtted akartam tisztázni magam.

– Névtelenül?

Lincoln nem akart újra bocsánatot kérni, tehát nem mondott semmit.

– Folyton rád gondoltam – mondta Beth. – Azon tűnődtem, mi volna, ha mindez egy filmben vagy egy regényben történt volna. Mondjuk, egy Jane Austen-könyvben nem lenne annyira rossz. Te elfognád a leveleimet, én pedig folyton leskelődnék utánad a sövény fölött…  A számítógép mindent elront.

– Én rontottam el mindent – mondta Lincoln. – Nem kellett volna megírnom azt az üzenetet. Csak tetéztem a bajt. Sajnálom, hogy felbosszantott.

– És itt a bökkenő… – mondta Beth. – Még abban sem vagyok biztos, hogy felbosszantott. Talán eleinte, amikor belegondoltam, hogy valami idegen fickó olvasgatta az e-mailjeimet. De nem kellett sok, hogy rájöjjek, te voltál. Többé nem láttalak az épületben. Aztán megkérdeztem Derektől – tudod, Derektől, aki mellettem ül –, hogy mi történt azzal a magas, barna hajú sráccal, aki mindig Dorisszal vacsorázott. „Ja, az informatikus sráccal? Felmondott” – tájékoztatott. És akkor összeállt a kép. Hogy te voltál.

Beth abbahagyta a sírást, és nekidőlt a falnak. A szoknyája folyton felcsúszott kék harisnyás térdén. Lincoln szeretett volna az ölébe dőlni. Csak ültek egymással szemben, a falnak támaszkodva, és Beth letette a kezét a földre, úgy, hogy az ujjaik hegye majdnem összeért.

– És mi történne most egy mozifilmben? – kérdezte Beth a kezükre pillantva, valamelyest megenyhülve. – Hogyan oldaná fel Meg Ryan és Tom Hanks a helyzet furcsaságát?

– A Szerelem hullámhosszánra gondolsz? – kérdezte Lincoln.

– Mondjuk – felelte Beth. – Vagy A szerelem hálójábanra. Először is, ezt a beszélgetést nem a kamera előtt folytatnánk le. Túl zűrös.

– Ha egy Meg Ryan és Tom Hanks filmben volnánk – mondta Lincoln –, egyszerűen megcsókolnálak, valószínűleg a mondat közepén. Attól minden megoldódna.

Beth elmosolyodott. Lincoln talán még nem is látta így mosolyogni. Ilyen szívből jövően.

– Mindezt Louis Armstrong zenéjére csinálnák – mondta Beth.

– De én nem foglak megcsókolni – mondta Lincoln, bár úgy kellett kipréselnie magából a szavakat.

– Nem fogsz?

– Nem. Mert igazad van. Magyarázat kell. Erre az egészre. Azt szeretném, hogy ha később majd visszanézel erre az estére, úgy érezd, hogy hát persze, két ember így is rátalálhat egymásra.

– Aha – mondta Beth. – Akkor Harry és Sally.

Ha még jobban elmosolyodik, belehalok, gondolta Lincoln.

– Joe és a vulkán – mondta.

– Jerry Maguire – mondta Beth.

– A Birodalom visszavág.

Beth nevetett. A nevetése is gyönyörű volt.

– Nem viselkedtem volna úgy a moziban, ha… szóval, beszélgettem rólad Dorisszal.

– Tényleg?

– Azt mondta, te vagy az egyik legrendesebb ember, akivel valaha találkozott. Talán még a férjénél, Pete-nél is rendesebb.

– Paulnál.

– Paulnál – helyesbített Beth. – Elmesélte, hogy megosztottad vele a vacsorádat, és segítettél neki költözni is. Azt is elárulta, hogy nincs barátnőd, pedig a szerkesztő lányok nem győztek flörtölni veled, de te tökéletes úriember módjára viselkedtél velük. Szerinte azért mondtál fel, mert mások leveleinek az olvasása kiakasztott, és tiszta zombi lettél az éjszakai műszaktól.

– Ezt mind ő mesélte?

– Mégpedig pont itt. Három estét végigkártyáztunk.

– Meg kellett volna maradnod riporternek.

– Látod? – suttogta Beth, és egy pillanatra lehunyta a szemét. – Hát ez az. Mit mondhatnék magamról, amit még nem tudsz? Mit mondjak, amikor úgyis tudom, hogy tudod?

– Ez nem így van.

– Mindent, amit rólad írtam, aminek hívtalak…

– Tudtam, hogy nem gondolod komolyan – mondta Lincoln. – Tudtam, hogy van barátod.

– Ezért olvastad el a leveleimet? Mert tudtad, hogy odavagyok érted?

– Nem. Mire ez kiderült, én már odavoltam érted.

– Komolyan gondoltam – mondta Beth. – Komolyabban, mint azt be mertem vallani Jennifernek. Követtelek, ahova csak tudtalak. Egyszer még haza is.

– Tudom – jegyezte meg Lincoln alig hallhatóan.

Beth lesütötte a szemét. Megigazította a szoknyáját.

– Egyszerűen nem bírtalak kiverni a fejemből – folytatta. – Hülyeség?

– Remélem, nem.

Egy ideig hallgattak.

– Szóval – mondta Beth, előredőlt, és felszegte a fejét, mint aki eldöntött valamit. – Amikor nyolcadikos voltam, láttam egy videóklipet a Sundaystől. A Here’s Where the Story Ends klipjét. Ismered ezt a számot?

Lincoln bólintott. Beth a füle mögé tűrte a haját.

– Szinte soha nem nézhettem az MTV-t, csak amikor a barátnőmnél, Nickie-nél voltam, és elmentek otthonról a szülők. De amikor láttam azt a klipet, és nem is az egészet, hanem csak egy részét, egyből tudtam, hogy az lesz a kedvenc számom… egész életemben. És még mindig az. Még ma is ez a kedvenc számom… Lincoln, azért hívtalak cukinak, mert nem tudtam – és nem szabadott – másként kifejezni magam. De akárhányszor megláttalak, ugyanazt éreztem, amit akkor, amikor először hallottam azt a számot.

Beth csillagokkal borította be. Hallgatni is nehéz volt. Ránézni is nehéz volt. Még mindig úgy érezte, tilosban jár.

– Lincoln?

– Igen?

– Te hiszel abban, hogy létezik szerelem első látásra?

Lincoln kényszerítette magát, hogy Beth arcát nézze, tágra nyílt szemét, őszinte homlokát. Az elviselhetetlenül édes száját.

– Nem tudom – felelte. – És te abban, hogy létezhet már azelőtt is?

Bethnek elakadt a lélegzete.

Lincoln most már képtelen volt megállni, hogy meg ne csókolja.

Beth a karjába omlott. Lincoln nekidőlt a kávégépnek, és magához vonta. Hosszan csókolóztak. Így kellett volna az évezrednek véget érnie, gondolta Lincoln. Ez maga a végtelenség.

Amikor Beth megpróbált kibontakozni a karjaiból, nem eresztette.

Aztán amikor másodszor is megpróbált, az ajkába harapott.

Aztán a nyakába.

Aztán a gallérjába.

– Nem tudom… – mondta Beth, Lincoln feje búbjára támasztva az arcát –, nem tudom, mit értesz azon, hogy létezhet-e szerelem már azelőtt is.

Lincoln Beth vállába fúrta az arcát, és elgondolkodott a válaszon.

– Csak hogy… már akkor tudtam, mit érzek irántad, amikor még nem is láttalak – felelte. – Amikor még azt hittem, talán soha nem is foglak látni.

Beth a tenyerébe fogta Lincoln arcát, és egy kicsit hátradőlt, hogy lássa.

– Ez nevetséges – mondta.

Lincoln elnevette magát.

– Az, bizony – felelte.

– Nem, de tényleg – mondta Beth. – A férfiak a szemükön keresztül lesznek szerelmesek. – Lincoln lehunyta a sajátját. – Ez tudományos tény.

– Lehet – mondta Lincoln, és élvezte, ahogy Beth a haját cirógatja. – Pedig én nem láttalak…

– Akkor mit láttál?

– Csak egy lányt, aki olyan dolgokat ír, mint amilyeneket te írtál.

– Milyen dolgokat?

Lincoln kinyitotta a szemét. Beth az arcát tanulmányozta. Mintha nem hitt volna neki egészen. Fontos, hogy most mit válaszol, döbbent rá.

– Mindent – mondta felegyenesedve, átölelve a lány derekát. – Amit a munkádról, amit a barátodról írtál… Ahogy vigasztaltad, megnevettetted Jennifert, a terhesség alatt és után. Elképzeltem egy lányt, aki ilyen kedves és ilyen vicces. Egy lányt, aki ennyire él…

Beth uralkodott a vonásain. Lincoln nem tudta megállapítani, hogy épp most ijeszti el, vagy épp most hódítja meg.

– Egy lányt, aki sosem unja meg a kedvenc filmjeit – folytatta lágyan. – Aki elteszi emlékbe a mozijegyeket. Akit jókedvre derít az időjárás… Aki minden pillanatot, mindent, amihez hozzáér, és mindenkit, aki körülötte van, felvidít. Téged képzeltelek el – mondta Lincoln. – Csak azt nem tudtam, hogy nézel ki. Amikor pedig megláttalak, pont úgy néztél ki, mint akire mindez ráillik. Pont úgy, mint akibe beleszerettem.

Lincoln érezte a fejbőrén, hogy Bethnek reszket a keze. A homlokuk összeért. Súlyos, sós könnycsepp hullott az ajkára. Magához vonta a lányt, olyan közel, amilyen közel csak tudta. Mintha most az sem számítana, kap-e levegőt. Mintha ketten lennének egy ejtőernyőre.

– Beth – suttogta, a lány arcához szorítva az arcát, mígnem a szempillájuk összeért, szorosan átölelve a derekát. – Azt hiszem, képtelen vagyok jobban elmagyarázni. De majd megpróbálom. Ha szeretnéd.

– Ne – mondta Beth. – Nem kell több magyarázat. Sem bocsánatkérés. Nem hiszem, hogy számít, hogyan jutottunk ide. Én csak… szeretnék így maradni… hogy…

Lincoln megcsókolta.

Ott és akkor.

A mondat közepén.

89. fejezet

– NEM HISZEM, hogy anyád megkedvelt – mondta Beth. Épp hazafelé tartottak Lincolnhoz, és Beth egy hatalmas tál maradék lasagnét egyensúlyozott az ölében.

– Szerintem megkedvelt – mondta Lincoln. – Ezért érezte magát olyan nyomorultul. Sokkal boldogabb lett volna, ha valami nyilvánvalóan nincs rendben veled. Látnod kellett volna az arcát, amikor kijelentetted, hogy Ralph Naderre fogsz szavazni.

– Láttam. Jó felbosszantottam.

– De csak, mert kedveli Ralph Nadert.

– És miért nevetett a nővéred?

– Mert imádja, amikor anyám kiakad.

Beth a fejét csóválta. Kint esett, a haja vizes tincsekben tapadt a homlokára.

– Ez őrület – mondta.

– Kezded érteni – felelte Lincoln.

Úgy döntöttek, nem mesélik el az anyjának vagy Eve-nek – sem senkinek –, hogyan találkoztak pontosan. Csak annyit mondtak, hogy a munkahelyükön ismerkedtek meg. („Ami igaz is”, jegyezte meg Beth. „Bizonyos értelemben.”) Csak Christine ismerte a teljes sztorit, na és persze Jennifer, és talán Mitch. Beth úgy vélte, bárkinek elmondhatják majd, ha már elég ideje együtt lesznek ahhoz, hogy a megismerkedésük története csupán egy bizarr lábjegyzetnek tűnjön. Ne pedig groteszk rémtörténetnek.

– Az én szüleim mindenesetre imádnak téged – mondta Beth a lasagnét ölelgetve. – Csak így, ilyen egyszerűen. Anyám szerint jó a humorod, apám szerint pedig irtó jóképű vagy. „Férfias” – azt mondta. És még azt is megjegyezte, mekkora kezed van. Ne lepődj meg, ha táncolni akar majd veled az esküvőnkön…

– Beth hirtelen elhallgatott. Amikor Lincoln rápillantott, kibámult az ablakon.

– Jó, majd táncolok apáddal – jelentette ki, a lány tarkójára tette a kezét, és a hüvelykujjával megsimogatta az arcát. – De csak ha ő vezet. Nem vagyok valami jó táncos.

Amikor Beth rámosolygott, Lincoln úgy érezte, hogy a szíve hatalmasra dagad a mellkasában. Mostanában mindig így érzett. Még amikor a karjában tartotta Betht, akkor is olyan volt, mintha valami próbálna kitörni belőle, hogy még közelebb kerülhessen hozzá.

– Nem tudtam, hogy ez ilyen is lehet – mondta Beth később. Nem akkor este, hanem egy másik, hasonló estén, amikor Beth a karjaiba kucorodott, és egész testével hozzátapadt.

Lincoln már majdnem aludt.

– Milyen? – kérdezte.

– Nem tudtam, hogy a szerelem olyan is lehet, mint amikor mindig ég a villany. Érted, mire gondolok?

– Nem egészen – mondta Lincoln, és még közelebb húzta magához a lányt. Csak a sziluettjét látta a sötétben, felemelt fejét és haját, ami Lincoln mellkasát cirógatta.

– Azt hittem, időnként elszunnyad – folytatta Beth, keresgélve a helyes szavakat. – Vagy kihuny. Nem hittem volna, hogy csak nő, csak nő, csak nő anélkül, hogy valaha is kidurranna. Mint a pí.

– Tapi? – dünnyögte Lincoln.

– Nem, a pí – mondta Beth. – Lincoln…

Lincoln nem válaszolt.

– Lincoln? Alszol? … Nem tudtam, hogy valaki szerethet így is – folytatta Beth. – Hogy csak szeret, és szeret, és szeret, anélkül, hogy… térre volna szüksége.

Lincoln nem aludt. Teljes testtel ráhengeredett Bethre.

– A tér légüres – mondta.

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom nagyszerű nővéremnek, Jade-nek, aki mindig tudni akarta, mi lesz a következő fejezetben. Köszönet DeDrának az inspirációért, Briannek a bátorításért, és Erikának, amiért mindig rám szólt, ha túl messzire mentem. Végezetül külön köszönet Christophernek a sok jó tanácsért, a barátságáért és azért, mert az e-mailjei nem hazudtak.

{1} Réz Ádám fordítása

{2} Weöres Sándor fordítása

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

84. fejezet

85. fejezet

86. fejezet

87. fejezet

88. fejezet

89. fejezet

Köszönetnyilvánítás