SCOLAR

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális

Alap támogatta.

Nemzeti Kulturális Alap

© Rainbow Rowell, 2013

A mű eredeti címe: Eleanor & Park

Published by agreement with the author and the

author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Fordította: Simonyi Ágnes

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2014

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2014

ISBN 978 963 244 535 9

Ez egy kitalált történet. Minden, a regényben

szereplő karakter, szervezet és esemény vagy a

szerző képzeletének szüleménye, vagy

fikcióként van megjelenítve.

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete

sem használható fel, nem sokszorosítható,

tárolható vagy továbbítható sem digitális, sem

bármilyen más formában vagy módon a kiadó

előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Forestnek, Jade-nek, Havennek és Jerrynek

– és mindenki másnak a teherautó hátuljában

Már nem próbálta felidézni.

A lány csak akkor tért vissza, amikor kedve

tartotta, álmokban és hazugságokban és

lerobbant déjà vu-kben.

Például amikor kocsival ment dolgozni, és

meglátott egy vörös hajú lányt a sarkon – akkor

egy fullasztó félpillanatig esküdni mert volna rá,

hogy ő az.

Azután észrevette, hogy az a lány inkább

szőke, mint vörös.

És hogy cigarettát tart a kezében… És Sex

Pistols-póló van rajta.

Eleanor utálta a Sex Pistolst.

Eleanor.

Ahogy mögötte áll, amíg ő hátra nem fordul.

Ahogy mellette fekszik, mielőtt ő felébred.

Mellette mindenki szürkének és unalmasnak

tűnik, és senki sem lehet elég jó.

Eleanor, ahogy mindent elront.

Eleanor, aki elment.

Már nem próbálta felidézni.

1986 augusztusa

1

park

Az XTC nem volt képes elnyomni a busz

végében ülő kretének hangját.

Park még jobban leszorította a fejhallgatóját.

Holnap a Skinny Puppyt hozza el, vagy a

Misfitst. Vagy esetleg összeállít egy speciális

buszos szalagot, rajta annyi sikoltozással és

visítással, amennyi belefér.

Novemberben,

miután

megszerzi

a

jogosítványát, visszatérhet a new wave-hez. A

szülei már megmondták, hogy megkaphatja az

anyja Chevrolet Impaláját, ő pedig gyűjtöget

egy új magnódeckre. Amint elkezd autóval járni

iskolába, azt hallgathat, amit akar, vagy

éppenséggel semmit sem, és a megspórolt húsz

percben alhat még egy kicsit.

– Olyan nincs is! – ordította valaki a háta

mögött.

– Pedig rohadtul van! – ordította vissza Steve.

– A részeg majom stílus, apám, rohadtul létező

dolog. Meg lehet vele ölni a másikat…

– Hülyeségeket beszélsz.

– Te beszélsz hülyeségeket – vágott vissza

Steve. – Park! Hé, Park!

Park hallotta, de nem válaszolt. Olykor, ha az

ember egy percig nem vesz tudomást Steve-ről,

valaki másra röpül rá. Ez az ismeret

nyolcvanszázalékos túlélési esélyt jelent, ha

valakinek Steve a szomszédja. A másik húsz

százalékot az adja, ha az ember mereven maga

elé bámul…

Amiről Park pillanatnyilag megfeledkezett.

Egy papírgalacsin találta tarkón.

– Azok az Emberi növekedés és fejlődés-

jegyzeteim voltak, köcsög – szólt Tina.

– Bocs, kicsim – felelte Steve. – Én majd

mindent

megtanítok

neked

az

ember

növekedéséről és fejlődéséről; mit szeretnél

tudni?

– Tanítsd meg neki a részeg majom stílust –

javasolta valaki.

– Park! – süvítette Steve.

Park levette a fejhallgatóját, és hátrafordult.

Steve a leghátsó ülésen szórakoztatta az

udvartartását. A feje még ültében is

gyakorlatilag a tetőt súrolta. Steve mindig úgy

festett, mint akit bababútor vesz körül.

Hetedikes kora óta felnőttnek látszott, és ez még

azelőtt volt, hogy körszakállt növesztett. Egy

kicsivel előtte.

Park néha eltűnődött, vajon Steve azért jár-e

Tinával, mivel mellette még óriásibbnak tűnik.

A Flats negyedben a legtöbb lány alacsony volt,

de Tina talán még a százötven centit sem érte el.

Súlyos hajkoronáját is beleértve.

Egyszer, még általánosban, az egyik srác azzal

cikizte Steve-et, hogy jobb lesz, ha nem ejti

teherbe Tinát, mert megöli az óriásbébikkel. –

Úgy fognak kitörni belőle a gyerekek, mint az

Alien- filmekben – tette hozzá. Steve eltörte a

kisujját a srác képén.

Amikor

Park

apja

ezt

meghallotta,

megjegyezte: – Valakinek meg kellene tanítania

ennek a Murphy gyereknek, hogyan használja az

öklét. – Park azonban remélte, hogy erre senki

sem vállalkozik. A srác, akit Steve megütött,

egy hétig nem tudta kinyitni a szemét.

Park visszadobta Tinának galacsinná gyúrt

házi feladatát. A lány elkapta.

– Park – szólt Steve –, mesélj Mikey-nak a

részeg majom karatéról.

– Semmit sem tudok róla – vonta meg a vállát

Park.

– De létezik, igaz?

– Mintha hallottam volna róla.

– Na ugye. – Steve keresett valamit, amit

Mikey-hoz vághatna, de semmit sem talált.

Helyette rászegezte az ujját. – Megmondtam,

baszki.

– Mi a francot tudhat Sheridan a kungfuról? –

kérdezte Mikey.

– Te hülye vagy? Az anyja kínai.

Mikey óvatosan Parkra sandított. Park

elmosolyodott, és összehúzta a szemét. – Ja,

látom. Pedig mindig azt hittem, hogy mexikói

vagy.

– A francba, Mikey, hogy te micsoda kibaszott

rasszista vagy! – jegyezte meg Steve.

– Nem kínai – szólt közbe Tina. – Koreai.

– Kicsoda? – tudakolta Steve.

– Park anyukája.

Alsó tagozatos koruk óta Park anyja vágta

Tina haját. Hajszálra ugyanolyan frizurájuk volt:

hosszú, dauerolt csigákban leomló fürtök,

legyezőszerűen szétterülő, homlokba lógó

frufruval.

– Akármi is, rohadtul dögös – nyerített fel

Steve. – Már zokon ne vedd, Park!

Park sikeresen felvillantott egy újabb mosolyt,

és visszasüppedt az ülésébe. Visszatette a

fejhallgatót, és felcsavarta a hangerőt, de még

így is hallotta az öt üléssel hátrébb ülő Steve-et

és Mikey-t.

– De mi a lényeg, baszki? – kérdezte Mikey.

– Haver, te szeretnél egy részeg majommal

bunyózni? Kurva nagyok. Mint a Mindenáron

vesztesben, apám. Képzeld csak el, amint egy

ilyen rohadék rád ront.

Park nagyjából ugyanabban a pillanatban vette

észre az új lányt, mint a többiek. A busz

elejében állt, az első üres hely mellett.

Egy elsős gyerek ült ott egymaga. Letette a

táskáját maga mellé az üres ülésre, majd másfelé

nézett. A sorokban végig mindenki, aki egyedül

ült, kihúzódott a külső ülésre. Park hallotta,

hogy Tina felvihog – élt-halt az ilyen

helyzetekért.

Az új lány vett egy mély lélegzetet, és

továbbment a folyosón. Senki sem nézett rá.

Park is ezen igyekezett, de ez amolyan

vonatkisiklás/napfogyatkozás-helyzet volt.

Pontosan annak a fajtának látszott, akivel elő

szokott fordulni az ilyesmi.

Nemcsak új volt, hanem nagydarab és esetlen

is. Lehetetlen, göndör haja ráadásul élénkvörös

színben pompázott. És úgy volt öltözve,

mintha… mintha direkt akarta volna, hogy

megbámulják. De az is lehet, hogy fel sem

fogta, milyen gázul néz ki. Skót kockás férfiing

volt rajta, a nyakában fél tucat bizarr lánc lógott,

a csuklójára pedig kendőket tekert. Parkot egy

madárijesztőre vagy azokra a gondűző babákra

emlékeztette, amiket az anyja tartott a

toalettasztalán. Lerítt róla, hogy a vadonban egy

percig sem maradna életben.

A busz ismét megállt, és felszállt egy újabb

csapat gyerek. Elnyomakodtak a lány mellett,

mindegyik lökött rajta egyet, aztán lehuppantak

a helyükre.

Így állt a helyzet – a buszon már mindenkinek

megvolt a saját helye. Az első tanítási napon

lefoglalták maguknak. Az olyanok, mint Park,

akiknek mázlista módon egy teljes duplaülés

jutott, most nem szándékoztak lemondani erről.

Különösen nem egy ilyen figura miatt.

Park újból felpillantott a lányra. Ő meg csak

állt ott.

– Hé, te – kurjantotta a sofőr –, ülj le!

Megindult a busz vége felé. Egyenesen a

fenevad gyomrába. Úristen – gondolta Park –,

állj meg! Fordulj vissza! Sejtette, hogy Steve és

Mikey megnyalják a szájuk szélét, amint közelít

hozzájuk. Park újból igyekezett másfelé nézni.

Ekkor kiszúrt egy üres helyet, épp Parkkal

átellenben.

Az

arca

felragyogott

a

megkönnyebbüléstől, és sietve megindult

arrafelé.

– Hé! – szólt rá Tina éles hangon.

A lány csak ment tovább.

– Hé! – ismételte meg Tina. – Debil!

Steve elröhögte magát. A haverjai pár

másodperces késéssel követték a példáját.

– Oda nem ülhetsz – jelentette ki Tina. – Az

Mikayla helye.

A lány megállt, felnézett Tinára, majd vissza

az üres helyre.

– Ülj le! – ordította a sofőr a busz elejéből.

– Valahová le kell ülnöm – válaszolta a lány

határozott, higgadt hangon Tinának.

– Ez nem az én problémám – csattant fel Tina.

A busz meglódult, és a lány hátradőlt, hogy orra

ne essen. Park megpróbálta feljebb csavarni a

hangerőt a walkmanjén, de az már a

maximumon volt. Visszanézett a lányra, aki úgy

nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát.

Mielőtt egyáltalán meggondolta volna, mit

tesz, Park hirtelen az ablakhoz csusszant.

– Ülj le – mondta. Mérgesen szakadt ki belőle

a két szó. A lány úgy fordult oda, mint aki nem

biztos benne, hogy nem újabb szemétségről van-

e szó. – Jesszusom, baszki – mondta Park

halkan, és fejével a mellette lévő hely felé intett

–, ülj már le!

Leült. Egy szót sem szólt – hála istennek nem

köszönte meg és úgy tizenöt centi helyet hagyott

közöttük.

Park a plexiüveg ablak felé fordult, és várta,

hogy elkezdődjön a szívatás.

2

eleanor

Eleanor fontolóra vette a lehetőségeit:

1. Hazamehetne gyalog az iskolából. Előnyök:

testmozgás, pír az arcán, egyedül töltött idő.

Hátrányok: nem tudja az új címét, de még azt

sem, merre induljon el.

2. Felhívhatná az anyját, és megkérhetné, hogy

vigye haza. Előnyök: számos. Hátrányok: az

anyjának nincs telefonja. Se kocsija.

3. Felhívhatná az apját. Hah.

4. Felhívhatná a nagymamáját. Csak hogy

köszönjön neki.

Az iskola előtti betonlépcsőn ülve bámulta a

sorban álló sárga buszokat. Az övé ott volt az

orra előtt. A 666-os.

Még ha ma el is tudná kerülni a buszt, ha a

tündér

keresztanyja

felbukkanna

egy

tökhintóval, holnap reggel akkor is meg kellene

találnia a módját, hogy visszajusson az iskolába.

És nem valószínű, hogy a buszon ülő

ördögfiókák holnap jobb lábbal kelnek fel.

Komolyan. Eleanort nem lepné meg, ha

kitátanák a szájukat, amikor legközelebb

meglátják. Hátul az a szőke lány a savkoptatott

farmerjában? Szinte látni lehet a frufruja alatt

rejtőző szarvakat. A fiúja pedig alighanem a

mondabeli óriások egyike.

Az a lány – meg az összes többi – még meg

sem látta, máris utálta őt. Egy korábbi életében

valószínűleg őket bérelték fel a megölésére.

Eleanor nem tudta megállapítani, hogy az az

ázsiai gyerek, aki végül engedte leülni, közülük

való-e, vagy csak simán nagyon hülye. (De nem

gyagyahülye – két emelt szintű csoportban is ott

volt vele.)

Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy Eleanort az

új iskola emelt szintű csoportokba tegye be.

Tavaly ugyanis begorombult, amikor meglátta,

milyen rosszak a kilencedikes jegyei. „Ez

magának nem lehet meglepetés, Mrs. Douglas”

– vélte a tanácsadó. Hah – gondolta Eleanor –,

meg lennél lepve, momentán mi lehetne

meglepetés.

Mindegy. Az emelt szintű csoportokban

ugyanolyan könnyűszerrel tudja bámulni a

felhőket. Ugyanannyi ablak van.

Ha ugyan valaha visszajön ebbe az iskolába.

Ha ugyan valaha hazajut.

Amúgy nem mesélhette el az anyjának a

történteket, mivel ő már megmondta, hogy nem

muszáj busszal utaznia. Előző este, amikor

segített neki kicsomagolni.

– Richie azt mondta, elvisz – közölte. –

Munkába menet útba esik neki.

– A teherautója hátuljában akar fuvarozni?

– Békét akar kötni, Eleanor. Megígérted, hogy

te is megpróbálod.

– Én könnyebben kötök békét egy bizonyos

távolságból.

– Megmondtam neki, hogy készen állsz rá,

hogy a tagja legyél ennek a családnak.

– Én már tagja vagyok ennek a családnak.

Úgyszólván alapító tag vagyok.

– Eleanor. Kérlek.

– Az iskolabusszal megyek – szögezte le

Eleanor. – Nem nagy ügy. Megismerkedem a

többiekkel.

Hah – gondolta most. Hatalmas, drámai hah.

A busza hamarosan indult. Néhány másik már

kihúzott a megállóból. Valaki lerohant mellette

a lépcsőn, és véletlenül belerúgott a táskájába.

Eleanor elhúzta az útból, és mentegetőzni

kezdett – de az a hülye ázsiai srác volt az, aki a

homlokát ráncolta, amikor meglátta, hogy ő az.

Eleanor visszanézett rá, szintén a homlokát

ráncolva, a srác pedig előrefutott.

Ó, remek – gondolta Eleanor. A pokol

gyermekei nem maradnak éhen, amíg engem

látnak.

3

park

A lány nem beszélgetett vele a hazafelé vezető

úton.

Park egész nap azon gondolkodott, hogyan

szabadulhatna meg tőle. Át kellene ülnie egy

másik helyre. Ez az egyetlen megoldás. Na de

hova? Nem szívesen erőltette volna magát rá

valaki másra. Ráadásul a helycsere felkeltené

Steve figyelmét.

Arra számított, hogy Steve nyomban rászáll,

amikor engedte, hogy a lány leüljön, de Steve

már visszatért a kungfu témájához. Park

egyébként rengeteget tudott a kungfuról. Nem

az anyja koreai mivolta miatt, hanem mert az

apja a harcművészetek megszállottja volt. Park

és az öccse azóta jártak taekwondózni, mióta

megtanultak járni.

Átülni, de hogyan…

Alighanem találna helyet elöl, az elsős mellett,

de az a gyengeség látványos beismerése lenne.

És szinte ellenére volt a gondolat, hogy magára

hagyja a furcsa új lányt a busz végében.

Utálta magát, amiért ilyesmi eszébe jut.

Ha az apja tudná, hogy így gondolkodik,

puhapöcsnek nevezné. Ez egyszer fennhangon.

Ha a nagymamája tudná, tarkón legyintené. Hol

hagytad a jó modorodat? – kérdezné. Így kell

bánni azzal, akinek amúgy is rosszul áll a

szénája?

Ám Parknak nem volt annyi szerencséje –

vagy népszerűsége –, hogy erre a kuka vörösre

pazarolja. Épp elég neki saját magát kihúzni a

bajból. És bár tudta, hogy ez szar ügy, mégis

valamiképp hálás volt, hogy léteznek ilyen

emberek, mint ez a lány. Mivel az olyanok is

léteznek, mint Steve és Mikey és Tina, és őket

etetni kell. Ha nem lenne a vörös, akkor valaki

más lenne a préda. És ha nincs más, akkor Park

lenne az.

Ma reggel Steve annyiban hagyta a dolgot, de

ez az állapot nem tarthat túl sokáig.

Park ismét a nagymamája hangját hallotta:

Komolyan, fiam, azért fáj a fejed, mert mások

szeme láttára kedves voltál valakihez?

Ez annyira még kedvesség sem volt – gondolta

Park. Hagyta, hogy a lány leüljön, de közben

átkozta.

Amikor

délután

megjelent

az

angolóráján, Park úgy érezte, hogy üldözi őt.

– Eleanor – mondta Mr. Stessman. – Milyen

erőteljes név! Tudod, egy királyné neve.

– A duci mókuslány neve – suttogta valaki

Park háta mögött. Valaki más röhögött.

Mr. Stessman az elülső padok egyikére

mutatott.

– Ma verseket olvasunk, Eleanor –

tájékoztatta. – Dickinsont. Esetleg lehetnél te az

első.

Kinyitotta neki a megfelelő oldalon, és

rábökött. – Kezdd el! – biztatta. – Érthetően és

hangosan. Majd szólok, ha elég.

Az új lány úgy nézett Mr. Stessmanre, mint

aki azt reméli, hogy viccel. Amikor világossá

vált, hogy nem viccel – jóformán sosem tesz

ilyet –, olvasni kezdett.

– Az évek során mindig éhség gyötört –

olvasta. Néhányan felröhögtek. Jézusom –

gondolta Park –, csakis Mr. Stessman képes egy

duci lánnyal evésről szóló verset felolvastatni az

első itt töltött óráján.

– Folytasd, Eleanor – biztatta Mr. Stessman.

A lány újra belekezdett, ami Park szerint

rémes ötlet volt.

– Az évek során mindig éhség gyötört –

szavalta, ezúttal hangosabban.

Delem eljött, együnk.

Asztalt húztam oda remegve,

fogtam furcsa nedűt.

Ezt láttam más asztalokon,

kiverten, éhesen

házakba lesve, hol a bőség,

mit bírnom reménytelen.1

Mr. Stessman nem állította le, így a lány

végigolvasta a verset azon a hűvös, dacos

hangján. Ugyanezt a hangot használta Tinával

szemben is.

– Ez gyönyörű volt – jelentette ki Mr.

Stessman, amikor befejezte. A tanár ragyogott. –

Egyszerűen gyönyörű. Remélem, velünk

maradsz, Eleanor, legalábbis addig, amíg majd a

Médeát vesszük. Ez a hang sárkányok vontatta

hintón érkezik.

Amikor a lány megjelent történelemórán, Mr.

Sanderhoff nem csapott nagy hűhót. Csak annyit

mondott: „Á, Aquitániai Eleonóra királyné”,

amikor Eleanor odaadta neki a papírjait. Néhány

sorral Park előtt ült le, és – amennyire a fiú meg

tudta állapítani – egész órán a napot bámulta.

1 N. Kiss Zsuzsa fordítása

Park nem tudta kitalálni a módját, hogyan

szabaduljon meg tőle a buszon. Vagy hogyan

szabaduljon meg saját magától. Így aztán feltette

a fejhallgatóját, még mielőtt a lány leült volna,

és teljesen feltekerte a hangerőt.

Hála istennek nem próbált beszélgetni vele.

4

eleanor

Aznap délután a kicsik előtt ért haza, ami jól

jött, mert még nem állt rá készen, hogy

viszontlássa őket. Az milyen gáz volt, amikor

tegnap este besétált…

Eleanor sokat gondolkodott azon, hogy milyen

lesz végül hazajönni, és hogy mennyire

hiányzott neki mindenki – azt hitte, majd

szerpentines-konfettis ünneplésben részesítik.

Azt hitte, agyon fogják ölelgetni.

Ám amikor belépett a házba, a testvérei

mintha meg sem ismerték volna.

Ben csak egy pillantást vetett rá, Maisie

pedig… Maisie Richie ölében ült. Ettől Eleanor

legszívesebben kidobta volna a taccsot, ha nem

ígérte volna meg az anyjának, hogy élete

hátralévő részében rendesen fog viselkedni.

Csupán Egér futott oda, hogy megölelje, ő

pedig hálásan felkapta. A kisfiú már ötéves volt,

és nagyon nehéz.

– Szia, Egér – üdvözölte. Csecsemőkorától

fogva így nevezték az öccsét, már nem

emlékezett, miért. Neki inkább egy jókora,

loncsos kutyakölyök jutott róla eszébe: mindig

izgatott volt, és mindig fel akart ugrani az ember

ölébe.

– Nézd, apu, ez Eleanor! – kiáltott fel Egér, és

leugrott a nővére öléből. – Ismered Eleanort?

Richie úgy tett, mintha nem hallaná. Maisie

figyelt, és bekapta a hüvelykujját, amit Eleanor

évek óta nem látott tőle. A kislány már

nyolcéves volt, de az ujjával a szájában

kisbabának tűnt.

A legkisebb fiú egyáltalán nem emlékezett

Eleanorra. Kétéves volt. A földön ült Bennel.

Ben már betöltötte a tizenegyet. A tévé mögött

lévő falat bámulta.

Az anyjuk becipelte a düftintáskát Eleanor

holmijával a nappali melletti hálószobába,

Eleanor pedig követte. A szoba aprócska volt,

épp csak egy szekrény és néhány emeletes ágy

fért el benne. Egér utánuk szaladt. – Te kapod a

felső ágyat – közölte –, és Bennek velem kell

aludnia a földön. Amikor anyu megmondta, Ben

sírva fakadt.

– Emiatt ne aggódj – mondta az anyja halkan.

– Valamennyiünknek újra össze kell szoknunk.

Ebben a szobában nem volt hely az

összeszokáshoz. (Eleanor úgy döntött, ezt nem

teszi szóvá.) Amint lehetett, lefeküdt, hogy ne

kelljen visszamennie a nappaliba.

Amikor az éjszaka közepén felébredt, mind a

három öccse a padlón aludt. Csak úgy bírt

felkelni, ha egyikükön átlépett, és még azt sem

tudta, merre van a fürdőszoba.

Megtalálta. A házban mindössze öt helyiség

volt, és a fürdőszoba éppen hogy csak annak

számított. A konyhához volt hozzácsapva – szó

szerint hozzácsapva, ajtó nélkül. Ezt a házat

alighanem barlangi trollok tervezték – gondolta

Eleanor. Valaki, bizonyára az anyja, egy

virágmintás lepedőt akasztott a hűtő és a vécé

közé.

Amikor Eleanor hazaért az iskolából, az új

kulcsával nyitotta ki az ajtót. Nappali

világosságban a ház talán még nyomasztóbb –

piszkos és kopár – képet mutatott, de legalább

kettesben lehetett az anyjával.

Furcsa volt hazajönni, és látni, amint a

konyhában áll, mintha. mintha minden rendben

volna. Levest főzött, épp hagymát aprított.

Eleanornak sírhatnékja támadt.

– Milyen volt az iskola? – kérdezte.

– Jó – felelte Eleanor.

– Jól telt az első napod?

– Persze. Ez csak egy iskola.

– Sok bepótolnivalód lesz majd?

– Nem hiszem.

Az anyja beletörölte a kezét a farmerja

fenekébe, a füle mögé simította a haját, és

Eleanort már vagy tízezredszerre is meglepte,

hogy milyen gyönyörű.

Kislánykorában úgy vélte, úgy néz ki, mint

egy királynő, mint egy mesehősnő.

Nem hercegnő – a hercegnők csupán szépek.

Eleanor anyja gyönyörű volt. Magas és

fenséges, széles vállakkal és elegáns derékkal. A

csontváza tervszerűbbnek tűnt, mint a többi

emberé. Mintha nemcsak azt a célt szolgálná,

hogy megtartsa a testét; mintha valaminek a

bizonyítására lenne ott.

Erőteljes orra és hegyes álla volt, vastag

arccsontjai magasan ültek. Olyan benyomást

keltett, mintha egy viking hajó orrára faragták

volna ki, netán egy repülőgép oldalára festették

volna fel.

Eleanor nagyon hasonlított hozzá.

De nem eléggé.

Ő úgy festett, mint az anyja egy akváriumon

keresztül nézve. Kerekebb és lágyabb volt.

Egybefolyt. Ahol az anyukája szoborszerű, ott ő

súlyos. Ahol az anyukája szépen kirajzolódik,

ott ő elmosódik.

Öt gyerek után az anyjának olyan melle és

csípője volt, mint egy cigarettareklámban

szereplő nőnek. Eleanor már tizenhat évesen

olyan testalkatra tett szert, mint egy középkori

kocsmárosné.

Mindenből túl sok volt neki, ahhoz viszont túl

alacsonyra nőtt, hogy ezt elrejtse. A melle

mindjárt az álla alatt kezdődött, a csípője pedig.

kész paródia. Az anyjának még hosszú,

hullámos, vörösesbarna haja is a helyénvalóbb

változata volt Eleanor élénkvörös fürtjeinek.

Eleanor félszegen felé nyújtotta a kezét.

– Mutatni akarok neked valamit – mondta az

anyja, miközben lefedte a levest –, de nem

akartam a kicsik előtt. Gyere!

Eleanor utánament a gyerekek hálószobájába.

Az anyja kinyitotta a beépített szekrényt, és

kivett belőle egy halom törülközőt meg egy

zoknikkal teli szennyeskosarat.

– Nem tudtam minden holmidat elhozni,

amikor elköltöztünk – mentegetőzött. –

Nyilvánvaló, hogy itt nincs annyi helyünk, mint

a régi házban. – Benyúlt a szekrénybe, és

előhúzott egy fekete műanyag szemeteszsákot. –

De bepakoltam, amennyit csak tudtam.

Odaadta Eleanornak a zsákot, és hozzátette: –

Sajnálom a többit.

Eleanor feltételezte, hogy egy évvel ezelőtt

Richie mindenét kidobta a szemétbe, tíz

másodperccel azután, hogy őt kirúgta. Magához

ölelte a zsákot. – Nem érdekes – mondta. –

Köszönöm.

Az anyja egy röpke másodpercre megérintette

a vállát. – A kicsik úgy húsz perc múlva itthon

lesznek, és fél öt körül vacsorázunk. Szeretek

mindent elintézni, mire Richie hazaér.

Eleanor bólintott. Amint az anyja kiment a

szobából, kinyitotta a zsákot. Látni akarta, mi

az, ami még az övé.

Elsőként

a

papírbabákat

vette

észre.

Ömlesztve kerültek a zsákba, és meggyűrődtek,

némelyiken ceruzanyomok látszottak. Sok év

eltelt már azóta, hogy játszott velük, de most is

örült, hogy látja őket. Lesimította, és egy

halomba rakta őket.

A babák alatt körülbelül egy tucat könyv

lapult, amiket az anyja nyilván találomra kapott

fel; nem tudta, melyikek a kedvencei. Eleanor

örömmel látta viszont a Garp szerint a világot és

a Gesztenye, a honalapítót. Szívás, hogy az

Olivér története megúszta, a Love story viszont

nem. A Fiatalurak megvolt, ellentétben a

Kisasszonyokkal meg a Jo fiaival.

Egy csomó papírt is talált a zsákban. A régi

szobájában volt egy iratszekrénye, és az anyja

szemlátomást a legtöbb mappát elhozta belőle.

Eleanor igyekezett mindent, az összes iskolai

értesítőt és az iskolai képeket és a

levelezőtársaktól érkezett leveleket takaros

halomba rendezni.

Azon tűnődött, vajon hol végezte a régi

házban lévő többi holmi. Nemcsak az övé, a

többieké is. Például a bútorok és a játékok, az

anyja valamennyi növénye és festménye. A

nagymamája dán esküvői tányérjai. A kis piros

Ojjé! ló, amelyik mindig a mosogató fölött

lógott.

Talán még el van pakolva valahová. Talán az

anyja azt reméli, hogy ez a barlangitroll-ház

csak átmeneti megoldás.

Eleanor még mindig reménykedett, hogy

Richie csak átmeneti megoldás.

A fekete szemeteszsák alján egy dobozt talált.

Nagyot dobbant a szíve, amikor meglátta. A

minnesotai nagybátyja régebben mindig A

Hónap Gyümölcse-klubtagságot ajándékozott

nekik karácsonyra, és Eleanor meg a testvérei

állandóan veszekedtek a dobozokon, amikben a

gyümölcsök érkeztek. Butaság, de azok jó

dobozok voltak – tartósak, szép fedéllel. Ez egy

grépfrútos volt, a szélei már megkoptak.

Eleanor óvatosan kinyitotta. Nem nyúltak a

tartalmához. Ott voltak a levélpapírjai, a színes

ceruzái és a Prismacolor szövegkiemelői

(szintén a nagybátyja karácsonyi ajándékai).

Volt benne egy rakás reklámkártya a

bevásárlóközpontból, amelyek még mindig

drága parfümöktől illatoztak. És ott volt a

walkmanje. Érintetlenül. Igaz, elemek nélkül, de

mégis ott volt. És ahol walkman van, ott zenére

is adódik lehetőség.

Eleanor a doboz fölé hajolt. Chanel No. 5- és

ceruzaforgács-illatot árasztott. Felsóhajtott.

Nem tudott mit kezdeni a visszaszerzett

holmijával, miután elrendezte. A szekrényben

még a ruháinak sem akadt hely. Félretette tehát

a dobozt és a könyveket, és mindent óvatosan

visszapakolt

a

szemeteszsákba.

Azután

betuszkolta a zsákot a szekrény legfelső polcára,

amilyen mélyre csak tudta, a törülközők és egy

párásító mögé.

Felmászott az ágyára, ahol egy szunyókáló,

sovány, öreg macskát talált. – Sicc! – hessegette

el. A macska leugrott a földre, és kiment a

szobából.

5

park

Mr. Stessman feladta, hogy tanuljanak meg

kívülről egy választott verset. Vagyis egy

listáról választott verset.

– Minden egyebet el fogtok felejteni, amit

tanítok nektek – jelentette ki Mr. Stessman a

bajuszát simogatva. – Mindent. Arra talán

emlékezni fogtok, hogy Beowulf egy szörnnyel

küzdött. Talán arra is, hogy a „Lenni vagy nem

lenni” a Hamlet, nem a Macbeth… De az összes

többi? Felejtsétek el!

Lassan sétálgatott fel és alá a padok között.

Imádta az ilyesmit – akár egy körszínház.

Megállt Park padja mellett, és lezseren a székére

támaszkodott. Park abbahagyta a rajzolgatást, és

kihúzta magát. Amúgy sem tudott rajzolni.

– Tehát meg fogtok tanulni egy verset –

folytatta

Mr.

Stessman.

Egy

pillanatra

elhallgatott, és úgy mosolygott le Parkra,

ahogyan Gene Wilder tette a Csokigyárban.

– Az agy szereti a verseket. Könnyen

megragadnak. Memorizáltok egy verset, és ha öt

év múlva összefutunk a Village Innben, azt

mondjátok: „Mr. Stessman, még mindig

emlékszem a Járatlan útra! Hallgassa csak.

Szétvált az út a sárga erdőn…2”

Továbbment a következő padhoz. Park

fellélegzett.

– Apropó, a Járatlan út nem szerepel a

választhatók között. Már halálra unom. És Shel

Silverstein versei sem. Ő nagyszerű, de ti már

tizedikesek vagytok. Mi itt mind felnőttek

vagyunk. Válasszatok egy felnőtt költeményt.

Azt tanácsolom, hogy egy romantikus verset.

Annak veszitek a legtöbb hasznát.

2 Imreh András fordítása (Robert Frost amerikai költő verse).

Odasétált az új lány padjához, aki továbbra is

kibámult az ablakon.

– Természetesen rajtatok áll. Választhatjátok

az Elhalasztott álmot Langston Hughestól…

Eleanor? – A lány üres tekintettel fordult meg.

Mr. Stessman odahajolt hozzá. – Választhatnád

ezt, Eleanor. Elevenbe vág, és igaz. De milyen

gyakran kerül rá sor, hogy elszavald? Nem.

Olyan verset válassz, amelyik hozzád szól.

Olyat válassz, amelyik segít, hogy máshoz tudj

szólni.

Park azt tervezte, hogy egy rímeset választ,

mert azt könnyebb memorizálni. Igazán kedvelte

Mr. Stessmant – de azt kívánta, bár visszavenne

egy kicsit. Valahányszor így körbemászkált a

teremben, Park feszélyezve érezte magát.

– Találkozunk holnap a könyvtárban –

jelentette ki Mr. Stessman, háttal Park padjának.

– Holnap letépjük a rózsabimbókat.3

3 Utalás Robert Herrick 17. századi angol költő Intelem a szüzekhez című versének első

sorára: „A rózsabimbót most letépd" (Várady Szabolcs fordítása). (A ford.) Megszólalt a csengő. Épp a megfelelő

pillanatban.

6

eleanor

– Vigyázz már, Rongyfej! – Tina erőszakosan

elnyomakodott Eleanor mellett, és felszállt a

buszra.

Tesiórán mindenkit rávett, hogy Debilnek

hívja Eleanort, de ő már áttért a Rongyfejre és a

Bloody Maryre. – Mert úgy néz ki a fejed,

mintha paradicsomszósszal lenne leöntve –

magyarázta ma az öltözőben.

Logikus következményként Eleanor Tina

tesicsoportjába került, mivel a tornaterem a

pokol kiterjesztése, Tina pedig kétségkívül

démon. Egy bizarr, miniatűr démon. Olyan, mint

egy játék démon. Vagy egy kis porcelánbaba. És

egy teljes bandája volt aldémonokból, akik

ugyanolyan tornadresszt viseltek.

Ami

azt

illeti,

mindenki

ugyanolyan

tornadresszt viselt.

Eleanor a régi iskolájában szívásnak találta,

hogy torna nadrágot kellett viselniük. (Eleanor a

lábát még a többi testrészénél is jobban utálta.)

A Northban viszont torna dressz volt. Műszálas,

egybeszabott trikó. Az alsó része piros volt, a

felső része piros-fehér csíkos, az elején

cipzárral.

– A piros nem a te színed, Debil – szögezte le

Tina, amikor Eleanor első alkalommal vette fel.

A többi lány röhögött, még a fekete lányok is,

akik pedig utálták Tinát. Eleanoron röhögni

Martin Luther King hegycsúcsát jelentette

számukra.

Miután Tina eltolakodott mellette, Eleanor

komótosan felszállt a buszra – de még így is

korábban ért az üléséhez, mint az a hülye ázsiai

gyerek. Ez pedig azt jelentette, hogy fel kell

állnia, hogy odaengedje az ablakhoz a saját

helyére. Ami kínos volt. Az egész kínos volt.

Valahányszor a busz kátyúba hajtott, Eleanor

gyakorlatilag a srác ölébe esett.

Talán a buszon utazók közül valaki kimarad az

iskolából, vagy meghal, vagy valami, és akkor el

tud ülni mellőle.

De legalább a srác sosem beszélgetett vele. És

rá sem pillantott.

Legalábbis Eleanor feltételezte, hogy nem. Ő

nem nézett rá.

Néha a srác cipőjét bámulta. Klassz cipője

volt. És Eleanor néha odasandított, hogy mit

olvas.

Mindig csak képregényeket.

Ő sosem vitt magával semmilyen olvasnivalót

a buszra. Nem akarta, hogy akár Tina, akár

valaki más elkapja, mert nem elég éber.

park

Rossz érzés volt mindennap úgy ülni valaki

mellett, hogy egy szót sem szól hozzá. Még ha a

lány furcsa volt is. (Jesszusom, de még milyen

furcsa!

Ma

karácsonyfának

öltözött:

mindenféléket rátűzött a ruhájára, kivágott

textildarabokat, szalagot.) A hazafelé vezető út

nem tudott elég gyorsan eltelni. Park alig várta,

hogy megszabaduljon tőle és mindenki mástól.

– Öreg, hol van az edzőruhád?

Szeretett volna egyedül vacsorázni a

szobájában, de az öccse nem hagyta. Josh

megállt az ajtóban, már taekwondóhoz öltözve,

és egy csirkecombot rágott.

– Apu mindjárt itt lesz – szűrte át Josh az alsó

combon –, és kurvára ki fog akadni, ha még nem

vagy készen.

Az anyjuk belépett Josh mögött a szobába, és

nyakon vágta.

– Ne káromkodj, te mocskos száj! – Ehhez fel

kellett ágaskodnia. Josh az apja fia volt, máris

legalább tizennyolc centivel magasabbra nőtt az

anyjánál – Parknál pedig nyolccal.

Ami bizony szívás.

Park kituszkolta Josht az ajtón, és becsapta

utána. A magasságbeli különbség ellenére

mindeddig azzal a stratégiával tartotta fenn az

idősebbik testvér presztízsét, hogy úgy tett,

mintha még mindig szét tudná rúgni a seggét.

Taekwondóban még tényleg le tudta győzni –

de csak azért, mert Josh minden olyan sportban

türelmetlenné vált, ahol a mérete nem jelentett

egyértelmű előnyt. A gimnáziumi futballcsapat

edzője máris eljárt a kis taknyosok meccseire,

hogy megnézze őt.

Park átöltözött az edzőruhájába, és azon

tűnődött, vajon előbb-utóbb az öccse levetett

ruháit kell-e majd hordania. Esetleg foghatna

egy filctollat, és Josh valamennyi Huskers-

futballmezén átírhatná a feliratot az amerikai

rockegyüttes nevére, Hüsker Dü-re. De lehet,

hogy erre nem is lesz szükség – sosem nő

magasabbra a százhatvankét centijénél. Lehet,

hogy sosem növi ki a mostani ruháit.

Felvette a Chuck Taylor edzőcipőjét, és kivitte

a vacsoráját a konyhába, ott ette meg a pulton.

Az anyja egy mosdókesztyűvel épp egy

szaftfoltot

próbált

kiszedni

Josh

fehér

dzsekijéből.

– Mindy?

Park apja minden este ezzel jött haza, pont,

mint egy sorozatban. (Pamela?) Az anyja pedig

kikiáltott, bárhol is volt: Itt vagyok!

Azzal a különbséggel, hogy ő úgy ejtette: Itt

váágyok! Mert még mindig úgy beszélt, mintha

tegnap érkezett volna Koreából. Park néha arra

gondolt, hogy szándékosan őrizte meg az

akcentusát, mert tetszett az apjának. De hát

máskülönben annyira igyekezett beilleszkedni.

Ha tudna úgy beszélni, mint aki itt nőtt fel,

megtenné.

Park apja beszáguldott a konyhába, és a

karjába kapta az anyját. Ezt is minden este

előadták. Smacizás ezerrel, mindegy, ki van

még ott. Olyan volt, mintha egy nagydarab

szappanopera-szereplő ölelgetné a csinibabáját.

Park megragadta az öccse ruhaujját. – Gyere,

menjünk! – Várhatnak az Impalában is. Az

apjuk egy perc múlva kint lesz, amint átöltözött

óriásméretű edzőruhájába.

eleanor

Még most sem tudott hozzászokni, hogy ilyen

korán vacsorázzon.

Mikor kezdődött ez az egész? A régi házban

mind együtt ettek, Richie is. Eleanornak nem

azzal volt baja, hogy nem kell Richie-vel ennie.

De most tisztára olyan volt, mintha az anyja

mindannyiukat el akarta volna tüntetni az útból,

mire a férfi hazaér.

Sőt neki egészen más vacsorát készített. A

gyerekek grillezett sajtot kaptak, Richie pedig

marhasültet. Eleanor a grillezett sajt miatt sem

panaszkodott – kellemes változatosság volt a

bableveshez, a babos rizshez és a huevos y

frijoleshez, a tojásos feketebabhoz képest.

Vacsora után Eleanor általában eltűnt a

szobájában, hogy olvasson, a kicsik viszont

mindig kimentek. Mit fognak csinálni, amikor

majd hideg lesz, és korábban sötétedik?

Valamennyien a hálószobába bújnak be? Őrület.

Akárcsak az Anne Frank naplójában.

Felmászott az ágyára, és elővette az írószeres

dobozát. Az az ostoba szürke macska megint ott

feküdt. Lelökte.

Kinyitotta a dobozt, és átpörgette a

levélpapírjait. Állandóan szándékában állt írni a

barátnőinek a régi iskolájából. Senkitől sem

tudott elbúcsúzni, amikor eljött. Az anyja

váratlanul megjelent, és kirángatta az óráról.

Csak annyit mondott: – Fogd a holmidat,

hazajössz!

Az anyja nagyon boldog volt.

És Eleanor is nagyon boldog volt.

Egyenesen a Northba mentek, hogy beírassák

a suliba, azután útban az új házukhoz megálltak

egy Burger Kingnél. Az anyja egyfolytában

szorongatta a kezét. Ő meg úgy tett, mintha nem

látná a zúzódásokat a csuklóján.

Kinyílt a szoba ajtaja, és a húga jött be rajta,

kezében a macskával.

– Anyu kéri, hogy hagyd nyitva az ajtót –

mondta Maisie –, hadd járjon a levegő. – A

házban minden ablakot kitártak, de nem tűnt

úgy, hogy bármi is járna. A nyitott ajtóból

Eleanor épp rálátott a kanapén ülő Richie-re.

Lejjebb csúszott az ágyán, hogy ne lássa.

– Mit csinálsz? – érdeklődött Maisie.

– Levelet írok.

– Kinek?

– Még nem tudom.

– Felmehetek?

– Nem. – Eleanor pillanatnyilag csak arra

tudott gondolni, hogy biztonságban kell tartania

a dobozát. Nem akarta, hogy Maisie lássa a

színes ceruzákat és az üres papírt. Ráadásul

lelkének egyik fele még mindig büntetni akarta

Maisie-t, amiért Richie ölében ült.

Ez korábban sosem fordult volna elő.

Mielőtt Richie kirúgta Eleanort, az összes

gyerek szövetkezett ellene. Talán Eleanor utálta

a legjobban és a legnyíltabban, de a többiek –

Ben és Maisie, sőt Egér is – az ő oldalán álltak.

Korábban Egér ellopkodta és eldugta Richie

cigarettáit. És őt szokták odaküldeni, hogy

kopogjon a háló ajtaján, amikor meghallották az

ágyrugókat.

Amikor a nyekergő rugóknál is rosszabb volt a

helyzet, amikor kiabálás vagy sírás hallatszott,

mind az öten összebújtak Eleanor ágyán. (A régi

házban mindenkinek volt saját szobája.)

Akkoriban Maisie Eleanor jobbján ült. Amikor

Egér sírva fakadt, amikor Ben arca üressé és

álmodozóvá vált, Maisie és Eleanor hosszan

egymás szemébe nézett.

– Utálom – jelentette ki ilyenkor Eleanor.

– Annyira utálom, hogy azt kívánom, bár

meghalna – válaszolta Maisie.

– Remélem, leesik a létráról munka közben.

– Remélem, elüti egy teherautó.

– Egy kukásautó.

– Igen – helyeselt Maisie fogcsikorgatva –, és

az összes szemét a holttestére ömlik.

– Utána pedig átmegy rajta egy busz.

– Aha.

– Remélem, rajta leszek.

Maisie visszatette a macskát Eleanor ágyára. –

Szeret odafent aludni – magyarázta.

– Őt is apunak hívod? – kérdezte Eleanor.

– Most már ő az apukánk – jelentette ki

Maisie.

Eleanor az éjszaka közepén felébredt. Richie

elaludt a nappaliban, a tévé bekapcsolva maradt.

Eleanor a fürdőszoba felé menet nem vett

lélegzetet, és félt lehúzni a vécét. Amikor

visszaért a szobájába, becsukta az ajtót. Picsába

a levegővel.

7

park

– Randira hívom Kimet – közölte Cal.

– Ne hívd randira Kimet – felelte Park.

– Miért ne? – A könyvtárban ültek, ahol

verseket kellett keresniük. Cal már kiválasztott

valami rövidet egy Júlia nevű lányról és „ruhája

édes zuhatagáról”.4 (– Ez súlyos – mondta Park.

– Nem lehet súlyos – vitatkozott Cal. –

Háromszáz éves.)

– Mert ő Kim. Őt nem hívhatod randira. Nézz

csak rá!

Kim a szomszédos asztalnál ült két másik

csinos csajjal.

– Nézd meg – mondta Cal –, egy

nehézbombázó.

4 Utalás Robert Herrick Júlia ruhája című versére. Szabó Lőrinc fordítása alapján. (A ford.)

– Jesszusom! – szörnyülködött Park. – Ez

nagyon bénán hangzik.

–

Mi?

Ez

egy

meghatározás.

A

„nehézbombázó” egy meghatározás.

– De valami magazinból vetted, igaz?

– Az ember így tanul új szavakat, Park –

kocogtatta meg egy verseskötet borítóját Cal. –

Ha olvas.

– Kevés vagy te ehhez.

– Nehézbombázó – ismételte meg Cal Kim

felé biccentve, és kivett egy doboz szárított

húsos rágcsát a hátizsákjából.

Park újból Kimre pillantott. Rövid, szőke haja

és merev, göndör frufruja volt, és az iskolában

egyedül ő hordott Swatch órát. Kim az a fajta,

aki sosem gyűrött. Nem volt hajlandó

szemkontaktust létesíteni Callel. Félt, hogy a fiú

foltot hagy.

– Ez az én évem – jelentette ki Cal. – Szerzek

egy csajt.

– De az valószínűleg nem Kim lesz.

– Miért nem? Szerinted alacsonyabbra kellene

céloznom?

Park felpillantott rá. Cal nem nézett ki rosszul.

Kicsit emlékeztetett Bénire, a kőkorszaki

szakira,

csak

magasabb

kiadásban.

A

metszőfogai közül már rágcsadarabok lógtak ki.

– Máshová célozz – javasolta Park.

– Kapd be. Én a csúcson kezdem. És szerzek

neked is egy csajt.

– Kösz, de kösz, ne.

– Páros randi.

– Nem.

– Az Impalában.

– Ne táplálj vérmes reményeket. – Park apja

úgy döntött, bekeményít a fia jogosítványával

kapcsolatban: tegnap este bejelentette, hogy

Parknak először egy nem automata váltós kocsi

vezetését kell megtanulnia. Park kinyitott egy

újabb verseskötetet. Az egész a háborúról szólt.

Becsukta.

– Márpedig van egy csaj, aki esetleg akarhat

belőled egy darabkát – folytatta Cal. – Úgy

tűnik, hogy valakit elkapott a dzsungelláz.

– Ez még csak nem is a megfelelő rasszizmus

– nézett fel Park. Cal a könyvtár túlsó sarka felé

intett a fejével. Az új lány ült ott, és egyenesen

rájuk meredt.

– Nem kis darab – észrevételezte Cal –, de az

Impala tágas kocsi.

– Nem engem néz. Csak úgy bámul a

semmibe, ennyi. Figyelj! – Park odaintegetett

neki, de ő még csak nem is pislogott.

Park csak egyszer teremtett szemkontaktust

vele, mióta első nap felszállt a buszra. Múlt

héten történt, történelmen, és a lány

vasvillaszemmel nézett vissza rá.

Ha

nem

akarod,

hogy

az

emberek

megbámuljanak – gondolta akkor Park –, ne

hordj horgászcsalit a hajadban. A csaj ékszeres

doboza valószínűleg egy lomtár. Nem mintha

minden vacak lenne, amit hord.

Volt egy eprekkel díszített Vans cipője, ami

tetszett neki. És a zöld halszálkás zakóját Park

maga is szívesen felvette volna, ha biztos

lehetett volna benne, hogy megússza szárazon.

Vajon a csaj úgy gondolja, hogy megússza

szárazon?

Park minden reggel megerősítette magát,

mielőtt a másik felszállt a buszra, de képtelenség

volt felkészülni a látványára.

– Ismered? – kérdezte Cal.

– Nem – vágta rá Park gyorsan. – Egy buszon

utazunk. Fura csaj.

– A dzsungelláz létező dolog.

– A feketékre vonatkozóan. Azt jelenti, a

feketékre indulsz be. És nem hinném, hogy bók.

– A te néped is a dzsungelból származik. – Cal

rászegezte az ujját.

– Apokalipszis most, valaki?

– Randira kellene hívnod Kimet – mondta

Park. – Nagyszerű ötlet.

eleanor

Eleanor nem akart egy E. E. Cummings-kötet

fölött huzakodni, mintha az az utolsó Én Kicsi

Pónim lenne a boltban. Talált egy üres asztalt az

afroamerikai irodalom részlegében.

Ez egy újabb elbaszott dolog ebben az

iskolában – elbaltázott, javította ki magát.

Itt a legtöbb gyerek fekete, de az emelt szintű

csoportokban a tanulók zöme fehér. Őket

Nyugat-Omahából hozzák be busszal. A nem

emelt szintű csoportokba járó fehér diákokat

pedig a másik irányból, a Flats negyedből.

Eleanor azt kívánta, bár lenne több emelt

szintű tantárgya. Azt kívánta, bár lenne emelt

szintű tesi…

Mintha őt valaha is beengednék emelt szintű

tesiórára. Először azonnal gyógytornára tennék

be a többi kövér csajjal együtt, akik nem tudnak

felüléseket csinálni.

Na mindegy. Az emelt szintű csoportokba járó

diákok – akár feketék, akár fehérek, akár kis-

ázsiaiak – jellemzően kedvesebben viselkedtek.

Az is lehet, hogy belül ugyanolyan undokok

voltak, de féltek, hogy bajba kerülnek. Vagy

ugyanolyan undokok voltak, de beidomították

őket, hogy udvariasak legyenek – adják át a

helyüket az idősebbeknek és a lányoknak.

Eleanor angolból, töriből és földrajzból emelt

szintű csoportba járt, de a napja többi részét az

őrültek házában töltötte. De komolyan, tiszta

Tábladzsungel.

Alighanem jobban kell igyekeznie az agyas

csoportokban, nehogy kirúgják.

Elkezdte kimásolni A kalitkába zárt madár

című verset a füzetébe. Király. Rímel.

8

park

A csaj beleolvasott a képregényébe.

Park először azt hitte, csak képzelődik.

Állandóan úgy érezte, hogy őt nézi, de

valahányszor rápillantott, le volt hajtva a feje.

Végül ráébredt, hogy az ölét bámulja. Na nem

úgy. A képregényét nézte – Park látta, amint

mozog a szeme.

Park nem is tudta, hogy egy vörös embernek is

lehet barna szeme. (Azt sem tudta, hogy

bárkinek lehet ennyire vörös haja. Vagy ennyire

fehér bőre.) Az új lány szeme sötétebb volt, mint

az anyjáé, nagyon sötét, majdnem olyan, mintha

két lyuk lenne az arcában.

Ez rosszul hangzott, pedig nem volt az. Sőt

talán ez volt benne a legjobb. Arra emlékeztette

Parkot, ahogyan néha a telepatikus képességeit

használó Jean Greyt ábrázolták a rajzolók,

elfeketedő és idegen szemmel a telepátia

használata közben.

A csaj ma egy óriási, tengerikagyló-mintás

férfiinget vett fel. A gallérja bizonyára nagyon

nagy volt neki, orbitálisan nagy, mert levágta, és

most foszladozott. A lófarka köré hatalmas

műszálas szalagként egy nyakkendőt kötött.

Röhejesen festett.

És most az ő képregényét nézte.

Park úgy érezte, mondania kellene neki

valamit. Mindig úgy érezte, mondania kellene

neki valamit, akár csak annyit, hogy szi vagy

bocs. De már túl régen megállta szó nélkül

azóta, hogy első alkalommal ráförmedt, és most

már az egész helyzet visszavonhatatlanul bizarrá

vált. Naponta egy órára. Harminc perc oda,

harminc vissza.

Park nem szólt semmit. Csak szélesebbre

nyitotta a képregényét, és lassabban lapozott.

eleanor

Amikor Eleanor hazaért, az anyja fáradtnak tűnt.

A szokásosnál is fáradtabbnak. Nyers volt, és

zaklatott.

Amikor a kicsik iskola után beviharzottak,

valami ostobaság miatt kijött a sodrából – Ben

és Egér egy játék miatt veszekedtek –, és

mindnyájukat kilökdöste a hátsó ajtón, Eleanort

is.

Eleanor annyira meghökkent, amikor kint

találta magát, hogy egy pillanatig csak állt a

hátsó

verandán,

és

lebámult

Richie

rottweilerére. A mostohaapja az exfelesége után

Tonyának nevezte el. Tonya – mármint a kutya

Tonya – állítólag valóságos emberevő volt, de

Eleanor eddig mindig csak szundikálni látta.

Megpróbálkozott egy kopogással a hátsó ajtón.

– Anyu! Engedj be! Még nem is fürödtem!

Rendszerint rögtön iskola után szokott fürödni,

még mielőtt Richie hazaért volna. Roppantul

idegesítette, hogy a fürdőszobának nem volt

ajtaja, különösen mióta valaki leszakította a

lepedőt.

Az anyja rá sem hederített.

A kicsik már ki is húztak a játszótérre. Az új

házuk

egy

általános

iskola

közvetlen

szomszédságában állt – ide járt Ben, Egér és

Maisie –, és a játszótér épp a hátsó udvaruk

mellett volt.

Eleanor nem tudta, mi mást tehetne, így

odasétált, ahol Bent látta, a hintákhoz, és beleült

az egyikbe. Végre dzsekis idő lett. Eleanor azt

kívánta, bár lenne egy dzsekije.

– Mit kell csinálnotok, ha már túl hideg van

ahhoz, hogy idekint játsszatok? – kérdezte

Bentől.

A kisfiú matchboxokat húzott elő a zsebéből,

és sorba állította őket a porban. – Tavaly –

felelte – apu fél nyolckor ágyba küldött minket.

– Úristen! Hát már te is? Miért hívjátok így? –

Igyekezett nem dühösnek tűnni.

Ben vállat vont. – Gondolom, azért, mert

feleségül vette anyut.

– Igen, de… – Eleanor le-föl húzogatta a kezét

a hinta láncán, majd megszagolta. – Korábban

sosem neveztük így. Úgy érzed, hogy ő az

apukád?

– Nem tudom – mondta Ben. – Az milyen

érzés?

A nővére nem válaszolt, így visszatért az autói

sorba állításához. Ráfért volna egy hajvágás:

vörösesszőke haja csaknem a gallérjáig

göndörödött. Eleanor egyik régi pólóját viselte,

és egy kordnadrágot, amit az anyjuk sorttá

alakított át. Már majdhogynem túl idős volt az

effélékhez: az autókhoz és a játszóterekhez –

tizenegy éves. Az ő korában a többi fiú egész

este

kosárlabdázott,

vagy

csoportokban

lődörögtek a játszótér szélén. Eleanor remélte,

hogy Ben későn érő típus. Ebben a házban nem

volt elég hely a kamaszodáshoz.

– Szereti, ha apunak szólítjuk – jelentette ki

Ben, továbbra is az autóit rakosgatva.

Eleanor kipillantott a játszótérre. Egér egy

csapat gyerekkel játszott, akiknek focilabdájuk

volt. Maisie bizonyára elvitte a legkisebbet

valahová a barátnőivel.

Régebben a kicsi állandóan Eleanor nyakán

maradt. Most még azt sem bánta volna, ha

vigyázhat rá – legalább lenne mit csinálnia –, de

Maisie nem kért a segítségéből.

– Milyen volt? – kérdezte Ben.

– Micsoda?

– Azokkal az emberekkel élni.

A napból már csak egy keskeny csík látszott a

horizonton, és Eleanor arra szegezte a tekintetét.

– Tűrhető – felelte. Borzalmas. Magányos.

Jobb, mint itt.

– Voltak ott más gyerekek is?

– Ja. Nagyon kicsik. Három.

– Volt saját szobád?

– Fogjuk rá. – Lényegében senkivel sem

kellett osztoznia Hickmanék nappaliján.

– Kedvesek voltak?

– Aha… igen. Kedvesek voltak. De nem

annyira, mint ti. Hickmanék kezdetben kedvesek

voltak. De azután beleuntak.

Eredetileg úgy volt, hogy csak néhány napig

marad náluk, esetleg egy hétig. Csak amíg

Richie lehiggad, és megengedi, hogy hazajöjjön.

– Olyan lesz, mint egy ottalvós buli –

magyarázta Mrs. Hickman Eleanornak, amikor

első este megágyazott neki a kanapén. Mrs.

Hickman – Tammy – a középiskolából ismerte

az anyját. A tévéjükön állt egy fénykép

Hickmanék esküvőjéről. Eleanor anyja volt a

koszorúslány, sötétzöld ruhában, a hajában egy

fehér virággal.

Az anyja eleinte csaknem mindennap felhívta

iskola után Hickmanéknál. Néhány hónap múlva

a hívások abbamaradtak. Kiderült, hogy Richie

nem fizette be a számlát, és kikapcsolták a

telefont. Eleanor azonban egy darabig nem tudta

ezt.

– Szólnunk kellene az önkormányzatnak –

mondogatta Mr. Hickman a feleségének. Azt

hitték, Eleanor nem hallja őket, de a

hálószobájuk épp a nappali fölött volt. – Ez így

nem mehet tovább, Tammy.

– Andy, nem az ő hibája.

– Nem azt mondom, hogy az ő hibája. Csak

azt mondom, hogy nem ezt vállaltuk.

– Nem sok vizet zavar.

– Nem a miénk.

Eleanor igyekezett még kevesebb vizet

zavarni. Kigyakorolta, hogy úgy tartózkodjon

egy-egy helyiségben, hogy ne hagyjon nyomot

maga után. Sosem kapcsolta be a tévét, és nem

kérte, hogy használhassa a telefont. Sosem kért

repetát a vacsorából. Soha semmit sem kért

Tammytől és Mr. Hickmantől – és mivel nekik

még nem volt kamasz gyerekük, fel sem merült

bennük, hogy szüksége lehetne erre-arra. Örült,

hogy nem tudták, mikor van a születésnapja.

– Azt hittük, meghaltál – mondta Ben, és

tovább tologatott egy autót a porban. Úgy

festett, mint aki vigyáz, nehogy elsírja magát.

– Ó, ti kicsinyhitűek – felelte Eleanor, és

meghajtotta a hintát.

Újból körülnézett Maisie-t keresve, és látta,

hogy átült oda, ahol az idősebb fiúk kosaraztak.

Eleanor a legtöbbet ismerte a buszról. Az a

hülye ázsiai srác is ott volt; magasabbra ugrott,

mint kinézte volna belőle. Fekete bermuda és

egy Madness-póló volt rajta.

– Na, én léptem – szólt oda Eleanor Bennek.

Leszállt a hintáról, és lenyomta a kisfiú fejét. –

De nem halok meg, vagy ilyesmi. Nyugi!

Visszament a házba, és mielőtt az anyja egy

szót szólhatott volna, átrohant a konyhán. Richie

a nappaliban volt. Eleanor előremeredve

átvonult közte meg a tévé között. Azt kívánta,

bár lenne egy dzsekije, aminek lehetőleg

kapucnija is van.

9

park

Meg akarta mondani neki, hogy jó munkát

végzett a verssel.

Ez egyébként roppant enyhe kifejezés volt. Ő

volt az egyetlen a csoportban, aki úgy olvasta

fel, mintha nem feladat volna. Úgy szavalta,

mintha élő dolog lenne. Valami, amit kiad

magából. Az ember nem tudta levenni róla a

szemét, mialatt beszélt. (Még annál is kevésbé,

mint amennyire Park általában nem tudta

levenni róla a szemét.) Amikor befejezte, sokan

tapsoltak, Mr. Stessman pedig megölelte. Ami

teljességgel ellentétes volt a házirenddel.

Hé. Szép teljesítmény volt. Az angolórai. Ezt

akarta mondani Park. Vagy esetleg: Egy

csoportban vagyunk angolon. Tök jó volt az a

vers, amit szavaltál.

Vagy: Mr. Stessman csoportjába jársz, ugye?

Ja, gondoltam.

Park szerdán este a taekwondo után megvette

a képregényét, de csütörtök reggelig várt az

elolvasásával.

eleanor

Az a hülye ázsiai srác pontosan tudta, hogy ő

beleolvas a képregényébe. Néha még fel is

pillantott rá, mielőtt lapozott, mint aki ennyire

udvarias.

A srác egyértelműen nem tartozott a

buszdémonok közé. Senkivel sem dumált.

(Főleg vele nem.) Valahogy azonban mégis

jóban volt velük, mert Eleanort, amikor mellette

ült, békén hagyták. Még Tina is. Emiatt Eleanor

azt kívánta, bár egész nap mellette ülhetne.

Aznap reggel felszálláskor Eleanornak olyan

érzése támadt, mintha a srác várta volna. A

Watchmen című képregényt tartotta a kezében,

ami olyan rondának tűnt, hogy Eleanor úgy

döntött, nem fárasztja magát a kukkolással.

Vagyis a beleolvasással. Vagy valami.

(Azt szerette a legjobban, ha a srác az X-Ment

olvasta, bár nem mindig értette, mi történik

benne; az X-Men rosszabb volt, mint a Dallas.

Eleanornak hetekbe telt, mire rájött, hogy Scott

Summers és Küklopsz ugyanaz a személy, és

még most sem tudni biztosan, mi van

Főnixszel.)

Ám mivel nem akadt más dolga, a szeme csak

odavándorolt a ronda képregényre. És aztán

olvasott. És aztán már be is értek az iskolába.

Ami teljességgel érthetetlen volt, hiszen még a

felén sem jutottak túl.

És ami totális szívás volt, mert azt jelentette,

hogy a srác a tanítás alatt fogja elolvasni a

fennmaradó részt, a hazafelé vezető úton pedig

valami béna képregényt vesz elő, például a

Romot.

Csakhogy nem így történt.

Amikor Eleanor délután felszállt a buszra, az

ázsiai srác pont ugyanott nyitotta ki a

Watchmen t, ahol reggel abbahagyták.

Még akkor is olvasták, amikor megérkeztek

Eleanor megállójába – annyi minden történt, és

mindketten kábé percekig bámulták az összes

kockát –, és amikor a leszálláshoz készülődve

felállt, a srác odaadta neki.

Eleanor annyira meglepődött, hogy vissza

akarta adni, de a srác már elfordult. Eleanor a

könyvei közé dugta az újságot, mintha valami

titok lenne, majd leszállt a buszról.

Aznap este az ágyán fekve még háromszor

elolvasta, és közben a csenevész, öreg macskát

simogatta. Azután éjszakára betette a grépfrútos

dobozába, nehogy történjen vele valami.

park

Mi lesz, ha nem adja vissza?

Mi lesz, ha azért nem sikerül befejeznie a

Watchmen első számát, mert kölcsönadta egy

olyan csajnak, aki nem is kérte, és valószínűleg

még azt sem tudja, ki az az Alan Moore?

Ha nem adja vissza, kvittek lesznek. Az

kiegyenlíti az egész Jesszusom-baszki-ülj-már-

le szitut.

Jesszusom. Nem, nem egyenlíti ki.

Na és ha mégis visszaadja? Akkor mit kellene

mondani? Kösz?

eleanor

Amikor odaért a helyükhöz, a srác kifelé

nézegetett az ablakon. Eleanor átadta neki a

képregényt, ő pedig elvette.

10

eleanor

Másnap reggel, amikor Eleanor felszállt a

buszra, egy halom képregényt talált az ülésén.

Felvette őket, és leült. A srác már olvasott.

Eleanor betette a képregényeket a könyvei

közé, és kibámult az ablakon. Valamiért nem

akart előtte olvasni. Az olyan lenne, mintha

hagyná, hogy nézze, amikor eszik. Az olyan

lenne, mintha… beismerne valamit.

De egész nap a képregényeken járt az esze, és

amint hazaért, felmászott az ágyára, és elővette

őket. Mindegyiknek ugyanaz volt a címe:

Mocsárlény.

Eleanor az ágyán törökülésben ülve ette meg a

vacsoráját, és nagyon vigyázott, nehogy

ráfröccsenjen valami a füzetekre, mivel

valamennyi szám kifogástalan állapotban volt;

egy szamárfül nem sok, annyi sem volt rajtuk.

(Hülye, tökéletes ázsiai srác.)

Aznap este, miután az öccsei és a húga

elaludtak, Eleanor újból felgyújtotta a lámpát,

hogy olvasni tudjon. A testvérei voltak a világ

leghangosabb alvói. Ben beszélt álmában,

Maisie és a kicsi horkoltak. Egér bepisilt – ami

nem csapott zajt, de azért megzavarta az

általános békét. De a fény láthatólag semmilyen

hatással nem volt rájuk.

Eleanor csak halványan volt tudatában, hogy

Richie a szomszéd szobában tévézik, és kis híján

leesett az ágyról, amikor a férfi betaszította a

hálószoba ajtaját. Úgy festett, mint aki arra

számít, hogy valami éjszakai dorbézolást leplez

le, de amikor meglátta, hogy csak Eleanor az, és

hogy ő is csak olvas, morrant egyet, és rászólt,

hogy oltsa le a lámpát, hogy a kicsik tudjanak

aludni.

Miután a mostohaapja becsukta az ajtót,

Eleanor felkelt, és lekapcsolta a lámpát. (Már fel

tudott úgy kelni, hogy senkire sem lépett rá, ami

tiszta haszon volt, ugyanis reggelente ő kelt fel

elsőnek.)

Lehet, hogy megúszta volna, ha égve hagyja a

villanyt, de nem érte meg a kockázatot. Nem

óhajtotta újból látni Richie-t.

Richie pont úgy nézett ki, mint egy patkány.

Mint egy patkány emberi változata. Mint egy

Don Bluth-filmben a gonosztevő. Ki tudja, mit

látott benne az anyja, igaz, Eleanor apja is

elfuseráltan néz ki.

Nagy néha – amikor Richie-nek sikerült

megfürödnie, rendes ruhát felvennie, és még

ugyanaznap józannak is maradnia – Eleanor

látni vélte, mitől gondolhatta jóképűnek az

anyja. Hála istennek ez nem fordult elő túl

sűrűn. Amikor mégis, kedve támadt bemenni a

vécébe, és ledugni az ujját a torkán.

Mindegy. Különben is, azért még tudott

olvasni. Elegendő fény szűrődött be az ablakon.

park

A csaj olyan gyorsan olvasott, ahogyan ő

adagolni tudta. És másnap reggel mindig úgy

adta vissza az újságokat, mintha valami

törékeny holmit nyújtana át. Valami értékeset.

Csak az illatból lehetett megállapítani, hogy

megérintette a lapokat.

Valamennyi újság, amit Park kölcsönadott

neki, parfümillatot árasztva érkezett vissza. Nem

olyan parfümét, amilyet az anyja használt.

(Imari.) És nem is olyat, mint a lányé – neki

vaníliaillata volt.

De a kezétől úgy illatoztak a képregények,

akár a rózsák. Egy egész rózsa mező.

A csaj alig három hét alatt elolvasta Park

összes Alan Moore-ját. Most ötösével adta neki

az X-Men eket, és megállapította, bírja őket, mert

a szereplők nevét ráírta a könyveire az

együttesnevek és a dalszövegek közé.

A buszon továbbra sem beszélgettek, de ez a

csend már nem volt olyan ellenséges. Már-már

barátságossá vált. (De azért nem egészen)

Park ma kénytelen volt beszélni vele – meg

kellett mondania, hogy semmit sem hozott.

Elaludt, és aztán elfelejtette felkapni azt a

halmot, amit előző este készített ki. Még

reggelizni és fogat mosni sem volt ideje, ami

feszélyezte, tudván, hogy olyan közel fog ülni

hozzá.

De amikor a csaj felszállt a buszra, és

visszaadta az előző napi adagot, Park végül

mindössze megvonta a vállát. A csaj félrenézett.

Mind a ketten lesütötték a szemüket.

Már megint azt a ronda nyakkendőt viselte.

Ma a csuklója köré tekerte. A karját és a

csuklóját arany és rózsaszín árnyalatú szeplők

rétegei pettyezték, még a kézfejét is. Az anyja

kisfiúkéznek mondaná a nagyon rövid körmök

és a szakadozott körömbőr miatt.

Az ölében tartott könyveket bámulta. Lehet,

hogy azt hiszi, Park haragszik rá. Ő szintén a

tintával és szecessziós firkákkal borított

könyvekre meredt.

– Szóval – kezdte, anélkül hogy tudta volna,

hogyan tovább. – Szereted a Smithst? –

Vigyázott, hogy a lány ne érezze a reggeli

leheletét.

A lány meglepve felpillantott. Talán még

zavartan is. Park arra a könyvére mutatott,

amelyikre hosszúkás, zöld betűkkel felírta: How

Soon Is Now?

– Nem tudom – felelte. – Sosem hallottam

őket.

– Vagyis csak azt akarod, hogy mások azt

higgyék, szereted a Smithst? – A hangja

akaratlanul is megvetően csengett.

– Ja – felelte a csaj, és körülpillantott a

buszban. – Igyekszem jó benyomást tenni a

helyiekre.

Park nem tudta, a csaj képes lenne-e megállni,

hogy beképzeltnek tűnjön, de az biztos, hogy

nem törte magát miatta. Besavanyodott köztük a

levegő. Park a fal felé húzódott. A lány a

folyosón keresztül bámult ki a túloldali ablakon.

Amikor Park beért angolórára, megpróbálta

elkapni a pillantását, de ő másfelé nézett. Park

úgy érezte, annyira igyekszik teljesen figyelmen

kívül hagyni őt, hogy még az órai munkában

sem vett részt.

Mr. Stessman állandóan megpróbálta szóra

bírni – ő lett az új kedvenc célpontja, ha az óra

kezdett leereszteni. Ma a Rómeó és Júliáról

kellett volna beszélgetniük, de senkinek sem

akaródzott megszólalni.

– Úgy látom, Miss Douglas, magát nem

zaklatja fel a haláluk.

– Tessék? – A lány összehúzott szemmel

nézett a tanárra.

– Maga szerint ez nem szomorú? – firtatta Mr.

Stessman. – Két ifjú szerelmes fekszik holtan.

Mert még regékbe sincsen arra szó, mit

szenvedett Júlia s Romeó.5 Ez magát nem érinti

meg?

– Azt hiszem, nem.

5 Kosztolányi Dezső fordítása.

– Ennyire hideg? Ennyire közömbös? – A

tanár odaállt a padja mellé, és úgy tett, mintha

kérlelné.

– Nem. Csak szerintem ez nem tragédia.

– Ez a tragédia – erősködött Mr. Stessman.

A csaj a szemét forgatta. Két-három, régi,

hamis gyöngyökből álló nyakláncot viselt,

amilyeneket Park nagymamája szokott a

templomban, és beszéd közben azokat

csavargatta. – De hát olyan nyilvánvaló, hogy

gúnyolódik velük – magyarázta.

– Kicsoda?

– Shakespeare.

– Azt mondod…

A lány újból a szemét forgatta. Mostanra már

ismerte Mr. Stessman játszmáját. – Rómeó és

Júlia csupán két gazdag kölyök, akik mindig

mindent megkapnak, amit csak akarnak. És most

azt hiszik, hogy egymást akarják.

– Szerelmesek egymásba – szorította a kezét a

szívére Mr. Stessman.

– Még csak nem is ismerik egymást.

– Szerelem volt első látásra.

– Első látásra ez volt: „Úristen, mennyire

helyes!” Ha Shakespeare azt akarta volna

elhitetni velünk, hogy szerelmesek egymásba,

nem arról beszélt volna szinte végig az első

jelenetben, hogy Rómeó mennyire ki van

akadva Róza miatt. Így gúnyolja ki Shakespeare

a szerelmet – jelentette ki a lány.

– Akkor miért maradt fenn?

– Nem tudom. Talán mert Shakespeare

nagyszerű író?

– Nem! – tiltakozott Mr. Stessman. – Valaki

más, valaki, akinek van szíve. Mr. Sheridan,

magának mi dobog a mellkasában? Mondja el

nekünk, miért maradt fenn négyszáz évig a

Rómeó és Júlia?

Park utált megszólalni az órán. Eleanor a

homlokát ráncolva rápillantott, majd elfordult.

Park érezte, hogy elpirul.

– Mert… – kezdte halkan, a padját bámulva –,

talán mert az emberek emlékezni akarnak arra,

hogy milyen fiatalnak lenni? És szerelmesnek?

Mr. Stessman nekidőlt a táblának, és

megvakarta a szakállát.

– Így van? – kérdezte Park.

– Ó, kétségkívül így van – felelte Mr.

Stessman. – Nem tudom, ezért lett-e a Rómeó és

Júlia minden idők legkedveltebb színdarabja.

De igen, Mr. Sheridan. Ennél igazabb szavak

még sosem hangzottak el.

A lány törin sem vett tudomást róla, de hát

máskor sem szokott.

Amikor aznap délután Park felszállt a buszra,

már ott volt. Felállt, hogy beengedje az ablak

mellé, a helyére, azután meglepte azzal, hogy

beszélni kezdett. Halkan. Szinte suttogva. De

beszélt.

– Ez inkább egy kívánságlista.

– Micsoda?

– Ezek olyan számok, amiket szeretnék

meghallgatni. Vagy olyan együttesek, amelyeket

szeretnék hallani. Érdekesnek tűnő dolgok.

– Ha még sosem hallottad a Smithst, honnan

tudsz róluk egyáltalán?

– Nem tudom – felelte védekezően. – A

barátaimtól, a régi barátaimtól… magazinokból.

Nem tudom. Mindenhonnan.

– Miért nem hallgatod meg őket?

A lány úgy nézett rá, mintha hivatalosan is

idiótának nyilvánították volna. – A Sweet 98-on

nemigen játsszák.

És ekkor, mivel Park egy szót sem szólt,

nagyot forgatott sötétbarna szemén. – Úristen –

tette hozzá.

Többet nem beszéltek az úton.

Aznap este, miközben a házi feladatát írta,

Park összeállított egy kazettát a kedvenc Smiths-

számaiból, és ráadásként rávett még néhány

Echo & the Bunnymen- és Joy Division-számot.

Mielőtt lefeküdt, a kazettát öt újabb X-Men

képregénnyel együtt betette a hátizsákjába.

10

eleanor

– Miért vagy ilyen csendes? – kérdezte az anyja.

Eleanor épp fürdött, az anyja pedig zacskós

szárazbab levest főzött. – Hogy lehet száraz, ha

levesben van? – szellemeskedett Ben korábban

Eleanornak.

– Nem vagyok csendes. Fürdök.

– Mindig énekelni szoktál a kádban.

– Dehogy szoktam.

– De szoktál. Mindig azt a Beatlest, a Rocky

Raccoont énekled.

– Úristen! Hát, kösz, hogy szólsz. Többet nem

fogom. Te jó ég!

Eleanor gyorsan felöltözött, és megpróbált

elnyomakodni az anyja mellett, de az csuklón

ragadta. – Szeretem hallgatni, amikor énekelsz –

mondta. Levett Eleanor háta mögül a pultról egy

üveget, és egy-egy csepp vaníliaillatot dörzsölt a

lánya füle mögé. Eleanor felhúzta a vállát,

mintha csiklandozná.

– Miért csinálod ezt mindig? Olyan szagom

lesz tőle, mint egy Eperke babának.

– Azért, mert olcsóbb, mint a parfüm, de

ugyanolyan kellemes az illata. – Aztán a saját

füle mögé is dörzsölt egy kis vaníliát, és

elnevette magát.

Eleanor vele nevetett, majd néhány pillanatig

még ott állt mosolyogva. Az anyja puha, régi

farmert és pólót viselt, a haját sima lófarokba

fogta. Majdnem úgy nézett ki, mint régen. Volt

róla egy fénykép – Maisie egyik születésnapi

zsúrján fagylaltot kanalaz tölcsérekbe –

ugyanilyen lófarokkal.

– Jól vagy?

– Igen – felelte Eleanor. – Igen, csak fáradt

vagyok. Megcsinálom a házi feladatomat, és

lefekszem aludni. – Az anyja szemlátomást

tudta, hogy valami nincs rendjén, de nem

erőltette. Régebben mindig rávette Eleanort,

hogy mondjon el mindent. Mi zajlik odabent? –

szokta kérdezni, miközben megkocogtatta a

lánya feje búbját. Épp felhúzod magad? Mióta

Eleanor hazaköltözött, az anyja nem mondott

ilyesmiket.

Mintha

rájött

volna,

hogy

elveszítette a jogát, hogy kopogtasson nála.

Eleanor felmászott az ágyába, és a macskát az

ágy végébe tolta. Nem volt olvasnivalója.

Legalábbis semmi új. Vajon a srác nem hoz neki

több képregényt? Miért kezdte el egyáltalán?

Végigfuttatta az ujjait a zavarba ejtő dalcímeken

– This Charming Man és How Soon Is Now? –,

amiket a matekkönyvére írt. Legszívesebben

átfirkálta volna őket, de a srác valószínűleg

észrevenné, és fölényeskedne vele.

Eleanor nem hazudott: csakugyan fáradt volt.

Szinte minden éjjel ébren maradt, és olvasott.

Aznap este rögtön vacsora után elaludt.

Ordibálásra ébredt. Richie ordított. Eleanor

nem tudta megállapítani, mit.

Aláfestésként az anyja zokogása hallatszott.

Úgy tűnt, már hosszú ideje sír – teljesen

elveszíthette a fejét, ha hagyta, hogy meghallják.

Eleanor sejtette, hogy már a többiek is ébren

vannak. Kihajolt az ágyából, hogy ki tudja venni

a kicsik alakját a sötétben. Mind a négyen ott

ültek egy kupac takarón a földön. Maisie a

karjában tartotta a kicsit, és szinte eszelősen

ringatta. Eleanor hangtalanul lecsúszott az

ágyról, és összebújt velük. Egér azon nyomban

felmászott az ölébe. Remegett és bepisilt, és úgy

fonta kezét-lábát Eleanor köré, akár egy

kismajom. Az anyjuk két szobával arrébb

sikoltozni kezdett, mire mind az öten egyszerre

ugrottak fel.

Ha ez két nyárral ezelőtt történik, Eleanor

odarohan, és ő maga dörömböl az ajtón.

Ráordított volna Richie-re, hogy hagyja abba. A

legeslegkevesebb, hogy felhívja a 911-et. De

most úgy tűnt, ilyet csak egy gyerek vagy egy

bolond csinál. Most csak arra tudott gondolni,

mihez kezdenek, ha a kicsi felsír. Hála istennek

nem tette. Még ő is rájött, hogy csak ront a

dolgon, ha megpróbálják megakadályozni.

Amikor másnap reggel megszólalt a vekker,

nem tudta felidézni, mikor aludt el. Nem

emlékezett, mikor maradt abba a sírás.

Rettenetes gondolata támadt. Felkelt, és

átbotladozott a gyerekeken meg a takarókon.

Amikor kinyitotta a hálószoba ajtaját, szalonna

illata ütötte meg az orrát.

Ami azt jelentette, hogy az anyja életben van.

És hogy a mostohaapja alighanem még

reggelizik.

Eleanor vett egy mély lélegzetet. Pisiszagot

árasztott. Úristen! A legtisztább ruhája a tegnapi

volt, amire Tina minden bizonnyal felhívja a

figyelmet, mert mindennek a tetejébe aznap még

egy istenverte tornaóra is kinézett.

Felkapta a ruháit, és azzal az elhatározással

lépett be a nappaliba, hogy nem teremt

szemkontaktust Richie-vel, ha ott van. Ott volt.

(Az a démon. Az a rohadék.) Az anyja a

szokásosnál csendesebben állt a tűzhely mellett.

Nem lehetett nem észrevenni a zúzódást oldalt

az arcán. Sem az álla alatt a kiszívás nyomát.

(Az a faszfej, az a faszfej, az a faszfej!)

– Anyu – suttogta Eleanor sürgetően. – Meg

kell mosakodnom.

Az anyja szeme lassan fókuszált rá. – Mi?

Eleanor a ruháira mutatott, amelyek nyilván

csak gyűröttnek látszottak. – Egérrel aludtam a

földön.

Az anyja ideges pillantást vetett a nappaliba;

Richie megbüntetné Egeret, ha megtudná. – Jó,

jó – mondta, és betuszkolta Eleanort a

fürdőszobába. – Add ide a ruháidat, majd én

figyelem az ajtót. És ne engedd, hogy

megérezze a szagot. Ma reggel nincs erre

szükségem.

Mintha Eleanor pisilt volna össze mindent.

Előbb felül mosakodott meg, majd alul, hogy

egy percig se legyen teljesen meztelen. Azután

az előző napi ruháiban újból átment a nappalin,

és nagyon igyekezett nem pisiszagot árasztani.

A könyvei a szobájában voltak, de nem akarta

kinyitni az ajtót, nehogy kiáramoljon a csípős

szag – így hát egyszerűen elment otthonról.

Tizenöt perccel korábban ért oda a

buszmegállóba. Még mindig kócos és rémült

volt, és a szalonnaillatnak köszönhetően korgott

a gyomra.

12

park

Amikor Park felszállt a buszra, letette a

képregényeket és a Smiths-kazettát a mellette

lévő ülésre, hogy már ott várják a lányt. Így egy

szót sem kell szólnia.

Amikor a lány néhány perccel később felszállt,

Park azonnal látta, hogy valami baj van. Úgy

jelent meg, mint aki eltévedt, és épp ott kötött

ki. Ugyanaz a cucc volt rajta, mint előző nap –

ami önmagában még nem volt annyira furcsa,

mindennap ugyanannak a holminak egy másik

variációját vette fel –, de ma valahogy másképp

nézett ki. A nyaka és a csuklója csupasz volt, a

haja kócos – összecsomósodott vörös fürtök

kazla.

Megállt az ülése mellett, és lepillantott a

halomra. (Hol vannak a tankönyvei?) Azután a

szokott óvatossággal mindent felvett, és leült.

Park szeretett volna az arcába nézni, de

képtelen volt rá. Helyette inkább a csuklóját

bámulta. A lány felvette a kazettát. Park ráírta a

keskeny, öntapadó fehér címkére: How Soon és

más.

Eleanor odatartotta elé. – Köszönöm. –

mondta. Nahát, ezt eddig még sosem hallotta

tőle. – De nem fogadhatom el.

Park nem vette el.

– A tiéd, tedd el – suttogta. A lány kezéről

felpillantott leesett állára.

– Nem. Köszönöm, de… nem lehet. – Újra

megpróbálta odaadni a kazettát, de ő továbbra

sem vette el. Miért kell ennek a csajnak minden

semmiséget így megnehezítenie?

– Nem kérem.

Eleanor a fogát összeszorítva meredt rá.

Bizonyára nagyon utálja.

– Nem – mondta olyan hangosan, hogy

valószínűleg a többiek is hallották. – Komolyan,

nem fogadhatom el. Nincs min meghallgatnom.

Úristen, vedd már vissza!

Park elvette. Eleanor eltakarta az arcát. A

velük szemben ülő kellemetlen végzős, akit

ennek ellenére Juniornak hívtak, őket bámulta.

Park addig nézett fenyegetően Juniorra, míg az

végül

abbahagyta

a

bámulást.

Azután

visszafordult.

Elővette

a

ballonkabátja

zsebéből

a

walkmanjét, és kipattintotta belőle a Dead

Kennedyst. Becsúsztatta az új kazettát,

megnyomta a lejátszás gombot, majd – óvatosan

– a lány hajára tette a fejhallgatót. Olyan óvatos

volt, hogy hozzá sem ért.

Kihallatszottak a gitár kezdő, ingoványos

hangjai, és utána a szám első sora: ,,I am the

son… and the heir…”6

6 Én vagyok a fiú… és az örökös…

A lány egy kicsit felemelte a fejét, de nem

nézett rá. Nem vette el a kezét az arca elől.

Amikor megérkeztek az iskolához, levette a

fejhallgatót, és visszaadta Parknak.

Együtt szálltak le a buszról, és együtt

maradtak. Ami furcsa volt. Általában elváltak,

amint leléptek a járdára. Nahát, ez furcsa,

gondolta Park; mindennap ugyanazon az úton

mennek, a lány szekrénye ugyanazon a folyosón

van, mint az övé – hogyan sikerült mégis

minden reggel külön utakon járniuk?

Amikor odaértek a szekrényhez, Park megállt

egy pillanatra. Nem lépett közelebb, hanem

megállt. Eleanor is megállt.

– Hát – mondta Park, és a folyosót nézte –,

most már hallottad a Smithst.

A lány pedig…

Eleanor nevetett.

eleanor

Egyszerűen csak el kellett volna vennie a

kazettát.

Nem kellett volna mindenki tudomására

hoznia, hogy mije van meg mije nincs. Nem kell

semmit fura ázsiai srácok tudomására hoznia.

Fura ázsiai srác.

Majdnem biztosra vette, hogy ázsiai. Nehéz

volt megállapítani. Zöld szeme volt. A bőre

színe pedig mint a mézen átszűrt napsugár.

Lehet, hogy a Fülöp-szigetekről származik. Az

Ázsiában van? Talán. Ázsia kezelhetetlenül

nagy.

Eleanor csak egyetlen ázsiait ismert életében –

Pault, akivel matekra járt együtt a régi

iskolájában. Paul kínai volt. A szülei a kínai

kormány elől költöztek Omahába. (Ami azért

elég extrém választás. Mintha ránéztek volna a

földgömbre, és azt mondták volna: „Ez az. A

lehető legtávolabb.”)

Paul tanította meg Eleanort, hogy ázsiait

mondjon, ne keletit. – A keletit a konyhára

mondják – közölte.

– Hogyne, hogyne, édessavanyújóska – felelte

a lány.

Eleanor nem tudott rájönni, hogy amúgy mit

keres egy ázsiai a Flatsben. Itt mindenki más

annyira súlyosan fehér volt. Mintha így

válogatták volna össze őket. Amíg ide nem

költözött, sosem hallotta hangosan kimondva a

„nigger” szót, de a buszdémonok úgy

használták, mintha csak így lehetne utalni arra,

hogy valaki fekete. Mintha nem is lehetne

máshogy kifejezni.

Ő még gondolatban is tartózkodott a „nigger”

használatától. Már az is épp elég baj, hogy

Richie hatásának köszönhetően szokásává vált,

hogy gondolatban mindenkit, akivel találkozik,

„anyabaszó”-nak tituláljon. (Irónia.)

Az iskolájukban volt még három-négy ázsiai.

Unokatestvérek. Egyikük írt egy esszét arról,

hogy milyen laoszi menekültnek lenni.

És aztán itt van Óriászöldszem.

Akinek, úgy látszik, el fogja mesélni az egész

élettörténetét. Talán a hazafelé vezető úton

elmondja majd neki, hogy nincs sem telefonja,

sem mosógépe, sem fogkeféje.

Ez utóbbival kapcsolatban elgondolkozott,

hogy

esetleg

megtárgyalja

az

iskolai

tanácsadóval. Mrs. Dunne az első tanítási napon

leültette őt, és kisebb beszédet tartott arról, hogy

neki bármit elmondhat. A beszéd alatt végig a

karját szorongatta.

Ha mindent elmondana Mrs. Dunne-nak –

Richie-ről, az anyukájáról, mindenről –, hát,

nem is tudja, mi történne.

De ha a fogkeféről mesélne Mrs. Dunne-nak…

talán hozna neki egyet. És akkor nem kellene

többé beosonnia ebéd után a fürdőszobába, hogy

sóval dörzsölje be a fogait. (Ezt egyszer egy

westernfilmben látta. Valószínűleg nem is

használ.)

Megszólalt a csengő – 10:12.

Már csak két óra van hátra angolig. Eleanor

azon tűnődött, vajon szól-e majd hozzá a srác.

Talán most ez van köztük soron.

Még mindig hallotta azt a hangot – nem a

srácét, hanem az énekesét. A Smithsből. A

fülében csengett, milyen volt a hanghordozása

még éneklés közben is. Mintha kiáltozna.

I am the sun.

And the air…7

Eleanornak először fel sem tűnt, hogy nem a

szokásos borzalmas módon viselkednek vele. (A

gondolatai

még a buszon jártak.) Ma

röplabdáztak, és Tina egyszer odaszólt: „Te

szerválsz, ribanc”, de ennyi volt az egész, és

Tinához képest szinte kedélyesen hangzott.

7 Én vagyok a nap… és a levegő…

Amikor Eleanor bement az öltözőbe, rájött,

miért volt Tina olyan visszafogott: ugyanis várt.

Tina meg a barátnői – és a fekete lányok is,

ebben mindenki részt akart venni – Eleanor

sorának a végében álltak, és várták, hogy

odaérjen a szekrényéhez.

Betétekkel volt beborítva. Szemlátomást az

egész szekrény.

Eleanor először azt hitte, hogy a betétek

tényleg véresek, de amikor közelebb ért, látta,

hogy csak piros filctollal vannak beszínezve.

Némelyikre valaki ráírta, hogy Rongyfej meg

Nagy Vörös, de drága fajták voltak, így már

elkezdték felszívni a tintát.

Ha a ruhái nem abban a szekrényben vannak,

ha nem a tornadressze van rajta, egyszerűen

elmegy onnan.

Ehelyett azonban elsétált a lányok mellett,

felszegte az állát, amennyire csak tudta, és

módszeresen

lehámozta

a

betéteket

a

szekrényről. Még belül is akadt néhány, a

ruháihoz ragadva.

Eleanor sírt egy kicsit, nem tudta visszatartani,

de háttal állt a többieknek, hogy ne legyen

műsor. Az egész néhány percen belül véget ért,

mert senki sem akart elkésni az ebédről. A

legtöbb lánynak még át kellett öltöznie, és

rendbe kellett hoznia a haját.

Miután mindenki más elment onnan, a két

fekete csaj ott maradt. Odamentek Eleanorhoz,

és elkezdték lehúzkodni a betéteket a falról.

– Nem nagy ügy – suttogta egyikük, és

gombóccá gyűrte a betéteket. DeNice-nek

hívták, és túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy

tizedikes legyen. Apró volt, és a haját két befont

copfban hordta.

Eleanor megrázta a fejét, de nem szólt semmit.

– Azok a csajok nem számítanak – folytatta

DeNice. – Annyira jelentéktelenek! Isten alig

látja őket.

– Ühüm – helyeselt a másik. Eleanor elég

biztos volt benne, hogy Beebinek hívják. Beebit

Eleanor anyja „nagydarab”-nak nevezte volna.

Jóval testesebb volt Eleanornál, és még a

tornadressze is más színű, mint a többieké,

mintha külön kellett volna rendelni neki. Amitől

Eleanor mindjárt csapnivalóan érezte magát,

hogy olyan csapnivalóan érzi magát a saját teste

miatt… és ami elgondolkoztatta, hogy

hivatalosan miért is ő a kövér az osztályban.

Bedobták a betéteket a szemetesbe, és néhány

papírtörlő alá gyömöszölték, hogy senki se

találja meg őket.

Ha DeNice és Beebi nem álldogáltak volna ott,

Eleanor talán meg is tart néhányat, mert hát,

úristen, micsoda pazarlás.

Elkésett az ebédről, és elkésett angolról. És ha

eddig nem tudta volna, hogy bírja azt a hülye,

nyavalyás ázsiai srácot, most már tudta.

Mert még mindazok után is, ami az utóbbi

negyvenöt percben történt – és mindazok után,

ami az utóbbi huszonnégy órában történt –,

Eleanor csak arra tudott gondolni, hogy látja

Parkot.

park

A buszon Eleanor vita nélkül elfogadta a

walkmanjét. És nem is neki kellett bekapcsolnia.

Mielőtt a megállójához értek, visszaadta.

– Kölcsönveheted – mondta Park halkan. –

Hallgasd meg a kazetta többi részét is.

– Nem szeretném tönkretenni.

– Nem fogod tönkretenni.

– Nem szeretném lemeríteni az elemeket.

– Nem érdekelnek az elemek.

Ekkor a lány felpillantott, és a szemébe nézett,

talán most először. A haja még ziláltabb, mint

reggel – inkább bodros, mint göndör, mintha

egy nagy, vörös afrofrizura létrehozásán

dolgozna. De a szeme halálosan komoly,

hidegen józan volt. Minden közhely, amellyel

valaha Clint Eastwood szemét leírták, érvényes

volt Eleanoréra is.

– Tényleg? Téged tényleg nem érdekel?

– Ezek csak elemek – felelte Park.

Eleanor kivette az elemeket és a kazettát Park

walkmanjéből, amit visszaadott neki, azután

hátra sem nézve leszállt a buszról. Te jó ég,

mennyire fura csaj.

eleanor

Az elemek éjjel egy körül elkezdtek lemerülni,

de Eleanor még egy órán keresztül hallgatta a

zenét, míg végül lelassult, majd teljesen leállt.

13

eleanor

Ma nem felejtette el a könyveit, és ruhát is

cserélt. Előző este a fürdőkádban kellett

kimosnia a farmerját, úgyhogy még nedves volt.

De mindent összevetve ezerszer jobban érezte

magát, mint tegnap. Még a haja is többé-

kevésbé engedelmeskedett. Kontyba tornyozta

fel, és egy gumival fogta össze. Őrülten fog

fájni, amikor majd ki akarja tépni, de legalább

egyelőre a helyén tartja a kontyot.

És ami a legjobb: Park dalaival van tele a feje

– és valamiképp a mellkasa is.

Volt valami abban a zenében a kazettán.

Másképp szólt. Mintha felkorbácsolta volna a

tüdejét és a gyomrát. Volt benne valami

izgalmas és valami ideges. Olyan érzése támadt

tőle, hogy minden, így a világ is, nem az,

aminek gondolja. És ez jó volt. Ez volt a

legnagyszerűbb.

Amikor aznap reggel felszállt a buszra,

nyomban felemelte a fejét, hogy megtalálja

Parkot. A fiú is felnézett, mintha várta volna.

Eleanor akaratlanul is elvigyorodott. Csak egy

másodpercre.

Amint leült, lejjebb csúszott az ülésen, hogy a

busz végében tanyázó banditák ne lássák a feje

búbján, hogy mennyire boldog.

Úgy érezte, Park közvetlenül mellette ül,

holott legalább tizenöt centi távolság volt

köztük.

Eleanor odaadta neki a képregényeket, azután

idegesen rángatta a csuklójára csavart zöld

szalagot. Nem tudta, mit mondjon. Attól tartott,

hogy végül esetleg semmit sem mond, még csak

meg sem köszöni.

Park keze tökéletesen mozdulatlanul pihent az

ölében. És tökéletesen tökéletesen. Mézszínű

kezek tiszta, rózsaszín körmökkel. A fiún

minden erős és karcsú volt. Valahányszor

megmozdult, okkal tette.

Már majdnem megérkeztek az iskolához,

amikor

Park

megtörte

a

csendet.

–

Meghallgattad?

A lány bólintott, és engedte, hogy a tekintete

felkússzon a fiú válláig.

– Tetszett?

Eleanor a szemét forgatta. – Te jó ég,

egyszerűen… – Szétterpesztette az ujjait. –

Isteni volt.

–

Most

gúnyolódsz?

Nem

tudom

megállapítani.

Eleanor felpillantott az arcába, jóllehet tudta,

milyen érzés lesz: mintha valaki egy kampóval

kikotorná a szerveit a mellkasából. – Nem.

Király volt. Abba sem akartam hagyni. Az a

szám, az a Love Will Tear Us Apart?

– Igen. Joy Division.

– Úristen, ennél jobb dalkezdést még sosem

hallottam.

Park imitálta a gitárt és a dobokat.

– Igen, igen, igen – lelkesedett Eleanor. –

Legszívesebben újra meg újra meghallgattam

volna azt a három másodpercet.

– Megtehetted volna. – A fiú szeme

mosolygott, a szája csak alig.

– Nem akartam teljesen lefárasztani az

elemeket.

Park a fejét csóválta, mintha butaságot

beszélne.

– Ráadásul – folytatta Eleanor – a többi részét

ugyanúgy imádom, a magas részt, a dallamot, a

dáá, dá-de-dá-dá, de-dá, de-dáát.

Park bólintott.

– És a végén a hangja, amikor egy picit túl

magasra megy. És aztán a legvégén, ahol olyan,

mintha a dobok küzdenének az ellen, hogy a

szám véget érjen.

Park utánozta a dobokat: – Cc-cc-cc, cc-cc-cc.

– Legszívesebben darabokra szaggatnám ezt a

számot, és mindhalálig imádnám a darabkákat.

Ezen Parknak nevetnie kellett. – Na és a

Smiths? – kérdezte.

– Nem tudtam, hogy ki kicsoda.

– Majd leírom neked.

– Az egész tetszett.

– Jó.

– Imádtam.

Park elmosolyodott, de elfordult, és kinézett az

ablakon. Eleanor lepillantott.

Bekanyarodtak a parkolóba. Eleanor nem

akarta, hogy ez az új dolog, a beszélgetés – az

igazi beszélgetés, oda-vissza és az egymásra

mosolygás – véget érjen.

– És… – tette hozzá gyorsan – az X-Men is

nagyon tetszik. Küklopszot viszont utálom.

Park visszakapta a fejét. – Nem utálhatod

Küklopszot. Ő a csapat kapitánya.

– Unalmas alak. Rosszabb, mint Batman.

– Micsoda? Te utálod Batmant?

– Úristen, annyira unalmas! Nem tudom

rávenni magam, hogy elolvassam. Valahányszor

Batmant hozol, azon kapom magam, hogy

Steve-re figyelek, vagy kibámulok az ablakon,

és azt kívánom, bár hiperálomban lennék. – A

busz megállt.

– Huh – mondta Park, és felállt. Roppant

elítélően hangzott.

– Mi az?

– Most már tudom, mire gondolsz, amikor

kibámulsz az ablakon.

– Nem tudod – vitatkozott Eleanor. –

Tiltakozom.

A többiek elnyomakodtak mellettük a

folyosón. Eleanor is felállt.

– Elhozom neked A sötét lovag visszatért –

jelentette ki Park.

– Az mi?

– Csak a valaha volt legkevésbé unalmas

Batman-történet.

– A valaha volt legkevésbé unalmas Batman-

történet, mi? Netán Batman felvonja mindkét

szemöldökét?

A fiú újból elnevette magát. Ilyenkor teljesen

megváltozott. Nem voltak igazi gödröcskéi, de

az arca kétoldalt begyűrődött, és szeme

jóformán eltűnt.

– Na várj csak – mondta.

park

Aznap délelőtt angolon Park észrevette, hogy

Eleanor hajvonala a tarkóján kicsúcsosodik egy

puha, vörös kis háromszögben.

eleanor

Aznap délután törin Eleanor észrevette, hogy

Park a ceruzája végét rágja, amikor

gondolkodik. És hogy a mögötte ülő lány – az a

hogyishívják, Kim, a nagy dudáival és a

narancssárga Esprit táskával – egyértelműen

bele van esve.

park

Aznap este Park csinált egy olyan kazettát, amin

újra meg újra a Joy Division-szám szerepelt.

Kiürítette az összes videojátékát és Josh

távirányítós autóit, és felhívta a nagymamáját,

hogy

szóljon:

novemberben

tartós

ceruzaelemeket kér a születésnapjára.

14

eleanor

– Tudom, nem hiszi, hogy átugrom azt a vacakot

– mondta DeNice.

DeNice és a másik lány, a nagydarab Beebi

most

már

beszélgetett

Eleanorral

a

tornateremben. (Minthogy az a legjobb módja,

hogy haverokra és befolyásra tegyél szert, ha

maxi betétekkel támadnak meg.)

A mai tornaórán a tanárnő, Mrs. Burt

megmutatta nekik, hogyan kell átugrani egy

ezeréves tornalovat. Közölte, hogy legközelebb

mindenkinek meg kell próbálnia.

– El van tájolva ez a nő – borongott DeNice az

öltözőben óra után.

– Hát úgy nézek én ki, mint Mary Lou Retton?

Beebi vihogott. Tulajdonképpen – gondolta

Eleanor –, DeNice a kislányos frufrujával és a

copfjával tényleg úgy néz ki, mint egy tornász.

Túl fiatalnak tűnt a középiskolához, és a ruhái

csak tovább rontottak a helyzeten. Puffos ujjú

blúzok,

overallok,

gömbökkel

díszített

hajgumik. A tornadressze buggyosodott rajta,

mintha játszóruha volna.

Eleanor nem félt a lótól, de nem akart az egész

osztály szeme láttára végigfutni a szőnyegen.

Nem akart futni, és kész. Olyankor úgy érezte,

mintha a mellei leválnának a testéről.

– Megmondom Mrs. Burtnek, hogy anyukám

nem akarja, hogy olyasmit csináljak, amitől

elszakadhat a szűzhártyám – jelentette ki. –

Vallási okokból.

– Ez komoly? – kérdezte Beebi.

– Nem – felelte Eleanor kuncogva. – Hát,

tulajdonképpen…

– Te kis huncut – jegyezte meg DeNice, és

felvette az overallját. Eleanor áthúzta a fején a

pólóját, és a takarásában leráncigálta magáról a

dresszét.

– Jössz? – kérdezte DeNice.

– Hát, talán nem most fogok elkezdeni lógni –

felelte Eleanor, miközben ugrándozva belebújt a

farmerjába.

– Nem, ebédelni jössz-e?

– Ó – pillantott fel Eleanor. A szekrénysor

végén vártak rá. – Igen.

– Akkor igyekezz, Szent Szűz!

DeNice-szel és Beebivel a szokott asztaluknál

ült az ablaknál. A szünetben Eleanor látta Parkot

arrafelé sétálni.

park

– Miért nem kaphatod meg a jogosítványodat az

öregdiákbuliig? – érdeklődött Cal.

Mr. Stessman csoportokba osztotta őket. Azt a

feladatot kapták, hogy hasonlítsák össze Júliát

és Opheliát.

– Mert nem tudom meghajlítani az időt és a

teret – felelte Park. Eleanor a terem másik

végében ült az ablaknál. Egy Eric nevű kosaras

sráccal került párba. A fiú beszélt, Eleanor pedig

rosszalló arckifejezéssel nézte.

– Ha lenne kocsid, elhívhatnánk Kimet.

– Elhívhatod Kimet – mutatott rá Park.

Eric az a fajta magas fiú volt, aki járás közben

harminc centivel hátrébb tartja a vállát a

csípőjénél. Állandóan limbózott. Mintha attól

félne, hogy minden ajtófélfába beveri a fejét.

– Társasággal akar menni – magyarázta Cal. –

Ráadásul szerintem bír téged.

– Micsoda? Én nem akarok Kimmel menni a

bulira. Nekem nem is jön be. Úgy értem,

tudod… Neked jön be.

– Tudom. Ezért működik a terv. Mind együtt

megyünk. Rájön, hogy nem tetszik neked,

elszomorodik, és találd ki, ki áll éppen ott, hogy

felkérje lassúzni?

– Nem akarok Kimmel szívózni.

– Vagy vele, vagy velem, haver.

Eric megint mondott valamit, és Eleanor

megint rosszalló arckifejezéssel nézte. Azután

átnézett Parkra – és már nem vonta össze a

szemöldökét. Park elmosolyodott.

– Egy perc – figyelmeztetett Mr. Stessman.

– Szar ügy – állapította meg Cal. – Mink van

eddig? Ophelia ütődött volt, igaz? Júlia pedig

micsoda, egy hatodikos?

eleanor

– Szóval Psziché egy másik telepatalány?

– Ja – felelte Park.

Eleanor minden reggel, amikor felszállt a

buszra, attól félt, hogy Park nem fogja levenni a

fejhallgatóját.

Hogy

ugyanolyan

hirtelen

befejezi a vele való beszélgetést, ahogy

elkezdte. Ha pedig ez bekövetkezne – ha egy

nap, amikor ő felszáll a buszra, Park nem néz fel

–, nem szeretné, ha látná, hogy ez őt mennyire

kikészíti.

Mindeddig ez nem fordult elő.

Mindeddig nem hagyták abba a beszélgetést.

Mármint szó szerint. Minden pillanatban

beszélgettek, amíg egymás mellett ültek. És

csaknem valamennyi beszélgetés ezekkel a

szavakkal kezdődött: – Mi a véleményed…?

Mi Eleanor véleménye a U2 albumáról?

Imádja.

Mi Park véleménye a Miami Vice-ról?

Szerinte unalmas.

– Igen – mondták, amikor egyetértettek. Oda-

vissza: „Igen”, „Igen”, „Igen!”

– Pontosan.

– Igaz?

Minden fontos kérdésben egyetértettek, és

minden máson vitatkoztak. És ez is jó volt, mert

valahányszor vitatkoztak, Eleanor mindig meg

tudta nevettetni Parkot.

– Miért kell az X-Men tagjainak egy újabb

telepatalány?

– Ennek lila a haja.

– Ez annyira szexista!

Parknak tágra nyílt a szeme. Na jó, mondjuk,

hogy tágra. Eleanor néha eltöprengett, vajon a

szeme formája befolyásolja-e azt, hogy hogyan

látja a dolgokat. Alighanem ez volt minden idők

legrasszistább kérdése.

– Az X-Menek nem szexisták – rázta a fejét

Park. – Ők az elfogadás metaforái: esküt tettek,

hogy megvédelmeznek egy olyan világot, amely

gyűlöli őket, és fél tőlük.

– Igen, de…

– Nincs de – vágta rá Park nevetve.

– De – erősködött Eleanor – a lányok nagyon

sablonosan csajosak és passzívak. Csak a fele

gondolkodik igazán keményen. Mintha az lenne

a szuperképességük, a gondolkodás. És

Árnymacska még rosszabb: ő eltűnik.

– Anyagtalanná válik – javította ki Park. – Az

más.

– Ezt akár egy teadélután közepén is meg lehet

csinálni.

– Akkor nem, ha forró teát tartasz a kezedben.

Azonkívül megfeledkezel Viharról.

– Nem feledkezem meg Viharról. Ő a fejével

irányítja az időjárást: ez még mindig csak

gondolkodás. És ez kábé minden, amire abban a

csizmában képes.

– Szuper mohikánfrizurája van – jegyezte meg

Park.

– Lényegtelen – felelte Eleanor.

Park mosolyogva nekitámasztotta a fejét az

ülésnek, és a mennyezetet nézte. – Az X-Men

tagjai nem szexisták.

– Egy szuperképességű X-Womant próbálsz

találni? – kérdezte Eleanor. – Mi a helyzet

Káprázattal? Ő egy élő diszkógömb. Vagy a

Fehér Királynővel? Nagyon keménynek hiszi

magát, miközben a fehérneműje makulátlan.

– Te milyen szuperképességet szeretnél? –

Park a lány felé fordult, és az ülésre fektette az

arcát.

– Repülni szeretnék – felelte Eleanor, nem

nézve rá. – Tudom, hogy nem a leghasznosabb,

de… repülés.

– Igen – válaszolta Park.

park

– Azta, Park, nindzsaküldetésbe mész?

– A nindzsák feketét hordanak, Steve.

– Mi van?

Parknak be kellett volna mennie átöltözni a

taekwondoedzés után, de az apja kikötötte, hogy

kilencre vissza kell érnie, és így alig egy órája

volt, hogy megmutassa Eleanornak.

Steve kint ügyködött a Camarójával. Még neki

sem volt jogosítványa, de már készülődött rá.

– A csajodhoz mész? – kurjantotta oda

Parknak.

– Mi?

– Elosonsz, hogy meglátogasd a csajodat?

Bloody Maryt?

– Ő nem a csajom – felelte Park, azután nyelt

egyet.

– Nindzsaosonás!

Park megcsóválta a fejét, és futásnak eredt.

Hát, Eleanor nem a csaja, gondolta magában,

miközben átvágott a fasoron.

Nem tudta pontosan, hol lakik. Azt tudta, hol

száll le a buszról, és tudta, hogy egy iskola

mellett van a házuk.

Ennek kell lennie – gondolta. Megállt egy kis,

fehér háznál. Néhány törött játék hevert az

udvaron, és egy hatalmas rottweiler aludt a

verandán.

Park lassan ballagott a ház felé. A kutya

felemelte a fejét, megnézte magának, majd egy

másodperc múlva visszaaludt. Még akkor sem

moccant, amikor Park felment a lépcsőn, és

bekopogott az ajtón.

A fickó, aki kinyitotta, túl fiatal volt ahhoz,

hogy Eleanor apja legyen. Park biztosra vette,

hogy már látta a környéken. Nem tudta, mit várt,

ki jön az ajtóhoz. Valaki egzotikusabb. Valaki,

aki jobban hasonlít a lányra.

A fickó egy szót sem szólt. Csak állt az

ajtóban, és várt.

– Eleanor itthon van? – kérdezte Park.

– Ki akarja tudni? – A fickónak olyan keskeny

orra volt, akár egy késpenge, és fitymálva nézte

Parkot.

– Osztálytársak vagyunk – felelte Park.

A fickó egy pillanatig vizsgálgatta, majd

becsukta az ajtót. Park nem tudta, mitévő

legyen. Várt néhány percet, azután, épp amikor

arra gondolt, hogy elmegy, Eleanor kinyitotta az

ajtót,

de

épp

csak

annyira,

hogy

kicsusszanhasson rajta.

A szeme elkerekedett a rémülettől. Ebben a

sötétben úgy látszott, mintha nem is lenne írisze.

Amint Park meglátta, tudta, hogy hiba volt

idejönnie – és érezte, hogy ezt már korábban is

tudnia kellett volna. Csak hát annyira lefoglalta,

hogy megmutassa neki…

– Szia – mondta.

– Szia.

– Azért…

– …jöttél, hogy kihívj egy kézitusára?

Park benyúlt az edzőruhája mellrészébe, és

előhúzta a Watchmen második számát. Eleanor

arca felragyogott, sápadt bőre szó szerint

fénylett az utcai világításban.

– Olvastad? – kérdezte.

Park megrázta a fejét. – Arra gondoltam, hogy

elolvashatnánk… együtt.

Eleanor vetett egy pillantást hátra, a házra,

azután gyorsan kilépett a verandára. Park

követte le a lépcsőn, át a kavicsos felhajtón, az

általános iskola hátsó tornácához. Az ajtó fölött

egy nagy biztonsági lámpa égett. Eleanor leült a

legfelső lépcsőfokra, Park pedig mellételepedett.

A Watchmen elolvasása kétszer annyi időbe

telt, mint a többi képregényé, és ma este még

tovább tartott, mert nagyon furcsa volt, hogy

ezúttal máshol ülnek egymás mellett, nem a

buszon. Már eleve az is, hogy nem az iskolában

látják egymást. Eleanor haja vizes volt, és

hosszú, sötét fürtökben lógott.

Amikor az utolsó oldalhoz értek, Park minden

vágya az volt, hogy tovább üldögéljenek és

beszélgessenek a képregényről. (Valójában

minden vágya az volt, hogy tovább üldögéljen

és beszélgessen Eleanorral.)

A lány azonban már fel is állt, és

hátrapillantott a házra. – Mennem kell.

– Ó. Oké. Azt hiszem, nekem is.

Eleanor otthagyta az általános iskola lépcsőjén

ülve. Mire Park elköszönésre gondolhatott

volna, már el is tűnt a házban.

eleanor

Amikor belépett a házba, a nappaliban sötét

volt, de a tévé ment. Látta, hogy Richie a

kanapén ül, az anyja pedig a konyha ajtajában

áll.

Már csak néhány lépés a szobájáig.

– Ez a csávód? – kérdezte Richie, mielőtt

Eleanor még odaért volna. Le sem vette a

szemét a képernyőről.

– Nem. Csak egy srác az iskolából.

– Mit akart?

– Egy feladatot megbeszélni.

Megállt a hálószobája ajtajában. Azután,

minthogy Richie nem mondott mást, belépett, és

becsukta maga mögött az ajtót.

– Tudom, miben mesterkedsz – emelte fel a

hangját a mostohaapja, amint becsukódott az

ajtó. – Csak egy tüzelő kis szuka vagy.

Eleanor hagyta, hogy telibe találják a szavai.

Egyenesen arcul csapták.

Bemászott az ágyba, szorosan lehunyta a

szemét, és összeszorította az állkapcsát meg az

öklét – mindenét addig tartotta összeszorítva,

amíg sikítás nélkül tudott levegőt venni.

Addig a pillanatig egy olyan zugban tartotta

Parkot a gondolataiban, ahová, úgy hitte, Richie

nem érhet el. Teljesen elkülönítette ettől a háztól

és mindattól, ami itt történt. (Meglehetősen

klassz zug volt. Az egyetlen olyan hely a

fejében, amelyik alkalmas volt az imádkozásra.)

Most azonban Richie bejutott, és mindent

összehugyozott. Minden érzését ugyanolyan

visszataszítóvá és romlottá tette, amilyen ő

maga volt.

Most nem tudott Parkra gondolni…

Arra, ahogyan a sötétben festett fehérbe

öltözve, akár egy szuperhős.

Az illatára, amiben veríték és szappan

keveredett.

Arra, ahogyan mosolygott, amikor tetszett

neki valami, a szája épp csak felgörbült a

sarkainál.

Anélkül hogy magán ne érezte volna Richie

kihívó pillantását.

Pusztán undokságból kirúgta a macskát az

ágyból. A kandúr panaszosan nyávogott, de

nyomban visszaugrott.

– Eleanor – suttogta Maisie az alsó ágyról –,

ez a fiúd?

Eleanor a fogát csikorgatta. – Nem – suttogta

vissza dühösen. – Csak egy srác.

15

eleanor

Másnap reggel az anyja a hálószobában állt,

amíg ő készülődön.

– Figyelj – suttogta. A kefével lófarokba

terelgette a haját, de nem fésülte ki a göndör

tincseket. – Eleanor.

– Tudom, miért vagy itt. – Eleanor elhúzódott.

– Nem akarok beszélni róla.

– Csak hallgass ide.

– Nem. Tudom. Nem jön ide többé, oké? Nem

én hívtam, de szólok neki, és nem jön többet.

– Jó, hát… jó – felelte az anyja összefont

karral, továbbra is suttogva. – Csak arról van

szó, hogy még nagyon fiatal vagy.

– Nem, nem arról van szó. De ez sem számít.

Nem jön ide többé, oké? Egyébként még csak

nem is az, aminek látszik.

Az anyja kiment a szobából. Richie még a

házban volt. Eleanor akkor rohant ki a bejárati

ajtón, amikor meghallotta, hogy megnyitja a

mosdó csapját.

Még csak nem is az, aminek látszik – gondolta,

miközben a buszmegálló felé sétált. És ettől a

gondolattól sírhatnékja támadt, mert tudta, hogy

igaz.

És a sírhatnéktól dühös lett.

Most ha már sír valamiért, hát inkább azért

kellene, mert az élete egy merő szar – és nem

azért, mert holmi klassz, aranyos srác nem úgy

szereti.

Különösen, hogy Park barátjának lenni

nagyjából a legjobb dolog, ami valaha történt

vele.

Bizonyára látszott rajta, hogy ki van akadva,

mert Park nem köszönt neki, amikor leült.

Eleanor az ülések közti folyosót nézte.

Néhány másodperc múlva a fiú odanyúlt, és

meghúzkodta a régi selyemsálat, amit Eleanor a

csuklójára tekert. – Sajnálom – mondta.

– Mit? – Ráadásul még hallatszott is, hogy

dühös. Úristen, tisztára hülye tyúk!

– Nem tudom. Az az érzésem, talán bajba

kerültél miattam tegnap este.

Újból meghúzkodta a sálat, úgyhogy Eleanor

ránézett. Igyekezett nem dühösnek látszani – bár

inkább tűnjön dühösnek, mint olyannak, aki az

egész éjszakát azzal töltötte, hogy arra gondol,

milyen szép a fiú szája.

– Az az apád volt?

Eleanor hátravetette a fejét. – Nem. Nem, ő

a… az anyám férje. Nekem semmim. De hát ez

az én problémám.

– Bajba kerültél?

– Fogjuk rá. – Eleanor Richie-ről tényleg nem

akart beszélni Parkkal. Már épp teljesen

kivakarta a fejében lévő Park-zugból.

– Sajnálom – ismételte meg Park.

– Semmi baj. Nem a te hibád volt. Egyébként

meg köszönöm, hogy elhoztad a Watchment.

Örülök, hogy elolvashattam.

– Király volt, mi?

– Ó, igen. Durva. Úgy értem, az a rész a

Komédiással.

– Ja… bocs.

– Ne, nem úgy értettem… Úgy értem… Azt

hiszem, újra el kellene olvasnom.

– Tegnap este én még kétszer elolvastam.

Elviheted ma estére.

– Tényleg? Kösz.

Park még mindig a sáljának a végét

szorongatta, és ügyetlenül morzsolgatta az ujjai

között. Eleanor a fiú kezét nézte.

Ha Park most felpillantana, pontosan tudná,

hogy ő milyen ostoba. Érezte, hogy az arca

ellágyul és nyúlóssá válik. Ha Park most

felnézne rá, mindent tudna.

Park nem nézett fel. Addig tekergette a sálat,

amíg a lány keze a kettőjük közt lévő hely fölé

került.

Azután belecsúsztatta a selymet és az ujjait a

nyitott tenyerébe.

És Eleanor darabokra hullott.

park

Eleanor kezét fogni olyan volt, mint egy

pillangót tartani. Vagy mint egy szívdobbanás.

Mint valami teljeset, valami teljesen élőt fogni.

Amint megérintette, azon tűnődött, hogyan

élhetett ilyen sokáig e nélkül a mozdulat nélkül.

Végighúzta a hüvelykujját a tenyerén, fel az

ujjaiig, és minden egyes lélegzetvétele

tudatosult benne.

Park fogta már más lányok kezét. A

korcsolyapályán többnek is. Egynek tavaly a

kilencedikes bálon. (Csókolóztak, amíg várták,

hogy a lány apja értük jöjjön.) Még Tina kezét is

fogta, amikor hatodikban „jártak”.

És eddig mindig kellemes volt. Nem sokban

különbözött attól, amikor kiskorukban Josh-sal

kézen fogva mentek át az utcán. Vagy amikor a

nagymamája templomba vitte, és fogta a kezét.

Talán egy kicsit édesebb, egy kicsit furább volt.

Amikor tavaly kiszáradt szájjal és a szemét

majdnem végig nyitva tartva megcsókolta azt a

lányt, azon tűnődött, hogy talán vele van valami

baj.

Még azon is eltöprengett – komolyan,

csókolózás közben ezen járatta az agyát –, nem

meleg-e

esetleg. Bár fiúkat sem akart

megcsókolni. És ha az Amazonra vagy Viharra

gondolt (a lány, Dawn helyett), a csókolózás

lényegesen jobb lett.

Lehet, hogy nem a valódi lányokhoz vonzódom

– gondolta akkoriban. Lehet, hogy valamiféle

perverz képregény-szexuális vagyok.

Vagy talán, gondolta most, egyszerűen csak

nem ismerte fel azokat a lányokat. Ahogy egy

számítógép meghajtója kiköpi azt a lemezt,

amelyiknek nem ismeri fel a formázását.

Amikor hozzáért Eleanor kezéhez, felismerte

őt. Tudta.

eleanor

Darabokra hullott.

Mintha valami elromlott volna, miközben

felsugározták az Interprise csillaghajóba.

Ha valaki azon tűnődik, milyen érzés, hát,

olyan, mint az olvadás – csak hevesebb.

Eleanor még millió különböző darabkára

hullva is érezte, hogy Park fogja a kezét. Még

mindig érezte, hogy a fiú hüvelykujja felfedezi a

tenyerét. Teljesen mozdulatlanul ült, mivel nem

volt más választása. Megpróbálta felidézni,

milyen állatok bénítják meg az áldozatukat,

mielőtt megeszik.

Lehet, hogy Park a nindzsabűbájával, a

Vulkán-kézfogásával bénította meg, és most

meg fogja enni.

Az isteni lesz.

park

Amikor a busz megállt, szétváltak. A valóság

megrohanta Parkot, és idegesen körülnézett,

figyelte-e

őket valaki. Azután idegesen

Eleanorra pillantott, vajon észrevette-e, hogy

körülnéz.

A lány még mindig a földet bámulta, még

akkor is, amikor felvette a könyveit, és megállt a

folyosón.

Ha valaki figyelt, vajon mit látott? Park nem

tudta elképzelni, milyen lehetett az arca, amikor

hozzáért Eleanorhoz. Mint amikor valaki az első

kortyot issza egy diétás Pepsi-reklámban. Mint

aki a mennyekben jár.

Az ülések közti folyosón a lány mögé állt.

Eleanor majdnem olyan magas volt, mint ő. A

haját felfogta, a nyaka foltokban vöröslött. Park

ellenállt a késztetésnek, hogy odanyomja hozzá

az arcát.

Elkísérte a szekrényéig, és mialatt kinyitotta, a

falnak támaszkodott. Eleanor egy szót sem szólt,

csak betett néhány könyvet a polcra, pár másikat

pedig kivett.

Amint az érintés villamossága alábbhagyott, a

fiú kezdett ráébredni, hogy Eleanor nem is

próbálta viszonozni az érintést. Nem kulcsolta

az ujjait az övéi köré. Még csak rá sem

pillantott. Még most sem nézett rá. Úristen.

Lágyan megkocogtatta a szekrény ajtaját.

– Hé.

Eleanor becsukta az ajtót. – Hé mi?

– Minden rendben?

Eleanor bólintott.

– Látlak angolon?

Eleanor bólintott, és elment.

Úristen.

eleanor

Az első, a második és a harmadik órán Eleanor a

tenyerét dörzsölgette.

Semmi sem történt.

Hogyan lehetséges, hogy annyi idegvégződés

van egyetlen helyen?

És mindig is ott voltak, vagy csak akkor

ugranak elő, amikor kedvük tartja? Mert ha

mindig is ott voltak, hogyan sikerült elfordítani

az ajtógombokat anélkül, hogy elájult volna?

Lehet, hogy ezért mondják olyan sokan, hogy

jobb érzés sebváltóval vezetni.

park

Úristen. Lehetséges valakinek a kezét

megerőszakolni?

Eleanor nem nézett Parkra sem angolon, sem

törin. Park tanítás után odament a szekrényéhez,

de nem találta ott.

Amikor felszállt a buszra, a lány már a

helyükön ült – de az övén, a fal mellett. Ő

annyira zavarban volt, hogy nem szólt semmit.

Leült mellé, és a kezét a két térde közé lógatta.

Ami azt jelentette, hogy Eleanornak ki kellett

nyújtania a kezét, hogy megfogja a csuklóját, és

a magáéba húzza az övét.

Ujjaival átkulcsolta a fiú ujjait, és

hüvelykujjával megérintette a tenyerét.

Remegtek az ujjai.

Park arrébb csusszant, és hátat fordított a

folyosónak.

– Minden rendben? – súgta a lány.

A fiú bólintott, és vett egy mély lélegzetet.

Mind a ketten a kezüket bámulták.

Úristen.

16

eleanor

A szombatok voltak a legrosszabbak.

Vasárnaponként Eleanor egész nap arra

gondolhatott, milyen közel van a hétfő. De a

szombatok tíz év hosszúságúra nyúltak.

Már végzett a házi feladatával. Valami görény

ráírta a földrajzkönyvére, hogy nedves leszel

tőlem?, ezért jó hosszú időt töltött azzal, hogy

elfedje fekete tintával. Megpróbált valamiféle

virágot kialakítani belőle.

Rajzfilmeket nézett a kicsikkel, amíg el nem

kezdődött a golf, azután páros pasziánszot

játszott Maisie-vel, amíg mind a ketten halálra

nem unták.

Később zenét hallgatott. Megkímélte a Parktól

kapott két utolsó elemet, hogy ma, amikor a

leginkább hiányzott neki, hallgatni tudja a

magnóját. Már öt kazettát kapott tőle – ami azt

jelentette, hogy ha kitartanak az elemek, 450

percet tölthet gondolatban Parkkal kézen fogva.

Lehet, hogy hülyeség, de ezt csinálta vele,

még képzeletben is – ahol pedig minden

lehetséges. Eleanor véleménye szerint ez csak

azt mutatta, milyen csodálatos Park kezét fogni.

(Ráadásul nem egyszerűen csak fogták egymás

kezét. Park úgy ért a kezéhez, mintha az valami

ritka és becses dolog lenne, mintha az ujjai

közvetlenül kapcsolódnának a teste többi

részéhez. Ami persze úgy is volt. Nehéz ezt

megmagyarázni. A fiú érintésétől úgy érezte,

hogy több mint csupán a testrészei összessége.)

Új buszos szokásuk egyetlen rossz oldalát az

jelentette,

hogy

erősen

visszavett

a

beszélgetéseikből. Nemigen tudott ránézni

Parkra,

amikor

hozzáért.

Neki

pedig

szemlátomást

nehézséget

okozott,

hogy

befejezze a mondatait. (Ami azt jelentette, hogy

bírja. Hah.)

Előző nap a hazafelé vezető úton a busznak

egy eltört szennyvízcsatorna miatt tizenöt perces

kitérőt kellett tennie. Steve elkáromkodta magát,

mert oda kellett volna érnie az új munkahelyére,

a benzinkútra. Park pedig azt mondta: – Hűha…

– Mi az? – Eleanor most már a falnál ült, mert

így nagyobb biztonságban érezte magát, kevésbé

volt szem előtt. Már-már úgy tehetett, mintha az

egész busz az övék volna.

– A gondolataimmal csatornákat tudok

repeszteni.

– Nem a legmenőbb szuperképesség. Mi a

neved?

– A nevem… ööö… – Ekkor Park elnevette

magát, és meghúzta Eleanor egyik fürtjét. (Ez

új, szuper fejlemény volt – a hajérintés. Néha

tanítás után mögé került, és meghúzta a lófarkát,

vagy megütögette a kontya tetejét.)

– Nem. Nem is tudom, mi a nevem.

– Talán Közművek. – Eleanor Park ujjaihoz

illesztette a sajátjait. Az ujjhegyei a fiú utolsó

ujjpercéig értek. Alighanem ez volt az egyetlen

porcikája, amelyik kisebb volt az övénél.

– Olyan vagy, mint egy kislány.

– Ezt hogy érted?

– A kezed. Olyan, mintha… – A két kezébe

vette Eleanor kezét. – Nem is tudom… mintha

sérülékeny lenne.

– Csőmester – suttogta a lány.

– Mi?

– Ez a szuperhősneved. Nem, várj. Csőtörő.

„Gyors, szakszerű munka.”

Park nevetett, és meghúzta egy másik fürtjét.

Ennél többet nem is beszéltek két hét alatt.

Eleanor elkezdett írni neki egy levelet – már

egymilliószor nekikezdett –, de úgy érezte,

ilyesmit hetedikesek csinálnak. Mit is írhatna?

Kedves Park! Tetszel nekem. Nagyon édes a

hajad.

Tényleg édes haja volt. Nagyon édes. Hátul

rövid, elöl viszont hosszú, és legyező alakban

szétterült. Szögegyenes és szinte teljesen fekete,

ami olyan volt, mintha az életfilozófiáját fejezné

ki vele. Mindig feketét hordott, gyakorlatilag

tetőtől talpig. Fekete punk rock pólókat a meleg,

hosszú ujjú ingek fölött. Fekete edzőcipőt.

Farmert.

Csaknem

mindennap

csaknem

mindenből feketét. (Volt ugyan egy fehér pólója,

de annak az elején nagy, fekete betűkkel a Black

Flag nevű hardcore punk együttes neve virított.)

Valahányszor Eleanor feketét vett fel, az anyja

kijelentette, hogy úgy néz ki, mint aki egy

temetésre tart – koporsóban. Egyébként

régebben sokszor mondott ilyeneket, amikor

még néhanapján észrevette, mi van a lányán.

Eleanor kivette az összes biztosítótűt a

varrókészletből, és a segítségükkel selyem- és

bársonydarabkákat

tűzött

a

farmerján

éktelenkedő lyukakra, és az anyja még csak

szóvá sem tette.

Parknak jól állt a fekete. Olyan volt, mintha

faszénnel rajzolták volna meg. Sűrű, ívelt,

fekete szemöldök. Rövid, fekete szempilla.

Magasan ülő járomcsont, ragyogó arcbőrrel.

Kedves Park! Nagyon tetszel nekem. Gyönyörű

a járomcsontod.

Parkkal kapcsolatban egyedül azon nem

gondolkodott szívesen, hogy ugyan mit láthat

őbenne a fiú.

park

A furgon állandóan lefulladt.

Az apja egy szót sem szólt, de Park tudta,

hogy kezd berágni.

– Próbáld meg újra – szólt rá. – Hallgasd a

motort, és csak utána válts.

Ilyen túlzott leegyszerűsítést Park életében

nem hallott. Hallgasd a motort, nyomd ki a

kuplungot, tedd sebességbe, gáz, engedd fel,

kormányozz, nézz bele a tükrökbe, tedd ki az

irányjelzőt, kétszer is nézd meg, nem jön-e egy

motoros.

A dologban az volt a szar, hogy Park biztosra

vette, menne neki, ha az apja nem dúlna-fúlna

mellette. Lelki szemeivel látta is magát, amint

simán megcsinálja.

Néha ugyanígy volt a taekwondóval is. Sosem

tudott elsajátítani semmi újat, ha azt az apja

tanította neki.

Kuplung, sebesség, gáz.

A furgon lefulladt.

– Túl sokat gondolkozol – csattant fel az apja.

Mindig ezzel jött. Amikor Park kicsi volt,

megpróbált vitatkozni vele. – Nem tehetek róla

– mondogatta az edzéseken. – Az agyamat nem

tudom kikapcsolni.

– Ha így küzdesz, valaki majd kikapcsolja

helyetted.

Kuplung, sebesség, csikorgás.

– Kezdd el újra. És most ne gondolkodj, csak

válts. Azt mondtam, ne gondolkodj!

A furgon ismét lefulladt. Park az egyik kezét

tíz órára, a másikat kettőre tette, és a fejét a

kormánykerékre hajtva próbálta összeszedni

magát. Az apjából csak úgy sugárzott a

csalódottság.

– Az istenit, Park, nem tudom, mihez kezdjek

veled. Egy éve gyakoroljuk már ezt. Az öcsédet

két hét alatt megtanítottam vezetni.

Ha az anyja most ott volna, hangosan

tiltakozna ez ellen. Ne csináld ezt – mondaná.

Két fiú. Különbözőek.

Az apja meg a fogát csikorgatta.

– Szerintem Joshnak nem esik nehezére, hogy

ne gondolkodjon – jegyezte meg Park.

– Lehülyézheted az öcsédet – felelte az apja. –

De ő képes kezelni egy sebváltót.

– De én csak az Impalát szeretném vezetni –

motyogta bele Park a műszerfalba –, és az

automata.

– Nem ez a lényeg – válaszolta az apja félig

már ordítva. Ha az anyja itt lett volna, azt

mondja: Hé, miszter, én nem így gondolom!

Menjen ki, és ordítson az égre, ha olyan dühös!

Mit árult el Parkról, hogy azt kívánta, bár

mindenhova vele menne az anyukája és

megvédené?

Azt, hogy puhapöcs.

Az apja ezt gondolta. Legalábbis most

valószínűleg ezt gondolja. És valószínűleg azért

maradt csendben, mert nem akarta hangosan

kimondani.

– Próbáld meg újra – szólt rá.

– Nem, befejeztem.

– Akkor fejezed be, amikor én mondom.

– Nem. Én most fejeztem be.

– Hát, pedig én nem viszlek haza. Próbáld meg

újra!

Park beindította a furgont. Lefulladt. Az apja

rácsapott hatalmas kezével a kesztyűtartóra.

Park kinyitotta az ajtót, és leugrott a földre. Az

apja a nevét ordította, de Park csak gyalogolt

tovább. Csak néhány kilométernyire voltak a

házuktól.

Ha az apja hazafelé el is hajtott mellette, Park

nem vette észre. Amikor szürkületkor a

környékükre ért, a saját utcájuk helyett Eleanor

utcájába kanyarodott be. Két vörösesszőke

kisgyerek játszott az udvaron, pedig eléggé

hideg volt.

Nem látott be a házba. Talán ha elég

hosszasan áll itt, a lány kinéz az ablakon. Park

csak az arcát szerette volna látni. A nagy, barna

szemét, telt, rózsaszín ajkát. A szája kicsit

hasonlított Jokerére – attól függően, hogy ki

rajzolta –, széles volt, és felfelé görbült. De

persze ő nem pszichotikus. Jobb lesz, ha ezt

inkább nem mondja el. A legkevésbé sem

hangzik bóknak.

Eleanor nem nézett ki az ablakon. A gyerekek

viszont bámulni kezdték, úgyhogy Park inkább

hazaballagott.

A szombatok voltak a legrosszabbak.

17

eleanor

A hétfők voltak a legjobbak.

Amikor felszállt a buszra, Park rámosolygott.

Sőt végig mosolygott rá, amíg ő elsétált az

ülések között.

Eleanor nem tudta rászánni magát, hogy

egyenesen visszamosolyogjon rá a többiek előtt.

De akaratlanul is elvigyorodott, ezért lesütötte a

szemét, és két másodpercenként felpillantott,

hogy a fiú nézi-e még.

Nézte.

Tina is őt nézte, de Eleanor ügyet sem vetett

rá.

Amikor odaért, Park felállt, és alighogy ő

leült, megfogta a kezét, és megcsókolta. Olyan

gyorsan történt, hogy ideje sem maradt belehalni

az elragadtatásba vagy a zavarba.

Az arcát egy pillanatra a fiú vállára, fekete

ballonkabátjára hajtotta, mire ő erősen

megszorította a kezét.

– Hiányoztál – suttogta. Eleanor érezte, hogy

elfutja a szemét a könny, és az ablak felé

fordult.

Az iskoláig nem esett több szó köztük. Park

odakísérte Eleanort a szekrényéhez, és mind a

ketten némán támasztották a falat, amíg meg

nem szólalt a csengő. A folyosó gyakorlatilag

üres volt.

Azután Park kinyújtotta a kezét, és mézszínű

ujja köré csavarta a lány egyik vörös fürtjét.

– És most megint hiányozni fogsz – mondta,

amikor elengedte.

Eleanor késve érkezett be az osztálytermébe,

és meg sem hallotta, amikor Mr. Sarpy közölte

vele, hogy hívatják az irodába. Lecsapta a papírt

a padjára.

– Eleanor, ébredj! Üzent érted a tanácsadó. –

Úristen, micsoda gyökér ez a pasi – Eleanor

örült, hogy nem tanítja semmiből. Útban az

iroda felé végighúzta az ujjait a téglafalon, és a

Parktól kapott egyik számot dúdolta.

Annyira boldog volt, hogy még Mrs. Dunne-ra

is rámosolygott, amikor az irodájába ért.

– Eleanor – üdvözölte a tanácsadó, és

megölelte. Mrs. Dunne nagy volt az

ölelgetésben. Már akkor megölelte, amikor

legelőször találkoztak. – Hogy vagy?

– Jól.

– Jól is nézel ki.

Eleanor lepillantott a pulóverére (alighanem

egy roppant kövér pasas vette golföltözéknek

1968-ban) és a lyukas farmerjára. Úristen,

milyen rémesen festhet máskor? – Köszönöm,

azt hiszem.

– Beszéltem a tanáraiddal – szólt Mrs. Dunne.

– Tudtad, hogy szinte valamennyi tárgyból ötöst

kapsz?

Eleanor megvonta a vállát. Nem volt sem

kábeltévéje, sem telefonja, és úgy érezte,

suttyomban él a tulajdon otthonában. Rengeteg

ideje maradt a házi feladatokra.

– Bizony – folytatta Mrs. Dunne. – És én

büszke vagyok rád.

Eleanor örült, hogy van köztük egy íróasztal.

Mrs. Dunne úgy nézett ki, mint akire mindjárt

újból rátör az ölelgethetnék.

– De nem ezért hívtalak ide, hanem mert

tanítás előtt telefonon kerestek nálam. Egy férfi

hívott – azt mondta, ő az édesapád –, és hogy

azért itt hív, mert nincs meg neki az otthoni

telefonszámod.

– Nincs is otthoni telefonszámom.

– Á – bólintott Mrs. Dunne –, értem. Édesapád

tudja ezt?

– Valószínűleg nem. – Eleanort már az is

meglepte, hogy az apja egyáltalán tudja, melyik

iskolába jár.

– Szeretnéd felhívni? Használhatod az

irodámat.

Szeretné felhívni? Miért akart beszélni vele az

apja? Talán valami szörnyű (valami nagyon

szörnyű) dolog történt. Talán meghalt a

nagymamája. Úristen!

– Persze.

–

Tudod,

bármikor

használhatod

a

telefonomat, amikor szükséged van rá. – Felállt,

majd letelepedett az íróasztal szélére, és Eleanor

térdére tette a kezét. Eleanor hangyányira volt

attól, hogy kérjen egy fogkefét, de arra gondolt,

hogy ez végeérhetetlen ölelgetésekhez és

térdnyomkodásokhoz vezetne.

– Köszönöm – mondta inkább.

– Rendben van. – Mrs. Dunne ragyogott. –

Akkor nemsokára visszajövök. Csak felfrissítem

a rúzsomat.

Amikor Mrs. Dunne kivonult, Eleanor

feltárcsázta az apja számát. A harmadik

csengetés után felvette.

– Szia, apu! Itt Eleanor.

– Szia, kicsim, hogy vagy?

Eleanor egy másodpercig arra gondolt, hogy

megmondja neki az igazat. – Jól – felelte.

– És a többiek?

– Jól.

– Sosem hívtok fel.

Semmi értelme nem lett volna megmondani

neki, hogy nincs telefonjuk. Ahogyan azt sem,

hogy sosem hívta vissza őket, amikor még volt.

Sőt azt sem, hogy esetleg neki kellene

megtalálnia a módját, hogy velük beszéljen,

elvégre neki van telefonja, kocsija és saját élete.

Semmi értelme nem lett volna bármit is

mondani az apjának. Eleanor ezt már olyan

régen tudta, hogy nem is emlékezett, mikor jött

rá.

– Hé, van egy klassz ajánlatom számodra –

folytatta az apja. – Arra gondoltam, átjöhetnél

péntek este. – Úgy csengett a hangja, mintha a

tévében reklámozna válogatásalbumokat.

A hetvenes évek legjobb diszkóslágerei. The

Rock’n Roll Era. Country USA.

– Donna el akar cipelni valami esküvőre –

magyarázta az apja –, és felvetettem neki, hogy

te biztos vigyáznál Mattre. Gondoltam, jól jönne

egy kis zsebpénz a bébiszittelésért.

– Ki az a Donna?

– Tudod, Donna. Donna a menyasszonyom.

Találkoztatok, amikor legutóbb itt voltatok.

Annak már lassan egy éve.

– A szomszédod?

– Igen, Donna. Itt töltheted az éjszakát.

Vigyázol Mattre, pizzát eszel, telefonálgatsz. Ez

lesz a legjobb alkalom, hogy keress tíz dollárt.

És ami azt illeti, az első is.

– Rendben – felelte Eleanor. – Értünk jössz?

Tudod, hol lakunk most?

– Az iskolánál veszlek fel – ezúttal csak téged.

Nem akarom, hogy egy egész fészekalja

gyerekre kelljen vigyáznod. Mikor ér véget a

tanítás?

– Háromkor.

– Szuper, akkor pénteken háromkor.

– Jó.

– Igen, jó. Szeretlek, kicsim, tanulj jól!

Mrs. Dunne tárt karokkal várakozott az

ajtóban.

Szuper – gondolta Eleanor, mialatt végigment

a folyosón. Minden szuper. Mindenki szuper.

Megcsókolta a kézfejét, hogy megtapasztalja,

milyen érzés az ajkának.

park

– Nem megyek el az öregdiákbulira – jelentette

ki Park.

– Persze hogy nem mész… a bálba – felelte

Cal. – Úgy értem, a szmokingkölcsönzésről már

amúgy is lekéstél.

Korán értek oda az angolórára. Cal két paddal

hátrébb ült, így Park állandóan a válla fölött

nézegetett hátra, bejött-e már Eleanor.

– Te kölcsönzöl szmokingot? – kérdezte Park.

– Ja.

– Senki sem kölcsönöz szmokingot a bulira.

– Úgyhogy ki lesz ott a legmenőbb csávó?

Azonkívül honnan tudod… te nem is mész…

mármint a bálba. Viszont a meccs? Az más

történet.

– Még csak nem is szeretem a futballt –

mondta Park, és hátrapillantott az ajtóra.

– Felhagynál mondjuk öt percre azzal, hogy te

legyél a világon a leggázabb haver?

Park az órára pillantott. – Igen.

– Légy szíves – kérlelte Cal —, ezt az egyet

tedd meg nekem! Egy csomó menő arc megy, és

ha te eljössz, Kim odaül hozzánk. Te egy Kim-

mágnes vagy.

– Nem látod, hogy mi ezzel a probléma?

– Nem. Megtaláltam a tökéletes csalit a Kim-

csapdámhoz.

– Ne mondogasd már így a nevét!

– Miért? Még nincs itt, ugye?

Park hátrapillantott a válla fölött. – Nem

tudnál egy olyan lányt bírni, aki bír téged?

– Egyik sem bír – mondta Cal. – Így aztán azt

bírok, akit akarok. Ugyan már, légyszi! Gyere el

a pénteki meccsre – a kedvemért.

– Nem is tudom.

– Ejha, ebbe a csajba meg mi ütött? Úgy néz

ki, mint aki épp most ölt meg valakit merő

szórakozásból.

Park odakapta a fejét. Eleanor. Rá mosolyog.

Olyan volt ez a mosoly, amilyet a

fogkrémreklámokban

lehet

látni,

amikor

valakinek az összes foga látszik. Mindig így

kellene mosolyognia, gondolta Park: furcsából

gyönyörűvé változtatta át az arcát. Szerette

volna rávenni, hogy állandóan így mosolyogjon.

Amikor Mr. Stessman belépett, úgy tett,

mintha nekiesett volna a táblának. – Jó isten,

Eleanor, hagyd abba! Egészen elvakítasz! Azért

szoktad elrejteni ezt a mosolyt, mert túl erős egy

halandó férfi számára?

Eleanor félszegen lesütötte a szemét, és a

mosolyt somolygássá szelídítette.

– Pszt – suttogta Cal. Kim leült kettőjük közé.

Cal könyörögve összekulcsolta az ujjait. Park

felsóhajtott, és bólintott.

eleanor

Azt várta, hogy az apja hívásától megkeseredik

a szája íze. (A vele folytatott beszélgetései

olyanok voltak, mint az ostorcsapás: nem

mindig fájtak azonnal.)

De nem így történt. Eleanornak semmi sem

tudta kedvét szegni. Semmi sem tudta kiverni a

fejéből Parkot.

Hiányzott a fiúnak.

Ki tudja, mi hiányzott neki. A kövérsége. A

furcsasága. Az, hogy nem tud hétköznapi

emberként beszélgetni vele. Bármi. Bármiféle

perverzió okozza is, hogy tetszik neki, az az ő

baja. De komolyan tetszik neki – ebben biztos

volt.

Legalábbis egyelőre.

Ma.

Tetszik neki. Hiányzott neki.

Eleanor annyira szórakozott volt tesiórán,

hogy megfeledkezett róla, hogy ne is

próbálkozzon. Kosárlabdáztak, és amikor

Eleanor elkapta a labdát, összeütközött Tina

egyik barátnőjével, egy pattogós, szívós,

Annette nevű lánnyal. – Van valami problémád?

– nyomult előre Annette, és meglökte Eleanort a

labdával. – Igen? Akkor rajta, gyerünk! Rajta! –

Eleanor tett néhány lépést hátra, a vonalon

kívülre, és megvárta, amíg Mrs. Burt megfújja a

sípját.

Annette a játék végéig dúlt-fúlt, de Eleanor

nem foglalkozott vele.

Meg tudta idézni az érzést, ami a buszon fogta

el Park mellett – hogy rendben van, hogy

pillanatnyilag biztonságban van. Mint egy

erőteret. Mintha ő lenne a Láthatatlan Lány.

Ez esetben pedig Park Mr. Fantastic.

18

eleanor

Az anyja nem akarta elengedni, hogy a gyerekre

vigyázzon.

– Négy gyereke van – méltatlankodott. Épp

tésztát nyújtott tortillához. – Ez kiment a

fejéből?

Eleanor buta módon a testvérei előtt beszélt az

anyjának

az

apja

telefonhívásáról,

és

valamennyien izgalomba jöttek. Akkor viszont

Eleanornak be kellett vallania, hogy csak őt

hívta meg, hogy amúgy is csak bébiszittelésről

van szó, és az apjuk ott sem lesz.

Egér sírva fakadt, Maisie pedig dühbe gurult,

és kiviharzott. Ben megkérdezte Eleanort,

visszahívná-e az apjukat, hogy megkérdezze,

nem mehetne-e ő is segíteni. – Mondd meg neki,

hogy állandóan gyerekekre vigyázok – tette

hozzá.

– Szép kis alak az apád – jegyezte meg az

anyja. – Mindig összetöri a szívedet. És minden

alkalommal azt várja, hogy én szedegessem fel a

darabkákat.

Felszedegetni, félresöpörni – az anyja

világában egy és ugyanaz. Eleanor nem

vitatkozott.

– Légy szíves, engedj el! – kérlelte.

– Miért akarsz annyira elmenni? Miért törődsz

vele egyáltalán? Ő sosem törődött veled.

Úristen. Még ha igaz is, ugyanúgy fáj ezt így

hallani.

– Nem törődöm vele – felelte Eleanor. –

Egyszerűen csak ki kell jutnom innen. Két

hónapja az iskolán kívül sehol sem voltam.

Ráadásul azt mondta, fizet érte.

– Ha fölösleges pénze van, talán fizethetné a

gyerektartást.

– Anyu… tíz dollárról van szó. Kérlek!

Az anyja felsóhajtott. – Jó. Majd beszélek

Richie-vel.

– Ne! Te jó ég! Ne beszélj Richie-vel. Ő úgyis

nemet mond. És különben sem tilthatja meg,

hogy találkozzak az apámmal.

– Ebben a háztartásban Richie a családfő.

Richie tesz ételt az asztalunkra.

Milyen ételt? – szerette volna Eleanor

kérdezni. És ha már itt tartunk, milyen asztalra?

A kanapén, a földön vagy a hátsó lépcsőn ülve

ettek, papírtányérokból. Ráadásul Richie már

csak szórakozásból is nemet fog mondani. Úgy

fogja érezni magát tőle, mintha ő lenne a

spanyol király. Az anyja valószínűleg ezért

akarja megadni neki a lehetőséget.

– Anyu. – Eleanor arcát a kezébe temetve a

hűtőszekrénynek dőlt.

– Kérlek!

– Jaj, jól van – felelte az anyja keserűen. – Jól

van. De ha kapsz tőle pénzt, meg kell osztanod a

testvéreiddel.

Ez

a

legkevesebb,

amit

megtehetsz.

Az egész az övék lehet. Eleanor csak arra

akart lehetőséget kapni, hogy telefonon

beszélhessen Parkkal. Hogy úgy beszélhessenek,

hogy a Flats beltenyésztett pokolfattyai nem

hallgatják.

Másnap reggel a buszon, miközben Park

végigfuttatta az ujját a karkötője belső felén,

elkérte a telefonszámát.

A fiú elnevette magát.

– Ez miért olyan vicces?

– Csak – felelte halkan. Mindent halkan

mondtak, pedig a többiek ordibáltak a buszon,

és nekik egy megafonba kellett volna

belekiabálniuk, hogy meghallják őket a rengeteg

káromkodáson és idétlenségen keresztül. – Az

az érzésem, hogy te hajtasz rám.

– Talán mégsem kellene elkérnem a számodat

– állapította meg Eleanor. – Te sem kérted el az

enyémet.

Park a frufruján keresztül pillantott fel rá. –

Azt hittem, nem telefonálhatsz… a múltkori

után a mostohaapáddal.

– Valószínűleg így lenne, ha volna telefonunk.

– Eleanor általában igyekezett ilyesmikről nem

beszélni Parknak. Mármint olyan dolgokról,

amik nincsenek neki. Várta, hogy a fiú

reagáljon, de nem tette. Csak végighúzta a

hüvelykujját a csuklóján lévő ereken.

– Akkor miért akarod tudni a számomat?

Úristen – gondolta Eleanor. Hagyjuk.

– Nem muszáj megadnod.

A fiú a szemét forgatta, előszedett egy ceruzát

a hátizsákjából, azután elvette Eleanor egyik

könyvét.

– Nem – suttogta a lány –, ne! Nem akarom,

hogy anyukám meglássa.

Park a homlokát ráncolva meredt a könyvre. –

Szerintem jobban aggódna, ha ezt látná meg.

Eleanor lepillantott. A francba! Akárki volt is,

aki azt a trágárságot a földrajzkönyvére írta, a

törikönyvére is ráfirkált.

szopj le – ez állt ott ronda, kék betűkkel.

– Miért írtad ezt rá? Ez egy szám?

– Nem én írtam – felelte Eleanor. Érezte, hogy

vörös foltok kúsznak fel a nyakán.

– Akkor ki?

Eleanor a tőle telhető leglesújtóbb pillantást

vetette rá. (Nehéz volt nem érzelgősen ránézni.)

– Nem tudom.

– Miért írna bárki ilyet?

– Nem tudom. – A mellére vonta a könyveit,

és átfogta őket.

– Hé.

Eleanor nem vett róla tudomást, és kibámult az

ablakon. Nem tudta elhinni, hogy hagyta, Park

meglássa ezt a könyvén. Egy dolog hagyni,

hogy időnként egy kicsit belepillantson a

rozzant életébe. Hát igen, van egy rémes

mostohaapám, és nincs telefonom, és néha,

amikor kifogyunk a mosogatószerből, bolha és

kullancs elleni samponnal mosok hajat…

És megint más dolog eszébe juttatni, hogy ő az

a csaj. Ezzel az erővel egy tesiórára is

behívhatná. Ezzel az erővel átadhatna neki egy

betűrendbe szedett listát az összes gúnynevéről.

A – Alfél, Dagadt

B – Balfék, Vörös

Park alighanem megérdeklődné, hogy miért ő

az a csaj.

– Hé – ismételte meg.

Eleanor megrázta a fejét.

Nem lenne semmi értelme elmesélni neki,

hogy a régi iskolájában nem volt az a csaj.

Persze korábban is csúfolták, Mindig vannak

undok fiúk – és még inkább mindig vannak

undok lányok –, de a régi iskolájában voltak

barátnői. Voltak olyanok, akikkel együtt ebédelt,

és

akikkel

órán

levelezett.

Tesiórán

beválasztották a csapatukba, mert kedvesnek és

jópofának tartották.

– Eleanor.

De olyan, mint Park, nem volt a régi

iskolájában.

Olyan, mint Park, nem volt sehol.

– Mi van? – kérdezte az ablaktól.

– Hogy akarsz felhívni, ha nem tudod a

számomat?

– Ki mondta, hogy fel akarlak hívni? –

Eleanor még szorosabban magához ölelte a

könyveit.

Park nekidőlt, a vállát az övéhez préselte. – Ne

légy rám dühös – kérte, és felsóhajtott. – Az

megőrjít.

– Sosem vagyok rád dühös.

– Akkor jó.

– Nem vagyok.

– Mellettem biztos sokszor dühös vagy.

Eleanor nekinyomta a vállát a fiúénak, és

akarata ellenére elmosolyodott.

– Vigyázok a gyerekre apámnál péntek este –

magyarázta –, és megengedte, hogy használjam

a telefont.

Park lelkesen felé fordult. Az arca fájdalmasan

közel került az övéhez. Eleanor megcsókolhatta

– vagy lefejelhette – volna, mielőtt esélye lett

volna elhúzódni. – Tényleg? – kérdezte.

– Tényleg.

– Tényleg – mondta mosolyogva Park. – De

nem engeded, hogy leírjam a telefonszámomat?

– Mondd meg. Majd megjegyzem.

– Hadd írjam le!

– Egy szám dallamára memorizálom, úgyhogy

nem fogom elfelejteni.

Park a 867-5309 című szám dallamára

énekelni kezdte a telefonszámát, amire

Eleanorból kitört a nevetés.

park

Park megpróbált visszaemlékezni az első

alkalomra, amikor meglátta Eleanort.

Mert arra emlékszik, hogy azon a napon azt

látta, amit a többiek. Emlékszik rá, hogy azt

gondolta, meg is érdemli.

Hogy épp elég baj, hogy vörös. Hogy épp elég

baj, hogy olyan alakú az arca, mint egy

bonbonosdoboz.

Nem, azért nem pontosan ezt gondolta. Azt

gondolta, hogy épp elég baj, hogy egymillió

szeplője és pufók babaképe van.

Istenem, milyen imádnivaló az arca! A

szeplők tetején gödröcskékkel, amit nem is

lenne szabad megengedni, és olyan kerek, akár a

vackor. Meglepő, hogy nem akarnak többen is

belecsípni. Az ő nagymamája biztos bele fog

csípni, amikor majd találkoznak.

De Park ezt sem gondolta, amikor először

meglátta Eleanort a buszon. Emlékezett, hogy

arra gondolt, épp elég baj, hogy úgy néz ki,

ahogy.

Muszáj így öltöznie? És így viselkednie?

Muszáj ennyire igyekeznie, hogy más legyen?

Emlékszik, hogy helyette is kínosan érezte

magát.

Most pedig…

Most azt érzi, hogy szorongatja a torkát a

verekedhetnék, valahányszor eszébe jutnak a

gúnyolódók.

Amikor arra gondol, hogy valaki azt az

ocsmányságot írta a könyvére… úgy érzi magát,

mint Bill Bixby, mielőtt Hulkká változik.

Nagyon nehéz volt úgy tenni a buszon, hogy

ez nem zavarja. Nem akarta, hogy még rosszabb

legyen a lánynak – zsebre dugta a kezét, és

ökölbe szorította, és egész délelőtt úgy tartotta.

Egész délelőtt szeretett volna belebokszolni

valamibe. Vagy belerúgni. Ebéd után tesiórája

volt, és olyan keményen hajtotta magát a

bemelegítő

futás

alatt,

hogy

elkezdte

visszaöklendezni a halas szendvicsét.

Mr. Koenig, a tesitanár korán elküldte az

óráról, hogy zuhanyozzon le. – Söprés,

Sheridan! Most. Ez itt nem a redves

Tűzszekerek.

Park azt kívánta, bárcsak csupán jogos dühöt

érezne. Azt kívánta, bár védelmező érzéseket

táplálna Eleanor iránt, és nem érezne… valami

mást is.

Hogy ne érezné azt, hogy őbelőle is gúnyt

űznek.

Voltak pillanatok – nemcsak ma, mindennap,

mióta találkoztak –, amikor Eleanor miatt

zavarba jött, és látta, hogy a többiek

összesúgnak, és biztosra vette, hogy róluk van

szó. Fülsértő pillanatok a buszon, amikor

biztosra vette, hogy mindenki rajtuk röhög.

És azokban a pillanatokban Parkban felmerült,

hogy elhúzódik a lánytól.

Nem szakít vele. Ez a kifejezés nem is illik

ide. Csak… kicsit lazít a köteléken. Visszaszerzi

azt a tizenöt centit közöttük.

Ezt a gondolatot egészen addig forgatta a

fejében, amíg legközelebb meg nem látta újra.

Órán, a padjánál. A buszon, amint rá vár.

Egyedül olvasgatva a menzán.

Valahányszor megpillantotta Eleanort, már

nem tudott az elhúzódásra gondolni. Semmire

sem tudott gondolni.

Azt leszámítva, hogy megérinti.

Azt leszámítva, hogy bármit megtenne, hogy

boldognak lássa.

– Hogy érted azt, hogy nem jössz ma este? –

kérdezte Cal.

A tanulóteremben voltak lyukas órán, és Cal

egy tejkaramella pudingot kanalazott. Park

igyekezett halkan beszélni. – Közbejött valami.

– Valami? – kérdezett vissza Cal, és

belecsapta a kanalat a pudingba. – Mármint az,

hogy gyökér vagy, az jött közbe? Mert az

mostanában sűrűn előfordul.

– Nem. Valami. Csajügy.

Cal odahajolt. – Neked csajügyed van?

Park érezte, hogy elvörösödik. – Olyasmi.

Aha. Nem nagyon beszélhetek róla.

– De hát volt egy tervünk.

– Neked volt egy terved, és rémes volt.

– Te vagy a leggázabb haver a világon –

jelentette ki Cal.

eleanor

Ideges volt, hozzá sem tudott nyúlni az

ebédjéhez. Odaadta DeNice-nek a tejszínes

pulykáját, Beebinek pedig a gyümölcskoktélját.

Park egész úton hazafelé gyakoroltatta vele a

telefonszámát.

Aztán

mégiscsak

ráírta

a

könyvére.

Zeneszámok címeiben rejtette el.

– Forever Young.

– Az egy 4-es – mondta Park. – Emlékezni

fogsz rá?

– Nem lesz rá szükségem. Már fejből tudom a

számodat.

– Ez egyszerűen csak egy 5-ös, mert az 5-höz

egyetlen dal sem jut eszembe, ez pedig. a

Summer of ’69… Emlékezz a 6-osra, de felejtsd

el a 9-est.

– Utálom azt a dalt.

– Jaj, tudom. Hé, a 2-höz sem jut eszembe

semmi.

– Two of Us – felelte Eleanor.

– Two of Us?

– Beatles.

– Ó… akkor azért nem ismerem. – Leírta.

– Tudom fejből a számodat – ismételte meg

Eleanor.

– De félek, hogy el fogod felejteni – mondta

Park halkan. Kisöpörte a tollával Eleanor

szeméből a haját.

– Nem fogom elfelejteni – felelte Eleanor.

Soha. Valószínűleg a halálos ágyán is Park

telefonszámát fogja sikoltani. Vagy a szíve fölé

tetováltatja, amikor a fiú már torkig lesz vele. –

Jó vagyok a számokban.

– Ha nem hívsz fel pénteken este – folytatta

Park –, mert elfelejted…

– Ehhez mit szólsz: megadom neked apuét, és

ha kilencig nem telefonálok, fel tudsz hívni.

– Ez király ötlet, komolyan.

– De máskor nem hívhatod.

– Olyan érzés… – Park elnevette magát, és

félrenézett.

– Micsoda? – kérdezte Eleanor, és oldalba

bökte a fiút.

– Olyan érzés, mintha randink lenne. Hát nem

hülyeség?

– Nem.

– Pedig mindennap együtt vagyunk.

– Sosem vagyunk igazán együtt.

– Olyan, mintha ötven gardedámunk volna.

– Szemét gardedámok – suttogta Eleanor.

– Ja – mondta Park.

Zsebre tette a tollát, azután megfogta Eleanor

kezét, és egy percre a mellkasára vonta.

Eleanor ennél szebbet elképzelni sem tudott

volna. Úgy érezte, gyereket szeretne Parktól, és

legszívesebben nekiadná mindkét veséjét.

– Randi – mondta Park.

– Gyakorlatilag – tette hozzá Eleanor.

19

eleanor

Amikor aznap reggel felébredt, úgy érezte,

mintha születésnapja volna – vagyis ahogy

régebben érezni szokta magát a születésnapján,

amikor még rengeteg fagyit kapott.

Talán az apjának van fagyija. Ha van is,

bizonyára kidobja, mielőtt ő odaér. Mindig

célozgat a súlyára. Na jó, mármint régebben

célozgatott. Talán amikor felhagyott azzal, hogy

törődjön vele úgy egyáltalán, azzal is felhagyott,

hogy ezzel foglalkozzon.

Eleanor felvett egy régi, csíkos férfiinget, és

megkérte az anyját, hogy kösse meg a nyakán –

igazi csomóra – az egyik nyakkendőjét.

Az anyja adott neki egy búcsúpuszit az

ajtóban, és azt mondta, érezze jól magát, és

hívja a szomszédokat, ha furcsán alakulnak a

dolgok az apjával.

Persze – gondolta Eleanor –, mindenképpen

felhívlak, ha apu menyasszonya lekurváz, és

utána arra kényszerít, hogy egy ajtó nélküli

fürdőszobát használjak. Ja, nem is…

Egy kicsit ideges volt. Már legalább egy éve,

hogy nem találkozott az apjával, azt megelőzően

meg jó darabig. Az apja egyszer sem hívta fel,

amíg Hickmanéknál lakott. Talán nem is tudta,

hogy ott van. Ő nem mondta el neki.

Amikor Richie járkálni kezdett hozzájuk, Ben

nagyon dühös lett, és állandóan azt mondta,

hogy az apjukhoz költözik – ami csak üres ígéret

volt, és ezt mindenki tudta. Még Egér is, pedig

még csak totyogó volt.

Az apjuk még egy-két napig sem bírta ki a

tulajdon gyerekeit. Az anyjuknál szokta felvenni

őket, aztán a saját anyjánál már ki is rakta, ő

pedig elment, és ki tudja, mit csinált a hétvégen

(Vélhetően ipari mennyiségű marihuánát

szívott.)

Park elnevette magát, amikor meglátta Eleanor

nyakkendőjét. Ez még jobb volt, mint amikor

csak megmosolyogtatta.

– Nem is tudtam, hogy ki kell öltöznünk –

jegyezte meg, amikor a lány leült mellé.

– Arra számítok, hogy elviszel valami

kellemes helyre – felelte Eleanor halkan.

– El foglak. – Park két kézzel megigazgatta a

nyakkendőt. – Egy napon.

Sokkal nagyobb valószínűséggel mondott

ilyeneket iskolába menet, mint hazafelé. Eleanor

néha eltűnődött, vajon teljesen ébren van-e.

Park oldalt fordult az ülésén. – Tehát mindjárt

iskola után indulsz?

– Igen.

– És felhívsz, amint odaérsz.

– Nem, akkor hívlak, amikor a gyerek

lefekszik. Tényleg vigyáznom kell rá.

– Rengeteg személyes kérdést fogok feltenni

neked – mondta Park előrehajolva. – Van egy

listám.

– Nem félek a listádtól.

– Roppant hosszú, és roppant személyes.

– Remélem, nem vársz válaszokat…

Park hátradőlt az ülésén, és Eleanorra

pillantott. – Bárcsak elmennél már – suttogta –,

hogy végre beszélgethessünk.

Iskola után Eleanor a bejárati lépcsőn állt. Azt

remélte, elcsípheti Parkot, mielőtt felszáll a

buszra, de valószínűleg elmulasztotta.

Nem tudta biztosan, milyen márkájú kocsit

várjon; az apja állandóan kitűnő autókat

vásárolt, azután amikor pénzszűkébe került,

eladta őket.

Már épp aggódni kezdett, hogy el sem jön –

lehet, hogy rossz gimnáziumhoz ment, vagy

meggondolta magát –, amikor rádudált.

Egy régi Volkswagen Karmann Ghia

sportkocsival fékezett le előtte. Az autó úgy

nézett ki, mint amilyenben James Dean meghalt.

Az apja, kezében cigarettával, kikönyökölt az

ablakon.

– Eleanor!

Odament a kocsihoz, és beszállt. Nem volt

benne biztonsági öv.

– Csak ennyit hoztál magaddal? – nézett az

apja az iskolatáskáira.

– Csak egy éjszakáról van szó – vonta meg a

vállát Eleanor.

– Jól van – felelte az apja, és nagy sebességgel

kitolatott a parkolóból. Eleanor már el is

felejtette, milyen vacakul vezet. Mindent túl

gyorsan és egy kézzel csinált.

Eleanor megtámaszkodott a műszerfalon.

Hideg volt, és ahogy nekiiramodtak, még

hidegebb lett. – Felhúzhatnánk a tetőt? –

kiabálta.

– Még nem javítottam meg – felelte az apja

nevetve.

Ugyanabban a kétszintes házban lakott, ahová

a válás után költözött. Szilárd téglaépítmény

volt, körülbelül tízpercnyire Eleanor iskolájától.

Amikor bementek, alaposabban megszemlélte

a lányát.

– Manapság ilyenben járnak a menő srácok? –

tudakolta. Eleanor lepillantott óriási méretű

fehér

ingére,

széles,

kasmírmintás

nyakkendőjére és fakólila kordnadrágjára.

– Ja – jelentette ki határozottan. – Nagyjából

ez az egyenruhánk.

Az apja barátnője – menyasszonya —, Donna

csak ötkor szabadult a munkából, és akkor még

el kellett hoznia a gyerekét a napköziből. A

hazaérkezésükig Eleanor és az apja a kanapén

ülve meredtek a sportcsatornára.

Az apja egyik cigarettát a másik után szívta, és

egy alacsony pohárból skót whiskyt iszogatott.

A telefon kétpercenként csengett, és hosszú,

röhögésekkel teletűzdelt beszélgetést folytatott

valakivel egy autóról, vagy egy üzletről, vagy

egy fogadásról. Az ember azt hihette, hogy

minden egyes telefonáló a legjobb barátja a

világon. Az apjának tejfölszőke haja volt, és

kerek, kisfiús képe. Amikor mosolygott – vagyis

állandóan –, az egész arca felragyogott, akár egy

hirdetőtábla. Ha Eleanor túlzottan odafigyelt,

gyűlölni kezdte őt.

A ház megváltozott, amióta utoljára itt járt, és

a változás nagyobb volt, mint csupán egy doboz

Fisher-Price

játék a nappaliban és a

sminkkészlet a fürdőszobában.

Amikor először látogatni kezdték itt – a válás

után, de még Richie előtt –, az apjuk háza egy

lecsupaszított agglegényodú volt. Még annyi

tányér sem akadt, hogy mind levest ehettek

volna. Eleanornak egyszer egy whiskyspohárban

szolgálta fel a kagylólevesét. És csak két

törülközője volt. – Egy vizes – mondta – és egy

száraz.

Eleanor most teljes figyelmét a házban elszórt

és eldugott apró luxuscikkeknek szentelte.

Cigarettacsomagok,

újságok,

magazinok.

Márkás zabpehely és mintás vécépapír. A hűtő

tele volt olyan dolgokkal, amiket az ember

gondolkodás nélkül dob bele a kosarába, csak

mert olyan jól hangzik a neve. Krémes joghurt.

Grépfrútlé. Egyenként piros viaszba csomagolt

kis, kerek sajtok.

Alig várta, hogy elinduljon az apja, hogy

nekiláthasson mindent megenni. A kamrában

halomban álltak a coca-colás dobozok. Egész

éjjel úgy fogja vedelni a kólát, mint a vizet –

lehet, hogy még az arcát is azzal mossa meg. És

pizzát fog rendelni. Hacsak nem vonja le a

béréből. (Ez jellemző lenne az apjára. Simán

megkopasztana bárkit az apróbetűs résszel.)

Eleanort nem érdekelte, hogy feldühíti az apját

vagy kiborítja Donnát, ha mindent felfal. Lehet,

hogy amúgy sem látja őket többé.

Most kívánta csak igazán, bár hozott volna

magával egy táskát. Chef Boyardee-féle

konzervspagettit és Cambell-féle cérnametéltes

csirkehúslevest csórhatna haza a kicsiknek. Úgy

érezhetné magát, mint a Télapó, amikor

hazamegy.

Nem akart most a kicsikre gondolni. És a

karácsonyra sem.

Szeretett volna átkapcsolni az MTV-re, de az

apja rosszallóan nézett rá. Megint telefonált.

– Hallgathatok lemezeket? – suttogta Eleanor.

Apja bólintott.

Eleanornak volt a zsebében egy régi

válogatáskazetta, amire rá akart venni egy

másikat Parknak. De a hifiberendezésen egy

egész csomag üres Maxell kazetta hevert.

Eleanor felmutatott egyet az apjának, aki

bólintott, miközben belepöckölte a cigarettáját

egy meztelen afrikai nőt formázó hamutálba.

Eleanor leült az albumokkal telepakolt

lemezrekeszek elé.

Ezek valamikor mindkét szülője lemezei

voltak, nem csak az apjáéi. Az anyja

valószínűleg egyet sem akart közülük. Vagy

talán az apja szó nélkül magával vitte őket.

Az anyja nagyon szerette ezt a Bonnie Raitt-

albumot. Eleanor azon tűnődött, vajon az apja

meghallgatta-e valaha.

Újra hétévesnek érezte magát, ahogy átforgatta

a lemezeket.

Amikor még nem volt szabad kivennie őket a

tokjukból, szétterítette az összeset a padlón, és

az illusztrációkat bámulta. Amikor már elég idős

lett, az apja megtanította, hogyan porolja le őket

egy fanyelű bársonykefével.

Emlékezett rá, hogy az anyukája meggyújtott

egy füstölőt, és feltette a kedvenc lemezeit –

Judee Sill és Judy Collins és a Crosby, Stills and

Nash felvételeit –, mialatt a házat takarította.

Emlékezett rá, hogy az apja lemezeket – Jimi

Hendrixet és Deep Purple-t és Jethro Tullt – tett

fel, amikor átjöttek a barátai, és késő estig ott

maradtak.

Eleanor emlékezett arra, hogy hason feküdt,

egy régi perzsaszőnyegen, grépfrútlevet ivott

egy befőttesüvegből, és nagyon csendben volt,

mert a kisöccse a szomszéd szobában aludt – és

egyenként végigtanulmányozta a lemezeket.

Újra meg újra ízlelgette a neveket. Cream.

Vanilla Fudge. Canned Heat.

A lemezeknek ugyanolyan volt az illatuk, mint

régen. Mint az apja hálószobájának. Mint Richie

kabátjának. Mint a marihuánának, ébredt rá

Eleanor.

Nem

mondod!

Most

már

tárgyilagosabban pörgette át a lemezeket,

feladatként. A Rubber Soult és a Revolvert

kereste.

Néha úgy tűnt, sosem lesz képes Parknak

olyasmit adni, ami ő kapott tőle. Olyan volt,

mintha

minden reggel

minden kincsét

rázúdítaná, bele sem gondolva, milyen sokat ér.

Nem tudja viszonozni. Még csak kellőképpen

megköszönni sem. Hogyan lehet megköszönni

valakinek a Cure-t? Vagy az X-Ment? Néha úgy

érezte, mindig az adósa marad.

És ekkor ráeszmélt, hogy Park nem is tud a

Beatlesről.

park

Tanítás

után

Park

kiment

a

parkba

kosárlabdázni. Csak hogy agyonüsse az időt. De

képtelen volt a játékra koncentrálni – állandóan

Eleanor házának hátsó falát kémlelte.

Amikor hazaért, bekiáltott az anyjának. –

Anyu! Megjöttem!

– Park! – kiáltott vissza az anyja. – Idekint

vagyok! A garázsban.

Park kivett egy cseresznyés jégkrémet a

mélyhűtőből, és a garázs felé vette útját. Amint

kinyitotta az ajtót, megérezte a dauervíz szagát.

Az apja szépségszalonná alakította át a

garázst, amikor Josh elkezdte az óvodát, az

anyja pedig beiratkozott egy fodrásziskolába.

Még egy kis cégér is lógott az oldalajtón: Mindy

Fodrász- és Manikűrszalonja.

Min-Ja, ez állt a jogosítványában.

A környéken mindenki, aki megengedhette

magának, hogy fodrászhoz menjen, hozzá járt.

Az

öregdiák-találkozók

és

szalagavatók

hétvégéin az egész napját a garázsban töltötte.

Időnként Parkot és Josht is befogta, hogy fogják

a forró hajsütővasakat.

Ma Tina ült az anyjánál a székben. Tina haja

szorosan be volt csavarva, és Park anyja egy

műanyag üvegből valamit a csavarókra nyomott.

A szag csípte Park szemét.

– Szia, anyu! – köszönt. – Szia, Tina!

– Szia, szívem! – felelte az anyja, két v-vel

ejtve a „szívem”-et.

Tina szélesen Parkra mosolygott.

– Csukod be szemed, Tina – szólt rá Park

anyja. – Jól csukod be.

– Hé, Mrs. Sheridan – kezdte Tina, egy fehér

arcmosó kendőt tartva a szeme elé –, találkozott

már Park barátnőjével?

Park anyja nem nézett fel Tina fejéről. –

Neeem – felelte, és csettintett a nyelvével. –

Nincs barátnő. Parknak nem.

– Aha – nyugtázta Tina. – Mondd el, Park. A

neve Eleanor, és idén jött hozzánk. Szét sem

tudjuk választani őket a buszon.

Park Tinára meredt. Megdöbbentette, hogy a

lány így kiadja. Meghökkentette, hogy ilyen

rózsaszínnek írja le az életet a buszon.

Meglepte, hogy egyáltalán odafigyelt rá és

Eleanorra. Az anyja csupán egy röpke pillantást

vetett Parkra. Tina haja kritikus szakaszban volt.

– Nem tudok semmiféle barátnő – jelentette ki.

– Lefogadom, hogy már látta a környéken –

bizonygatta Tina. – Nagyon szép vörös haja van.

Természetesen göndör.

– Igaz ez? – kérdezte az anyja.

– Nem – felelte Park. A gyomrában düh és

minden más fortyogott.

– Annyira pasi vagy, Park – jegyezte meg Tina

a kendő alól. – Szerintem tényleg természetes.

– Nem – ismételte meg Park –, nem a

barátnőm. Nincs barátnőm – mondta az

anyjának.

– Jó, jó. Túl sok fecsegés neked. Túl sok

fecsegés, Tina. Menj, nézd meg a vacsorát –

küldte ki Parkot.

A fiú kioldalgott a garázsból, holott még

szeretett volna vitatkozni, érezte, hogy még

további tagadás szúrja a torkát. Bevágta az ajtót,

majd bement a konyhába, és ott, amit csak

lehetett, becsapott. A sütőt. A szekrények ajtaját.

A szemetes fedelét.

– Mi az ördög ütött beléd? – kérdezte a

konyhába belépő apja.

Park megdermedt. Ma este nem kerülhet bajba.

– Semmi – felelte. – Elnézést. Sajnálom.

– Jesszus, Park, töltsd ki a zsákon. – A

garázsban lógott egy régimódi homokzsák –

pillanatnyilag jó messze Parktól.

– Mindy! – kiáltotta az apja.

– Idekint!

Eleanor vacsora közben nem telefonált, ami jó

volt. Az ilyesmi Park apjának az idegeire ment.

Ámde vacsora után sem hívta. Park körbejárt a

házban, találomra felkapott ezt-azt, majd letette

a holmikat. Bár ennek semmi értelme nem volt,

aggódni kezdett, hogy Eleanor azért nem hívja,

mert ő elárulta. Mert valahogyan tudta, mert

megérezte, hogy zavar támadt az Erőben.

Negyed nyolckor megszólalt a telefon, és az

anyja felvette. Park azonnal tudta, hogy a

nagymamája az.

Az egyik polcon dobolt az ujjaival. Miért nem

akarnak a szülei hívásvárakoztatást? Mindenki

akar hívásvárakoztatást. Még a nagyszüleinek is

van. És miért nem tud a nagymamája átjönni, ha

beszélgetni akar? A szomszédban laknak.

– Nem, nem hiszem – mondta az anyja. – A

Hatvan perc mindig vasárnap van. Nem a Húsz-

húszra gondolsz? Nem…? John Stossel?

Nem…? Geraldo Rivera? Diane Sawyer?

Park óvatosan beleverte a fejét a nappali

falába.

– A fenébe, Park – csattant fel az apja –, mi

ütött beléd?

Az apja és Josh A szupercsapatot próbálták

nézni.

– Semmi – felelte Park. – Semmi. Bocsánat.

Csak várok egy telefont.

– Hív a barátnőd? – érdeklődött Josh. – Park a

Nagy Vörössel randizik.

– Ő nem a… – Park azon kapta magát, hogy

ökölbe szorított kézzel ordít. – Ha még egyszer

meghallom, hogy így nevezed, megöllek. Szó

szerint megöllek. Ha életem hátralevő részére

börtönbe kerülök, és anyu szíve ettől

megszakad, akkor is megöllek. Meg. Foglak.

Ölni.

Az apja úgy nézett rá, mint olyankor szokott,

amikor azt próbálja kitalálni, mi a bánat baja

van. – Parknak barátnője van? – kérdezte

Joshtól. – Miért nevezik Nagy Vörösnek?

– Azt hiszem, azért, mert vörös haja van, és

hatalmasak a dudái – felelte Josh.

– Az kizárt, mocskos száj – szólt közbe az

anyja. A kezével letakarta a kagylót. – Te –

mutatott Joshra – a szobádba! Most!

– De anyu, A szupercsapat megy!

– Hallottad anyádat – szólt rá az apja. – Ebben

a házban nem beszélhetsz így.

– Te is így beszélsz – vágott vissza Josh,

miközben lekászálódott a kanapéról.

– Én harminckilenc éves vagyok, és kitüntetett

veterán. Én azt mondok, amit akarok.

Az asszony megbökte hosszú körmével a

férjét, és ismét letakarta a telefonkagylót. –

Téged is küldlek a szobádba.

– Bár azt tennéd, szívem – felelte az apa, és

hozzávágott egy kis díszpárnát.

– Hugh Downs? – mondta Park anyja a

telefonba. A párna leesett a földre, ő pedig

felvette. – Nem? Oké, tovább gondolkodom

rajta. Oké. Szeretlek. Oké, szia!

Alighogy letette, a telefon megszólalt. Park

elvetődött a faltól. Az apja rávigyorgott. Az

anyja felvette a kagylót.

– Halló! – szólt bele. – Igen, egy pillanat. –

Parkra nézett. – Téged keresnek.

– Bevihetem a szobámba?

Az anyja bólintott. Az apja hangtalanul azt

súgta: Nagy Vörös.

Park berohant a szobájába, majd megállt, hogy

lelassítsa a lélegzését, mielőtt felveszi a telefont.

Nem sikerült. De azért felvette.

– Megvan, anyu, köszönöm. – Megvárta a

kattanást. – Halló!

– Szia – mondta Eleanor. Park érezte, hogy

kiszalad belőle az összes feszültség. Enélkül alig

tudott megállni a lábán.

– Szia – lehelte.

Eleanor kuncogott.

– Mi az? – kérdezte Park.

– Nem tudom. Szia!

– Nem hittem, hogy tényleg felhívsz.

– Még fél nyolc sincs.

– Igen, hát… az öcséd elaludt?

– Nem az öcsém – jelentette ki Eleanor –,

legalábbis még nem. Azt hiszem, az apám

eljegyezte az anyját. De nem, nem alszik. A

Muppet Show-t nézzük.

Park óvatosan felemelte a telefont, és az

ágyához vitte. Óvatosan leült. Nem akarta, hogy

a lány bármit is halljon. Nem akarta, hogy

megtudja, hogy kétszemélyes vízágya van, és

Ferrari alakú telefonja.

– Apukád mikor ér haza? – kérdezte.

– Későn, remélem. Azt mondták, szinte sosem

fogadnak szittert a gyerek mellé.

– Király.

Eleanor újból kuncogott.

– Mi az?

– Nem is tudom. Olyan érzésem van, mintha a

fülembe sugdosnál.

– Mindig a füledbe sugdosok – felelte Park, és

elnyúlt a párnán.

– Igen, de akkor általában Magnetóról vagy

ilyesmiről van szó. – A hangja magasabb és

dúsabb volt a telefonban, mintha fejhallgatón

keresztül hallgatta volna.

– Ma este semmi olyasmit nem akarok

mondani, amit a buszon vagy angolórán is

elmondhatnék – jelentette ki Park.

– Én pedig semmi olyasmit nem akarok

mondani, amit ne mondhatnék egy hároméves

előtt.

– Nagyszerű.

– Csak viccelek. A másik szobában van, és

fütyül rám.

– Szóval… – kezdte Park.

– Szóval… – kezdte Eleanor. – Olyasmik,

amiket nem mondhatunk ki a buszon.

– Olyasmik, amiket nem mondhatunk ki a

buszon. Kezdd el!

– Utálom azokat az embereket.

Park nevetett, azután Tinára gondolt, és örült,

hogy Eleanor nem látja az arcát. – Én is, néha.

Úgy értem, azt hiszem, én már megszoktam

őket. Legtöbbjüket egész életemben ismertem.

Steve a szomszédunkban lakik.

– Hogy történt?

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy nem úgy nézel ki, mint aki onnan

való.

– Mert koreai vagyok?

– Koreai vagy?

– Félig.

– Azt hiszem, nem egészen értem, hogy ez mit

jelent.

– Én sem.

– Ezt hogy érted? Örökbe fogadtak?

– Nem. Anyukám koreai. Csak nem beszél

róla sokat.

– Hogyan kötött ki végül a Flatsben?

– Apu… Koreában katonáskodott, egymásba

szerettek, és magával hozta.

– Hűha, tényleg?

– Igen.

– Ez nagyon romantikus.

Eleanor még a felét sem tudta – a szülei

alighanem most is smaciznak. – Ja.

– De nem így értettem, hanem úgy… hogy

más vagy, mint a többiek a környékről, tudod?

Park természetesen tudta. Egész életében ezt

mondták neki. Amikor Tinának Park jött be

Steve helyett még általánosban, Steve

kijelentette: „Szerintem veled biztonságban érzi

magát, mert te mintha félig lány lennél.” Park

utálta a futballt. Sírt, amikor az apja elvitte

fácánvadászatra. Soha senki nem tudta

megfejteni, kinek öltözött Halloweenkor.

(„Doctor Who vagyok.” „Harpo Marx vagyok.”

„Count Floyd vagyok.”)8 És azt akarta, hogy az

anyukája szőke csíkokat tegyen a hajába. Park

tudta, hogy más.

– Nem – válaszolta. – Nem tudom.

– Te… – mondta Eleanor – te olyan… klassz

vagy.

eleanor

– Klassz? – kérdezett vissza Park.

Úristen. Eleanor el sem hitte, hogy ezt mondta.

Ez aztán nemklassz. Mint a klassz ellentéte. Ha

megnézné a szótárban a klassz jelentését, ott

valami klassz ember fényképe állna az

aláírással: Mi a halál bajod van, Eleanor?

8 Doctor Who a Ki vagy, doki című brit televíziós sci-fi sorozat főszereplője; Harpo Marx amerikai színész, a világhírű Marx fivérek egyike; Floyd gróf egy amerikai tévés horrorparódia kitalált főszereplője. (A ford.)

– Nem én vagyok klassz – folytatta Park. – Te

vagy az.

– Hah! – fortyant fel Eleanor. – Bár tejet

innék, és bár itt volnál, hogy lásd, amint erre

válaszul az orromon spriccel ki.

– Most viccelsz velem? – kérdezte Park. –

Piszkos Harry vagy.

– Piszkos hering?

– Akit Clint Eastwood játszik, megvan?

– Nem.

– Téged nem érdekel, ki mit gondol rólad.

– Ez hülyeség – szögezte le Eleanor. –

Érdekel, mit gondol rólam mindenki.

– Meg nem mondanám. Akármi történik

körülötted, te látszólag mindig önmagad vagy. A

nagymamám úgy mondaná, hogy jól érzed

magad a bőrödben.

– Miért mondana ilyet?

– Mert ő így beszél.

– Megrekedtem a tulajdon bőrömben. De miért

beszélünk egyáltalán rólam? Rólad beszéltünk.

– Szívesebben beszélgetek rólad – felelte Park.

A hangja kicsit megbicsaklott. Nagyon jó volt

csak ezt a hangot hallani, és semmi mást.

(Semmit, leszámítva a Muppet Show-t a

szomszéd szobából.) Mélyebb volt, mint

amilyennek eddig hallotta, és melegség bujkált a

közepében.

Peter

Gabrielre

emlékeztette

Eleanort. Persze az éneklés nélkül. És nem brit

akcentussal.

– Te honnan jöttél? – kérdezte Park.

– A jövőből.

park

Eleanornak mindenre volt válasza – mégis

sikerült kitérnie Park legtöbb kérdése elől.

Nem akart mesélni sem a családjáról, sem a

házukról. Nem akart semmi olyasmiről beszélni,

ami azelőtt történt, mielőtt a környékre

költöztek, és semmi olyasmiről, ami azután

történik, miután leszáll a buszról.

Amikor mostohaöcs-félesége kilenc körül

elaludt, megkérte Parkot, hívja vissza negyed

óra múlva, hogy lefektethesse.

Park kirohant a fürdőszobába, és remélte, hogy

nem fut bele egyik szülőjébe sem. Eddig békén

hagyták.

Visszaért a szobájába. Megnézte az órát. még

nyolc perc. Betett egy kazettát a hifijébe.

Átöltözött

pizsamanadrágba

és

pólóba.

Visszahívta a lányt.

– Ez nem volt tizenöt perc – mondta Eleanor.

– Nem tudtam várni. Akarod, hogy

újrahívjalak később?

– Nem. – Eleanor hangja most még halkabban

szólt.

– Alszik?

– Aha.

– Most hol vagy?

– Mármint a házban hol?

– Igen.

– Miért? – kérdezte Eleanor. A hangja

gyengéd volt, nem lenéző.

– Mert rád gondolok – felelte bosszúsan a fiú.

– Na és?

– Mert úgy akarok érezni, mintha veled

lennék. Miért nehezítesz meg ennyire mindent?

– Talán mert olyan klassz vagyok.

– Haha.

– A földön fekszem a nappaliban – mondta

Eleanor halkan. – A hifi előtt.

– A sötétben? Úgy hangzik, mintha sötét

lenne.

– A sötétben, igen.

Park visszafeküdt az ágyára, és eltakarta a

szemét a karjával. Látta a lányt. Gondolatban.

Elképzelte a hifi zöld fényeit Az ablakon

beszűrődő utcai világítást. Elképzelte, hogyan

sugárzik Eleanor arca, mint a legklasszabb fény

a szobában.

– A U2 szól? – kérdezte. Hallotta a háttérből a

Bad-et.

– Igen. Azt hiszem, mostanában ez a kedvenc

számom, állandóan visszatekerem, és újra meg

újra lejátszom. Jó, hogy nem kell izgulnom az

elemek miatt.

– Melyik a kedvenc részed?

– A számból?

– Aha.

– Az egész – felelte Eleanor –, különösen a

refrén, vagyis azt hiszem, az a refrén.

– I’m wide awake – skandálta Park.

– Igen.

Erre a fiú tovább énekelt. Mert nem tudta

biztosan, mit mondjon.

eleanor

– Eleanor? – szólalt meg Park.

Nem válaszolt.

– Ott vagy még?

Eleanor annyira elrévült, hogy csak bólintott. –

Igen – felelte aztán magához térve.

– Min gondolkodsz?

– Azon… én… nem gondolkodom.

– Jó értelemben nem? Vagy rossz értelemben?

– Nem is tudom. – Hasra fordult, és

belenyomta az arcát szőnyegbe. – Mindkettő.

Park hallgatott. Eleanor hallgatta, ahogy

lélegzik. Szerette volna megkérni, hogy tartsa

közelebb a telefont a szájához.

– Hiányzol – mondta.

– Itt vagyok.

– Bár itt volnál! Vagy én volnék ott. Bárcsak

lenne némi esély arra, hogy a mai este után is

így beszélgethessünk, hogy találkozhassunk.

Úgy értem, igaziból. Hogy kettesben lehessünk.

– Miért nem lehet?

Eleanor elnevette magát. És ekkor vette észre,

hogy sír.

– Eleanor.

– Ne! Ne mondd ki így a nevem! Csak ront

rajta.

– Min ront?

– Mindenen.

Park hallgatott.

Eleanor felült, és beletörölte az orrát a

ruhaujjába.

– Van beceneved? – kérdezte Park. Ez volt az

egyik trükkje, amikor a lány elkedvetlenedett

vagy ingerült lett – a lehető legaranyosabb

módon témát váltott.

– Ja. Eleanor.

– Nem Nora? Vagy Ella? Vagy… Lena,

lehetne Lena. Vagy Lenny vagy Elle.

– Te most becenevet próbálsz adni nekem?

– Nem. Nagyon szeretem a neved. Egyetlen

szótagot sem akarok elcsalni magamtól.

– Jaj, de dilinyós vagy! – Eleanor megtörölte a

szemét.

– Eleanor… miért nem találkozhatunk? –

kérdezte Park.

– Úristen, ne! Már majdnem abbahagytam a

bőgést.

– Mondd el! Beszélj hozzám!

– Mert – kezdte Eleanor –, mert a

mostohaapám megölne.

– Miért érdekli?

–

Nem

érdekli.

Egyszerűen

csak

legszívesebben megölne.

– Miért?

– Ne kérdezgesd ezt – csattant fel Eleanor

mérgesen.

A

könnyei

most

már

megállíthatatlanul patakzottak. – Folyton ezt

kérdezed. Miért. Mintha mindenre volna válasz.

Tudod, nem mindenkinek van olyan élete vagy

olyan családja, mint neked. A te életedben

minden okkal történik. Az emberek ésszerűek.

De az én életem nem ilyen. Az én életemben

semmi sem ésszerű.

– Még én sem?

– Hah! Főleg te nem.

– Miért mondod ezt? – Park sértődöttnek tűnt.

Min sértődhetett meg?

– Miért, miért, miért.

– Igen, miért. Miért vagy mindig olyan dühös

rám?

– Sosem vagyok dühös rád. – A zokogástól

elcsuklott a hangja. Olyan hülye ez a fiú!

– De az vagy. Most is dühös vagy rám. Mindig

nekem esel, amikor már épp kezdünk jutni

valamire.

– Mire?

– Valamire. Egymással. Például pár perce azt

mondtad, hiányzom. És talán most először ez

nem gúnyosan vagy védekezőn hangzott a

szádból, és nem is úgy, mintha féleszűnek

tartanál. Most pedig ordibálsz velem.

– Nem ordibálok.

– Dühös vagy. Miért vagy dühös?

Eleanor nem akarta, hogy a fiú hallja, hogy sír.

Visszatartotta a lélegzetét. Ettől még rosszabb

lett.

– Eleanor.

Még rosszabb.

– Ne mondogasd már ezt!

– Akkor mit mondhatok? Te feltehetsz nekem

miért-kérdéseket. Ígérem, lesznek válaszaim.

A hangján hallatszott, hogy feszült, de nem

dühös. Eleanor csak egy alkalomra emlékezett,

amikor haragosnak tűnt a hangja. Amikor az

első napon ő felszállt a buszra.

– Te megkérdezheted tőlem, hogy miért –

ismételte meg Park.

– Igen? – szipogta a lány.

– Igen.

– Jó. – Eleanor lepillantott a lemeztányérra, a

színezett akriltetőn visszatükröződő képmására.

Úgy festett, mint egy kövér képű kísértet.

Behunyta a szemét. – Miért tetszem neked

egyáltalán?

park

Kinyitotta a szemét.

Felült, és járkálni kezdett kis szobájában. Az

ablaknál megállt – annál, amelyik a lány háza

felé nézett, jóllehet az egy háztömbnyivel arrébb

volt, és Eleanor nem is volt otthon –, és a

hasához szorította az autó formájú telefon

talpazatát.

Eleanor olyasmit kérdezett tőle, amit még

magának sem tudott megmagyarázni.

– Nem tetszel nekem – felelte –, hanem

szükségem van rád.

Várta, hogy a lány félbeszakítja. Olyasmit

mond, mint Hah vagy Úristen, vagy Ez úgy

hangzik, mint egy Bread-szám.

De hallgatott.

Park visszamászott az ágyra, nem törődve

azzal, hogy Eleanor hallja-e az ágyneműje

suhogását. – Megkérdezheted, miért van rád

szükségem – suttogta. Még suttognia sem

kellett. A telefonban, a sötétben elég volt, ha

csak mozgatta a száját és lélegzett. – De nem

tudom. Csak azt tudom, hogy így van. Hiányzol,

Eleanor. Állandóan veled akarok lenni. Te vagy

a legokosabb lány, akivel valaha találkoztam, és

a legviccesebb, és minden, amit csinálsz,

meglep. És bárcsak azt mondhatnám, hogy

ezekért tetszel nekem, mert ettől igazán érett

emberi lénynek tűnnék. De azt hiszem, épp

annyi köze van hozzá annak, hogy vörös a

hajad, és nagyon puha a kezed… és hogy olyan

az illatod, mint a házi születésnapi tortának.

Várta, hogy a lány mondjon valamit. Nem

mondott.

Valaki halkan kopogtatott a szobája ajtaján.

– Egy pillanat – suttogta bele a telefonba. –

Gyere!

Az anyja csak annyira nyitotta ki az ajtót,

hogy be tudja dugni rajta a fejét. – Ne túl sokáig

– figyelmeztette.

– Nem túl sokáig – hagyta rá. Az anyja

elmosolyodott, és becsukta az ajtót.

– Itt vagyok – szólt Park. – Itt vagy még?

– Itt.

– Mondj valamit.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Mondj valamit, hogy ne érezzem magam

olyan hülyének.

– Ne érezd magad hülyének, Park – mondta

Eleanor.

– Jó.

Mind a ketten hallgattak.

– Kérdezd meg, te miért tetszel nekem –

szólalt meg végül Eleanor.

Park érezte, hogy elmosolyodik. Érezte, hogy

valami melegség önti el a szívét. – Eleanor –

mondta, csak mert szerette kimondani –, miért

tetszem neked?

– Nem tetszel nekem.

Park várt. És várt.

Azután elnevette magát. – Undok vagy –

jelentette ki.

– Ne nevess! Az csak bátorít.

Park hallotta, hogy ő is mosolyog. Látta maga

előtt. Amint mosolyog.

– Nem tetszel nekem, Park – ismételte meg

Eleanor. – Én…

– Elhallgatott. – Ez nem megy.

– Miért nem?

– Olyan gáz!

– Eddig csak nekem az.

– Attól félek, túl sokat mondok.

– Nem tudsz.

– Attól félek, megmondom neked az

igazságot.

– Eleanor.

– Park.

– Nem tetszem neked… – próbálta vezetni a

lányt, és a legalsó bordájához nyomta a telefon

talpát.

– Nem tetszel nekem, Park – mondta Eleanor,

és egy pillanatra ez úgy hangzott, mintha

komolyan is gondolná. – Azt… – a hangja

majdnem eltűnt – hiszem, én érted élek.

Park lehunyta a szemét, és hátradőlve

belenyomta a fejét a párnájába.

– Azt hiszem, nem is veszek levegőt, amikor

nem vagyunk együtt – suttogta Eleanor. – Ami

azt jelenti, hogy amikor hétfőn reggel

találkozom veled, már hatvan órája nem

lélegzem. Valószínűleg azért vagyok olyan

mogorva, és azért mordulok rád. Amikor külön

vagyunk, csak rád gondolok, és amikor együtt

vagyunk, csak pánikba esem. Mert minden

másodperc nagyon fontosnak tűnik. És mert

annyira elveszítem a kontrollt, nem tudom

visszafogni magam. Már nem is a sajátom

vagyok. A tiéd vagyok, és mi lesz, ha úgy

döntesz, hogy nem akarsz engem? Mert hogyan

is akarhatnál úgy, ahogyan én akarlak téged?

Park hallgatott. Azt szerette volna, ha mindaz,

amit Eleanor mondott, az lenne az utolsó dolog,

amit hall. Az akarlak szóval a fülében szeretett

volna elaludni.

– Úristen – szólalt meg Eleanor. – Mondtam,

hogy nem kellene beszélnem. Még a kérdésedre

sem válaszoltam.

eleanor

Nem is mondott semmi kedveset Parkról. Nem

mondta meg neki, hogy bármilyen lánynál

szépségesebb, és hogy a bőre olyan, mint a

lebarnult napsugár.

És pontosan ezért nem mondta. Mert minden,

amit iránta érzett – és a szívében dögös és

gyönyörű volt –, zagyvasággá vált a szájában.

Megfordította a kazettát, megnyomta a

lejátszás gombot, megvárta, hogy Robert Smith

énekelni kezdjen, és csak akkor mászott fel az

apja barna bőrkanapéjára.

– Miért nem találkozhatunk? – kérdezte Park.

A hangja nyersen és tisztán szólt. Mintha most

jött volna létre.

– Mert a mostohaapám hibbant.

– Muszáj tudnia róla?

– Anyu elmondja neki.

– És neki muszáj tudnia?

Eleanor végigfuttatta az ujjait az üvegből

készült dohányzóasztal szélén. – Ezt hogy érted?

– Nem tudom, hogy értem. Csak azt tudom,

hogy találkoznom kell veled. Csak úgy.

– Még azt sem engedik meg, hogy fiúkkal

beszélgessek.

– Meddig?

– Nem tudom, soha. Ez az egyik olyan dolog,

aminek semmi értelme. Anyu nem akarja, hogy

olyasmit

csináljak,

ami

feldühítheti

a

mostohaapámat. És a mostohaapám élvezetét

leli abban, hogy aljas legyen. Különösen velem.

Gyűlöl engem.

– Miért?

– Mert én is gyűlölöm őt.

– Miért?

Eleanor rettentően szeretett volna témát

váltani, de nem tette.

– Mert rossz ember. Csak… higgy nekem. Az

a fajta rossz ember, aki minden jót el akar

pusztítani. Ha tudna rólad, mindent megtenne,

hogy elvegyen tőlem.

– Nem vehet el tőled – jelentette ki Park.

Dehogynem – gondolta Eleanor. – Engem

viszont elvehet tőled mondta. – Legutóbb,

amikor nagyon berágott rám, kirúgott, és egy

évig nem engedett hazajönni.

– Jézusom!

– Igen.

– Sajnálom.

– Ne sajnáld – mondta a lány. – Csak ne tedd

próbára.

– Találkozhatnánk a játszótéren.

– A testvéreim beköpnének.

– Találkozhatnánk valahol máshol.

– Hol?

– Itt – felelte Park. – Eljöhetnél hozzánk.

– Mit szólnának hozzá a szüleid?

– Örülünk, hogy megismerhetünk, Eleanor,

van kedved itt maradni vacsorára?

Eleanor nevetett. Szerette volna azt mondani,

hogy ez úgysem működne, de az is lehet, hogy

mégis. Talán.

– Biztosan akarod, hogy megismerjenek? –

kérdezte.

– Igen. Azt akarom, hogy mindenki ismerjen

meg. Te vagy az abszolút kedvencem.

Park állandóan azt éreztette vele, hogy

biztonságos dolog mosolyognia. – Nem

szeretnélek zavarba hozni.

– Nem tudnál.

Autólámpák fénye hasított keresztül a

nappalin.

– A francba. Azt hiszem, megjött apu. –

Eleanor felállt, és kinézett az ablakon.

Az apja és Donna épp kiszálltak a Karmann

Ghiából. Donna haja zilált volt.

– Francba, francba, francba! Még meg sem

mondtam, miért tetszel nekem, most pedig

mennem kell.

– Semmi baj.

– Azért, mert kedves vagy. És mert érted az

összes viccemet.

– Oké. – Park elnevette magát.

– És mert okosabb vagy nálam.

– Nem vagyok.

– És úgy nézel ki, mint egy főhős. – Hadart,

ahogyan csak tudott.

– Úgy nézel ki, mint az, aki a végén győz.

Nagyon szép, nagyon jó vagy. Varázslatos

szemed van – suttogta. – És úgy érzem magam

tőled, mintha kannibál lennék.

– Te dilis vagy.

– Mennem kell. – Előrehajolt, hogy a kagyló

közel legyen a készülékhez.

– Eleanor… várj – kérte Park. A lány hallotta

az apját a konyhában, és a saját szívdobogását

mindenütt.

– Eleanor… várj. Szeretlek.

– Eleanor? – Az apja az ajtóban állt. Halkan

szólította, hátha alszik. Eleanor letette a telefont,

és úgy tett, mintha tényleg aludna.

20

eleanor

A következő nap összefolyt.

Az apja reklamált, hogy megette az összes

joghurtot.

– Nem én ettem meg, Mattnek adtam.

Az apjának csak hét dollárja volt a tárcájában,

úgyhogy ennyit kapott. Amikor összekészült,

hogy hazavigye, Eleanor szólt, hogy vécére kell

mennie. Odament a gardróbhoz, talált benne

három vadonatúj fogkefét, amiket egy Dove

szappannal együtt bedugott a nadrágja elejébe.

Donna

lehet,

hogy

meglátta

(épp

a

fürdőszobában volt), de nem szólt.

Eleanor sajnálta Donnát. Az apja csak a saját

viccein röhögött, másokén soha.

Amikor az apja kitette a házuknál, a kicsik

kiszaladtak, hogy találkozzanak vele. Az apjuk

elvitte őket egy körre az új autójával.

Eleanor azt kívánta, bár lenne telefonja, hogy

felhívhassa a zsarukat. Egy pasi furikázik a

Flatsben, miközben egy rakás gyerek lóg ki a

kabriójából. Tuti, hogy egyiken sincs biztonsági

öv, és hogy a pasi egész reggel whiskyt vedelt.

Ja, és ha már itt vannak, egy másik pasi meg

hasist szív a hátsó kertben. Egy iskolai

övezetben.

Miután az apjuk elment, Egér csak róla bírt

beszélni. Néhány óra múlva Richie szólt, hogy

mindenki vegye a kabátját.

– Moziba megyünk. Mind – tette hozzá

egyenesen Eleanorra nézve.

Eleanor a kicsikkel együtt bemászott a

teherautó hátuljába, és a vezetőfülke mögött

összekuporodva grimaszoltak a babának, akinek

odabent kellett ülnie. Richie végighajtott Park

utcáján, de Park, hála istennek, nem volt kint.

Persze Tina és a neandervölgyi fiúja ott lebzselt.

Eleanor meg sem próbált lebukni. Ugyan,

minek? Steve odafüttyentett neki.

Amikor hazafelé tartottak a moziból, esett a

hó. Richie lassan vezetett, így még több hó

hullott rájuk, de legalább senki sem repült ki a

teherautóból.

Huh

– gondolta Eleanor. Nem arról

fantáziálok, hogy kidobnak egy mozgó járműből.

Furcsa.

Amikor a sötétben ismét elhajtottak Park háza

mellett, azon tűnődött, melyik lehet az ő ablaka.

park

Megbánta, hogy kimondta. Nem azért, mert nem

igaz. Szereti. Persze hogy szereti. Semmi más

nem magyarázza meg… mindazt, amit Park

érez.

De nem így akarta megmondani neki. Ilyen

gyorsan. És telefonon. Különösen, mivel tudja,

hogyan érez a Rómeó és Júliával kapcsolatban.

Park arra várt, hogy az öccse átöltözzön.

Vasárnaponként szép nadrágot és pulóvert

húztak, és a nagyszüleiknél ebédeltek. Josh

azonban Super Mariót játszott, és nem akarta

kikapcsolni. (Most fordult elő először, hogy

majdnem eljutott a végtelen életteknőshöz.)

– Átmegyek! – kiáltott oda Park a szüleinek. –

Ott találkozunk!

Átfutott az udvaron, mert nem volt kedve

kabátot venni.

A nagyszülei házában rántottcsirke-illat

terjengett. A nagymamája repertoárjában

mindössze négy vasárnapi étel szerepelt –

rántott csirke, rántott marhaszelet, párolt hús és

sózott vagdalt marhahús –, de mindegyik finom

volt.

A nagypapája tévét nézett a nappaliban. Park

megállt, hogy futólag megölelje, majd kiment a

konyhába, hogy a nagymamáját viszont

alaposan megölelgesse. A nagyi olyan kicsike

volt, hogy még Park is fölébe tornyosult. A

családjában valamennyi nő apró volt, a férfiak

pedig mind nagydarabok. Csupán Park DNS-e

nézte el az emlékeztetőt. Talán a koreai gének

mindent összekuszáltak.

Ez azonban nem magyarázta Josh nagy

termetét. Őt mintha teljesen békén hagyták

volna a koreai gének. A szeme barna volt, és

épp csak egy kicsit mandulavágású. És a haja

sötét ugyan, de a feketének a közelébe sem ér.

Josh úgy festett, mint egy jókora német vagy

lengyel gyerek, akinek mosolygás közben

ráncokba szalad a szeme.

A nagymamájuk teljes mértékben írnek tűnt.

Vagy Park talán csak azért gondolta ezt, mert az

apja családjában mindenki akkora hűhót csapott

ír mivolta körül. Park minden karácsonykor egy

Csókolj meg, ír vagyok! feliratú pólót kapott.

Kérés nélkül megterítette az asztalt, mert ez

mindig is az ő feladata volt. Amikor az anyja

odaért, Park a konyhában maradt vele és a

nagymamájával, és hallgatta, amint kibeszélik a

szomszédokat.

– Hallottam Jamie-től, hogy Park a Richie

Trouttal lakó egyik gyerekkel jár odaátról –

jegyezte meg a nagymamája.

Parkot meg sem lepte, hogy az apja máris

beszámolt róla a nagyinak. Sosem tudott titkot

tartani.

– Mindenki beszél Park barátnőjéről –

jegyezte meg az anyja –, kivéve Parkot.

– Azt hallottam, vörös a haja – folytatta a

nagyi.

Park úgy tett, mintha az újságot olvasná. –

Nem kellene odafigyelned a pletykákra, nagyi.

– Hát, nem is kellene – vágott vissza a

nagymamája –, ha bemutatnád nekünk.

Park a szemét forgatta. Amiről Eleanor jutott

eszébe. Amitől kis híján kedve támadt, hogy

beszéljen róla, csak hogy oka legyen kimondani

a nevét.

– Nos, én az összes gyereket szánom, aki

abban a házban lakik – jelentette ki a

nagymamája. – Az a Trout fiú mindig is egy

semmirekellő

volt.

Szétverte

a

levélszekrényünket, mialatt apád katonáskodott.

Tudom, hogy ő tette, mert egyedül neki volt El

Caminója a környéken. Abban a kis házban nőtt

fel, aztán a szülei elköltöztek egy még suttyóbb

helyre. Azt hiszem, Wyomingba. Valószínűleg

azért, hogy megszabaduljanak tőle.

– Ssss – csitította Park anyja. Az ő ízlésének a

nagyi nyelve néha kissé csípős volt.

– Azt hittük, ő is nyugatra költözött – folytatta

a nagyi –, de aztán visszatért egy öregebb

feleséggel, aki úgy néz ki, mint egy filmsztár, és

egy falka vörös mostohagyerekkel. Gil azt

mesélte a nagyapádnak, hogy egy nagy,

kivénhedt kutya is lakik velük. Még ilyet.

Park úgy érezte, meg kell védenie Eleanort.

De nem tudta biztosan, hogy hogyan.

– Nem lep meg, hogy buksz a vörösökre –

mondta tovább a nagymamája. – Nagyapád

szerelmes volt egy vörös hajú nőbe.

Szerencsémre a nőt nem érdekelte.

Vajon mit szólna a nagymamája, ha bemutatná

neki Eleanort? Mit mondana a szomszédoknak?

És vajon mit szólna az anyukája?

Nézte, amint az anyja egy akkora

krumplinyomóval töri össze a krumplikat, mint

a karja. Kőmosott farmert, rózsaszín V nyakú

pulóvert és rojtos bőrcsizmát viselt. A nyakában

egy angyalos aranyamulett lógott, a két fülében

aranykereszt. Ő lenne a legnépszerűbb lány a

buszon. Park el sem tudta képzelni, hogy az

anyja máshol éljen, mint itt.

eleanor

Sosem hazudott az anyjának. Legalábbis fontos

dolgokban soha. De vasárnap este, mialatt

Richie a kocsmában volt, Eleanor azt mondta

neki, hogy másnap iskola után lehet, hogy

átmegy az egyik barátnőjéhez.

– Ki az? – tudakolta az anyja.

– Tina – felelte Eleanor. Ez a név jutott

először eszébe. – A környéken lakik.

Az anyja zaklatott volt. Richie késett, és a

marhasültje kiszáradt a sütőben. Ha kiveszi,

azért fog bepöccenni, mert hideg. Ha viszont

bent hagyja, azért pöccen be, mert kemény.

– Jól van – hagyta rá. – Örülök, hogy végre

barátkozol valakivel.

21

eleanor

Másképp fog kinézni?

Most, hogy tudja, hogy szereti? (Vagy

legalábbis pénteken este egy-két percig szerette.

Annyira legalábbis, hogy azt mondja.). Másképp

fog kinézni?

Félrekapja a tekintetét?

Bizony másképp nézett ki. Gyönyörűbb volt,

mint valaha. Amikor Eleanor felszállt a buszra,

Park egyenes derékkal ült a helyén, hogy ő

láthassa. (Vagy talán azért, hogy Park lássa őt.)

És amikor beengedte a helyére, szembefordulva

vele ült vissza mellé. Mind a ketten lejjebb

csúsztak az ülésen.

– Ez volt életem leghosszabb hétvégéje –

szólalt meg Park. Eleanor elnevette magát, és

odahajolt hozzá.

– Kihevertél? – kérdezte Park. Eleanor azt

kívánta, bár ő is tudna ilyeneket mondani. Bár

fel tudna tenni neki ilyen kérdéseket, akár vicces

formában is.

– Aha – felelte. – Ki és ki és még kijjebb.

– Igen?

– Igen, nem.

Benyúlt a blézere zsebébe, és a Beatles-

kazettát becsúsztatta a fiú pólójának a zsebébe.

Park megfogta a kezét, és a szívéhez szorította.

– Mi ez? – A másik kezével kivette a kazettát.

– A valaha írt legkirályabb számok. Szívesen.

Park a mellkasához dörzsölte a kezét. Éppen

csak. Épp csak annyira, hogy ő belepiruljon. –

Köszönöm – mondta.

Eleanor megvárta, amíg a szekrényéhez értek,

és csak akkor beszélt neki a másik dologról.

Nem akarta, hogy meghallják. A fiú közvetlenül

mellette állt, és szándékosan nekilökte a

hátizsákját a vállának.

– Azt mondtam anyunak, iskola után lehet,

hogy átmegyek az egyik barátnőmhöz.

– Tényleg?

– Aha. De nem muszáj ma. Nem hiszem, hogy

meggondolná magát.

– De, ma. Ma gyere el.

– Nem kell megkérdezned anyukádat?

Park megrázta a fejét. – Őt nem érdekli. Akár

több lány is lehet a szobámban, ha nyitva

hagyom az ajtót.

– Több lány? Már annyi lány megfordult a

szobádban, hogy szabályozni kell?

– Hát persze – felelte Park. – Hiszen ismersz.

Dehogy ismerlek – gondolta magában Eleanor

–, nem igazán.

park

Hetek óta először a hazafelé vezető úton Park

gyomrában nem az a nyugtalan érzés

jelentkezett, hogy olyan sokat kellene felszívnia

Eleanorból, amennyi fenntartja másnapig.

Helyette másik nyugtalan érzése támadt. Most,

hogy lényegében be fogja mutatni Eleanort, nem

tudta megállni, hogy ne olyan szemmel nézze,

amilyennel az anyja fogja.

Az anyja Avon-termékeket áruló kozmetikus

volt. A sminkje felfrissítése nélkül soha nem

lépett ki a házból. Amikor Patti Smith, az

énekesnő a Saturday Night Live-ban szerepelt,

kijött a sodrából: – Miért akar férfinak kinézni?

Annyira szánalmas!

Eleanor ma a halszálkás zakóját és egy régi,

kockás cowboy-inget vett fel. Több közös volt

benne Park nagypapájával, mint az anyjával.

És nemcsak a ruháiról volt szó. Hanem róla

magáról.

Eleanor nem volt… szép.

Jó volt. Tiszteletre méltó. Becsületes. Minden

bizonnyal átsegít egy idős nénit a zebrán. De

senki, még az idős néni sem mondta volna azt:

Ismered Eleanor Douglast? Az aztán a szép

lány!

Park anyja szerette a szépet. Imádta a szépet.

Szerette a mosolygást és a könnyed társalgást és

a szemkontaktust. Ezekben Eleanor nagyon

gyengén muzsikált.

Ráadásul az anyja nem értette az iróniát. És

Park gyakorlatilag biztosra vette, hogy ennek

nem nyelvi akadálya van. Egyszerűen nem fogta

fel. John Cleese-re azt mondta: az a bajuszos

pojáca, aki mindig női ruhában van.

Park ráébredt, hogy izzad a keze, és elengedte

Eleanorét. Inkább a lány térdére tette, és ez

olyan jó, olyan új érzés volt, hogy néhány percig

nem is gondolt az anyjára.

Amikor az ő megállójához értek, Park beállt az

ülések közli folyosóra, és megvárta Eleanort. Ő

azonban megrázta a fejét. – Majd ott

találkozunk.

Park megkönnyebbült. Azután bűntudata

támadt. Amint a busz kihúzott a megállóból,

futásnak eredt. Az öccse még nem lesz otthon,

ami jó. – Anyu!

– Itt vagyok! – kiabált ki az anyja a

konyhából.

Gyöngyházfényű

rózsaszínnel

festegette a körmét.

– Anyu – kezdte Park. – Szia. Ööö, Eleanor

pár perc múlva átjön. Az én, ööö, az én

Eleanorom. Most. Nem baj?

– Most? – Az anyja felrázta az üveget. Klikk,

klikk, klikk.

– Aha. Ne csinálj belőle nagy ügyet, jó?

Csak… legyél jó fej.

– Oké. Jó fej vagyok.

Park bólintott, majd körülpillantott a konyhán

és a nappalin, nem hever-e szanaszét valami

furcsa holmi. A saját szobáját is megvizsgálta.

Az anyja bevetette az ágyát.

Mielőtt Eleanor bekopogott volna, már ki is

nyitotta az ajtót.

– Szia! – mondta a lány. Idegesnek tűnt. Na jó,

inkább mérgesnek, de Park biztosra vette, hogy

ez azért van, mert ideges.

– Szia – köszönt vissza Park. Egész délelőtt

csak

arra

tudott

gondolni,

hogyan

tud

Eleanorból minél több adagot besuvasztani a

napjába, de most, hogy itt volt… azt kívánta, bár

jobban átgondolta volna a dolgot. – Gyere be. És

mosolyogj – súgta utolsó előtti másodpercben –,

oké?

– Mi van?

– Mosolyogj!

– Minek?

– Mindegy.

Az anyja a konyhaajtóban állt.

– Anyu, ő Eleanor.

Az anyja szélesen elmosolyodott.

Eleanor is mosolygott, de meglehetősen

elbaltázott módon. Úgy festett, mint aki éles

fénybe hunyorog, vagy arra készül, hogy rossz

hírt közöljön valakivel.

Parknak úgy rémlett, hogy az anyjának kitágul

a pupillája, de ezt valószínűleg csak képzelte.

Eleanor odalépett, hogy kezet fogjon vele, ő

azonban meglebegtette a két kezét, jelezvén,

hogy bocs, még nem száradt meg a körmöm, de

ezt a mozdulatot Eleanor szemlátomást nem

ismerte fel.

– Örülök, hogy találkozunk, Eleanor. – Ell-a-

no.

– Örvendek – felelte Eleanor még mindig

bandzsítva és furcsa képpel.

– Elég közel laksz, hogy gyalog jössz?

Eleanor bólintott.

– Az jó.

Eleanor bólintott.

– Kértek kis üdítő? Valami harapni?

– Nem – szakította félbe Park. – Úgy értem…

Eleanor megrázta a fejét.

– Csak egy kicsit tévézünk – folytatta Park –,

jó?

– Persze. Tudod, hol találsz.

Visszament a konyhába, Park pedig a

kanapéhoz lépett. Azt kívánta, bár kétszintes

házban laknának, vagy olyanban, amelyiknek

készen van az alagsora. Valahányszor átment

Calék nyugat-omahai házába, Cal anyja leküldte

és békén hagyta őket.

Park leült a kanapéra. Eleanor a másik végébe

telepedett. A padlót bámulta, és rágcsálta a

körme körül a bőrt.

Park bekapcsolta az MTV-t, és vett egy mély

lélegzetet.

Néhány perc múlva a kanapé közepe felé

kezdett araszolni.

– Hé – kezdte. Eleanor a dohányzóasztalt

bámulta. Az asztalon volt egy nagy fürt piros

szőlő. Az anyja imádta a szőlőt. – Hé –

próbálkozott újra.

Meg közelebb araszolt.

– Miért mondtad azt, hogy mosolyogjak? –

suttogta a lány.

– Nem tudom – felelte Park. – Mert ideges

voltam.

– Miért vagy ideges? Ez a te otthonod.

– Tudom, de eddig még sosem hoztam haza

senki olyat, mint te.

Eleanor a tévét nézte. A Wang Chung egyik

klipje ment.

Eleanor hirtelen felállt. – Holnap találkozunk.

– Ne! – Park is felállt. – Mi van? Miért?

– Csak. Holnap találkozunk – ismételte meg

Eleanor.

– Ne – Park megfogta a lány könyökét. – Még

csak most jöttél. Mi a baj?

Eleanor fájdalmas pillantást vetett rá. – Olyat,

mint én?

– Nem úgy értettem. Úgy értettem,

olyasvalakit, aki fontos nekem.

Eleanor felsóhajtott, és megrázta a fejét.

Könnyek folytak végig az arcán. – Nem számít.

Nem volna szabad itt lennem, csak kínos

helyzetbe hozlak. Hazamegyek.

– Ne. – Park közelebb húzta magához. –

Nyugodj meg, jó?

– Mi van, ha az anyukád sírni lát?

– Az… nem volna túl jó, de nem akarom,

hogy elmenj. – Attól félt, ha Eleanor most

elmegy, többé nem jön vissza. – Gyere, ülj ide

mellém!

Park leült, és lehúzta maga mellé, így most

közte és a konyha között ült.

– Utálok új emberekkel megismerkedni –

suttogta Eleanor.

– Miért?

– Mert sosem tetszem nekik.

– Nekem tetszettél.

– Dehogy tetszettem. Meg kellett törnöm az

ellenállásodat.

– Most már tetszel nekem. – Átkarolta.

– Ne. Mi lesz, ha anyukád bejön?

– Nem fogja zavarni.

– Engem viszont zavar – jelentette ki Eleanor,

és eltolta magától.

– Ez túl sok. Ideges leszek tőled.

– Oké – felelte Park, és elhúzódott. – Csak ne

menj el!

Eleanor bólintott, és a tévét nézte.

Nemsokára, talán úgy húsz perc múlva újból

felállt.

– Maradj még egy kicsit. Nem akarsz

megismerkedni apukámmal?

– A legkevésbé apukáddal szeretnék

megismerkedni.

– Holnap is eljössz?

– Nem tudom.

– Bárcsak hazakísérhetnélek!

– Az ajtóig kikísérhetsz. – Park kikísérte.

– Átadod anyukádnak, hogy elköszöntem?

Nem akarom, hogy neveletlennek tartson.

– Aha.

Eleanor kilépett a verandára.

– Hé – mondta Park. A szó keményre és

feszültre sikeredett.

– Azért mondtam, hogy mosolyogj, mert szép

vagy, amikor mosolyogsz.

Eleanor lesétált a lépcsőn, és visszanézett rá. –

Jobb lenne, ha akkor is szépnek látnál, amikor

nem mosolygok.

– Nem úgy értettem – mondta Park, de

Eleanor elballagott. Amikor visszament a házba,

az anyja kijött a konyhából, és rámosolygott. –

Kedvesnek tűnik ez a te Eleanorod – mondta.

Park bólintott, és bement a szobájába. Nem –

gondolta, miközben levetette magát az ágyára. –

Nem tűnik annak.

eleanor

Park holnap alighanem szakítani fog vele.

Mindegy. De legalább az apjával nem kellett

találkoznia. Úristen, milyen lehet? Úgy néz ki,

mint Tom Selleck – Eleanor látott egy családi

fotót a tévészekrényükön. Apropó, Park talán

alsós lehetett rajta? Rettentően aranyos.

Mondhatni cuki. Az egész család aranyos. Még

a fehér bőrű öccse is.

Az anyukája pont úgy néz ki, mint egy játék

baba. Az Óz, a nagy varázslóban – a könyvben,

nem a filmben – Dorothy elmegy egy Porcelán

Csecsebecsék Országa nevű helyre, ahol minden

ember picike és tökéletes. Amikor Eleanor kicsi

volt, és az anyja felolvasta neki a történetet,

Eleanor azt hitte, hogy ennek az országnak a

lakói kínaiak. Pedig valójában porcelánból

vannak, vagy porcelánná válnak, ha valaki haza

akarja csempészni őket Kansasbe.

Eleanor elképzelte Park apját, Tom Sellecket,

amint begyömöszöli a saját porcelánlánykáját a

golyóálló mellénye zsebébe, és kicsempészi

Koreából.

Mrs. Sheridan láttán Eleanor óriásnak érezte

magát. Nem lehetett nagyon sokkal magasabb

nála, talán nyolc-tíz centivel. Mégis jóval

nagyobb volt. Egy földönkívülinek, aki az

életformákat jött tanulmányozni a Földre,

álmában sem jutna eszébe, hogy ők ketten

ugyanahhoz a fajhoz tartoznak.

Amikor Eleanor ilyen lányok társaságában

volt – mint Park anyukája vagy Tina, szinte a

legtöbb lány a környezetében –, azon töprengett,

vajon hol férnek el a szerveik. Például hogyan

lehet valakinek gyomra, bélrendszere és veséje,

miközben olyan apró farmert visel? Eleanor

tudta, hogy kövér, de annyira kövérnek azért

nem érezte magát. Érezte a csontjait és az izmait

a ducisága alatt, de azok is nagyok voltak. Park

anyukája tágas mellényként hordhatta volna az ő

mellkasát.

Park holnap alighanem szakítani fog vele, és

még csak nem is azért, mert nagydarab. Azért

fog szakítani vele, mert egy nagydarab

csődtömeg. Mert képtelen kiborulás nélkül

normális emberek társaságában tartózkodni.

Egyszerűen túl sok volt az egész. A találkozás

Park csinos, tökéletes anyukájával. Hogy látta a

fiú normális, tökéletes otthonát. Eleanor nem is

tudta, hogy léteznek ilyen házak ezen az ócska

környéken – amikben faltól falig szőnyeg van,

és kis kosárkákban mindenütt potpourri. Nem is

tudta, hogy léteznek ilyen családok. Az egyetlen

előnyös oldala, ha az ember ezen az elcseszett

környéken lakik, hogy a többiek is elcseszettek.

Meglehet, hogy utálják őt, mert nagydarab és

furcsa, de azért nem fogják utálni, mert egy

szétment családban és egy lepusztult házban él.

Ez afféle szabály volt errefelé.

Park családja nem illett ide. Ők a Rendes

Család. És Park elmesélte neki, hogy a

nagyszülei a szomszéd házban laknak, ahol

virágládák vannak, az isten szerelmére. Park

családja gyakorlatilag a Tökéletes Család.

Az ő családja már jóval azelőtt is csődtömeg

volt, hogy Richie színre lépett, és egyenesen a

pokolra küldte.

Sosem fog Parkék nappalijába tartozni. Sosem

érezte, hogy bárhová is tartozna, kivéve azt,

amikor az ágyán fekszik, és úgy tesz, mintha

máshol lenne.

22

eleanor

Amikor Eleanor másnap reggel odaért az

ülésükhöz, Park nem állt fel, hogy beengedje.

Csak odébb húzódott. Szemlátomást rá sem

akart pillantani; odaadott

neki néhány

képregényt, majd elfordult.

Steve rettentően hangos volt. Bár lehet, hogy

mindig ilyen hangos. Amikor Park a kezét fogta,

Eleanor még a saját gondolatait sem hallotta.

A busz hátuljában mindenki a nebraskai

szurkolónótát üvöltötte. A hét végén valami

nagy meccs lesz Oklahoma vagy Oregon, vagy

valami hasonló ellen. Mr. Stessman egész héten

pluszpontot adott annak, akin valami piros volt.

Az ember nem is gondolná, hogy Mr. Stessman

hasra esik az ilyen Huskers-szarság előtt, de úgy

látszik, mindenkit elkap a fociláz.

Kivéve Parkot.

Parkon ma egy U2-póló volt, az elején egy

kisfiúval. Eleanor egész éjjel nem aludt, azon

gondolkodott, hogyan fog szakítani vele, és

most egyszerűen csak véget akart vetni a

szenvedéseinek. Meghúzkodta a pólója ujját.

– Igen? – szólalt meg Park halkan.

– Kihevertél? – kérdezte Eleanor. Nem hatott

viccnek. Mert nem is volt az.

Park a fejét rázta, de kibámult az ablakon.

– Haragszol?

Park szorosan összefonta az ujjait az ölében,

mintha imádkozni készülne. – Úgy valahogy.

– Sajnálom.

– Még azt sem tudod, miért haragszom.

– Akkor is sajnálom.

Ekkor

Park

ránézett,

és

halványan

elmosolyodott. – Akarod tudni?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert valószínűleg olyasmi miatt, amin nem

tudok változtatni.

– Mint például?

– Például, hogy furcsa vagyok. Vagy… hogy

pánikba estem a nappalitokban.

– Azt hiszem, az részben az én hibám volt.

– Sajnálom – ismételte meg Eleanor.

– Eleanor, hagyd abba és figyelj: azért

haragszom, mert úgy érzem, te abban a

pillanatban eldöntötted, hogy elmész, amint

beléptél a házunkba, vagy nem kizárt, hogy már

előtte.

– Én meg úgy éreztem, hogy nem lenne

szabad ott lennem. – Eleanor olyan halkan

beszélt, hogy azok a görények ott hátul ne

hallják. (De komolyan. A gajdolás még az

ordítozásnál is rémesebb volt.) – Úgy éreztem,

nem akarod, hogy ott legyek – tette hozzá

hangosabban.

Abból, ahogyan ekkor Park ránézett, az alsó

ajkát kissé beharapva, tudta, hogy – egy picit

legalábbis – igaza volt.

Pedig szerette volna, ha téved.

Szerette volna, ha a fiú azt mondja neki, hogy

nagyon is akarta, hogy ott legyen náluk, hogy

azt akarja, menjen el, és próbálja meg újra.

Park válaszolt valamit, de nem hallotta, mit,

mert a démonok most kántálni kezdtek. Steve

beállt a folyosó végére, és gorillakarjaival

karmesterként integetett.

– Haj-rá Nagy Vörös!

Eleanor körülpillantott. Mindenki ezt kántálta.

– Haj-rá Nagy Vörös!

– Haj-rá Nagy Vörös!

Eleanornak kihűltek az ujjhegyei. Újból

körülpillantott, és rájött, hogy mindenki őt nézi.

– Haj-rá Nagy Vörös!

Rájött, hogy ezt neki szánták.

– Haj-rá Nagy Vörös!

Parkra nézett. Ő is tudta. Mereven

előrebámult. Két kezét erősen ökölbe szorította

maga mellett. Egészen másként festett, mint az a

Park, akit ismert.

– Nem érdekes – mondta Eleanor.

Park lehunyta a szemét, és megrázta a fejét.

Amikor leparkoltak az iskola előtt, Eleanor

alig várta, hogy leszállhasson. Kényszerítette

magát, hogy a helyén maradjon, amíg a busz

teljesen megáll, és nyugodtan sétáljon előre. A

kántálás röhögésbe csapott át. Park közvetlenül

mögötte ment, de amint leszállt a buszról,

megállt. Ledobta a földre a hátizsákját, és

levette a kabátját.

Eleanor is megállt. – Hé, várj, ne! Mit

művelsz?

– Véget vetek ennek.

– Ne! Ugyan már! Nem éri meg.

– De te igen – nézett rá vad tekintettel Park. –

Te megéred.

– Ez nem rólam szól – mondta Eleanor.

Szerette volna elrángatni onnan, de nem érezte,

hogy a fiú az övé lenne, hogy visszatarthatná.

– Nem akarom.

– Elegem van belőle, hogy cseszegetnek.

Amikor Steve leszállt a buszról, Park újból

ökölbe szorította a kezét.

– Engem cseszegetnek? – kérdezte a lány. –

Vagy téged?

A fiú sebzetten nézett vissza rá. És Eleanor

most is tudta, hogy igaza van. A fenébe! Miért

hagyja Park állandóan, hogy minden szarban

igaza legyen?

– Ha ez rólam szól – jelentette ki, amilyen

hevesen csak tudta –, akkor figyelj rám. Én nem

akarom ezt.

Park a szemébe nézett. Olyan zöld volt a

szeme, hogy szinte sárgának tűnt. Nehezen

szedte a levegőt, és az arca vöröslött aranyszín

alatt.

– Rólam szól? – kérdezte Eleanor.

A fiú bólintott. Kutató pillantást vetett rá. Úgy

festett, mintha könyörögne valamiért.

– Semmi baj – mondta Eleanor. – Kérlek.

Menjünk órára!

Park lehunyta a szemét, azután végül ismét

bólintott. Amikor Eleanor lehajolt, hogy

felvegye a kabátját, meghallotta Steve hangját:

– Nagyon helyes, Vörös. Mutasd csak meg,

mid van!

Ekkor Park eltűnt.

Mire Eleanor megfordult, hogy megkeresse, a

fiú már visszafelé lökdöste Steve-et a buszhoz.

Úgy néztek ki, mint Dávid és Góliát, ha Dávid

elég közel került volna Góliáthoz, hogy az

szétrúghassa a seggét.

Mindenki azt ordította: „Bunyó!”, és minden

irányból összeszaladtak. Eleanor is odafutott.

Hallotta, amint Park azt mondja: – Elegem van

a nagy pofádból!

És hallotta, amint Steve azt válaszolja: – Ez

most komoly?

Erősen meglökte Parkot, de az nem esett el.

Hátrált pár lépést, majd előrehajolva lendületet

vett, megpördült a levegőben, és szájon rúgta

Steve-et. Az egész tömegnek elállt a lélegzete.

Tina sikoltott.

Steve majdnem ugyanabban a pillanatban,

amint Park földet ért, előreugrott, meglendítette

óriási ökleit, és egy nagyot sózott Park fejére.

Eleanor azt hitte, még a végén látja meghalni.

Közéjük vetette magát, de addigra Tina már

ott termett. Azután a buszvezető is ott termett.

Meg az igazgatóhelyettes. Valamennyien

igyekeztek szétszedni őket.

Park lehorgasztott fejjel zihált.

Steve a száját fogta. Az állán patakzott a vér. –

Jézusom, Park, most mi a fasz van? Asszem

kiverted egy fogamat!

Park felemelte a fejét. Az egész arcát vér

borította.

Előretántorgott,

de

az

igazgatóhelyettes elkapta. – Hagyd… békén… a

barátnőmet!

– Nem tudtam, hogy tényleg a nőd! – üvöltötte

Steve. Újabb vér buggyant ki a szájából.

– Te jó ég, Steve! Ennek nem kellene

számítania.

– Pedig számít. – Steve köpött egyet. –

Haverok vagyunk. Nem tudtam, hogy a csajod.

Park a térdére támaszkodott, és megrázta a

fejét, összefröcskölve ezzel a járdát. – Hát pedig

az.

– Jól van. Jesszusom!

A most már kellő számban jelen lévő felnőttek

beterelték a fiúkat az épületbe. Eleanor odavitte

Park kabátját és hátizsákját a saját szekrényéhez.

Fogalma sem volt, mihez kezdjen velük.

Arról sem volt fogalma, hogy magával mit

kezdjen. Hogy hogyan érezze magát.

Most boldognak kellene lennie, amiért Park a

barátnőjének nevezte? Nem mintha adott volna

neki választási lehetőséget az ügyben – és nem

mintha boldogan mondta volna ki. Lehorgasztott

fejjel, vérben úszó arccal mondta ki.

Aggódnia kellene miatta? Lehet, hogy

agysérülést szenvedett, annak ellenére, hogy

beszélt? Még kaphat egy agyvérzést, vagy

kómába eshet? Valahányszor az ő családjában

verekedés tört ki, az anyja ordibálni kezdett:

„Ne a fejét, csak ne a fejét!”

Továbbá az is helytelen, hogy annyira aggódik

Park arca miatt?

Steve-nek olyan pofája van, aminél egy fog

ide vagy oda mit sem számít. Egy-két hézag a

mosolyában csak hozzátesz a nagydarab, ijesztő

gengszterkülsőhöz, amit annyira nyomat.

Park arca azonban olyan, mint a művészet. És

nem az a fajta bizarr, furcsa művészet. Parknak

olyan arca van, amilyet azért festenek le, mert

nem akarják, hogy a történelem során feledésbe

merüljön.

Még

mindig

haragudnia

kellene

rá?

Méltatlankodnia kellene? Rá kellene kiáltania,

amikor angolórán találkozik vele: Ez rólam

szólt? Vagy rólad?

Beakasztotta a ballonját a saját szekrényébe,

és behajolt egy mély lélegzetvételre. Ír tavasz

szappan- és egy kis potpourri illata volt, és még

valamilyen, amit csak úgy tudott leírni: fiús.

Park nem jött be sem angolra, sem

történelemre, és a tanítás után nem volt ott a

buszon. Steve sem. Tina felszegett állal vonult

el Eleanor ülése mellett; ő elnézett másfelé. A

buszon mindenki más a verekedésről beszélt. –

Kibaszott Kung Fu, kibaszott David Carradine!

– És: – Lófaszt David Carradine – kibaszott

Chuck Norris!

Eleanor leszállt Park megállójában.

park

Két napra felfüggesztették.

Steve-et két hétre, mert abban az évben már

harmadszor verekedett. Park némileg rosszul

érezte magát emiatt, mivel ő kezdte a bunyót, de

azután arra a sok egyéb röhejes szarságra

gondolt, amelyet Steve nap mint nap művelt, és

amik miatt sosem kapták el.

Az anyja annyira dühös lett, hogy nem volt

hajlandó elmenni érte. Felhívta az apját a

munkahelyén. Amikor megjelent, az igazgató

azt hitte, hogy Steve apja.

– Ami azt illeti – mutatott az apja Parkra –, az

az enyém.

Az iskolanővér azt mondta, Parknak nem kell

kórházba mennie, de elég ramatyul nézett ki. A

szeme alatt egy monokli éktelenkedett, és

alighanem eltörött az orra.

Steve-nek viszont be kellett mennie az

ügyeletre. Meglazult az egyik foga, és a nővér

szinte biztosra vette, hogy eltört az egyik ujja.

Park, jéggel az arcán, az irodában várt, mialatt

az apja az igazgatóval beszélt. A titkárnő hozott

neki egy Sprite-ot a tanári társalgóból.

Az apja egy szót sem szólt, amíg be nem

indította a kocsit.

– A taekwondo az önvédelem művészete –

jelentette ki szigorúan. Park nem válaszolt. Az

egész arca lüktetett; a nővér nem adhatott neki

fájdalomcsillapítót.

– Tényleg arcon rúgtad?

Park bólintott.

– Szökkenő rúgással, mi?

– Forduló körívessel – nyögte Park.

– Az kizárt.

Park megpróbált csúnya pillantást vetni rá, de

mindenféle pillantás vetésétől úgy érezte,

mintha kövekkel püfölnék az arcát.

– Mázlista, hogy a tornacipőd van rajtad –

jelentette ki az apja –, még télvíz idején is… De

most komolyan, forduló köríves rúgás?

Park bólintott.

– Hú! Hát, anyád jól fel fogja cseszni az agyát,

ha meglát. Sírva hívott fel a nagyitól.

Az apjának igaza volt. Amikor Park besétált,

az anyja gyakorlatilag szétcsúszott.

Vállon ragadta, és a fejét csóválva nézett fel az

arcába. – Verekszel! – böködte a mutatóujjával a

fia mellkasát. – Verekszel, mint ostoba bunkó,

fehér majom.

Park látta már ilyen dühösnek, Joshra – látta,

amint egy selyemvirágos kosarat vágott Josh

fejéhez –, de rá még sosem haragudott ennyire.

– Kicsinál – kiabálta –, kicsinál! Verekszik!

Saját arc sem lehet rád bízni!

Park apja megpróbálta a felesége vállára tenni

a kezét, de az asszony lerázta magáról.

– Hozz a fiúnak egy szelet marhahúst, Harold

– rendelkezett a nagymamája. Leültette Parkot a

konyhaasztalhoz, és megvizsgálta az arcát.

– Erre nem pazarolok el egy marhaszeletet –

nyilatkozta a nagypapája.

Az apja kivett a faliszekrényből egy

fájdalomcsillapítót, egy pohár vízzel odavitte

Parknak.

– Tudsz lélegezni? – érdeklődött a

nagymamája.

– A számon át – felelte Park.

– Apád olyan sokszor eltörte az orrát, hogy

csak az egyik orrlyukán keresztül képes levegőt

venni. Azért horkol úgy, akár tehervonat.

– Nincs több taekwondo – szögezte le az

anyja. – Nincs több verekedés.

– Mindy… – szólalt meg az apja. – Ez csak

egy bunyó volt. Pártját fogta valami csajnak,

akit a többiek szívattak.

– Nem valami csajnak – mordult fel Park.

Ettől valamennyi csontja beleremegett a

fájdalomba. – A barátnőmnek.

Legalábbis remélte.

– Az a vörös? – kérdezte a nagymamája.

– Eleanor. A neve… Eleanor.

– Nincs barátnő, nincs – közölte összefont

karral az anyja. – Szobafogság van.

eleanor

Eleanor csengetésére Magnum magánnyomozó

nyitott ajtót.

– Jó napot – köszönt Eleanor, és igyekezett

mosolyogni. – Park osztálytársa vagyok. Nálam

vannak a könyvei és a többi holmija.

Park apja végigmérte, de hál’ istennek nem

stírölve. Inkább felbecsülte. (Ami szintén nem

volt túl kellemes.) – Te vagy Helen?

– Eleanor.

– Eleanor, persze. Egy pillanat.

Mielőtt Eleanor megmondhatta volna, hogy ő

csak be akarta dobni Park cuccait, Mr. Sheridan

már el is tűnt. Az ajtót nyitva hagyta, így

Eleanor hallotta, amint valakivel beszélget,

valószínűleg a konyhában, valószínűleg Park

anyjával. – Ugyan már, Mindy. – És:

– Csak pár percre. – És azután, mielőtt

visszajött az ajtóhoz: – Azzal a becenévvel,

hogy Nagy Vörös, azt hittem, jóval nagyobb

darab.

– Én csak be akartam ezt adni – magyarázta

Eleanor, amikor kinyitotta neki a szúnyoghálót.

– Köszönjük, gyere be!

Eleanor feltartotta Park hátizsákját.

– Komolyan, kölyök – győzködte Park apja. –

Gyere be, és add oda neki magad! Biztos

vagyok benne, hogy látni akar.

Ne legyen – gondolta Eleanor.

De követte át a nappalin, majd végig a rövid

folyosón Park szobájáig.

Az apa halkan bekopogott, és bekukucskált az

ajtón. – Hé, Mike Tyson! Van itt valaki, aki látni

szeretne. Szeretnéd előbb bepúderezni az

orrodat?

Kinyitotta az ajtót Eleanor előtt, azután

elment.

Park szobája kicsi volt, de mindenfélével tele

volt zsúfolva. Halmokban álltak a könyvek és a

kazetták és a képregények. Repülőmodellek.

Autómodellek. Társasjátékok. Az ágya fölött

egy

forgó

naprendszer

lógott,

amilyet

kisgyerekek ágya fölé szokás akasztani.

Amikor Eleanor belépett, Park az ágyán

feküdt, és a könyökével igyekezett feltámasztani

magát.

A lány eltátotta a száját, amikor meglátta az

arcát. Sokkal rosszabbul festett, mint korábban.

Egyik szeme úgy bedagadt, hogy nem tudta

kinyitni, az orra megvastagodott és belilult.

Ennek láttán Eleanor szeretett volna sírva

fakadni. És megcsókolni Parkot. (Mert

nyilvánvalóan minden láttán legszívesebben

megcsókolná. Mondhatná neki Park azt, hogy

tetves és leprás és a szájában élősködő férgek

lakoznak, ő legfeljebb friss ajakírt tenne fel.

Úristen!)

– Jól vagy? – kérdezte. Park bólintott, és az

ágytámlának dőlt. Eleanor letette táskáját és

kabátját, és az ágyhoz lépett. Park csinált neki

helyet, így hát leült.

– Hú! – kiáltott fel, azzal hátraesett, és oldalra

döntötte Parkot.

A fiú felnyögött, és megragadta a karját.

– Bocs, jaj istenem, bocs, nem esett bajod?

Nem számítottam egy vízágyra! – Már a szó

kimondásától is vihognia kellett.

Park is nevetett egy kicsit. Úgy hangzott, mint

egy horkantás. – Anyukám vette. Szerinte jót

tesz a hátnak.

Mindkét szemét leginkább csukva tartotta,

még a sértetlent is, és nem nyitotta ki a száját,

amikor beszélt.

– Fáj a beszéd?

Park bólintott. Nem engedte el a karját, holott

Eleanor már visszanyerte az egyensúlyát. Sőt

még szorosabban fogta.

Eleanor felnyúlt a másik kezével, és

könnyedén megsimogatta Park haját. Kisöpörte

az arcából. Egyszerre tűnt simának és érdesnek,

mintha minden rostot érzett volna az ujjhegyei

alatt.

– Sajnálom – mondta Park.

Eleanor nem kérdezte meg, hogy mit.

Park

bal

szeme

sarkában

könnyek

gyülekeztek, és végigfolytak az arcán. Eleanor

elkezdte letörölgetni őket, de nem akart

hozzáérni.

– Jól van – mondta. Az ölébe ejtette a kezét.

Azon tűnődött, vajon Park még mindig

szakítani akar-e vele. Ha igen, ő nem róná fel

neki.

– Mindent elszúrtam? – kérdezte a fiú.

– Minden mit? – suttogta Eleanor, mintha a

hangos szó is fájna Parknak.

– Minden minket.

Eleanor megrázta a fejét, noha Park

valószínűleg nem is látta.

– Nem. Lehet – felelte.

Park végigsimított a karján, és megszorította a

kezét. Eleanor látta, amint az izmok

megfeszülnek az alkarján és a pólója ujja alatt.

– Szerintem az lehet, hogy az arcodat szúrtad

el – jegyezte meg.

Park felnyögött.

– Ami nem is baj – folytatta a lány –, mert

amúgy is túl helyes voltál nekem.

– Szerinted helyes vagyok? – kérdezte Park

rekedtesen, és meghúzgálta a kezét.

Eleanor örült, hogy nem látja az arcát. –

Szerintem te…

Gyönyörű vagy. Lélegzetelállító. Mint az a

valaki a görög mitológiában, aki ráveszi az

egyik istent, hogy attól kezdve ne törődjön

azzal, hogy isten.

Valamiképpen a horzsolások és duzzanatok

még szebbé tették Parkot. Olyan volt az arca,

mintha mindjárt kitörne a bábjából.

– Továbbra is gúnyolni fognak – fakadt ki

Eleanor. – Ez a bunyó nem változtat ezen. Nem

állhatsz neki összerugdosni az embereket,

valahányszor valamelyik furcsának vagy

csúnyának tart. Ígérd meg nekem, hogy meg

sem fogod próbálni. Ígérd meg, hogy igyekszel

majd nem törődni vele.

Park újból meghúzkodta a kezét, és óvatosan

megrázta a fejét.

– Mert engem nem érdekel, Park – folytatta

Eleanor. – Ha neked tetszem – tette hozzá —,

esküszöm, hogy semmi más nem számít.

Park hátradőlt, és a mellkasára vonta a lány

kezét.

– Eleanor, hányszor kell még elmondanom

neked – szűrte a fogán keresztül –, hogy nekem

te nem tetszel.

Park szobafogságban volt, és péntekig már nem

is ment iskolába.

Másnap azonban senki nem háborgatta

Eleanort. Egész nap semmi sem háborgatta.

A tesióra után újabb perverz szöveget talált a

kémiakönyvén – kilyukasztalak –, csöpögős lila

tintával írva. Eleanor ezúttal nem firkálta át,

hanem letépte a borítót, és kidobta. Lehet, hogy

csóró és szánalmas, de egy másik barna

papírzacskót még tud akasztani valahonnét.

Amikor iskola után hazaért, az anyja követte a

gyerekszobába. A felső ágyon két új, a Goodwill

adományboltból származó farmer feküdt.

– Mosás közben találtam egy kis pénzt –

mondta az anyja. Ami azt jelentette, hogy Richie

véletlenül a nadrágjában felejtett némi lóvét. Ha

részegen jött haza, sosem kérdezett, és

egyszerűen feltételezte, hogy a kocsmában

költötte el.

Valahányszor az anyja pénzt talált, igyekezett

olyasmit venni rajta, amit Richie sosem venne

észre. Ruhaneműt Eleanornak. Új alsóneműt

Bennek. Tonhalkonzervet és lisztet. Olyasmiket,

amiket el lehet dugni a fiókokban és a

szekrényekben.

Az anyjából afféle zseniális kettős ügynök

vált, mióta összejött Richie-vel. Láthatóan a

férfi háta mögött tartotta magukat életben.

Eleanor a többiek hazaérkezése előtt

felpróbálta a farmereket. Kicsit nagyok voltak,

de sokkal szebbek, mint bármi, amije eddig volt.

Az összes többi nadrágjának volt valami baja –

egy törött cipzár vagy egy szakadás a szárak

találkozásánál –, valami hibája, amit az inge

állandó lefelé húzogatásával kellett elrejtenie. Jó

lesz olyan farmerben járni, amelyiknek nincs

nagyobb baja annál, hogy kicsit buggyos.

Maisie ajándéka egy félig felöltöztetett Barbie

baba volt. Amikor hazaért, lefektette az összes

babát az alsó ágyra, és megpróbált egy-két teljes

öltözéket összeállítani számukra.

Eleanor felmászott mellé az ágyra, és segített

kifésülni és befonni a babák kopott haját.

– Bárcsak lett volna ott egy Ken – mondta

Maisie.

Pénteken reggel, amikor Eleanor felszállt a

buszra, Park már ott várt rá.

23

park

A szeme lilából kékbe, majd zöldbe, végül

sárgába váltott át.

– Meddig leszek szobafogságban? – kérdezte

az anyjától.

– Addig, amíg megbánod a verekedés.

– Már bánom.

Pedig nem igazán bánta. A bunyó valamit

megváltoztatott a buszon. Park most már

kevesebbet szorongott – lazább lett. Talán azért,

mert szembeszállt Steve-vel. Talán mert már

nem volt mit titkolnia.

Plusz a buszon ülők közül még senki sem

látott olyan rúgást a való életben.

– Tényleg fantasztikus volt – mondta Eleanor

útban az iskola felé, néhány nappal a

visszatérése után. – Hol tanultad?

– Apu óvoda óta kényszerít, hogy

taekwondóra járjak. Valójában egy buta,

kérkedő rúgás volt. Ha Steve használja a fejét,

elkaphatta volna a lábamat, vagy ellökhetett

volna.

– Ha Steve használja a fejét… – élcelődött

Eleanor.

– Azt hittem, bénának tartottad.

– Az is volt.

– Béna és fantasztikus?

– Ez a kettő a legfőbb erényed.

– Újra meg akarom próbálni.

– Mit? A Karate kölyök-mutatványodat?

Szerintem az nem lenne annyira fantasztikus.

Tudnod kell, mikor hagyd abba.

– Nem, azt akarom, hogy megint gyere el

hozzánk. Lenne kedved?

– Az nem számít. Szobafogságban vagy.

– Ja.

eleanor

Az iskolában mindenki tudta, hogy Eleanor volt

az oka, hogy Park Sheridan szájba rúgta Steve

Murphyt.

Újfajta suttogás hallatszott, amikor Eleanor

végigment a folyosókon.

Földrajzórán valaki megkérdezte tőle, igaz-e,

hogy miatta bunyóztak. – Nem! – tiltakozott

Eleanor. – Az isten szerelmére!

Később azt kívánta, bár azt felelte volna: Igen!

– mert ha az visszajut Tinához, ó, te jó isten, de

dühös lett volna miatta!

A bunyó napján DeNice és Beebi megkérték

Eleanort, hogy meséljen el nekik minden véres

részletet. Főként a véres részleteket. DeNice

ünneplésképpen még egy fagylalttölcsért is vett

neki.

– Mindenki, aki szétrúgja annak a köcsög

Steve Murphynek a seggét, a barátom –

jelentette ki DeNice.

– Én Steve seggének a közelében sem jártam –

jegyezte meg Eleanor.

– De te voltál az oka a szétrúgásának.

Hallottam, hogy a fiúd úgy pofán rúgta, hogy

vért sírt.

– Ez nem igaz – tiltakozott Eleanor.

– Édes lányom, meg kell tanulnod, hogy ne

rontsd a saját hiteledet – jelentette ki DeNice. –

Ha az én Jonesym rúgta volna seggbe Steve-et,

körbejárnám az egész iskolát, és azt a számot

énekelném a Rockyból. Ná-ná nááá, ná-ná nááá.

Ettől Beebinek vihognia kellett. Beebinek

mindentől, amit DeNice mondott, vihognia

kellett. Alsó tagozat óta a legjobb barátnők

voltak, és Eleanor minél jobban megismerte

őket, annál inkább megtiszteltetésnek érezte,

hogy beengedték a klubjukba.

Igaz, bizarr egy klub volt.

DeNice az overalljához ma rózsaszín pólót, a

hajában pedig rózsaszín és sárga szalagokat

viselt, és a lábára rózsaszín selyemkendőt kötött.

Amikor fagylaltért álltak sorba, az egyik arra

járó srác megjegyezte, hogy DeNice úgy fest,

mint egy fekete Punky Brewster.

DeNice-nek arcizma sem rándult. – Nem kell

aggódnom e miatt a csürhe miatt – mondta

Eleanornak. – Van pasim.

Jonesy és DeNice eljegyezték egymást. A fiú

már elvégezte az iskolát, és a ShopKo áruházban

dolgozott igazgatói asszisztensként. Amint

DeNice nagykorú lesz, összeházasodnak.

– És a pasi rendben van – vihogott Beebi.

Amikor Beebi vihogott, Eleanor is vihogott.

Ennyire ragályos volt Beebe vihogása. És a

szemében mindig mániás, meglepett kifejezés

ült – azok néznek így, akik képtelenek

megőrizni a komolyságukat.

– Eleanor nem értene egyet – jegyezte meg

DeNice. – Őt csak a hidegvérű gyilkosok

érdeklik.

park

– Mennyi ideig leszek szobafogságban?

– Az nem tőlem függ, hanem anyádtól. – Az

apja a kanapén ült, és A szerencse katonáját

olvasta.

– Ő azt állítja, örökre.

– Akkor, azt hiszem, örökre.

Már a küszöbön állt a téli szünet. Ha Park

szobafogságban lesz az egész szünet alatt, akkor

három hetet kell kibírnia Eleanor nélkül.

– Apa.

– Van egy ötletem – tette le a magazint az

apja. – Amint megtanulsz sebváltóval vezetni,

kiszabadulhatsz a szobafogságból. Akkor

furikázhatod a barátnődet.

– Milyen barátnőt? – kérdezte az anyja. A

bejárati

ajtón

jött

be,

élelmiszerekkel

megrakodva. Park felállt, hogy segítsen neki. Az

apja is felállt, hogy egy forró csókkal üdvözölje.

– Azt mondtam Parknak, hogy vége a

szobafogságnak, ha megtanul vezetni.

– Tudok vezetni! – kiabálta Park a konyhából.

– Automata sebváltóval megtanulni vezetni

olyan, mint lányfekvőtámaszt csinálni –

jelentette ki az apja.

– Nincs lány – szögezte le az anyja. –

Szobafogság van.

– De meddig? – fakadt ki Park, visszatérve a

nappaliba.

–

Nem

ítélhettek

örökös

szobafogságra!

– Dehogynem – biztosította az apja.

– Miért?

Az anyja izgatottnak tűnt. – Addig leszel

szobafogságban, amíg már nem gondolsz arra a

zűr lányra.

Park és az apja a szerepükből kiesve meredtek

rá.

– Miféle zűr lány? – kérdezte Park.

– A Nagy Vörös? – kérdezte az apja.

– Nem tetszik nekem – mondta az anyja. –

Idejön házamba és sír, nagyon furcsa lány, aztán

legközelebb azt hallom, hogy barátokat

rugdosol, és az iskola telefonál, van törött arc.

És mindenki, mindenki azt mondja, hogy az a

család zűr. Egyszerűen zűr. Nem akarom.

Park vett egy lélegzetet, és benn tartotta. A

bensőjében mindent túl forrónak érzett ahhoz,

hogy kiengedje.

– Mindy… – kezdte az apja, és odaintett

Parknak, hogy várjon egy percet.

– Nem, nem. Nincs furcsa fehér lány a

házamban.

– Nem tudom, észrevetted-e, de nekem a

furcsa fehér lányok az egyedüli lehetőségeim –

fortyant fel Park olyan hangosan, ahogyan csak

bírt. Még ilyen mérgesen sem tudott kiabálni az

anyjával.

– Vannak más lányok. Rendes lányok.

– Ő igenis rendes lány. Még csak nem is

ismered.

Az apja felállt, és az ajtó felé tolta Parkot. –

Menj – mondta szigorúan. – Menj kosarazni,

vagy ilyesmi.

– Rendes lányok nem öltöznek úgy, mint fiúk

– szögezte le az anyja.

– Menj – ismételte meg az apja.

Parknak nem fűlt a foga a kosarazáshoz, és

kabát nélkül amúgy is fázott odakint. Néhány

percig a ház előtt álldogált, azután átbattyogott a

nagyszülei házához. Bekopogott, majd kinyitotta

az ajtót – sosem zárták be.

Mind a ketten a konyhában voltak, és egy

tévés családi vetélkedőt néztek. A nagymamája

lengyel kolbászt készített.

– Park! – kiáltotta. – Mintha tudtam volna,

hogy átjössz. Túl sok krokettet csináltam.

– Azt hittem, szobafogságban vagy – mondta a

nagyapja.

– Csitt, Harold, az ember a saját nagyszüleitől

nem lehet eltiltva. Jól érzed magad, szívem?

Nagyon kipirultál.

– Csak fázom – felelte Park.

– Itt maradsz ebédre?

– Aha.

Ebéd után Matlock ot néztek. A nagymamája

horgolt. Valakinek a babavárójára készülő

takarón dolgozott. Park a tévét bámulta, de nem

látott belőle semmit.

A nagymamája a tévé mögötti falat húszszor

huszonöt centis, bekeretezett fényképekkel rakta

tele. Lógtak ott képek az apjáról és az apja

bátyjáról, aki meghalt Vietnamban, valamint

Parkról és Joshról minden egyes tanévből. Volt

egy kisebb fotó a szüleiről az esküvőjük napján.

Az apja a díszegyenruhájában feszített, az anyja

egy rózsaszín miniruhát viselt. Valaki odaírta a

kép sarkába, hogy Szöul, 1970. Az apja

huszonhárom éves volt. Az anyja tizennyolc,

csak két évvel idősebb, mint most Park.

Mindenki azt hitte, hogy bizonyára terhes,

mesélte neki az apja. – Valójában tényleg terhes

volt – mondta –, de ez más lapra tartozik.

Egyszerűen szerelmesek voltunk egymásba.

Park nem várta el az anyjától, hogy egyből

megkedvelje Eleanort – de azért arra sem

számított, hogy így elutasítja. Mindenkihez

nagyon kedves szokott lenni. Anyukád egy

angyal – mondta mindig a nagymamája. Mindig

mindenki ezt mondta.

A nagyszülei a Hill Street Blues után küldték

haza.

Az anyja már lefeküdt, de az apja a kanapén

ülve várta. Park megpróbált elmenni mellette.

– Ülj le!

Park leült.

– Már nem vagy szobafogságban.

– Miért nem?

–

Mindegy,

miért

nem.

Vége

a

szobafogságodnak, és anyád sajnálja, amiket

mondott.

– Ezt csak úgy mondod.

Az apja felsóhajtott. – Nos, lehet, hogy igen.

De ez sem számít. Anyád a legjobbat akarja

neked, érted? Nem akarta mindig is azt?

– Azt hiszem.

– Csak aggódik. Azt hiszi, ugyanúgy segíthet

kiválasztani neked egy barátnőt, ahogyan segít

kiválasztani, hogy milyen órákra járj, milyen

ruhát vegyél fel.

– A ruháimat nem ő választja ki.

– Jézusom, Park, befognád, és figyelnél?

Park jámboran ült a kék karosszékben.

– Ez új számunkra, tudod? Anyád sajnálja.

Sajnálja, hogy megbántott, és szeretné meghívni

a barátnődet ebédre.

– Hogy elérje, hogy rosszul és furcsának

érezze magát?

– Hát, egy kicsit tényleg furcsa, nem?

Parknak nem volt energiája megharagudni.

Felsóhajtott, és hátraejtette a fejét a

karosszékben.

Az apja folytatta. – Nem pont ezért tetszik

neked?

Park tudta, hogy még mindig dühösnek kellene

lennie.

Tudta, hogy ennek a helyzetnek tetemes része

nem frankó, és nincs rendjén.

De most, hogy már nincs szobafogságban,

több időt fog tölteni Eleanorral. Talán még

annak is megtalálják a módját, hogy kettesben

lehessenek. Park alig várta, hogy ezt

megmondhassa neki. Alig várta a reggelt.

24

eleanor

Szörnyű ezt bevallani, de Eleanor néha átaludta

az ordítozást.

Különösen, amikor már pár hónapja otthon

volt. Ha mindig felébredne, valahányszor Richie

dühbe

gurul.

Ha

mindig

megijedne,

valahányszor meghallja az ordibálását a hátsó

szobából.

Maisie néha felriadt, és felmászott a felső

ágyra. Napközben nem engedte, hogy Eleanor

sírni lássa, de éjszaka úgy reszketett, mint egy

kisbaba, és szopta a hüvelykujját. Mind az öten

megtanultak hang nélkül sírni. – Semmi baj –

vigasztalta Eleanor, és átölelte. – Semmi baj.

Ma éjjel, amikor felébredt, érezte, hogy valami

másképp van.

Hallotta, hogy bevágódik a hátsó ajtó. És még

félálomban rájött, hogy kintről férfihangokat

hall. Valakik káromkodtak.

Újabb csapkodások a konyhából – majd

lövések. Eleanor tudta, hogy pisztolylövések,

jóllehet még sosem hallott egyet sem.

Bandatagok

–

gondolta.

Drogdílerek.

Erőszaktevők.

Bandatagok,

akik

egyben

drogdíler erőszaktevők is. Ezer förtelmes embert

is el tudott képzelni, akinek elintéznivalója lehet

Richie-vel – még a barátai is féltek tőle.

Bizonyára amint meghallotta a lövéseket,

elkezdett kikászálódni az ágyból. Már az alsó

ágyon mászott át Maisie-n. – Ne mozdulj –

suttogta, nem tudván biztosan, a húga ébren

van-e.

Eleanor épp annyira nyitotta ki az ablakot,

hogy kiférjen. Nem volt rajta szúnyogháló.

Kimászott, és amilyen halkan csak tudott,

átszaladt a verandán. A szomszéd háznál

megállt – egy Gil nevű öregúr lakott ott.

Nadrágtartót hordott a pólóihoz, és csúnya

pillantásokat vetett rájuk, amikor a járdáját

söpörte.

Gil egy örökkévalóság elteltével nyitott ajtót,

és amikor kinyitotta, Eleanor ráébredt, hogy a

kopogással felemésztette az összes adrenalinját.

– Üdv – köszönt elhaló hangon.

Az öreg gonosz és dühös arckifejezéssel

köpött egyet. Gil görbe pillantásával még Tinát

is az asztal alá tudná küldeni, és utána

alighanem bele is rúgna.

– Használhatom a telefonját? Fel kell hívnom

a rendőrséget.

– Mi van? – kaffogta Gil. A haját olajjal nyalta

le, és még a pizsamájához is nadrágtartót vett.

– Fel kell hívnom a 911-et. – Ez úgy hangzott,

mintha egy bögre cukrot akart volna

kölcsönkérni. – Vagy esetleg felhívná

helyettem? Valakik vannak a házunkban…

pisztollyal. Kérem!

Gilen nem látszott, hogy az információ

bármilyen hatással lett volna rá, de beengedte

Eleanort. A háza kimondottan szép volt belül.

Eleanor azon tűnődött, vajon volt-e valaha

felesége – vagy egyszerűen csak szeret

veszekedni. A telefon a konyhában volt. – Azt

hiszem, valakik vannak a házunkban – mondta

Eleanor a 911 diszpécserének. – Lövéseket

hallottam.

Gil nem szólította fel, hogy menjen el, így a

lány a konyhájában várta meg a rendőrséget. A

konyhapulton egy egész tepsi brownie hűlt, de

nem kínálta meg. A hűtőszekrényét az államokat

formázó mágnesek borították, a tojásfőző

percjelzője pedig csirke alakú volt.

Gil leült a konyhaasztalhoz, és cigarettára

gyújtott. Eleanort azzal sem kínálta meg.

Amikor a rendőrök lefékeztek a ház előtt,

Eleanor kiment, és hirtelen ostobán érezte magát

a csupasz lába miatt. Gil becsukta mögötte az

ajtót.

A zsaruk nem szálltak ki a kocsiból. – Te

hívtad a 911-et? – kérdezte az egyikük.

– Azt hiszem, valaki van a házunkban – felelte

Eleanor reszkető hangon. – Ordítozó embereket

és pisztolylövéseket hallottam.

– Értem. Várj egy percet, aztán bemegyünk

veled.

Velem – gondolta Eleanor. Ő egyáltalán nem

akart visszamenni oda. Mit fog mondani a

nappalijukban lévő Pokol Angyalainak?

A rendőrök – két nagydarab fickó hosszú,

fekete csizmában – leparkoltak, és követték őt a

verandára.

– Menj előre – utasította az egyik –, és nyisd

ki az ajtót!

– Nem tudom. Be van zárva.

– Hogyan jutottál ki?

– Az ablakon.

– Akkor az ablakon keresztül is menj vissza.

Ha legközelebb felhívja a 911-et, olyan

zsarukat fog kérni, akik nem küldik be egyedül

egy megszállt épületbe. Vajon a tűzoltók is ezt

csinálják? Hé, kölyök, te menj be elsőnek, és

nyisd ki nekünk az ajtót!

Bemászott az ablakon, át a még mindig alvó

Maisie-n, beszaladt a nappaliba, kinyitotta a

bejárati

ajtót,

azután

visszafutott

a

gyerekszobába, és leült az alsó ágyra.

– Rendőrség! – hallotta.

Azután Richie káromkodását hallotta: – Mi a

fasz van?

Majd az anyját: – Mi folyik itt?

– Rendőrség.

Eleanor testvérei felébredtek, és eszeveszett

tempóban egymáshoz kúsztak. Egyikük rálépett

a babára, aki sírni kezdett.

Eleanor

hallotta,

amint

a

rendőrök

végigtrappolnak a házon.

Hallotta Richie ordítozását. A hálószoba ajtaja

felpattant, és az anyjuk jött be rajta, akár Mr.

Rochester felesége, hosszú, szakadt, fehér

hálóingben.

– Te hívtad ki őket? – kérdezte Eleanortól.

Eleanor bólintott. – Lövéseket hallottam.

– Ssss – csitította az anyja. Odarohant az

ágyhoz, és a kezét erősen Eleanor szájára

nyomta. – Szót se többet – sziszegte. – Ha

megkérdeznek, mondd azt, hogy tévedés volt.

Az egész tévedés volt.

Amikor kitárult az ajtó, az anyja levette a

kezét a szájáról. Egy zseblámpa fénye pásztázott

végig a szobán. Mind a négy testvér ébren volt,

és sírt. A szemük úgy világított, mint a

macskáknak.

– Csak megijedtek – magyarázta az anyja. –

Nem tudják, mi történik.

– Nincs itt senki – közölte a zsaru Eleanorral,

feléje világított a zseblámpával. – Megnéztük az

udvart és az alagsort is.

Ez inkább hangzott vádként, semmint

megnyugtatásként.

– Sajnálom – szabadkozott a lány. – Azt

hittem, hallok valamit.

A fény kihunyt, és Eleanor hallotta, hogy a

három férfi a nappaliban beszélget. Hallotta a

rendőrök nehéz csizmáját koppanni a verandán,

és hallotta, amint elhajtanak. Az ablak még

mindig nyitva állt.

Ekkor bejött Richie – sosem szokott bejönni a

szobájukba. Eleanor érezte, hogy újból elönti az

adrenalin.

– Mégis mit képzeltél? – kérdezte Richie

halkan.

Eleanor nem válaszolt. Az anyja fogta a kezét,

ő pedig összeszorította a száját.

– Richie, nem tudta – mondta az anyja. –

Meghallotta a pisztolyt.

– Mi a picsa – mérgelődött Richie, és

belebokszolt az ajtóba. A furnérlemez

szilánkokra tört.

– Azt hitte, megvéd bennünket… tévedés volt.

– Megpróbálsz megszabadulni tőlem? Azt

hitted, megszabadulhatsz tőlem?

Eleanor az anyja vállába rejtette az arcát. Nem

jelentett védelmet. Olyan volt, mintha a mögé a

tárgy mögé bújt volna el a szobában, amit

Richie a legnagyobb valószínűséggel fog

megütni.

– Tévedés volt – ismételte az anyja szelíden. –

Segíteni próbált.

– Soha nem hívod ide őket – mondta Richie

Eleanornak fojtott hangon és vadul villogó

szemmel. – Soha többé.

Azután felordított: – Mindnyájatoktól meg

tudok szabadulni! – Azzal bevágta az ajtót maga

mögött.

– Vissza az ágyba – rendelkezett az anyjuk. –

Mindenki.

– De anyu… – suttogta Eleanor.

– Az ágyba – ismételte meg az anyja, és

felsegítette a létrán. Azután egészen közel hajolt

hozzá, a szája Eleanor fülét súrolta. – Richie

volt az – suttogta. – Gyerekek kosaraztak a

parkban, és hangoskodtak. Csak rájuk akart

ijeszteni. De nincs fegyvertartási engedélye, és

vannak más holmik is a házban –

letartóztathatták volna. Ma éjszakára elég

legyen. Szusszanást se halljak!

Egy percre letérdelt a fiúkhoz, megcirógatta

őket, majd kilibbent a szobából.

Eleanor meg mert volna esküdni rá, hogy öt

zakatoló szívdobogást hall. Mindegyikük

zokogást fojtott el. Befelé sírtak. Kimászott az

ágyából, be Maisie mellé.

Semmi baj – suttogta a szobának. – Most már

semmi baj.

25

park

Aznap reggel Eleanor mintha lélekben valahol

máshol járt volna. Egy szót sem szólt, mialatt a

buszt várták. Amikor felszálltak, lehuppant a

helyére, és nekidőlt a falnak.

Park megráncigálta a ruhaujját, de ő még csak

el sem mosolyintotta magát. – Jól vagy?

Eleanor felpillantott rá. – Most már igen.

Park nem hitt neki. Újból megráncigálta az

ujját.

A lány nekidőlt, és az arcát a vállába temette.

Park a hajára hajolt, és behunyta a szemét.

– Jól vagy? – kérdezte újra.

– Majdnem.

Amikor a busz megállt, Eleanor elhúzódott.

Leszállás után sosem engedte, hogy Park fogja a

kezét. A folyosókon hozzá sem ért.

Megbámulnak minket – mondta mindig.

Park nem hitte el, hogy ez még mindig számít.

Az olyan lányok, akik nem akarják, hogy

megbámulják

őket,

nem

hordanak

függönyrojtokat a hajukban. Nem hordanak férfi

golfcipőt, a rajta hagyott szegecsekkel.

Szóval ott állt a lány szekrényénél, és csak

arra tudott gondolni, hogy megérinti. El akarta

mondani neki a hírt – de olyan távolinak tűnt,

hogy Park abban sem volt biztos, hogy

egyáltalán hallja-e őt.

eleanor

Ezúttal hová menjen?

Vissza Hickmanékhoz?

Hahó, emlékeznek, amikor anyu megkérdezte,

lakhatnék-e maguknál pár napig, aztán egy évig

nem jött értem? Nagyra értékelem, hogy akkor

nem adtak be a Gyermekvédelmi Központba.

Roppant keresztényi cselekedet volt. Megvan

még az a kinyitható kanapé?

Bassza meg!

Mielőtt Richie beköltözött, Eleanor ezt a szót

csak könyvekből és a vécék falairól ismerte.

Kibaszott nő. Kibaszott kölykök. Baszd meg, te

kis kurva… Baszódjon meg, aki hozzányúlt a

hifiberendezésemhez!

Legutóbb Eleanor nem látta, hogy közeleg a

vész. Amikor Richie kirúgta.

Nem láthatta, hogy közeleg, mert nem

gondolta, hogy bekövetkezhet. Nem gondolta,

hogy Richie megpróbálja – és sosem gondolta

volna, hogy az anyja egyetért vele. (Richie

alighanem már Eleanor előtt felismerte, hogy az

anyja átpártolt hozzá.)

Kínos volt arra a napra gondolni, amikor

bekövetkezett – minden egyébnek tetejébe még

kínos is –, mert valóban az ő hibája volt. Ő

kereste magának.

A szobájában ült, számok szövegét gépelte

azon az öreg írógépen, amelyet az anyja hozott

haza az adományboltból. Új szalag kellett volna

bele

(Eleanornak

volt

egy

tele

doboz

tintakazettája, de az nem illett bele), de azért

még működött. Mindent szeretett azon az

írógépen: a billentyűk tapintását, a nehézkes,

csikorgó hangot, amit kiadott. Még a fémre és

cipőkrémre emlékeztető szagát is szerette.

Unatkozott

azon

a

napon,

amikor

bekövetkezett.

Mindenhez túl meleg volt, csak heverészni

vagy olvasni, vagy tévézni lehetett. Richie a

nappaliban terpeszkedett. Csak kettőkor vagy

háromkor kelt fel, és mindenki látta rajta, hogy

rossz kedvében van. Az anyja idegesen körözött

a házban, és limonádét, szendvicseket és

aszpirint kínálgatott a férfinak. Eleanor gyűlölte,

amikor

így

viselkedett.

Állandóan

engedelmesen. Megalázó volt egy szobában

tartózkodni vele.

Így aztán Eleanor az emeleten gépelte a

számok szövegét, Scarborough Fair.

Hallotta, hogy Richie panaszkodik. – Mi ez a

kibaszott zaj? Majd:

– Baszd meg, Sabrina, nem tudnád

elhallgattatni?

Az anyja lábujjhegyen felóvakodott a lépcsőn,

és bedugta a fejét Eleanor szobájába. – Richie

nem érzi jól magát – mondta. – Eltennéd a

gépet? – Sápadt volt, és idegesnek látszott.

Eleanor gyűlölte ezt a pillantást.

Megvárta, amíg az anyja visszaér a földszintre.

Azután, meg sem igazán gondolva, miért,

szándékosan megnyomott egy billentyűt.

A

Krcs-tap.

Az ujjhegyei megremegtek a billentyűzeten.

RE

Krcs-tap.

Semmi sem történt. Senki sem moccant. A ház

forró és dermedt volt, és néma, akár egy

könyvtár a pokolban. Eleanor lehunyta a szemét,

és felszegte az állát.

YOU GOING TO SCARBOROUGH FAIR

PARSLEY

SAGH

ROSEMARY

AND

THYME

Richie olyan gyorsan ért fel a lépcsőn, hogy az

Eleanor fejében repülés volt. Eleanor fejében

egy tűzgolyóval szakította át az ajtót.

Már rá is támadt, Eleanor nem tudott

felkészülni. Kitépte a kezéből az írógépet, és

olyan erővel vágta a falhoz, hogy áttörte a

vakolatot, és egy pillanatig a lécen lógott.

Eleanor annyira megdöbbent, hogy ki sem

tudta teljesen hámozni, mit ordítozik. KÖVÉR

és BASZD MEG és KURVA.

Meg sosem jött ilyen közel hozzá. A

mostohaapjától való félelem felmorzsolta a

tartását. Nem akarta, hogy lássa ezt a szemében,

ezért a párnájába fúrta a fejét, és a kezébe

temette az arcát.

KÖVÉR és BASZD MEG és KURVA. És: ÉN

FIGYELMEZTETTELEK, SABRINA!

– Gyűlöllek – suttogta bele Eleanor a párnába.

Tárgyak csapódását hallotta. Hallotta, hogy az

ajtóban álló anyja halkan beszél, mintha egy

kisbabát akarna elaltatni.

KÖVÉR és BASZD MEG és KURVA és Ő

KERESTE MAGÁNAK, KIBASZOTTUL Ő

KERESTE MAGÁNAK.

– Gyűlöllek – mondta Eleanor hangosabban. –

Gyűlöllek, gyűlöllek, gyűlöllek!

BASSZA MEG!

– Gyűlöllek!

BASZÓDJATOK MEG MIND!

– Baszódj meg!

HÜLYE KURVÁK!

– Baszódj meg, baszódj meg, baszódj meg!

MIT MONDOTT?

Eleanor fejében megremegett a ház.

Ekkor az anyja húzni kezdte, megpróbálta

lehúzni az ágyról. Ő vele akart menni, de

annyira félt, hogy nem tudott felállni. Szeretett

volna lelapulni a földre, és elkúszni onnan.

Szeretett volna úgy tenni, mintha a szoba tele

lenne füsttel.

Richie üvöltött. Az anyja elhúzta őt a lépcső

tetejéig, majd lelökte. Richie közvetlenül

mögötte állt.

Eleanor nekiesett a lépcsőkorlátnak, és

gyakorlatilag négykézláb rohant a bejárati

ajtóhoz. Amikor kijutott a házból, egyetlen

lendülettel elfutott a járda végéig. Ben a

verandán ült, és a versenyautóival játszott.

Abbahagyta, és nézte a mellette elrohanó

nővérét.

Eleanor azon töprengett, hogy tovább kellene

futnia, de hová? Még kislány korában sem

fantáziált arról, hogy elszökjön otthonról. Még

sosem képzelte el magát az udvar szélén túl.

Hová menjen? Ki fogadná be?

Amikor ismét kinyílt a bejárati ajtó, tett

néhány lépést az utca felé.

Csak az anyja volt az. Karon ragadta, és

gyorsan a szomszéd háza felé terelte.

Ha Eleanor tudta volna, mi következik,

visszafutott volna, hogy elköszönjön Bentől.

Megkereste volna Maisie-t és Egeret, és

hatalmas puszit nyomott volna az arcukra. Talán

azt is kérte volna, hadd menjen be megnézni a

babát.

És ha Richie odabent várt volna rá, talán térdre

esve könyörög neki, hadd maradjon. Talán

bármit mond, amit hallani akar.

Ha most ezt akarná – hogy könyörögjön

bocsánatért, kegyelemért, ha ez lenne az ára,

hogy maradhasson –, megtenné.

Remélte, hogy a mostohaapja nem látja ezt.

Remélte, hogy egyikük sem látja, mi maradt

belőle.

park

Eleanor angolon ügyet sem vetett Mr.

Stessmanre.

Töriórán kibámult az ablakon.

A hazafelé vezető úton nem volt ingerlékeny –

egyáltalán semmilyen sem volt.

– Jól vagy? – kérdezte Park.

Eleanor bólintott.

Amikor leszállt a megállójában, Park még

mindig nem mondta meg neki. Így aztán

felugrott, és ő is leszállt, jóllehet tudta, hogy a

lány ezt nem akarja.

– Park… – kezdte Eleanor, és idegesen

tekingetett a házuk felé.

– Tudom, de el akartam mondani. Már nem

vagyok szobafogságban.

– Nem?

– Nem. – Park megrázta a fejét.

– Ez nagyszerű.

– Igen.

Eleanor megint a házukra nézett.

– Ez azt jelenti, hogy megint átjöhetsz.

– Ó.

– Mármint, ha akarsz – tette hozzá Park. A

dolog nem úgy ment, ahogyan gondolta. Még

amikor Eleanor ránézett, akkor sem látta őt.

– Ó – mondta a lány újra.

– Eleanor? Minden rendben van?

Eleanor bólintott.

– Még mindig. – Belekapaszkodott a hátizsák

szíjába. – Úgy értem, még mindig akarod? Még

mindig hiányzom neked?

Eleanor ismét bólintott. Úgy festett, mint aki

menten sírva fakad. Park remélte, hogy nem fog

újból sírni náluk. Ha egyáltalán eljön. Úgy

érezte, mintha a lány elsiklana mellőle.

– Csak nagyon fáradt vagyok – mondta

Eleanor.

26

eleanor

Hogy még mindig hiányzik-e neki Park?

Szeretett volna beleveszni. Maga köré kötözni

a karját, mint egy érszorítót.

Ha kimutatná neki, mennyire szüksége van rá,

elmenekülne.

27

eleanor

Másnap reggel Eleanor jobban érezte magát. A

reggelek a legjobbat szokták kihozni belőle.

Arra ébredt, hogy az a hülye macska

összegömbölyödve fekszik mellette, mintha

fogalma sem lenne arról, hogy ő sosem bírta,

illetve hogy a macskákat általában nem bírja.

És azután az anyja adott neki egy tükörtojásos

szendvicset, amit Richie nem kért, és egy régi,

csorba üvegvirágot tűzött Eleanor dzsekijére.

– A turkálóban találtam – mondta. – Maisie

szerette volna, de félretettem neked. –

Vaníliaillatot dörzsölt Eleanor füle mögé.

– Iskola után lehet, hogy elmegyek Tinához.

– Rendben van. Érezd jól magad!

Eleanor reménykedett, hogy Park várni fogja a

buszmegállóban, de akkor sem tesz neki

szemrehányást, ha nem.

Várta. Ott állt a félhomályban, szürke

esőkabátban

és

fekete

magas

szárú

tornacipőben, és őt várta.

Eleanor az utolsó pár háznyi utat futva tette

meg. – Jó reggelt – mondta, és két kézzel

taszított egyet rajta.

Park elnevette magát, és hátralépett. – Te ki

vagy?

– A barátnőd. Kérdezz csak meg bárkit!

– Nem. Az én barátnőm szomorú és hallgatag,

és egész éjjel aggódva virrasztok miatta.

– Ez gáz. Úgy látszik, másik barátnőre van

szükséged.

Park mosolyogva rázta a fejét.

Hideg volt, és félig még sötét, és Eleanor látta

Park lélegzetét. Ellenállt a késztetésnek, hogy

megpróbálja lenyelni.

– Azt mondtam anyunak, hogy iskola után

átmegyek egy barátnőmhöz… – kezdte.

– Igen?

Park volt az egyetlen, aki a hátizsákját tényleg

mindkét vállán hordta, nem csak az egyiken

vetette át – és mindig úgy fogta a szíjakat,

mintha éppen most ugrott volna ki egy

repülőgépből, vagy ilyesmi. Roppant édes volt.

Különösen, amikor szégyenlősen előrelógatta a

fejét.

Eleanor meghúzta a frufruját. – Igen.

– Király – Park arca ragyogott, és szélesen

mosolygott.

Ne harapj bele az arcába, intette magát

Eleanor. Zavaró, kiéhezett benyomást kelt, és

sosem

történik

meg

azokban

a

vígjátéksorozatokban vagy filmekben, amelyek

nagy csókokkal végződnek.

– Bocs a tegnapért – mondta.

Park belekapaszkodott a szíjaiba, és megvonta

a vállát.

– A tegnap előfordul.

Úristen, ez olyan, mintha azt akarná, hogy

mindent egyen le az arcáról.

park

Kis híján elmesélt neki mindent, amit az anyja

mondott róla.

Helytelennek érezte a titkolózást Eleanor előtt.

De azt még helytelenebbnek érezte, hogy ezt a

fajta titkot megossza vele. Attól csak még

idegesebb lenne. Még az is lehet, hogy át sem

akarna jönni.

És ma olyan boldog. Mintha kicserélték volna.

Állandóan a kezét szorongatja. Még a vállába is

beleharapott, miközben leszálltak a buszról.

Plusz, ha elmondja neki, az a minimum, hogy

haza akar menni átöltözni. Ma egy narancssárga,

skót kockás kötött pulcsit vett fel, ami hatalmas

volt rá, hozzá pedig a selyemszerű zöld

nyakkendőjét és egy buggyos festőnadrágot.

Park

nem

tudta,

Eleanornak

vannak-e

egyáltalán lányruhái – és nem is érdekelte.

Valamennyire még tetszett is neki, hogy

nincsenek. Lehet, hogy ez is valamilyen meleg

vonás benne, Parkban, de mégsem gondolta így,

mert Eleanor akkor sem nézne ki fiúnak, ha az

ember levágná a haját és bajuszt rajzolna az

arcára. Az összes férfiruha csak arra hívta fel a

figyelmet, hogy mennyire lány.

Nem fog beszélni neki az anyjáról. És nem

fogja azt mondani neki, hogy mosolyogjon. De

ha még egyszer beleharap, ő becsavarodik.

– Ki vagy te? – kérdezte, amikor Eleanor

angolórán még mindig mosolygott.

– Kérdezz csak meg bárkit! – felelte a lány.

eleanor

Spanyolórán

levelet

kellett

írniuk

egy

barátjuknak. Mialatt ezen dolgoztak, Señora

Bouzon betette a ¿Qué Pasa, USA?9 egyik

epizódját.

Eleanor Parknak próbált írni. Nem jutott vele

túl messzire.

Estimado Señor Sheridan!

Mi gusta comer su cara.

Besos,

Leonor10

A

nap

hátralévő

részében

Eleanor

valahányszor ideges vagy ijedt volt, magára

parancsolt, hogy inkább legyen boldog, (Ettől

nem érezte jobban magát, de legalább nem lett

rosszabbul.)

Azt mondta magában, hogy Park családja

biztosan rendes népség, mivel egy olyan embert

neveltek fel, amilyen Park. Az most mindegy,

hogy ez az alapelv az ő családjára nem

érvényes. És nem arról van szó, hogy egyedül

9 Kb. „Mi újság, Amerika?" – Amerika első kétnyelvű vígjátéksorozata. (A ford.) 10 Tisztelt Sheridan úr! Szeretném megenni az arcát. Csók, Leonor.

kellene szembenéznie velük. Park is ott lesz

vele. Ez az egészben a lényeg. Van olyan

rettenetes hely, ahová ne menne el, hogy

Parkkal lehessen?

A hetedik óra után ott látta a fiút, ahol még

sosem: egy mikroszkópot cipelt végig a

harmadik emeleti folyosón. Minimum kétszer

olyan jó volt ott látni, ahol nem számított rá.

28

park

Ebédidőben megtelefonálta az anyjának, hogy

Eleanor átjön hozzájuk. Az iskolai tanácsadó

megengedte, hogy használja a telefonját. (Mrs.

Dunne imádta, ha hasznosnak bizonyulhatott

valamilyen válságban, így Parknak mindössze

arra kellett burkoltan céloznia, hogy vészhelyzet

van.)

– Csak azt akartam mondani, hogy Eleanor

átjön iskola után – tájékoztatta. – Apu azt

mondta, rendben van.

– Jó – egyezett bele az anyja, még csak nem is

tettetve, hogy nem örül a dolognak. – Itt marad

vacsorára?

– Nem tudom – felelte Park. – Valószínűleg

nem.

Az anyja felsóhajtott.

– Kedvesnek kell lenned hozzá, tudod.

– Én mindenkihez kedves vagyok – vágott

vissza az anyja. – Tudod jól.

A buszon látta Eleanoron, hogy ideges.

Hallgatott, és folyton beharapta az alsó ajkát,

amitől egészen kifehéredett, és látszott rajta,

hogy az is szeplős.

Park megpróbált a Watchmenről beszélgetni

vele – épp túljutottak a negyedik fejezeten.

– Mi a véleményed a kalózos történetről? –

kérdezte.

– Milyen kalózos történetről?

– Tudod, van az a szereplő, aki állandóan a

kalózokról olvas egy képregényt, a történetet a

történetben, a kalózos történetet.

– Azt a részt mindig átugrom.

– Átugrod?

– Unalmas. Bla-bla-bla… kalózok…! Bla-bla-

bla.

– Semmi, amit Alan Moore ír, nem lehet bla-

bla-bla – jelentette ki Park ünnepélyesen.

Eleanor vállat vont, és megint beharapta az

ajkát.

– Kezdem azt hinni, hogy nem egy olyan

könyvvel

kellett

volna

elkezdened

a

képregényolvasást, amelyik teljes mértékben

megkérdőjelezi a műfaj utóbbi ötven évét –

jegyezte meg Park.

– Csak annyit hallok, hogy bla-bla-bla, műfaj.

A busz megállt Eleanoréknál. A lány Parkra

pillantott.

– Éppenséggel az én megállómban is

leszállhatunk – javasolta Park –, jó?

Eleanor ismét vállat vont.

Park megállójában szálltak le Steve-vel,

Tinával és a busz hátuljában ülők többségével

együtt. Az összes buszdémon Steve-ék

garázsában szokott lógni, ha ő nem dolgozott,

még télen is.

Park és Eleanor mögöttük cammogott.

– Sajnálom, hogy ma ilyen hülyén nézek ki –

szólalt meg a lány.

– Ugyanúgy nézel ki, mint máskor. –

Eleanornak a karján lógott a táskája. Park el

akarta venni tőle, de a lány elhúzódott.

– Mindig hülyén nézek ki?

– Nem így értettem.

– Ezt mondtad – dünnyögte Eleanor.

Park szerette volna megkérni, hogy most ne

dühöngjön. Bármikor, csak most ne. Holnap

egész nap haragudhat rá ok nélkül, ha ahhoz van

kedve.

– Te aztán tudod, mit kell mondani, hogy egy

lány különlegesnek érezze magát.

– Sosem tettem úgy, mintha értenék a

lányokhoz.

– Nem ezt hallottam. Azt hallottam, hogy

egyszerre akár több is lehet a szobádban.

– Ott is voltak, de nem tanultam semmit.

Beléptek Parkék verandájára. Park elvette

Eleanor táskáját, aki igyekezett nem idegesnek

látszani. Eleanor úgy nézett végig a gyalogúton,

mint aki el akar inalni.

– Úgy értettem, hogy cseppet sem nézel ki

másképp, mint szoktál – mondta halkan, hátha

az anyja az ajtó túlsó oldalán áll. – És te mindig

szépen nézel ki.

– Sosem nézek ki szépen – ellenkezett

Eleanor. Mintha a fiú gyengeelméjű lenne.

– Nekem tetszik, ahogyan kinézel – szögezte

le Park. Ez inkább érvnek hangzott a szájából,

mint bóknak.

– Az nem jelenti azt, hogy szép. – Eleanor is

suttogott.

– Jól van, akkor úgy nézel ki, mint egy hobó.

– Egy hobó? – Eleanor tekintete kigyúlt.

– Igen, egy cigány hobó. Úgy festesz, mintha

épp az imént válogattak volna be a Godspell

szereplőjének.

– Azt sem tudom, mi az.

– Rémes.

A lány közelebb lépett hozzá. – Úgy nézek ki,

mint egy hobó?

– Rosszabb. Mint egy szomorú hobó bohóc.

– És ez neked tetszik?

– Imádom.

Amint ezt kimondta, Eleanor arcán mosoly

terült szét. És amikor Eleanor mosolygott, benne

eltört valami.

Valami mindig eltört.

eleanor

Alighanem jó volt, hogy Park anyukája akkor

nyitotta ki az ajtót, amikor, mert Eleanor épp

azon gondolkodott, hogy megcsókolja, ami

korántsem lett volna jó ötlet, ugyanis gőze sem

volt a csókolózásról.

Na persze, a tévében millió csókot látott már

(kösz, Michael Knight), de a tévé sosem mutatta

be a dolog mechanikáját. Ha megpróbálná

megcsókolni Parkot, az annak lenne a valós

változata, amikor egy kislány Barbie-ja

megcsókolja Kent. Az arcok összedörgölése.

Ráadásul, ha Mrs. Sheridan egy nagy, félszeg

csók közepébe nyitott volna ajtót, még jobban

megutálná őt.

Márpedig Mrs. Sheridan utálja; lerí róla. De

az is lehet, hogy Eleanornak csak a gondolatát

utálja, a lányét, aki az ő elsőszülött fiát a

tulajdon nappalijában csábítja el.

Eleanor bement Park után a nappaliba, és leült.

Igyekezett a szokásosnál is udvariasabbnak

látszani. Amikor Park anyja megkérdezte,

kérnek-e valami harapnivalót, Eleanor azt

válaszolta: – Az pompás lenne, köszönöm. –

Park anyja úgy nézett rá, mintha olyasvalami

lenne, amivel valaki leöntötte a babakék

kanapét. Hozott nekik egy kis aprósüteményt,

azután magukra hagyta őket.

Park roppant boldognak tűnt. Eleanor

igyekezett arra koncentrálni, hogy milyen jó

vele lenni – de már az is túl sok koncentrációt

igényelt, hogy ne essen szét teljesen.

Különösen az apróságok borították ki Park

otthonában. Hogy mindenhonnan üvegszőlők

lógnak. És a függönyök színe összeillik a

kanapé színével, ami harmonizál a lámpák alatt

lévő kis terítőkével.

Az ember azt hinné, hogy egy ilyen szép és

unalmas házban nem nőhet fel érdekes személy

– márpedig Parknál okosabb és viccesebb fiúval

még nem találkozott, és neki ez volt a

szülőbolygója.

Eleanor szerette volna magasabb rendűnek

érezni magát Park anyukájánál és az Avon-lady

házánál. Ehelyett azonban folyton azon járt az

esze, milyen jó lehet egy ilyen házban élni. Saját

szobával. Saját szülőkkel. És hat különböző fajta

süteménnyel a konyhaszekrényben.

park

Eleanornak igaza volt: sosem nézett ki szépen.

Művészien nézett ki, és a művészetnek nem

muszáj szépnek lennie; azt kell elérnie, hogy

érezz valamit.

Attól, hogy ott ült mellette a kanapén, Park

úgy érezte, mintha valaki kinyitott volna egy

ablakot a szoba közepén. Mintha valaki a szoba

teljes levegőjét vadonatúj, feljavított levegővel

cserélte volna fel (most dupla frissességgel!).

Eleanor közelségétől úgy érezte, hogy történik

valami. Még akkor is, ha csupán a kanapén

üldögélnek.

A lány nem engedte, hogy megfogja a kezét, a

saját otthonában nem, és nem maradt ott

vacsorára. De azt ígérte, hogy másnap újra eljön

– ha Park szülei beleegyeznek, ők pedig

beleegyeztek.

Az anyja eddig tökéletesen kedves volt. Nem

kapcsolt

ugyan

bűbáj-módra,

ahogy

a

vendégeivel és a szomszédokkal szokta, de

undok sem volt. És ha mindig el akar bújni a

konyhában,

valahányszor

Eleanor

átjön,

gondolta Park, az a szíve joga.

Eleanor csütörtökön délután és pénteken újból

átjött. Szombaton pedig, miközben Joshsal

nintendóztak, az apja megkérte, maradjon ott

vacsorára.

Park alig tudta elhinni, amikor Eleanor igent

mondott. Az apja betette a toldást az

ebédlőasztalba, és Eleanor Park mellé ült. Park

látta rajta, hogy ideges. Alig nyúlt a

szendvicséhez, és a mosolya egy idő után

grimasszá torzult.

Vacsora után együtt megnézték a Vissza a

jövőbe-t az HBO-n, és Park anyja popcornt

készített. Eleanor a padlón ült Parkkal, hátukat a

kanapénak vetették, és amikor Park lopva

megfogta a kezét, nem húzta el. A tenyerét

kezdte simogatni, mert tudta, hogy azt szereti.

Ennek hatására a lány leeresztette a szemhéját,

mint aki elaludni készül.

Amikor véget ért a film, az apja erősködött,

hogy Park kísérje haza.

– Köszönöm a vendéglátást, Mr. Sheridan –

mondta a lány. – És köszönöm a vacsorát, Mrs.

Sheridan. Nagyon finom volt, nagyszerűen

éreztem magam. – És a hangjában még csak

nyoma sem volt gúnynak.

Amikor az ajtóhoz értek, visszakiáltott: – Jó

éjszakát!

Park becsukta maguk mögött az ajtót. Szinte

látni lehetett, amint az összes ideges kedvesség

kiárad Eleanorból. Park szerette volna

megölelni, hogy segítsen az utolsó cseppig

kifacsarni belőle.

– Nem kísérhetsz hazáig – közölte a lány a

szokásos sarkos módján. – Ugye tudod?

– Tudom. De fele útig elkísérhetlek.

– Nem is tudom.

– Ugyan már, sötét van. Senki sem fog

meglátni bennünket.

– Oké – egyezett bele Eleanor, de a kezét

zsebre dugta. Lassan ballagtak. – Nagyon szuper

a családod – jegyezte meg egy perc múlva. –

Nagyon.

Park megfogta a karját. – Figyelj, mutatni

akarok neked valamit. – Magával húzta a

következő kocsifelhajtóra, egy fenyőfa és egy

lakóautó közé.

– Park, ez birtokháborítás.

– Nem az. A nagyszüleim laknak itt.

– Mit akarsz megmutatni?

– Valójában semmit. Csak kettesben akarok

lenni veled egy percig.

Magával húzta a felhajtó végébe, ahol

csaknem teljesen elrejtette őket a fasor és az

autó és a garázs.

– Most komolyan? Ez nagyon béna volt.

– Tudom – fordult felé Park. – Legközelebb

csak annyit mondok: „Eleanor, kövess ebben a

sötét fasorban, meg akarlak csókolni.”

Eleanor nem forgatta a szemét. Vett egy

lélegzetet, azután becsukta a száját. Park egyre

jobban belejött, hogyan érje készületlenül.

Még mélyebbre süllyesztette a kezét a

zsebében, így Park a vállára tette az övét. –

Legközelebb – folytatta – csak annyit mondok:

„Eleanor, bújj be velem ezek mögé a bokrok

mögé, mert megőrülök, ha nem csókollak meg.”

Eleanor nem mozdult, ezért Park úgy vélte,

alighanem rendjén van, ha megérinti az arcát. A

bőre olyan puha volt, amilyennek látszott, fehér

és sima, akár a pettyes porcelán.

– Csak annyit mondok: „Eleanor, kövess

engem ebbe a nyúlüregbe…”

Park a lány ajkára tette a hüvelykujját, hogy

lássa, elhúzódik-e. Nem húzódott el. Park

közelebb hajolt. Szerette volna lehunyni a

szemét, de nem volt biztos benne, hogy Eleanor

nem hagyja-e majd, hogy csak ott álljon.

Amikor az ajka már majdnem az övéhez ért,

Eleanor megrázta a fejét. Parkéhoz dörzsölte az

orrát.

– Ezt még sosem csináltam – mondta.

– Nem baj.

– De baj, és borzalmas lesz.

Park megrázta a fejét. – Nem lesz.

Eleanor kicsit tovább csóválta a fejét. Csak

egy kicsit. – Meg fogod bánni – mondta.

Ettől Parknak nevetnie kellett, így várt egy

pillanatot, és csak azután csókolta meg.

Nem volt borzalmas. Eleanor ajka puha és

meleg volt, és érezte, ahogy lüktet a pulzusa az

arcában. Jó volt, hogy Eleanor olyan ideges –

mert ez rákényszerítette, hogy ő ne legyen az.

Megerősítette, hogy érezte a lány remegését.

Hamarabb elhúzódott, mint szerette volna.

Nem csinálta még annyiszor, hogy tudja, hogyan

vegyen lélegzetet.

Amikor elhúzódott, Eleanor szeme majdnem

teljesen le volt hunyva. A verandán égett egy

lámpa, és az arca visszatükrözte valamennyi kis

fénysugarát. Olyan volt, mint a holdbéli ember

menyasszonya.

Egy másodperc múlva lehajtotta a fejét, és

Park keze a vállára vándorolt.

– Jól vagy? – suttogta a fiú.

Eleanor bólintott. Park közelebb húzta

magához, és megcsókolta a feje búbját.

Igyekezett megtalálni a lányt az alatt a rengeteg

haj alatt.

– Gyere ide. Mutatni akarok valamit.

Eleanor elnevette magát. Park felemelte az

állát.

A második még kevésbé volt borzalmas.

eleanor

Együtt sétáltak el Park nagyszüleinek a házától a

fasorig; azután Park ott várt az árnyékban, és

nézte, amint ő egyedül hazamegy.

Eleanor kényszerítette magát, hogy ne nézzen

vissza.

Richie otthon volt, és az anyja kivételével

mindenki tévét nézett. Még nem járt annyira

későre; Eleanor igyekezett úgy tenni, mintha

nem volna abban semmi különös, hogy sötétben

ért haza.

– Hol voltál? – érdeklődött Richie.

– Egy barátnőmnél.

– Miféle barátnő?

– Meséltem neked, szívem – szólt közbe az

anyja, aki akkor lépett be a szobába egy

serpenyőt törölgetve. – Eleanornak van egy

barátnője a közelben. Lisa.

– Tina – javította ki Eleanor.

– Barátnő, mi? – gúnyolódott Richie. – Máris

lemondasz a férfiakról? – Azt hitte, ez nagyon

humoros.

Eleanor bement a hálószobába, és becsukta az

ajtót. Nem kapcsolta fel a lámpát. Bemászott az

ágyba az utcai ruhájában, szétnyitotta a

függönyt, és letörölte a párát az ablakról. Nem

látta sem a fasort, sem azt, hogy valaki mozogna

odakint.

Az ablak újra bepárásodott. Eleanor lehunyta a

szemét, és homlokát az üvegnek támasztotta.

29

eleanor

Amikor hétfőn reggel meglátta, hogy Park ott áll

a buszmegállóban, vihogni kezdett. Komolyan,

úgy vihogott, mint egy rajzfilmfigura. Amikor

az arcuk csupa piros lesz, és kis szívecskék

ugrálnak ki a fülükből.

Röhejes volt.

park

Amikor hétfőn reggel meglátta, hogy Eleanor

feléje tart, Park legszívesebben odarohant volna

hozzá, és a karjába kapta volna. Mint

valamelyik fickó azokban a szappanoperákban,

amiket az anyja szokott nézni. Belekapaszkodott

a hátizsákjába, hogy visszafogja magát.

Csodálatos volt.

eleanor

Park ugyanolyan magas volt, mint ő, mégis

magasabbnak látszott.

Eleanor szempillája ugyanolyan színű volt,

mint a szeplői.

eleanor

Az iskolába vezető úton a Beatles Fehér

albumáról beszélgettek, de ez csak ürügyet

szolgáltatott

arra,

hogy

egymás

száját

bámulhassák. Azt lehetett hinni, hogy szájról

olvasnak.

Talán Park ezért nevetett állandóan, még

akkor is, ami a Helter Skelterről beszéltek – ami

pedig már az előtt sem volt a legviccesebb

Beatles-szám, mielőtt Charles Manson innen

merített ihletet gyilkos tettéhez.

30

park

– Hé – szólt oda Cal, miközben harapott egyet a

barbecue-szószos szendvicséből. – El kellene

jönnöd velünk csütörtökön a kosármeccsre. És

meg se próbáld azt állítani, hogy nem szereted a

kosárlabdát!

– Nem is tudom.

– Kim is ott lesz.

Park felnyögött. – Cal.

– Mellettem fog ülni – folytatta Cal. – Mert

frankón együtt járunk.

– Várj, ez komoly? – Park eltakarta a száját,

hogy ki ne repüljön belőle egy szendvicsdarab. –

Ugyanarról a Kimről beszélünk?

– Olyan nehéz elhinni? – Cal teljesen

szétnyitotta a tejesdobozát, és úgy ivott belőle,

mint egy pohárból. – Egyáltalán nem is volt

beléd esve, tudod. Csak unatkozott, és azt

gondolta, hogy rejtélyes és hallgatag vagy – az a

„lassú víz partot mos” fajta. Felvilágosítottam,

hogy sokszor azért hallgatsz, mert nem tudsz

semmi jót mondani.

– Kösz.

– De most már totál belém van esve, úgyhogy

lóghatsz velünk, ha akarsz. A kosármeccsek

nagy bulik. Nachost árulnak, meg minden.

– Majd meggondolom.

Nem akarta meggondolni. Eleanor nélkül

sehová sem akart menni. Márpedig ő nem úgy

néz ki, mint aki odavan a kosár meccsekért.

eleanor

– Hé, csajszi! – szólt oda DeNice tesióra után az

öltözőben.

– Arra gondoltam, hogy el kell jönnöd velünk

a héten a Sprite Nite-ra. Jonesy megjavíttatta a

kocsiját, és kivette a csütörtököt. Egész este

nyomjuk majd.

– Tudod, hogy engem nem engednek el sehová

– felelte Eleanor.

– Tudom, a pasidhoz sem – jegyezte meg

DeNice.

– Hallottam – szólt közbe Beebi.

Eleanornak nem lett volna szabad beszélnie

Parkék házáról, de elepedt a vágytól, hogy

elmondja valakinek. (Így szoktak az emberek a

tökéletes bűntény végrehajtása után végül a

börtönben kikötni.) – Halkabban! – szólt rájuk.

– Úristen!

– El kell jönnöd – unszolta Beebi. Tökéletesen

kerek arcán olyan mélyek voltak a gödröcskék,

hogy amikor mosolygott, úgy nézett ki, mint egy

steppelt párna. – Nagyon király lesz.

Lefogadom, hogy még soha életedben nem

táncoltál.

– Nem is tudom.

– A pasi miatt? – firtatta DeNice. – Ő is jöhet.

Nem foglal sok helyet.

Beebi vihogott, így aztán Eleanor is vihogott.

Nem tudta elképzelni Parkot, amint táncol.

Valószínűleg jól menne neki, hacsak a sok

sláger hallatán nem serked vér a füléből. Neki

minden jól megy.

Mégis. Nem tudta elképzelni, hogy ők ketten

elmenjenek szórakozni akár DeNice-szel, akár

Beebivel. Arra gondolni, hogy elmegy Parkkal

nyilvánosan szórakozni, olyasmi volt, mint arra

gondolni, hogy valaki leveszi a sisakját az

űrben.

park

Az anyja kijelentette, hogy ha iskola után

minden este együtt akarnak lenni, ami bizony

szándékukban állt, akkor előbb a házi feladatot

kell megcsinálniuk.

– Alighanem igaza van – mondta Eleanor a

buszon. – Egész héten improvizáltam angolon.

– Improvizáltál? Komolyan? Nem úgy

hangzott.

– A régi iskolámban tavaly vettük

Shakespeare-t. Matekon viszont nem tudok

improvizálni. Még. Mi az improvizálás

ellentéte?

– A matekban tudok neked segíteni. Én már

túl vagyok az algebrán.

– Azta, Wally, az klassz lenne!

– Vagy nem – helyesbített Park. – Nem tudnék

segíteni neked a matekban.

Még a lány undok, önelégült mosolyától is

beindult.

A nappaliban próbáltak tanulni, de Josh tévézni

akart, ezért kihurcolkodtak a konyhába.

Az anyja azt mondta, rendben; utána meg azt,

hogy dolga van a garázsban. Mindegy.

Eleanor mozgatta az ajkát tanulás közben.

Park gyengéden megrúgta az asztal alatt, és

papírgalacsinokat dobált a hajába. Szinte sosem

voltak magukban, és most, hogy gyakorlatilag

kettesben maradtak, rettentően igyekezett, hogy

felhívja magára Eleanor figyelmét.

Megpöckölte a tollával a lány algebrakönyvét,

és becsukta.

– Ne hülyéskedj! – Eleanor megpróbálta újból

kinyitni.

– Ne – kérte Park, és maga felé húzta a

könyvet.

– Azt hittem, tanulunk.

– Tudom. Csak… kettesben vagyunk.

– Nagyjából.

– Úgyhogy olyasmiket kellene csinálnunk,

amit kettesben szokás.

– Ez most elég ijesztően hangzik.

– A beszélgetésre gondoltam. – Nem tudta

biztosan, mire gondolt. Lepillantott az asztalra.

Eleanor telefirkálta az algebrakönyve borítóját:

az egyik szám szövege eltakarta és körülfonta

egy másiknak a címét. Park látta odaírva a saját

nevét is apró dőlt betűkkel – a saját neved

mindig kiugrik – a Smiths egyik számának

refrénjébe rejtve.

Érezte, hogy elvigyorodik.

– Mi az? – kérdezte Eleanor.

– Semmi.

– Mi az?

Park ismét a könyvet nézte. Ezen majd később

gondolkodik,

miután

Eleanor

hazament.

Eleanorra fog gondolni, aki az órán ülve rá

gondol, és óvatosan leírja a nevét valahová,

ahol, azt hiszi, csak ő látja.

És azután valami mást is észrevett.

Ugyanolyan

apró,

ugyanolyan

gondos

kézírással, csupa kis betűvel: tudom hogy kurva

vagy gecitől bűzlesz

– Mi az? – ismételte meg Eleanor, és

megpróbálta elhúzni előle a könyvet.

Park nem engedte el. Érezte, hogy a Bruce

Banner-vér az arcába szökik. – Miért nem

szóltál, hogy ez még mindig van?

– Hogy mi van még mindig?

Park nem akarta kimondani, és nem akart

rámutatni. Nem akarta, hogy egyszerre nézzenek

rá azokra a szavakra.

– Ez – lengette meg a kezét az írás fölött.

Eleanor odanézett – és nyomban nekiállt a

tollával kivakarni a mocskos szöveget. Az arca,

mint a fölözött tej, a nyakán pedig piros foltok

ütöttek ki.

– Miért nem szóltál?

– Nem tudtam, hogy ott van.

– Azt hittem, vége.

– Miből gondoltad?

Hogy miből gondolta? Mert most már vele

van?

– Csak. Miért nem szóltál nekem róla?

– Miért szólnék? – kérdezte Eleanor. – Durva

és kínos. – Még mindig vakart.

Park a csuklójára tette a kezét. – Talán tudnék

segíteni.

– Segíteni, hogyan? – A fiú felé lökte a

könyvet. – Szét akarod rúgni?

Park a fogát csikorgatta. Eleanor visszavette a

könyvet, és betette a táskájába.

– Tudod, ki csinálja ezt? – kérdezte Park.

– Őket akarod szétrúgni?

– Esetleg.

– Hát. Leszűkítettem a kört azokra, akik nem

bírnak.

– Ez nem lehet akárki. Olyasvalakinek kell

lennie, aki a tudtod nélkül hozzáfér a

könyveidhez.

Tíz másodperccel korábban Eleanor dühösen

fújt, akár egy macska. Most beletörődőnek tűnt,

és az asztal fölé görnyedve a halántékát

nyomogatta. – Nem tudom. – Megrázta a fejét. –

Úgy tűnik, mindig aznap történik, amikor

tornaóránk van.

– Az öltözőben szoktad hagyni a könyveidet?

A lány mindkét kezével megdörzsölte a

szemét. – Az az érzésem, hogy szándékosan

ostoba kérdéseket teszel fel nekem. Olyan vagy,

mint a legrosszabb nyomozó.

– Ki az a tornaórán, aki nem bír?

– Hah. – Eleanor még mindig eltakarta az

arcát. – Még hogy ki nem bír a tornaórán.

– Ezt muszáj komolyan venned.

– Nem – jelentette ki Eleanor határozottan, és

ökölbe szorította a kezét –, ez pontosan az a

fajta ügy, amit nem kell komolyan vennem. Tina

meg a csatlósai pontosan azt szeretnék elérni. És

ha azt hiszik, hogy ezzel kikészíthetnek, többé

az életben nem lenne nyugtom tőlük.

– Mi köze ehhez Tinának?

– Ő azoknak a királynője, akik nem bírnak

tesin.

– Tina sosem tenne ilyen ocsmányságot.

Eleanor kemény pillantást vetett rá. –

Viccelsz? Tina egy szörnyeteg. Ő lenne a

végeredmény, ha az ördög és a gonosz

boszorkány összeházasodna, és az ivadékukat

megforgatnák egy tál aprított gonoszságban.

Park Tinára gondolt, aki elárulta a garázsban,

és aki szívatta a többieket a buszon. De azután

meg arra gondolt, amikor Steve üldözőbe akarta

venni őt, de Tina visszahúzta.

– Kiskorunk óta ismerem Tinát – mondta. –

Nem annyira rémes. Régebben barátok voltunk.

– Nem úgy viselkedtek, mint akik barátok.

– Hát, most már Steve-vel jár.

– És ez miért számít?

Park nem tudta, hogyan válaszoljon erre.

– Ez miért számít? – Eleanor szeme két sötét

rés volt az arcában. Ha most hazudik, a lány

sosem bocsátja meg neki.

– Most már egyáltalán nem számít – felelte

Park. – Tiszta hülyeség. Hatodikban jártunk

Tinával. Nem mintha bárhová elmentünk volna

valaha is, vagy csináltunk volna bármit is.

– Tinával? Te Tinával jártál?

– Hatodikosok voltunk. Nem volt semmi.

– De te a fiúja voltál, ő pedig a csajod?

Megfogtad a kezét?

– Nem emlékszem.

– Megcsókoltad?

– Ezekből semmi sem számít.

Dehogynem számított. Mert ettől a hírtől

Eleanor úgy nézett rá, mint egy idegenre. És

ettől ő úgy is érezte magát, mint egy idegen.

Tudta, hogy Tinában van némi gonosz beütés,

de azt is tudta, hogy ilyen messzire azért nem

menne.

Mit is tud Eleanorról? Nem sokat. Mintha a

lány nem akarná, hogy jobban megismerje.

Nagyon erősek az érzelmei iránta, de mit tud

róla valójában?

– Te mindig csupa kis betűvel írsz. – Csak

addig tűnt jó ötletnek, hogy ezt kimondja, amíg

a szavak még csak a nyelvén voltak, de mégis

tovább beszélt. – Nem te magad írtad ezeket?

Eleanor előbb elsápadt, majd hamuszürke színt

öltött az arca. Mintha a testében lévő összes vér

egyszerre a szívéhez áramlott volna. Pettyezett

ajka tátva maradt.

Azután lerázta magáról a döbbenetet. Elkezdte

összerakni a könyveit.

– Ha magamnak írnék üzenetet, amelyben

mocskos kurvának titulálom magam – jelentette

ki tárgyilagosan –, igazad van, lehet, hogy nem

használnék nagy betűket. De a vesszőket

mindenképpen kitenném… és valószínűleg a

pontot is. Igen nagy rajongója vagyok a

központozásnak.

– Mit csinálsz?

Eleanor megcsóválta a fejét, és felállt. Park, ha

agyonütik, sem tudta volna kitalálni, hogyan

állítsa meg.

– Nem tudom, ki írogat a könyveimre –

folytatta hűvösen. – De azt hiszem, épp most

oldottuk meg annak a rejtélyét, hogy Tina miért

gyűlöl annyira.

– Eleanor.

– Nem – mondta a lány elfúló hangon. – Nem

akarok többet beszélni.

Épp akkor sétált ki a konyhából, amikor Park

anyja bejött a garázsból. Olyan arccal nézett a

fiára, amelyet az már kezdett felismerni. Mit

látsz ebben a furcsa fehér lányban?

park

Aznap éjjel Park az ágyában fekve Eleanorra

gondolt, aki, miközben rá gondolt, a könyvére

firkantotta a nevét.

Azóta alighanem már azt is kisatírozta.

Megpróbálta végiggondolni, hogy ugyan miért

védte meg Tinát.

Mit érdekli, hogy Tina jó vagy rossz?

Eleanornak igaza van: ő és Tina nem barátok

voltak. A legcsekélyebb mértékben sem.

Hatodikban még csak barátok sem voltak.

Tina megkérte őt, hogy járjon vele, és ő igent

mondott – mert mindenki tudta, hogy Tina a

legnépszerűbb lány az osztályban. A Tinával

járás olyan hathatós társasági fizetőeszköznek

bizonyult, amit Park még most is költ.

Az, hogy ő volt Tina első fiúja, kívül tartotta a

környék legalsó kasztján. Noha valamennyien

úgy gondolták, hogy Park furcsa és sárga, noha

soha nem illeszkedett be. Nem nevezhették sem

csodabogárnak, sem ferde szeműnek, sem

köcsögnek, mert… hát először is, mert az apja

egy óriás volt, és veterán, és a környékről való.

Másodszor viszont azért, mert akkor az milyen

fényt vetne Tinára?

És Tina sosem fordult ellene, és nem tett úgy,

mintha nem járt volna vele. Ami azt illeti…

Szóval… Voltak olyan idők, amikor úgy vélte,

hogy Tina szeretné, ha újból történne köztük

valami.

Például néhány alkalommal nem a megbeszélt

napon jött át a fodrászatba – és végül Park

szobájában kötött ki, ahol rettentően igyekezett

valamilyen beszédtémát találni.

Az öregdiákok találkozójának napján, amikor

átjött frizurát fésültetni, előbb benézett Parkhoz,

és megkérdezte, mi a véleménye a vállpánt

nélküli kék ruhájáról. És vele bogoztatta ki a

tarkóján a hajába akadt nyakláncot.

Park mindig elsiklott ezek fölött a kínálkozó

alkalmak fölött, mintha nem vette volna őket

észre.

Steve meg is ölte volna, ha összejön Tinával.

Ráadásul Park nem is akart összejönni vele.

Nem volt bennük semmi közös – szó szerint

semmi –, és ez nem olyan semmi volt, amelyik

egzotikus és érdekes lehet. Egyszerűen unalmas

volt.

Azt sem hitte, hogy Tinának tényleg tetszik.

Inkább arról volt szó, hogy nem akarta, hogy

Park túljusson rajta. És nem annyira tényleg, de

Park sem akarta, hogy Tina túljusson őrajta.

Kellemes volt, hogy a környék legmenőbb

csaja időnként felkínálkozik neki.

Hasra fordult, és az arcát belenyomta a

párnájába. Azt hitte, hogy már túl van azon,

hogy azzal foglalkozzon, mit gondolnak róla az

emberek. Azt hitte, hogy az Eleanor iránt érzett

szerelme bebizonyította ezt.

Mégis állandóan a sekélyesség újabb és újabb

fészkeit találta meg magában. Állandóan újabb

és újabb módot talált arra, hogy elárulhassa a

lányt.

31

eleanor

Már csak egy nap volt hátra a karácsonyi

szünetig. Eleanor nem ment iskolába. Azt

mondta az anyjának, hogy rosszul érzi magát.

park

Amikor Park pénteken reggel odaért a

buszmegállóba, készen állt a bocsánatkérésre.

Eleanor azonban nem mutatkozott. Amitől neki

jóval

kevesebb

kedve

maradt

a

bocsánatkéréshez.

– Most meg mi van? – kérdezte Eleanorék

háza felé fordulva. Most emiatt szakítaniuk kell?

Úgy akar eltölteni három hetet, hogy nem beszél

vele?

Tudta, nem Eleanor hibája, hogy nincs

telefonja, és hogy az otthona A Magány Erődje,

de… Úristen. Ez az állapot nagyon is

megkönnyítette számára, hogy elvágja magát a

világtól, amikor csak kedve tartja.

– Sajnálom – mondta a lány házának,

túlságosan hangosan. A háta mögött lévő

udvarban ugatni kezdett egy kutya. – Bocs –

motyogta a kutyának.

A busz befordult a sarkon, és zihálva megállt.

Park látta, hogy Tina a hátsó ablakból figyeli.

Sajnálom – gondolta, és nem nézett még

egyszer vissza.

eleanor

Mivel Richie egész nap dolgozott, nem kellett

volna a szobájában maradnia, mégis ott maradt.

Mint a kutya, amelyik nem hagyja el az ólját.

Kifogyott az elemekből. Kifogyott az

olvasnivalókból.

Olyan sokat feküdt az ágyában, hogy

szabályosan szédült, amikor vasárnap délután

felkelt ebédelni. (Az anyja felszólította, hogy

jöjjön ki a kriptájából, ha éhes.) Eleanor leült a

nappali padlójára Egér mellé.

– Miért sírsz? – kérdezte a kisfiú. Egy babos

burritót szorongatott, ami lecsöpögött a pólójára

és a padlóra.

– Nem sírok – felelte Eleanor.

Egér a feje fölé tartotta a burritót, és a szájával

próbálta elkapni, ami kicsöpögött belőle. – De

i’en.

Maisie felpillantott Eleanorra, azután tovább

nézte a tévét.

– Azért, mert utálod aput? – kérdezte Egér.

– Igen – felelte Eleanor.

– Eleanor – lépett ki az anyja a konyhából.

– Nem – válaszolta Eleanor Egérnek a fejét

rázva. – Mondtam már, hogy nem sírok. –

Visszament a szobájába, bemászott az ágyába,

és a fejét a párnába fúrta.

Senki sem ment utána megnézni, mi baja.

Lehet, hogy az anyja rájött: örökre eljátszotta a

jogot, hogy kérdéseket tegyen fel a lányának,

amikor egy évre egy idegen házban hagyta.

Vagy az is lehet, hogy egyszerűen nem

érdekli.

Eleanor a hátára gördült, és felemelte lemerült

walkmanjét. Kivette belőle a kazettát, és

feltartotta a fénybe. Az ujjhegyeivel forgatta az

orsókat, és Park kézírását nézte a címkén.

Never mind the Sex Pistols… Számok, amik

tetszhetnek Eleanornak.

Park azt hitte, ő maga írta azokat a

szörnyűségeket a könyveire.

És Tina pártját fogta vele szemben. Tináét.

Újból lehunyta a szemét, és visszagondolt az

első alkalomra, amikor a fiú megcsókolta. Arra,

ahogyan hagyta, hogy hátrahajoljon a nyaka,

ahogyan kinyitotta a száját. Hogy elhitte neki,

amikor azt mondta, hogy különleges.

park

A szünet első hetének végén az apja

megkérdezte

Parktól,

hogy

szakítottak-e

Eleanorral.

– Valahogy úgy – felelte Park.

– Szar ügy – állapította meg az apja.

– Tényleg?

– Hát, bizonyára. Úgy viselkedsz, mint egy

négyéves, akit elhagytak a hipermarketben.

Park felsóhajtott.

– Nem tudod visszaszerezni?

– Még azt sem tudom elérni, hogy szóba álljon

velem.

– Kár, hogy anyáddal nem tudsz beszélni

erről. Én csak egyetlen módját tudom egy lány

becserkészésének: feltűnően jól kell kinézni

egyenruhában.

eleanor

A szünet első hetének végén az anyja napkelte

előtt felébresztette.

– Eljössz velem a boltba?

– Nem – felelte Eleanor.

– Gyere, elkelne még két kéz.

Az anyja gyorsan járt a hosszú lábaival.

Eleanornak szaporábban kellett lépkednie, hogy

ne maradjon le. – Hideg van – jegyezte meg.

– Mondtam, hogy vegyél sapkát. – Azt is

mondta, hogy vegyen zoknit, de az röhejesen

nézett volna ki a Vans cipőjével.

Negyvenperces gyalogút volt.

Amikor odaértek az élelmiszerbolthoz, az

anyja mindkettőjüknek vett egy egynapos habos

roládot és egy csésze huszonöt centes kávét.

Eleanor tejport és édesítőt tett a sajátjába, és

követte az anyját a leértékelt áruk dobozához.

Az volt a heppje, hogy ő akarta elsőként

átvizsgálni a megtört zabpelyhes dobozokat és

az összenyomódott konzerveket.

Utána átsétáltak az adományboltba, ahol

Eleanor talált egy halom régi Analóg magazint,

és letelepedett velük a bútorrészleg legkevésbé

undorító díványára.

Amikor elérkezett az indulás ideje, az anyja

egy hihetetlenül ronda jambósapkával bukkant

fel a háta mögül, és a fejére húzta.

– Remek – jegyezte meg Eleanor —, most már

tetűm is van.

A hazafelé vezető úton jobban érezte magát.

(Alighanem ez volt az egész kiruccanás

lényege.) Továbbra is hideg volt, de már sütött a

nap, és az anyja azt a Joni Mitchell-számot

dúdolta a felhőkről és a cirkuszokról.

Eleanor kis híján elmondott neki mindent.

Parkról és Tináról és a buszról és a

verekedésről meg a nagyszüleinek a háza és a

lakóautó között lévő helyről.

Érezte, hogy mindez nyomja a torkát, és

bombaként – vagy tigrisként – ül meg a nyelve

tövén. Könnybe lábadt a szeme az erőlködéstől,

hogy magában tartsa.

A műanyag bevásárlószatyrok belevágtak a

tenyerébe. Eleanor megrázta a fejét, és nyelt

egyet.

park

Egyik nap Park többször is elbiciklizett Eleanor

háza mellett, míg végül látta, hogy eltűnt a

mostohaapa teherautója, és egyik gyerek kijött a

hóba játszani.

A nagyobbik fiú volt az; Park nem emlékezett

a nevére. A gyerek riadtan visszafutott a

lépcsőhöz, amikor Park megállt a ház előtt.

– Szia, várj – mondta Park –, kérlek, hé…

itthon van a nővéred?

– Maisie?

– Nem, Eleanor.

– Nem mondom meg – felelte a kisfiú, és

beszaladt a házba.

Park meglódította a biciklijét, és elkerekezett.

32

eleanor

A doboz ananász karácsonyeste napján érkezett.

Az ember azt gondolta volna, hogy maga a

Télapó jött el személyesen, valamennyiüknek

egy-egy zsáknyi játékkal.

Maisie és Ben máris összeverekedtek a

dobozon. Maisie a Barbie babáinak szerette

volna. Bennek nem volt mit beletennie, ennek

ellenére Eleanor remélte, hogy ő győz.

Ben a napokban töltötte be a tizenkettőt, és

Richie kijelentette, túl nagy ahhoz, hogy

lányokkal és kisbabákkal lakjon egy szobában.

Hazahozott egy matracot, amit berakott az

alagsorba, és most Bennek ott kellett aludnia a

kutyával és Richie súlyzóival.

A régi házukban Ben még azért sem ment le

az alagsorba, hogy betegye a ruháit a mosásba –

pedig az az alagsor legalább száraz volt, és

nagyrészt elkészült. Ben félt az egerektől és a

denevérektől és a pókoktól és minden

olyasmitől, ami akkor kezd mozogni, amikor

kialszik a fény. Richie már kétszer is ordibált

vele, mert a lépcső tetején akart aludni.

Az ananász egy levél kíséretében érkezett a

nagybátyjuktól és a feleségétől. Eleanor anyja

olvasta el elsőként, és sírva fakadt tőle. – Ó,

Eleanor – kiáltotta izgatottan –, Geoff azt akarja,

hogy menj el hozzájuk nyárra. Azt írja, van egy

program az egyetemén, egy tábor tehetséges

középiskolások számára.

Mielőtt Eleanor egyáltalán belegondolhatott

volna, mit jelent ez – St. Paul, egy tábor, ahol

senki sem ismeri, ahol senki sem Park –, Richie

már le is hurrogta az ötletet.

– Nem küldheted el egyedül Minnesotába.

– A bátyám is ott van.

– Mit tud ő a tizenéves lányokról?

– Tudod, hogy középiskolás koromban nála

laktam.

– Ja, és hagyta, hogy teherbe ess.

Ben szilárdan feküdt az ananászos dobozon,

Maisie pedig a fenekét rugdosta. Mind a ketten

ordítottak.

– Ez csak egy kibaszott doboz! – üvöltötte

Richie. – Ha tudtam volna, hogy dobozokat

kértek

karácsonyra,

egy

csomót

megspórolhattam volna.

Ez mindenkit elhallgattatott. Senki sem

számított

rá,

hogy

Richie

karácsonyi

ajándékokat vesz. – Várnotok kellene karácsony

reggeléig – folytatta –, de rosszul leszek ettől a

cirkusztól.

Betette a cigarettát a szájába, és felvette a

csizmáját. Hallották, hogy kinyitja a teherautó

ajtaját, azután egy nagy ShopKo-s szatyorral tért

vissza. Elkezdte ledobálni az ajándékokat a

földre.

– Egér – mondta. Egy távirányítós óriáskerekű

autó.

– Ben. – Egy nagy autóverseny pálya.

– Maisie… mert szeretsz énekelni. – Richie

egy szintetizátort, egy valódi elektronikus

szintetizátort húzott elő. Valószínűleg nem

márkás, de akkor is. Ezt nem dobta a földre,

hanem odaadta Maisie-nek.

– És Kicsi Richie-nek. Hol van Kicsi Richie?

– Alszik – felelte az anyjuk.

Richie vállat vont, és ledobta a földre a játék

mackót. Kiürült a szatyor, és Eleanort hűvös

megkönnyebbülés öntötte el.

Ekkor Richie elővette a pénztárcáját, és kivett

belőle egy bankjegyet. – Nesze, Eleanor, fogd.

Vegyél magadnak valami normális ruhát.

Eleanor az anyjára pillantott, aki kifejezéstelen

arccal állt a konyhaajtóban, azután odament, és

elvette a pénzt. Egy ötvenes volt.

–

Köszönöm

–

mondta

a

lehető

legközömbösebben. Majd leült a kanapéra. A

kicsik az ajándékaikat bontogatták.

– Köszönöm, apu – hajtogatta Egér. – Nahát,

köszönöm, apu!

– Ja – felelte Richie –, szívesen. Szívesen. Ez

egy igazi karácsony.

Richie egész nap otthon maradt, és nézte,

ahogy a kicsik játszanak. Lehet, hogy a

Vakvágány karácsonyeste zárva tart. Eleanor

bement a szobájába, hogy megszabaduljon tőle.

(És Maisie új szintetizátorától.)

Belefáradt már abba, hogy annyira hiányzik

neki Park. Látni akarta. Akkor is, ha tényleg azt

hiszi, hogy ő egy perverz pszichopata, aki rossz

központozással ír fenyegetéseket saját magának.

Akkor is, ha csakugyan azzal töltötte a biológiai

fejlődése éveit, hogy nyelves csókokat váltott

Tinával. Egyik sem olyan undorító, hogy ne

vágyakozzon

utána.

(Vajon

mennyire

undorítónak kellene lennie ahhoz? – tűnődött.)

Talán most azonnal át kellene mennie

hozzájuk, és úgy tennie, mintha semmi sem

történt volna. Talán, ha nem karácsony este

volna. Jézus miért nem áll soha az ő oldalán?

Később az anyja bement, hogy szóljon,

elmennek bevásárolni a karácsonyi vacsorához.

– Kimegyek, és vigyázok a gyerekekre –

ajánlotta fel Eleanor.

– Richie azt akarja, hogy mind menjünk –

felelte az anyja mosolyogva –, akár egy család.

– De anyu…

– Semmi „de anyu”, Eleanor – mondta halkan

–, olyan jó napunk van.

– Menj már, anyu. egész nap ivott.

Az anyja megrázta a fejét. – Richie jól van, a

vezetéssel sosincs problémája.

– Nem hiszem, hogy az túl jó érv, hogy

állandóan iszik és vezet.

– Te egyszerűen ki nem állhatod ezt, igaz? –

mérgelődött halkan az anyja. Belépett a szobába,

és becsukta maga mögött az ajtót. – Nézd –

kezdte –, tudom, hogy épp keresztülmész… –

Eleanorra pillantott, majd újra megrázta a fejét –

… valamin. De ebben a házban mindenki más

remekül érzi ma magát. Ebben a házban

mindenki megérdemel egy kellemes napot. Egy

család vagyunk, Eleanor. Mindnyájan. Richie is.

És sajnálom, hogy ettől te boldogtalan vagy.

Sajnálom, hogy a dolgok itt nem mindig

tökéletesek számodra. De most már ez az

életünk. Nem hisztizhetsz állandóan emiatt, nem

próbálhatod állandóan megfúrni ezt a családot –

nem fogom hagyni.

Eleanor összeszorította a fogát.

– Nekem mindenkire kell gondolnom –

folytatta az anyja. – Érted? Magamra is kell

gondolnom. Néhány év múlva te a saját lábadra

állsz, de Richie a férjem.

Már-már épelméjűnek hangzik, ahogyan

beszél – gondolta Eleanor. Ha az ember nem

tudja, hogy az ésszerűsége túl van az őrületen.

– Kelj fel – mondta az anyja –, és vedd fel a

kabátodat!

Eleanor felvette a kabátját és az új sapkáját, és

követte a testvéreit az Isuzu platójára.

A Food 4 Lessnél Richie a teherautóban

várakozott, mialatt ők bementek. Amint beértek,

Eleanor belecsúsztatta az összegyűrt ötvenest az

anyja kezébe.

Nem köszönte meg.

park

A bevásárlás a karácsonyi vacsorához egy

örökkévalóságig tartott, mert az anyját mindig

idegesítette, ha az anyósának kellett főznie.

– Milyen tölteléket szeret a nagyi? – kérdezte.

– A Pepperidge Farm-félét – felelte Park. A

bevásárlókocsi mögött állt, és egykerekezett.

– A Pepperidge Farm klasszikusat? Vagy a

Pepperidge Farm kukoricalepényt?

– Nem tudom, a klasszikusat.

– Ha nem tudod, ne mondd. Nézd! – pillantott

át a fia válla fölött. – Ott van a te Eleanorod.

El-la-no.

Park megperdült, és meglátta, hogy Eleanor a

húsos hűtőnél áll mind a négy vörös testvérével.

(Azt leszámítva, hogy Eleanor mellett állva

egyiküknek sem volt vörös haja. Senkinek sem.)

Egy nő ment oda a kocsihoz, és beletett egy

pulykát.

Ez nyilván Eleanor anyja – gondolta Park –,

nagyon hasonít rá. Csak élesebbek a vonásai, és

több a szemén az árnyék. Olyan, mint Eleanor,

csak magasabb. Olyan, mint Eleanor, csak

fáradt. Olyan, mint Eleanor az összeomlás után.

Park anyja is őket nézte.

– Gyere már, anyu! – suttogta Park.

– Nem akarsz köszönni neki?

Park megrázta a fejét, de nem fordult el. Nem

hitte, hogy Eleanor akarná, hogy köszönjön

neki, de még ha akarná is, ő nem szerette volna

bajba sodorni. Mi van, ha a mostohaapja is itt

van?

Eleanor másképp festett, a szokásosnál

szürkébben. Nem lógott semmi a hajában, nem

volt semmilyen mütyür a csuklójára kötve.

De még így is gyönyörű volt. Park szemének

ugyanúgy hiányzott, mint a többi tagjának.

Szeretett

volna

odarohanni

hozzá,

és

megmondani

neki…

megmondani

neki,

mennyire sajnálja és mennyire szüksége van rá.

A lány nem látta őt.

– Anyu – suttogta újra –, gyere már!

Park azt hitte, az anyja hozzáfűz még ehhez

valamit az autóban, de hallgatott. Amikor

hazaértek, kijelentette, hogy fáradt. Megkérte

Parkot, hozza be a cuccokat; azután az egész

délutánt a szobájában töltötte zárt ajtó mögött.

Az apja vacsoraidőben bement, hogy

megnézze, és amikor egy óra múlva együtt

kijöttek, azt mondta, hogy a Pizza Hutban

fognak

vacsorázni. – Karácsonyeste? –

hüledezett Josh. Karácsonyeste mindig gofrit

szoktak enni, és filmeket néznek. Már ki is

vették a Billy Jacket. – Szálljatok be a kocsiba –

rendelkezett az apja. Az anyja szeme vörös volt,

és indulás előtt nem vesződött, hogy rendbe

hozza a szemfestékét.

Amikor hazaértek, Park egyenesen a szobájába

ment. Egyedül akart maradni, hogy azon

gondolkodhasson: látta Eleanort – de néhány

perccel később az anyja bejött hozzá. Minden

teketória nélkül leült az ágya szélére.

Odanyújtott egy csomagot. – Ez… a te

Eleanorodé – mondta. – Tőlem.

Park rábámult az ajándékra. Elvette, de

megcsóválta a fejét.

– Nem tudom, lesz-e alkalmam, hogy

odaadjam neki.

– A te Eleanorod – folytatta az anyja – nagy

családból jön.

Park óvatosan megrázta a csomagot.

– Én is nagy családból jön – mondta tovább. –

Három húg. Három öcs. – Kinyújtotta a kezét,

mintha megsimogatná a hat fejet.

Megivott egy pohár bólét a vacsorához, és ez

meglátszott rajta. Szinte sohasem szokott

Koreáról beszélni.

– Hogy hívták őket? – kérdezte Park.

Az anyja keze lágyan pihent az ölében.

– Nagy családban – kezdte – minden…

nagyon vékonyra nyúlik szét. Vékonyra, mint

papír, tudod? – Szakító mozdulatot tett. –

Tudod?

Lehet, hogy volt az két bólé is.

– Nem vagyok biztos benne – felelte Park.

– Senki nem kap eleget – folytatta az anyja. –

Senki nem kapja meg, amire szüksége van.

Amikor mindig éhes vagy, a fejedben is éhes

leszel. – Megkopogtatta a homlokát. – Tudod?

Park nem igazán tudta, mit feleljen.

– Nem tudod – csóválta meg a fejét az anyja. –

Nem akarom, hogy tudd. Sajnálom.

– Ne sajnáld – mondta Park.

– Azt sajnálom, ahogyan a te Eleanorodat

fogadtam.

– Anyu, semmi baj. Nem a te hibád.

– Nem hiszem, hogy jól mondom.

– Semmi baj, Mindy – szólalt meg Park apja

halkan az ajtóból. – Gyere lefeküdni, szívem! –

Odalépett az ágyhoz, felsegítette a feleségét,

majd megállt, és védelmezőn átkarolta. – Anyád

csak azt szeretné, hogy boldog légy – mondta

Parknak. – Miattunk ne tojj be!

Az anyja a homlokát ráncolta, mivel nem tudta

biztosan, ez nem számít-e csúnya szónak.

Park megvárta, amíg elhallgat a tévé a szülei

szobájában. Azután várt még egy fél órát.

Azután felkapta a kabátját, és kisurrant a ház

túlsó végében lévő hátsó ajtón.

Elfutott a fasor végéig.

Eleanor nagyon közel volt.

A mostohaapja teherautója a kocsifelhajtón

állt. Talán ez jó is; Park nem szerette volna, ha

épp akkor jön haza, amikor a verandán ácsorog.

Amennyire meg tudta állapítani, egyetlen lámpa

sem égett, és a kutyának sem volt nyoma.

A lehető leghalkabban felment a lépcsőn.

Tudta, melyik Eleanor szobája. Egyszer

elmondta, hogy az ablaknál alszik, és tudta,

hogy övé a felső hely az emeletes ágyban. Az

ablak mellé állt, hogy ne vessen árnyékot.

Halkan fog kopogni, és ha nem Eleanor néz ki,

hanem valaki más, fut, ahogy a lába bírja.

Megkocogtatta az ablak tetejét. Semmi sem

történt. A függöny vagy a lepedő, vagy ami volt,

meg sem moccant.

Valószínűleg alszik. Park egy kicsit erősebben

kopogott, és felkészült a futásra. A lepedő oldala

résnyire elhúzódott, de nem látott be.

Fusson el? Bújjon el?

Az ablak elé lépett. A lepedő szélesebbre nyílt.

Látta Eleanor arcát: a lány rémültnek látszott.

Menj – mondta hangtalanul.

Park megrázta a fejét.

Menj – mondta újra. Azután messzebb

mutatott. Iskola. Legalábbis Park úgy vélte, ezt

mondta. Elrohant.

eleanor

Csak arra tudott gondolni, hogy ha valaki ezen

az ablakon keresztül akarna betörni, ő hogyan

tudna elmenekülni és hívni a 911-et?

Nem mintha a rendőrök a legutóbbi eset után

kijönnének. De legalább fel tudná ébreszteni azt

a szemét Gilt, és ehetné a nyavalyás brownie-ját.

Arra egyáltalán nem számított, hogy Park áll

ott.

A szíve majd kiugrott a láttára, mielőtt

megakadályozhatta

volna.

Mindkettőjüket

megöleti. Kevesebbért is dördültek el már itt

lövések.

Amint Park eltűnt, kisurrant az ágyból, mint az

az ostoba macska, és a sötétben felvette a

melltartóját meg a cipőjét. Egy jókora póló volt

rajta, meg az apja régi pizsamaalsója. A kabátja

a nappaliban volt, ezért egy pulóvert vett fel.

Maisie tévézés közben aludt el, így viszonylag

könnyű volt átmászni az ágyán, majd ki az

ablakon.

Ezúttal tényleg ki fog rúgni – gondolta

Eleanor, miközben lábujjhegyen átosont a

verandán. Ez lenne a valaha volt legjobb

karácsonya.

Park az iskola lépcsőjén várta. Ahol együtt

ülve olvasták a Watchment. Mihelyt meglátta,

felállt, és odafutott hozzá. Mit futott, rohant.

Odafutott hozzá – és két kezébe fogta az arcát.

Azután csókolni kezdte, mielőtt ő nemet

mondhatott volna. Ő pedig visszacsókolta,

mielőtt emlékeztethette volna magát, hogy soha

többé nem fog megcsókolni senkit, különösen

Parkot

nem,

mert

lám,

ez

milyen

szerencsétlenné tette.

Sírt, és Park is sírt. Amikor Eleanor az arcára

tette a kezét, az nedves volt.

És meleg. Meleg áradt belőle.

Eleanor hátrahajtotta a nyakát, és úgy

csókolta, mint még soha. Mintha nem félne

attól, hogy rosszul csinálja.

Park elhúzódott, hogy elmondja, sajnálja, ő

pedig a fejét rázta, hogy ne, mert bár igenis azt

akarta, hogy Park sajnálja, csókolózni még

inkább akart.

– Ne haragudj, Eleanor. – Az övéhez szorította

a homlokát. – Mindenben tévedtem. Mindenben.

– Te se haragudj.

– Miért?

– Hogy mindig dühös vagyok rád.

– Semmi baj, néha még tetszik is.

– De nem mindig.

Park megrázta a fejét.

– Azt sem tudom, miért csinálom – folytatta

Eleanor.

– Nem számít.

– Nem sajnálom, hogy úgy dühöngtem Tina

miatt.

Park úgy nekinyomta a fejét Eleanorénak,

hogy az már fájt.

– A nevét se mondd ki – kérte. – Ő semmi, te

viszont… minden vagy. Te minden vagy,

Eleanor.

Újból megcsókolta Eleanort, és ő kinyitotta a

száját.

Olyan sokáig kint maradtak, hogy Park a végén

már nem tudta dörzsöléssel felmelegíteni

Eleanor kezét. A lány ajka már meggémberedett

a hidegtől és a csókolózástól.

Park szerette volna hazakísérni, de Eleanor

kijelentette,

hogy

az

felérne

egy

öngyilkossággal.

– Gyere el hozzánk holnap – kérte Park.

– Nem lehet, holnap karácsony van.

– Akkor holnapután.

– Holnapután – felelte Eleanor.

– És holnapután után.

Eleanor elnevette magát. – Nem hiszem, hogy

az tetszene anyukádnak. Szerintem nem bír.

– Tévedsz – jelentette ki Park. – Gyere el!

Eleanor a bejárati lépcsőn ment fel, amikor

meghallotta, hogy a fiú a nevét suttogja.

Megfordult, de nem látta a sötétben.

– Boldog karácsonyt! – súgta Park.

Eleanor elmosolyodott, de nem válaszolt.

33

eleanor

Karácsony napján Eleanor délig aludt. Addig

aludt, amíg az anyja végül felment, és

felébresztette.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Alszom.

– Úgy nézel ki, mintha megfáztál volna.

– Ez azt jelenti, hogy tovább alhatok?

– Azt hiszem. Figyelj, Eleanor. – Az anyja

ellépett az ajtótól, és suttogóra fogta a hangját. –

Beszélni fogok Richie-vel a nyárról. Azt hiszem,

rá tudom venni, hogy gondolja meg magát azzal

a táborral kapcsolatban.

Eleanor kinyitotta a szemét. – Ne. Ne, nem

akarok elmenni.

– De hát azt hittem, kapva kapsz a

lehetőségen, hogy elkerülj innen.

– Nem – ismételte meg Eleanor. – Nem

akarom, hogy mindenkit itt kelljen hagynom…

ismét. – Ahogy ezt kimondta, száz százalékig

tökfejnek érezte magát, de mondana ő bármit,

csakhogy Parkkal tölthesse a nyarat. (És

egyáltalán nem fogja azt gondolni magában,

hogy addigra Park már alighanem rá fog unni.) –

Itthon akarok maradni – jelentette ki.

Az anyja bólintott. – Jól van – mondta –,

akkor nem hozom elő. De ha meggondolod

magad…

– Nem fogom – felelte Eleanor.

Az anyja kiment a szobából, Eleanor pedig

úgy tett, mint aki visszaaludt.

park

Karácsony napján Park délig aludt. Addig aludt,

amíg Josh végül bement hozzá, és befújta az

anyjuk hajvizezőjével.

– Apu azt üzeni, ha nem kelsz fel, én kapom

meg az összes ajándékodat.

Park hozzávágott Joshhoz egy párnát.

A többiek rá vártak, és az egész ház

pulykaillatot árasztott. A nagymamája azt

akarta, hogy az ő ajándékát bontsa ki először –

egy újabb Csókolj meg, ír vagyok! feliratú pólót.

Egy számmal nagyobb volt, mint előző évben,

vagyis most is túl nagy lesz rá.

A szüleitől egy ötven dollár értékű

ajándékutalványt kapott a belvárosi punk rock

lemezboltba, a Drastic Plasticbe. (Parkot

meglepte, hogy ez eszükbe jutott. És az is

meglepte, hogy a DP ajándékutalványokat árul.

Nem valami punkos.)

Kapott két fekete pulóvert is, amiket

tulajdonképpen akár fel is vehet, valami Avon

kölnit elektromos gitár alakú üvegben és egy

üres kulcskarikát – az apja gondoskodott róla,

hogy ezt mindenki észrevegye.

Park tizenhatodik születésnapja jött és ment,

és már nem is foglalkozott azzal, hogy

megszerezze a jogosítványt, és kocsival járjon

iskolába. Nem akart lemondani arról az egyetlen

időszakról, amelyet garantáltan Eleanorral

tölthet.

Eleanor már megmondta, hogy bármennyire

csodálatos volt is az előző éjszaka – márpedig

abban mindketten egyetértettek, hogy csodálatos

volt –, nem kockáztathatja meg újra, hogy

kisurranjon.

– Bármelyik testvérem felébredhetett volna,

ahogy máskor is felébredhetnek, és biztos, hogy

beköpnének. Nagyon zavaros szövetségeik

vannak.

– De ha óvatos vagy…

Eleanor ekkor mondta meg neki, hogy éjszaka

legtöbbször egy szobán osztozik a testvéreivel.

Az összessel. Egy akkora szobán, mint az övé,

mondta, „mínusz a vízágy”.

Az általános iskola hátsó bejáratánál ültek egy

kis benyílóban, ahol senki sem láthatta meg

őket, hacsak az illető nem nézett nagyon

figyelmesen, és ahol a hó nem hullott egyenesen

az arcukba. Egymással szemben ültek, kézen

fogva.

Most már semmi sem állt közéjük. Semmi,

ami buta és önző, és ami csak a helyet foglalja.

– Szóval két öcséd és két húgod van?

– Három öcsém és egy húgom.

– Mi a nevük?

– Miért?

– Csak kíváncsi vagyok – felelte Park. – Vagy

titok?

Eleanor felsóhajtott. – Ben, Maisie…

– Maisie?

– Aha. Aztán Egér… vagyis Jeremiah. Ő

ötéves. Aztán a kicsi, Kicsi Richie.

Park elnevette magát. – „Kicsi Richie”-nek

nevezitek?

– Hát, az apja Nagy Richie, nem mintha olyan

nagy lenne.

– Tudom, na de Little Richard? Aki a Tutti

Fruttit énekli?

– Te jó ég, erre még sosem gondoltam. Miért

nem jutott soha eszembe?

Park a mellkasára vonta a kezét. Még most

sem sikerült Eleanort bárhol is megérintenie az

álla alatt vagy a könyöke fölött. Nem hitte, hogy

feltétlenül megállítaná, ha próbálkozik, de mi

van, ha mégis? Az szörnyű lenne. Különben is, a

keze és az arca kiváló.

– Kijöttök egymással?

– Néha. Mindegyik teljesen dilis.

– Hogy tud egy ötéves dilis lenni?

– Úristen, Egér? Ő a legdilisebb közöttük.

Mindig bele van gyömöszölve a hátsó zsebébe

egy kalapács, vagy egy mezei nyúl, vagy

valami, és nem hajlandó inget felvenni.

Park nevetett. – És Maisie hogyan dilis?

– Hát, ő szemét. Kezdetnek. És úgy bunyózik,

mint egy utcai harcos. Amolyan jobb-ha-

kiveszed-előtte-a-fülbevalód jellegű csatákat

vív.

– Ő hány éves?

– Nyolc. Nem, kilenc.

– És Ben?

– Ben… – Eleanor félrenézett. – Láttad Bent.

Majdnem egykorú Joshsal. Ráférne egy

hajvágás.

– Richie őket is gyűlöli?

Eleanor előretolta Park kezét. – Miért akarsz

erről beszélgetni?

A fiú visszatolta. – Csak. Ez az életed. Mert

érdekel. Olyan, mintha egy csomó furcsa

korlátot állítottál volna föl, mintha azt akarnád,

hogy csak ehhez a parányi részedhez juthassak

hozzá.

– Igen – felelte Eleanor összefont karral. –

Korlátok. Figyelmeztető szalag. Szívességet

teszek neked.

– Ne tegyél. Tudom kezelni. – A hüvelykujját

a lány két szemöldöke közé tette, és

megpróbálta elsimítani a ráncolást. – Ez az

egész hülye veszekedés a titkok miatt volt.

– A démoni exbarátnődről szóló titok miatt.

Nekem nincsenek démoni exakármijeim.

– Richie a testvéreidet is gyűlöli?

– Ne mondogasd már a nevét! – Eleanor

suttogott.

– Ne haragudj! – suttogta vissza Park.

– Mindenkit gyűlöl. Azt hiszem.

– Anyukádat nem.

– Főként őt.

– Szemét vele?

Eleanor a szemét forgatta, és megtörölte az

arcát a pizsamája ujjával. – Aha. Igen.

Park újból megfogta a kezét. – Miért nem

hagyja el?

Eleanor a fejét csóválta. – Nem hiszem, hogy

képes lenne rá. Azt hiszem, már nem maradt

meg hozzá elég belőle.

– Fél tőle? – kérdezte Park.

– Igen.

– Te is félsz tőle?

– Én?

– Tudom, hogy attól félsz, hogy kirúg, de tőle

magától is félsz?

– Nem. – Eleanor felszegte az állát. – Nem.

Elég, ha lapítok, tudod? Amíg nem kerülök az

útjába, nincs baj. Egyszerűen láthatatlannak kell

lennem.

Park elmosolyodott.

– Mi az?

– Te. Láthatatlan.

Eleanor is elmosolyodott. Park elengedte a

kezét, és megérintette az arcát. A bőre hideg

volt, és a szeme megfejthetetlen a sötétben. Park

rajta kívül nem látott mást.

Végül már túl hideg volt ahhoz, hogy kint

maradjanak. Még a szájuk belseje is majd

megfagyott.

eleanor

Richie közölte, hogy Eleanornak ki kell jönnie a

szobájából a karácsonyi vacsorára. Remek. Már

kezdett úrrá lenni rajta a megfázás, úgyhogy

legalább nem kellett egész nap színlelnie.

A vacsora szuper volt. Az anyja nagyszerűen

főzött, amikor volt miből. (Ami nem valami

hüvelyes.)

Töltött pulykát ettek, és kapros vajban úszó

krumplipürét. A desszert rizsfelfújt és borsos

sütemény volt, amit az anyukája mindig csak

karácsonykor készített.

Legalábbis régebben ez volt a szabály, amikor

az anyja még egész évben mindenféle süteményt

csinált. A kisebbek már nem tudják, mit

mulasztanak. Amikor Eleanor és Ben voltak

kicsik, az anyjuk állandóan sütött. A konyhában

mindig volt friss sütemény, amikor Eleanor

hazaért az iskolából. És reggelente igazi reggeli.

Tojás és szalonna, vagy palacsinta és kolbász,

vagy zabpehely tejszínnel és barna cukorral.

Eleanor régebben azt hitte, ezért olyan kövér.

De ha most magára néz – állandóan éhezik,

mégis nagydarab.

Valamennyien úgy vetették rá magukat a

karácsonyi vacsorára, mintha az volna az utolsó

ételük, és hát lényegében az is volt, legalábbis

egy időre. Ben megette mind a két

pulykacombot, Maisie pedig felfalt egy teljes

tányér krumplipürét.

Richie megint egész nap ivott, így a vacsorára

igencsak ünnepi hangulatba került – túl sokat és

túl hangosan röhögött. De nem lehetett kiélvezni

a jókedvét, mert ez az a fajta jókedv volt,

amelyik már a rosszkedv határát súrolja.

Mindenki azt várta, mikor alakul át.

Ami abban a pillanatban be is következett,

amikor rájött, hogy nincs sütőtökös pite.

– Mi a fasz ez? – csapta bele a kanalát a

tejszínes-mandulás tejberizsbe.

– Rizsfelfújt – tájékoztatta a pulykától elbutult

Ben.

– Azt tudom, hogy ez rizsfelfújt – jelentette ki

Richie. – De hol van a sütőtökös pite, Sabrina? –

ordított ki a konyhába. – Azt mondtam, igazi

karácsonyi vacsorát készíts! Pénzt is adtam egy

igazi karácsonyi vacsorára.

A felesége a konyhaajtóban állt. Még le sem

ült enni. – Az…

Ez egy hagyományos dán desszert – gondolta

Eleanor. A nagymamám szokta készíteni, és az ő

nagymamája, és jobb, mint a sütőtökös pite. Ez

különlegesség.

– Az… a helyzet, hogy megfeledkeztem a

sütőtökös pitéről – pironkodott az anyja.

– Hogy feledkezhetsz meg karácsonykor a

kibaszott sütőtökről? – Richie tajtékzott, és a

rizsfelfújtat tartalmazó rozsdamentes acéltálat a

falhoz vágta. Nagyot csattant Eleanor anyja

mellett, és csöpögő darabok spricceltek

mindenfelé.

Richie kivételével mindenki mozdulatlanul ült.

Ő bizonytalanul felállt a székéből. – Elmegyek

venni sütőtökös pitét… hogy ez a család ehessen

egy igazi kibaszolt karácsonyi vacsorát.

A hátsó ajtóhoz ment.

Amint meghallották, hogy a teherautó

elszáguld, Eleanor anyja felemelte a tálat a

benne maradt rizsfelfújttal, majd lefölözte a

padlóra esett felfújthalom tetejét.

– Ki kér cseresznyeszószt?

Mindenki kért.

Eleanor feltakarította a felfújt maradékát, Ben

pedig bekapcsolta a tévét. Megnézték A

Grincset és a Frosty, a hóembert meg a

Karácsonyi éneket.

Az anyjuk leült, és mindet megnézte velük.

Eleanornak akaratlanul is az jutott eszébe,

hogy ha most felbukkanna az elmúlt

karácsonyok szelleme, undorodna ettől az egész

helyzettől, amiben vannak. Ennek ellenére

jóllakottan és boldogan aludt el.

34

eleanor

Park anyja szemlátomást nem lepődött meg,

amikor másnap meglátta őt. A fia nyilván szólt

neki, hogy jön.

– Eleanor – üdvözölte különösen kedvesen. –

Boldog karácsonyt, gyere be!

Amikor belépett a nappaliba, Park épp kijött a

zuhany alól, ami valami oknál fogva zavarba

ejtő volt. A haja csupa víz, a pólója a bőréhez

tapadt. Nagyon örült, hogy látja. Ez nyilvánvaló

volt. (És kedves.)

Nem tudta, mihez kezdjen az ajándékkal, amit

hozott neki, így amikor Park odalépett hozzá,

csak odalökte.

Park meglepetten elmosolyodott. – Ez az

enyém?

– Nem, ez… – Nem tudott semmi vicceset

kitalálni. – Igen, ez a tiéd.

– Nem kellett volna venned semmit.

– Nem is vettem. Komolyan.

– Kinyithatom?

Eleanor még mindig nem tudott kitalálni

semmi vicceset, így csak bólintott. De legalább

Park családja a konyhában volt, úgyhogy senki

sem figyelte őket.

Az ajándék levélpapírba volt csomagolva.

Eleanor kedvenc, tündéreket és virágokat

ábrázoló

vízfestményekkel

díszített

levélpapírjába. Park óvatosan lehámozta a

papírt, és a könyvet nézte. A Zabhegyező. Egy

nagyon régi kiadás. Eleanor úgy döntött, hogy

rajta hagyja a védőborítót, mert rendesen nézett

ki, bár az elején még mindig ott volt az

adománybolt ceruzával ráfirkált ára.

– Tudom, hogy nagyképűség – mondta. – A

Gesztenye, a honalapítót akartam adni neked, de

az nyulakról szól, és nem mindenki szeret

nyulakról olvasni.

Park mosolyogva nézte a könyvet. Eleanor egy

rettenetes pillanatig azt hitte, hogy kinyitja.

Pedig ő nagyon nem akarta, hogy elolvassa,

amit a belső címlapra írt. (Legalábbis amíg itt

áll.)

– Ez a te könyved?

– Igen, de én már olvastam.

– Köszönöm – vigyorgott rá Park. Amikor

igazán boldog volt, a szeme eltűnt az arcában. –

Köszönöm.

– Szívesen – felelte Eleanor a földet bámulva.

– Csak ne öld meg John Lennont, vagy ilyesmi.

– Gyere ide – mondta Park, és a dzsekijénél

fogva húzni kezdte.

Eleanor követte a szobájába, de megtorpant az

ajtóban, mintha egy láthatatlan korlát lenne ott.

Park letette a könyvet az ágyára, majd lekapott

két kis dobozt az egyik polcról. Mind a kettő

karácsonyi papírba volt csomagolva, rajta nagy,

piros masnival.

Park visszajött, és megállt Eleanor mellett az

ajtóban;

a

lány

nekitámaszkodott

az

ajtófélfának.

– Ez anyukám ajándéka – emelte fel Park az

egyik dobozt. – Parfüm. Légyszi ne használd. –

Egy másodpercre lepillantott, majd vissza

Eleanorra. – Ezt pedig tőlem kapod.

– Nem kellett volna.

– Ne butáskodj!

Mivel Eleanor nem vette el az ajándékot, Park

megfogta a kezét, és belenyomta a dobozt.

– Olyasmit akartam kigondolni, amit rajtad

kívül senki sem vesz észre – mondta, és

kisöpörte a frufruját az arcából. – Amit nem kell

megmagyaráznod anyukádnak. Szóval először

egy nagyon szép tollat akartam venni, de

azután…

Nézte, amint Eleanor kinyitja, ami idegesítette

a

lányt.

Véletlenül

elszakította

a

csomagolópapírt. Park elvette tőle a papírt, és

Eleanor kinyitotta a kis, szürke dobozt.

Egy nyaklánc feküdt benne. Egy vékony

ezüstlánc,

rajta

egy

kis

medál,

egy

ezüstárvácska.

– Megértem, ha nem fogadhatod el – jelentette

ki Park

Nem kellett volna elfogadnia, de Eleanor

akarta látni.

park

Hülye. A tollat kellett volna megvennie. Az

ékszer olyan nyilvános… és személyes – ezért

vette meg. Nem vehetett Eleanornak tollat. Sem

könyvjelzőt. Nem könyvjelzőszerűen érez

iránta.

Az autórádióra szánt pénze legnagyobb részét

felhasználta, hogy megvegye a láncot. A

bevásárlóközpontnak abban az ékszerboltjában

bukkant rá, ahol az emberek jegygyűrűket

próbálgatnak.

– Megtartottam a blokkot – mondta.

– Nem – pillantott fel rá Eleanor… idegesnek

tűnt, de Park nem tudta, pontosan miért. – Nem.

Ez gyönyörű – tette hozzá –, köszönöm.

– Hordani fogod?

Eleanor bólintott.

Park végigsimított a haján, majd a keze

megállapodott a nyakán. Igyekezett uralkodni

magán. – Most?

Eleanor nézte egy másodpercig, azután újra

bólintott. Park kivette a láncot a dobozból, és

óvatosan felcsatolta a nyakára. Épp ahogyan

elképzelte, amikor megvette. Még az is lehet,

hogy épp ezért vette meg – hogy átélje ezt a

pillanatot, amikor a keze a lány haja alatt érzi a

nyaka melegét. Végigfuttatta az ujjait a láncon,

és megigazította a medált Eleanor nyakán.

Eleanor megborzongott.

Park szerette volna meghúzni a láncot, a

mellkasához vonni és magához horgonyozni

vele a lányt.

Elfogódottan elhúzta a kezét, és nekidőlt az

ajtófélfának.

eleanor

A konyhában ültek, és kártyáztak. Speedeztek.

Megtanította rá Parkot, és először mindig

megverte. Utána azonban figyelmetlenebb lett.

(Maisie is mindig megverte néhány parti után.)

Parkkal kártyázni a konyhában, még az

anyukája társaságában is jobb volt, mint csak

üldögélni a nappaliban és azon merengeni, mit

csinálhatnának, ha kettesben lennének.

Park anyja megkérdezte, milyen volt a

karácsonya, és Eleanor azt felelte, hogy szép. –

Mi szokott lenni nálatok az ünnepi vacsora? –

folytatta a kérdezősködést Mrs. Sheridan. –

Pulyka vagy sonka?

– Pulyka – felelte Eleanor –, kapros

krumplival. Anyám dán.

Park abbahagyta a játékot, és felpillantott rá.

Eleanor szeme megvillant. Most mi van, dán

vagyok, fogd be! – ezt mondta volna, ha nincs

ott Mrs. Sheridan.

– Akkor onnan van ez a gyönyörű vörös hajad

– állapította meg Park anyja mindentudóan.

Park rámosolygott Eleanorra. Ő a szemét

forgatta.

Amikor Mrs. Sheridan kiment, hogy átvigyen

valamit a nagyszüleinek, a fiú megrúgta

Eleanort az asztal alatt. Nem volt rajta cipő. –

Nem is tudtam, hogy dán vagy – jegyezte meg.

– Most, hogy nincsenek titkaink, mindig ilyen

sziporkázó társalgást fogunk folytatni?

– Igen. Anyukád dán?

– Igen.

– És apukád?

– Egy seggfej.

Park a homlokát ráncolta.

– Most mi van? Te akartál őszinteséget és

bizalmasságot. Ez sokkal őszintébb, mint ha azt

felelem: „Skót.”

– Skót – mosolyodott el Park.

Eleanor sokat gondolkodott ezen az új

megállapodáson, amit a fiú akart. Hogy

legyenek teljesen nyitottak és őszinték

egymással. Nem hitte, hogy egyik napról a

másikra el tudná kezdeni elmondani Parknak az

egész, csúf igazságot.

Mert mi van, ha Park téved? Ha mégsem tudja

kezelni?

Mi van, ha ráébred, hogy mindaz, amit olyan

rejtélyesnek és izgalmasnak talált vele

kapcsolatban, valójában csak… sivár?

Amikor a fiú a karácsonyáról kérdezte,

Eleanor mesélt neki az anyja süteményeiről és a

filmekről, és arról, hogy Egér azt hitte, A Grincs

Kifalva helyett Kisfalván játszódik.

Eleanor félig-meddig arra számított, hogy Park

majd azt mondja: Jó, de most már mesélj a

szörnyű részekről is… De csak nevetett.

– Mit gondolsz, ha nem lenne a mostohaapád,

megfelelnék az anyukádnak?

– Nem tudom – felelte Eleanor. Ráeszmélt,

hogy az ezüst árvácskába kapaszkodik.

Eleanor a szünet hátralévő részét Parkék

házában töltötte. Park anyját ez szemlátomást

nem zavarta, az apja pedig mindig hívta, hogy

maradjon ott vacsorára.

Az anyja azt hitte, hogy az egész időt Tinánál

tölti. Egyszer meg is jegyezte: – Remélem, nem

élsz vissza a vendégszeretetükkel, Eleanor. –

Máskor pedig: – Tudod, néha Tina is átjöhetne

ide – de erről mind a ketten tudták, hogy csak

vicc.

Az ő házukba senki sem hozott barátokat. A

kicsik sem. Még Richie sem. Az anyjának pedig

már nem voltak barátai.

Pedig régebben voltak.

Amikor a szülei még együtt éltek, mindig volt

náluk valaki. Állandóan partikat rendeztek.

Hosszú hajú férfiak jöttek. Hosszú ruhás nők.

Mindenütt vörösborral teli poharak álltak.

És a nők még az apja távozása után is jöttek.

Egyedülálló anyák, akik magukkal hozták a

gyerekeiket,

plusz

a

banános

daiquiri

hozzávalóit. Sokáig fennmaradtak a nappaliban,

halkan pusmogtak az exférjeikről, meg új

pasikról spekuláltak, mialatt a gyerekek a

szomszéd szobában társasjátékoztak.

Richie úgy indult, mint egy mese. A

következőképpen történt.

Eleanor anyja kora reggel gyalog ment az

élelmiszerboltba, mialatt a gyerekek még

aludtak. Akkoriban autójuk sem volt. (Az

anyukájának a gimi óta nem volt saját kocsija.)

Szóval, Richie minden reggel, amikor kocsival

dolgozni járt, látta az ő gyalogló anyját. Egyik

nap megállt, és elkérte a telefonszámát. Azt

mondta, még nem látott nála szebb nőt.

Amikor Eleanor először hallott Richie-ről, épp

a régi kanapéjukon ülve egy Life magazint

olvasgatott, és egy alkoholmentes banános

daiquirit iszogatott. Szigorúan véve nem

hallgatózott – az anyukája valamennyi barátnője

szerette, ha ott van. Szerették, hogy zokszó

nélkül vigyáz a gyerekeikre – azt mondták, jóval

érettebb a koránál.

Ha Eleanor csendben maradt, jóformán meg is

feledkeztek róla. Ha pedig már túl sokat ittak,

nem törődtek vele.

– Sose bízz meg egy férfiban, Eleanor! –

kiáltották oda neki időnként.

– Különösen, ha utál táncolni!

Mégis, amikor az anyja elmesélte nekik, hogy

Richie azt mondta, még nem látott nála szebb

nőt, valamennyien felsóhajtottak, és mindent

tudni akartak róla.

Naná, hogy azt mondta, nem látott még nála

szebb nőt – gondolta Eleanor. Kétségkívül ő a

legszebb.

Eleanor tizenkét éves volt, és el sem tudta

képzelni, hogy egy pasi csúnyábban átvágja az

anyukáját, mint az apja.

Nem tudta, hogy vannak rosszabb dolgok is,

mint az önzés.

Na, mindegy. Mindig igyekezett még vacsora

előtt eljönni Parkéktól – részben azért, mert

hátha igaza van az anyjának, és tényleg visszaél

a vendégszeretetükkel, másrészt azért, mert így

nagyobb volt az esélye, hogy hamarabb hazaér,

mint Richie.

Az, hogy mindennap Parkkal töltötte az idejét,

teljesen felborította a fürdési szokásait. (Ezt

például egyáltalán nem akarta elmesélni neki,

bármeddig fajul is az őszinteség.)

Odahaza kizárólag iskola után tudott

biztonságban megfürödni. Ha iskola után rögtön

elment Parkhoz, csak remélhette, hogy Richie

még a Vakvágányban lesz, amikor ő este hazaér.

És ilyenkor nagyon gyorsan kellett fürödnie,

mert a hátsó ajtó a fürdőszobával szemben volt,

és bármelyik pillanatban kinyílhatott.

Látta, hogy ez a lopva fürdés idegesíti az

anyját, de ez nem éppen Eleanor hibája volt.

Fontolgatta, hogy lezuhanyozik az iskolai

öltözőben, de az Tina és a többiek miatt talán

még veszélyesebb lett volna.

A minap ebédnél Tina a lehető legfeltűnőbben

elsétált Eleanor asztala mellett, és hangtalanul a

p betűs szól tátogta. P-i-n-a. (Ezt még Richie

sem használta, ami arra utalt, hogy meglehetős

mértékű trágárság.)

– Ennek meg mi a baja? – kérdezte DeNice.

Szónoki kérdés volt.

– Azt hiszi, ő a tuti – felelte Beebi.

– Pedig nem az – szögezte le DeNice. – Ahogy

itt mászkál, úgy néz ki, mint egy miniszoknyába

bújt kisfiú.

Beebi vihogott.

– Az a frizura egy tévedés – folytatta DeNice

még mindig Tinát nézve. – Egy kicsit korábban

kellene felkelnie, hogy eldöntse, úgy akar-e

kinézni, mint Goldie Hawn, vagy mint Iggy Pop.

Erre Beebiből és Eleanorból egyszerre tört ki a

röhögés.

– Úgy értem, válassz egyet, édes lányom – tett

rá még egy lapáttal DeNice. – Válassz. Egyet.

– Nahát, kislány! – csapott egy jó nagyot

Beebi Eleanor lábára. – Ott van a pasid! – Mind

a hárman átpillantottak a menza üvegfalán. Park

néhány másik fiúval jött arra. Farmer és egy

Minor Threat-póló volt rajta. Bekukkantott a

menzára, és elmosolyodott, amikor meglátta

Eleanort. Beebi kuncogott.

– Nagyon cuki – jelentette ki DeNice

megfellebbezhetetlenül.

– Tudom – hagyta helyben Eleanor. –

Legszívesebben felfalnám az arcát.

Ezen mind a hárman addig vihogtak, míg

DeNice rendre nem utasította őket.

park

– Na szóval – szólalt meg Cal.

Park még mindig mosolygott. Pedig már rég

eltávolodtak a menzától.

– Te és Eleanor, mi?

– Ööö… igen – felelte Park.

– Úgy – bólintott Cal. – Mindenki tudja. Én

már ezer éve tudom. Láttam, hogyan bámulsz rá

angolórán. Csak arra vártam, hogy te mondd el.

– Ó – pillantott fel rá Park. – Bocs. Járok

Eleanorral.

– Miért nem mondtad el?

– Azt hittem, tudod.

– Tudtam is. De, képzeld, haverok vagyunk.

Az ilyesmit meg kell dumálnunk.

– Nem gondoltam, hogy megérted.

– Nem is értem meg. Már megbocsáss.

Eleanortól még mindig kitör a frász. De ha

neked megvolt – érted, megvolt –, tudni akarok

róla. A teljes kibaszott beszámolót hallani

akarom.

– Hát, pont ez az. Pont ezért nem meséltem el

neked.

35

eleanor

Parkot megkérte az anyja, hogy terítsen meg. Ez

volt a végszó Eleanor számára, hogy induljon. A

nap már majdnem lement. Leszaladt a lépcsőn,

mielőtt Park megállíthatta volna… és kis híján

nekiment Mr. Sheridannak, aki a kocsifelhajtón

állt.

– Szia, Eleanor – üdvözölte, amivel jól

ráijesztett. A furgonja hátuljában babrált

valamivel.

– Üdv – válaszolt Eleanor, és elrohant

mellette. Sokkal jobban nézett ki, mint

Magnum, a magándetektív. Ehhez nehéz volt

hozzászokni.

– Hé, várj csak, gyere ide!

Eleanornak enyhe gyomorgörcse támadt.

Megállt, majd tett egy lépést felé. De csak egy

apró lépést.

– Nézd – szólt Mr. Sheridan. – Már kezdem

unni, hogy állandóan meghívlak vacsorára.

– Értem… – felelte Eleanor.

– Amivel azt akarom mondani, hogy

szeretném, ha tudnád, hogy a meghívás

állandóan érvényes. Egyszerűen… szívesen

látunk, érted? – Látszott rajta, hogy

kényelmetlenül érzi magát, és ettől Eleanor is

kényelmetlenül kezdte érezni magát. Sokkal

kényelmetlenebbül, mint bármikor máskor a

társaságában.

– Értem… – ismételte meg.

–

Nézd,

Eleanor.

Én

ismerem

a

mostohaapádat.

Ez egymillió különböző irányba vezethet.

Mindegyik rémes.

Park apja tovább beszélt, egyik kezét a

furgonján tartotta, a másikat a tarkóján, mintha

fájna. – Együtt nőttünk fel. Idősebb vagyok,

mint Richie, de szűk ez a környék, és én is sok

időt töltöttem a Vágányban.

A nap már régen lement, így Eleanor nem látta

az arcát. Még mindig nem tudta, hová akar

kilyukadni.

– Tudom, hogy a mostohaapáddal nem könnyű

együtt élni – mondta végül Park apja, és

közelebb lépett hozzá. – És csak azt akarom

mondani, tudod, hogy ha itt könnyebb az élet,

akkor itt kellene lenned. Ettől Mindy és én

sokkal jobban éreznénk magunkat, érted?

– Értem – felelte Eleanor.

– Szóval most hívtalak meg utoljára, hogy

maradj itt vacsorára.

Eleanor elmosolyodott, Mr. Sheridan pedig

visszamosolygott, és egy pillanatra sokkal

jobban hasonlított Parkra, mint Tom Selleckre.

park

Eleanor a kanapén ül, és fogja a kezét. A

konyhaasztal túloldalán ül, előtte a házi feladata.

Segít neki becipelni a nagymamájához a vásárolt

cuccokat. Udvariasan megeszik mindent, amit

az anyukája készít, még akkor is, ha az valami

rettentő gusztustalanság, mint például a

hagymás pirított máj.

Állandóan együtt voltak, és mégsem volt elég.

Park még mindig nem találta meg a módját,

hogy rendesen átölelhesse. És még mindig nem

volt elég alkalma arra, hogy megcsókolja.

Eleanor nem volt hajlandó bemenni vele a

szobájába.

– Hallgathatnánk zenét – javasolta.

– Anyukád…

– Ne törődj vele! Majd nyitva hagyjuk az ajtót.

– Hol fogunk ülni?

– Az ágyamon.

– Te jó isten, nem.

– A földön.

– Nem akarom, hogy ribancnak tartson.

Park még abban sem egészen biztos, hogy az

anyja egyáltalán lánynak tartja-e Eleanort.

Pedig kedvelte. Jobban, mint kezdetben. Épp a

minap jegyezte meg, hogy Eleanornak kitűnő a

modora.

– Nagyon csendes – mondta az anyja, mintha

ez jó dolog volna.

– Csak ideges – magyarázta Park.

– Miért ideges?

– Nem tudom. Csak.

Látta az anyján, hogy még mindig utálja

Eleanor ruháit. Minden alkalommal végigmérte,

és a fejét csóválta, amikor azt hitte, hogy a lány

nem látja.

Eleanor mindig udvarias volt vele. Még

csevegni is megpróbált. Egyik szombat este

vacsora után Park anyja az Avon-szállítmányát

rendezgette az étkezőasztalon, miközben Park és

Eleanor kártyázott.

– Mióta foglalkozik szépségápolással? – nézett

végig Eleanor a sok üvegen.

Park anyjának nagyon tetszett a szó.

– Mióta Josh elkezd iskolát. Felnőttként

érettségizem,

járok

fodrásziskola,

kapok

engedély.

– Hűha!

– Mindig fodrászkodom – folytatta Park anyja

–, már előtte is. – Kinyitott egy rózsaszínű

folyadékot tartalmazó üveget, és beleszagolt. –

Amikor kislány… levágom a babáim haját,

sminket kenek fel.

– Akárcsak a húgom – mondta Eleanor. – Én

sosem tudnám megtenni.

– Nem olyan nehéz… – pillantott fel rá az

asszony, majd felragyogott a szeme. – Hé, van

egy jó ötlet – tette hozzá. – Megcsinálom a

hajad. Átalakító estét tartunk.

Eleanornak leesett az álla. Valószínűleg

elképzelte

magát

tépett

frizurával

és

műszempillával.

– Jaj, ne. Nem lehet.

– De, nagyon vicces!

– Anyu, ne – szólt közbe Park. – Eleanor nem

akar átalakítást. Nincs szüksége átalakításra –

tette hozzá, amint eszébe jutott.

– Nem nagy átalakítás – jelentette ki az anyja,

és már nyúlt is Eleanor haja után. – Nincs vágás.

Semmi olyan, amit ne moshatnánk le.

Park könyörgő pillantást vetett Eleanorra.

Remélhetőleg a lány érti, hogy azért könyörög,

mert ez boldoggá tenné az anyját, és nem azért,

mert azt hiszi, hogy valami nem jó rajta.

– Nincs vágás? – Eleanor biztosra akart menni.

Park anyja az ujjára csavart egy hajfürtöt. – A

garázsban jobb világítás – mondta. – Gyere!

eleanor

Park anyja beültette Eleanort a hajmosó székbe,

és az ujjaival csettintett Parknak. Eleanor

rémületére – folyamatos rémületére – Park

odajött, és elkezdte vízzel megtölteni a tálat.

Elvett egyet egy nagy halom rózsaszínű

törülközőből, és a tépőzárral szakszerűen

Eleanor nyaka köré erősítette, óvatosan

kiemelve alóla a haját.

– Sajnálom – suttogta. – Akarod, hogy

kimenjek?

Nem, tátogta Eleanor, és megragadta a fiú

pólóját. Igen – gondolta. Zavarában már kezdett

szétesni. Már nem érezte az ujjhegyeit.

De ha Park kimenne, senki sem tudná

megfékezni az anyját, ha úgy döntene, hogy

hatalmas, karomszerű frufrut vág neki, vagy

bebodorítja a haját. Vagy mindkettő.

Eleanor meg sem próbálná leállítani, akármi

történne: ő vendég ebben a garázsban. Megette

ennek a nőnek az ételét, és bántotta a fiát – nincs

abban a helyzetben, hogy vitatkozzon.

Az anyja félretolta Parkot, és erősen

hátranyomta Eleanor fejét a mosótálba. –

Milyen sampont használ?

– Nem tudom – felelte Eleanor.

– Hogyhogy nem? – kérdezte Mrs. Sheridan,

és megtapogatta a haját. – Túl száraz. Göndör

haj száraz, tudod?

Eleanor megrázta a fejét.

– Hmmm… – dünnyögte Park anyja.

Hátrabillentette Eleanor fejét a vízbe, és

megkérte Parkot, tegyen be egy zacskó

hajregenerálót a mikrohullámú sütőbe.

Roppant furcsa volt, hogy Mrs. Sheridan

mossa a haját, gyakorlatilag Eleanor ölében állt;

angyalos nyaklánca Eleanor szája fölött

himbálózott. Ráadásul az egész művelet őrjítően

csiklandozta. Eleanor nem tudta, Park figyeli-e.

Remélte, hogy nem.

Néhány perccel később regenerálóval bekent

haja olyan szorosan be volt csavarva egy

törülközőbe, hogy fájt a homloka. Park vele

szemben ült, mosolyogni próbált, de láthatóan

csaknem ugyanolyan kényelmetlenül érezte

magát, mint ő.

Mrs. Sheridan dobozról dobozra átnézte az

Avon árumintáit. – Tudom, hogy itt van valahol

– mormogta. – Fahéj, fahéj, fahéj. Aha!

Odagurult a székével Eleanorhoz. – Oké.

Csukd be szemed!

Eleanor rámeredt. Egy kis barna ceruzát tartott

a kezében.

– Csukd be szemed – ismételte meg.

– Miért?

– Ne aggódj! Ez lejön.

– De én nem hordok sminket.

– Miért nem?

Talán azt kellene válaszolnia, hogy mert nem

engedik meg neki. Ez sokkal jobban hangzana,

mint az, hogy: Mert a smink hazugság.

– Nem tudom – felelte Eleanor. – Az nem én

vagyok.

– De, te. – Park anyja a ceruzát nézegette. –

Nagyon jó szín neked. Fahéj.

– Ez rúzs?

– Nem, szemkihúzó.

Eleanor szemkihúzót kiváltképp nem használt.

– Mire való?

– Smink – felelte Park anyja ingerülten. –

Csinos leszel tőle.

Eleanor úgy érezte, mintha valami belement

volna a szemébe. Valami tüzes.

– Anyu… – szólalt meg Park.

– Tessék – mondta az anyja. – Megmutatom. –

Odafordult Parkhoz, és mielőtt a fiú felfoghatta

volna, mit tervez, már a szeme sarkába is

nyomta a hüvelykujját.

– A fahéj túl világos – dünnyögte. Felkapott

egy másik ceruzát.

– Ónix.

– Anyu… – nyögött fel Park, de nem mozdult.

Az anyja úgy ült, hogy Eleanor odalásson,

majd gyakorlott kézzel egy vonalat húzott Park

szempillája fölé. – Nyisd ki! – Park kinyitotta. –

Jó… csukd be! – A másik szemét is kihúzta.

Azután húzott egy másik vonalat a szeme alá,

majd megnyalta az ujját, hogy letörölje, ahol

elkenődött. – Úgy, jó.

– Látod? – dőlt hátra, hogy Eleanor lássa. –

Könnyű. Csinos.

Park nem csinos volt. Veszélyes látványt

nyújtott. Mint Ming, a könyörtelen. Vagy a

Duran Duran egyik tagja.

– Úgy nézel ki, mint Robert Smith a Cure-ból

– állapította meg Eleanor. De… tényleg –

gondolta –, csinosabb.

A fiú lesütötte a szemét. Eleanor nem tudta

levenni róla a magáét.

Park anyja hirtelen közéjük lépett. – Oké, most

csukd be szemed – dirigált Eleanornak. – Nyisd.

Jó. Csukd megint.

Pont olyan érzés volt, mintha valaki a szemére

rajzolna. Azután vége lett, és Mrs. Sheridan

valami hideget dörzsölt az arcára.

– Nagyon egyszerű művelet – jelentette ki. –

Alapozó, púder, szemkihúzó, szemhéjpúder,

szempillafesték, szájkontúr, rúzs, pirosító. Nyolc

lépés, maximum tizenöt perc.

Park anyja roppant szakszerű volt, mint azok,

akik főzőműsort tartanak a PBS tévécsatornán.

Egykettőre kibontotta Eleanor haját, és beállt

mögé.

Eleanor szeretett volna újból Parkra pillantani,

most, hogy megtehette, de nem akarta, hogy a

fiú visszanézzen rá. Nehéznek és ragacsosnak

érezte az arcát, alighanem úgy festett, mint Boy

George.

Park közelebb araszolt a székével az övéhez,

és öklözni kezdte a térdét. Eleanornak kellett

egy másodperc, mire rájött, hogy kő-papír-ollót

akar játszani vele.

Eleanor belement. Úristen! Bármilyen ürügy

jó, megérinthesse. Bármilyen kifogás jó, hogy

ne

kelljen

egyenesen

ránéznie.

Park

megdörzsölte a szemét, úgyhogy már nem

látszott rajta a festék – de még mindig olyan

volt, amire Eleanor nem talált szavakat.

– Így szokta Park lefoglalni a kicsiket

hajvágás alatt – jegyezte meg az anyja. –

Ijedtnek tűnsz, Eleanor. Ne aggódj! Megígérem,

nincs vágás.

Eleanor is, Park is ollót mutatott.

Mrs. Sheridan egy fél doboz habot dörzsölt

Eleanor hajába, majd megszárította egy

diffúzoros hajszárítóval (amiről Eleanor még

életében nem hallott, de láthatóan módfelett

fontos szerkezet volt).

Szerinte mindaz, amit Eleanor a hajával

művelt – azzal mossa, ami a kezébe kerül,

kikeféli, gyöngyöket és selyemvirágokat fűz

bele –, halálos vétek volt.

Diffúzorral kellene beszárítania, és – ha

lehetséges – szatén párnahuzaton aludnia.

– Szerintem jól állna neked frufru. Lehet, hogy

legközelebb kipróbálunk frufrut.

Sosem lesz legközelebb, ígérte meg Eleanor

magának és Istennek.

– Oké, megvagyunk. – Park anyja csupa

mosoly volt. – Nagyon csinosan néz. Akarod

látni? – A tükör felé fordította Eleanort. – Tá-

dáá!

Eleanor lesütötte a szemét.

– Meg kell nézz, Eleanor. Nézz tükör, nagyon

csinos!

Eleanor képtelen volt rá. Magán érezte

mindkettőjük pillantását. Szeretett volna eltűnni,

lepottyanni egy csapóajtón. Az egész rossz ötlet

volt. Rettenetes ötlet. Mindjárt elsírja magát,

mindjárt jelenetet csinál. És Park anyukája

megint utálni fogja,

– Te, Mindy! – Mr. Sheridan nyitott be, és

behajolt a garázsba. – Telefon. Ó, hé,

odanézzenek, Eleanor, úgy festesz, mint egy

táncosnő a Szombat esti láz ból!

– Látod? – kérdezte diadalmasan Park anyja. –

Megmondtam csinos. Ne nézz a tükörbe, amíg

vissza nem jövök. A tükörbe nézés a legjobb

rész.

Besietett a házba, Eleanor pedig a kezébe

rejtette az arcát, igyekezve, hogy semmit se

tegyen tönkre. Érezte Park kezét a csuklóján.

– Sajnálom – mondta a fiú. – Sejtettem, hogy

utálni fogod ezt, de nem gondoltam, hogy

ennyire.

– Ez annyira ciki!

– Miért?

– Mert… mind engem néztek.

– Én mindig téged nézlek.

– Tudom, de bár abbahagynád!

– Anyu csak meg akar ismerni. Ez a mániája.

– Tényleg úgy festek, mint egy táncosnő a

Szombat esti lázból?

– Nem.

– Úristen. De igen.

– Nem, úgy festesz. Csak úgy festesz.

– Nem akarok.

– Nézd meg most, mielőtt anyu visszajön.

– Csak ha becsukod a szemed.

– Oké, becsuktam.

Eleanor elvette a kezét az arca elől, és

belenézett a tükörbe. Nem volt annyira zavaró,

mint gondolta – mert mintha egy egészen másik

személyt nézett volna. Valakit, akinek magasan

ülő arccsontja, hatalmas szeme és nagyon

nedves ajka van. A haja továbbra is göndör volt,

göndörebb, mint valaha, de valahogy mégis

simább. Kevésbé zilált.

Eleanornak nagyon nem tetszett, utálta az

egészet.

– Kinyithatom a szemem? – kérdezte Park.

– Nem.

– Sírsz?

– Nem. – Dehogynem sírt. Tönkre fogja tenni

a hamis arcát és Park anyukája megint utálni

fogja.

Park kinyitotta a szemét, és odaült elé a

toalettasztalra.

– Annyira rémes? – kérdezte.

– Ez nem én vagyok.

– Dehogynem.

– Csak úgy nézek ki, mintha jelmezben

lennék. Mintha olyasvalami próbálnék lenni,

ami nem vagyok.

Mintha csinos és népszerű próbálna lenni. A

dolog próbálna része volt az, amit annyira

gusztustalannak talált.

– Szerintem nagyon szép a hajad.

– Ez nem az én hajam.

– De.

– Nem akarom, hogy anyukád így lásson. Nem

akarom megbántani.

– Csókolj meg! – mondta Park.

– Micsoda?

Park megcsókolta. Eleanor érezte, hogy a

vállában felenged a feszültség, és kienged a

görcsölő gyomra. Azután a másik irányba

kezdett összefacsarodni.

Elhúzódott. – Azért csókolsz meg, mert valaki

másnak látszom?

– Nem látszol másnak. Ráadásul ez szuper.

– Így jobban tetszem neked? – kérdezte

Eleanor. – Mert soha többé nem akarok így

kinézni.

– Ugyanúgy tetszel nekem. Csak hiányoznak a

szeplőid. – Park megdörzsölte az arcát az inge

ujjával. – Így már jó.

– Te is másképp nézel ki, pedig neked csak a

szemed van kihúzva.

– Így jobban tetszem neked?

Eleanor a szemét forgatta, de érezte, hogy

felforrósodik a nyaka. – Másképp nézel ki.

Nyugtalanítóan.

– Te úgy nézel ki, mint te – szögezte le Park. –

Te, felcsavart hangerővel.

Eleanor újból belepillantott a tükörbe.

– A helyzet az – folytatta Park –, hogy szerintem

anyu erősen visszafogta magát. Szerintem azt

hiszi, hogy ez a természetes külső.

Eleanor nevetett. Kinyílt a garázs ajtaja.

– Ó, mondtam, hogy várj – zsörtölődött Mrs.

Sheridan. – Meglepődtél?

Eleanor bólintott.

– Sírtál? Jaj, lemaradtam róla!

– Sajnálom, ha tönkretettem – mentegetőzött

Eleanor.

– Nem tetted, vízálló szempillafesték és

hosszan tartó alapozó.

– Köszönöm – mondta Eleanor óvatosan. – El

sem hiszem, mekkora a különbség.

– Összeállítok neked egy készlet. Ez csupa

olyan szín, amit amúgy sem használok. Ülj ide,

Park! Lenyírom a hajad, amíg itt vagyunk.

Borzas.

Eleanor leült Park elé, és kő-papír-ollót

játszottak a fiú térdén.

park

Eleanor másnak nézett ki, és Park nem tudta,

hogy ez a másik személy jobban tetszik-e neki.

Vagy hogy tetszik-e egyáltalán.

Nem tudott rájönni, ez miért borította ki

annyira a lányt. Néha úgy tűnt, mintha mindent

el akarna rejteni, ami szép rajta. Mintha direkt

csúnyának akarna tűnni.

Ez olyasmi, amit az anyja mondana. Ezért nem

is mondta Eleanornak. (Ez vajon elhallgatásnak

számít?)

Megértette, miért akar Eleanor annyira másnak

látszani. Valamelyest. Azért van, mert tényleg

más – mert nem fél más lenni. (Vagy talán mert

attól még jobban fél, hogy olyan legyen, mint a

többiek.)

Volt ebben valami határozottan izgalmas.

Élvezte, hogy az efféle bátorság és őrület

közelében lehet.

Hogyan nyugtalanító? – szerette volna

megkérdezni tőle.

Másnap reggel Park bevitte az ónixszínű

szemkihúzót a fürdőszobába, és kihúzta vele a

szemét. Nem sikerült olyan szépen, mint az

anyukájának, de úgy gondolta, hogy talán így

még jobban néz ki. Férfiasabb.

Belenézett a tükörbe. Szépen kiemeli a

szemedet – mondja mindig az anyja a

vendégeinek, és ez igaz is. A szemkihúzó

valóban kiemeli a szemet. És még kevésbé

fehérnek látszott tőle.

Azután belőtte a haját, ahogyan általában

szokta – középen rendetlen taréjba fésülte, jó

magasra, mintha el akarna érni valamit.

Általában, amint ezzel megvolt, kifésülte és

újból lelapította.

Ma meghagyta ilyen vadnak.

Az apja bepöccent a reggelinél. Bepöccent. Park

megpróbált úgy kisurranni, hogy ne lássa meg,

de az anyja a reggeli kérdésében hajthatatlan

volt. Park ráhajolt a müzlistálra.

– Mi történt a hajaddal? – kérdezte az apja.

– Semmi.

– Egy pillanat, nézz csak rám. Azt mondtam,

nézz rám!

Park felemelte a fejét, de nem nézett az apjára.

– Mi a faszom ez, Park?

– Jamie! – szólt rá a felesége.

– Nézz rá, Mindy, sminket tett fel! Te

baszakszol velem, Park?

– Nincs mentség káromkodni – szögezte le az

anyja.

Idegesen

pillantott

Parkra,

nyugtalanította, hogy ez talán az ő hibája. Talán

az is. Talán nem rajta kellett volna kipróbálnia a

rúzsmintákat, amikor még óvodás volt. Nem

mintha rúzst akarna hordani.

Valószínűleg.

– A francba nincs! – ordította az apja. – Menj,

és mosd le az arcod, Park!

Park a helyén maradt.

– Menj, és mosd le az arcod!

Park a szájába tett egy falásnyi zabpelyhet.

– Jamie… – próbálkozott az anyja.

– Nem, Mindy. Nem. Igazán sokat

megengedek ezeknek a fiúknak. De nem. Park

nem megy ki ebből a házból lánynak

maszkírozva.

– Rengeteg férfi hord sminket – jegyezte meg

Park.

– Mi van? Miről locsogsz itt?

– David Bowie – folytatta Park. – Marc Bolan.

– Ezt nem hallgatom tovább. Mosd le az

arcodat!

– Miért? – Park az asztalba nyomta az öklét.

– Mert azt mondtam. Mert úgy nézel ki, mint

egy lány.

– És ebben mi az új? – Park ellökte magától a

müzlistálat.

– Mit mondtál?

– Azt kérdeztem, mi ebben az új? Nem ezt

gondolod rólam? – Park érezte a könnyeket az

arcán, de nem akart a szeméhez nyúlni.

– Menj iskolába, Park – mondta az anyja

halkan. – Lekésed a buszodat.

– Mindy… – szólt közbe a férje, alig-alig

tartva vissza magát – darabokra fogják tépni.

– Te mondod nekem, Park már felnőtt, kész

férfi, meghozza saját döntései. Akkor hagyd

meghozni saját döntései. Engedd elmenni.

Az apja nem szólt semmit; ha a feleségével

beszélt, sosem emelte fel a hangját. Park látta,

hogy itt az alkalom, és elment.

A

saját

buszmegállójába

ment,

nem

Eleanoréba. El akarta rendezni Steve-et, mielőtt

a lánnyal találkozik. Ha Steve szarrá akarja ezért

verni, Park jobban örül, ha Eleanor nincs a

közönség soraiban.

Steve azonban alig ejtett róla szót.

– Hé, Park, mi a fasz, apám, te kisminkelted

magad?

– Ja – felelte Park a hátizsákjába kapaszkodva.

Steve körül mindenki kuncogott, lesve, mi fog

történni.

– Úgy nézel ki, mint Ozzy, apám – nyilatkozta

Steve. – Mint aki mindjárt leharapja egy denevér

fejét, baszod.

Mindenki röhögött. Steve rávicsorított Tinára,

felmordult, és ezzel vége is lett.

Eleanor jókedvűen szállt fel a buszra. – Hát itt

vagy! Azt hittem, talán megbetegedtél, amikor

láttam, hogy nem vagy a sarkon. – Park

felpillantott rá. Eleanor arcán meglepetés

tükröződött, de azután csendben leült, és a kezét

nézte.

– Úgy nézek ki, mint a Szombat esti láz egyik

táncosa? – kérdezte végül Park, amikor már nem

tudott tovább hallgatni.

– Nem – felelte Eleanor egy oldalpillantás

kíséretében –, hanem…

– Nyugtalanítóan?

A lány elnevette magát, és bólintott.

– Hogyan nyugtalanítóan? – kérdezte Park.

Eleanor lesmárolta. A buszon.

36

park

Park szólt Eleanornak, hogy ne menjen át hozzá

iskola után. Úgy vélte, szobafogságot kap.

Amint hazaért, lemosta az arcát, és önként

behúzott a szobájába.

Az anyja bement, hogy megnézze.

– Szobafogságban vagyok? – kérdezte Park.

– Nem tudom – felelte az anyja. – Jó napod

volt az iskolában?

Értsd: nem próbálták a vécébe nyomni a fejed?

– Jó.

Néhányan beszóltak neki a folyosón, de ez

nem fájt annyira, mint hitte. Sokan mások meg

azt mondták, hogy tök jól néz ki.

Az anyja leült az ágyára. Látszott rajta, hogy

hosszú

napja

volt.

Látni

lehetett

az

ajakkontúrját.

Merőn bámulta a fia ágya fölött lévő polcon

kusza halomba rakott akciófigurákat a Csillagok

háborújából. Park már évek óta hozzájuk sem

nyúlt.

– Park – kezdte –, te… úgy akarsz kinézni,

mint lány? Erről van szó? Eleanor úgy

öltözködik, mint fiú. Te lány nézel ki?

– Nem – felelte Park. – Csak tetszik. Tetszik

az érzés.

– Mint lány?

– Nem. Mint saját magam.

– Apád…

– Nem akarok beszélni róla.

Az anyja üldögélt még egy percig, azután

kiment.

Park a szobájában maradt, amíg Josh érte nem

ment, hogy vacsorázni hívja. Az apja fel sem

pillantott, amikor Park leült.

– Hol van Eleanor? – kérdezte.

– Azt hittem, szobafogságban leszek.

– Nem vagy szobafogságban – közölte az apja

a vagdaltjára koncentrálva.

Park körülnézett az asztal körül ülőkön. Csak

Josh nézett vissza rá. – Beszélni fogsz velem a

ma reggelről? – kérdezte Park.

Az apja a szájába vett egy újabb falatot,

alaposan megrágta, majd lenyelte. – Nem, Park,

pillanatnyilag egyetlen árva szót sem akarok

váltani veled.

37

eleanor

Parknak igaza volt. Sohasem voltak kettesben.

Gondolt rá, hogy újból kisurran, de

mérhetetlenül nagy a kockázat, és odakint olyan

cudar hideg van, hogy alighanem lefagyna a

füle. Ami nem kerülné el az anyja figyelmét.

A szempillafestéket már kiszúrta. (Annak

ellenére, hogy világosbarna volt, és a

csomagoláson az állt, hogy Finom, természetes

hatás)

– Tinától kaptam – mondta Eleanor. – Az

anyukája Avon-tanácsadó.

Ha csak Park nevét cseréli ki „Tiná”-ra,

valahányszor hazudik, az csak egyetlen nagy

hazugságnak számít egymillió kisebb helyett.

Vicces volt arra gondolni, hogy mindennap

Tinánál lóg, kilakkozzák egymás körmét,

szájfényeket próbálgatnak.

Szörnyű lenne, ha az anyukája valahol

összetalálkozna vele, de ez nem valószínű –

soha nem beszélget a környékbeliekkel. Ha nem

a Flatsben születtél (ha a családfád nem

vezethető vissza tíznemzedéknyire, ha a

szüleidnek nem ugyanazok az ükszülei),

kívülálló vagy.

Park mindig azt mondja, hogy őt ezért hagyják

békén, holott furcsa és ázsiai. Mert a

családjának már akkor is itt volt a birtoka,

amikor a környék még búzamezőkből állt.

Park. Eleanor elvörösödött, valahányszor rá

gondolt. Nyilván mindig rá gondolt, de ez most

még rosszabb lett. Mert korábban aranyos és

klassz volt, de az utóbbi időben még inkább

mindkettő.

Még DeNice és Beebi is így gondolták.

– Úgy néz ki, mint egy rocksztár – jelentette ki

DeNice.

– Úgy néz ki, mint El DeBarge – helyeselt

Beebi.

– Úgy néz ki, mint saját maga – gondolta

Eleanor –, csak merészebb. Mint Park,

felcsavart hangerővel.

park

Sosem voltak kettesben.

Megpróbálták meghosszabbítani a busztól a

Park házáig vezető utat, és néha egy kis ideig

elidőztek a bejárati lépcsőn… míg az anyja ki

nem nyitotta az ajtót, és rájuk nem szólt, hogy

menjenek be a hidegről.

Talán

nyáron

majd

könnyebb

lesz.

Kimehetnek a szabadba. Esetleg nagyokat

sétálhatnak.

Talán

végre

megszerzi

a

jogosítványt.

Nem. Az apja a veszekedésük óta szóba sem

állt vele.

– Mi baja apukádnak? – kérdezte tőle Eleanor.

Egy lépcsővel lejjebb állt, mint ő, a bejárati

lépcsőn.

– Dühös rám.

– Miért?

– Mert nem olyan vagyok, mint ő.

Eleanor kételkedő arcot vágott. – Az utóbbi

tizenhat évben dühös rád?

– Lényegében igen.

– De eddig mindig úgy tűnt, hogy jól kijöttök

egymással.

– Nem – felelte Park –, soha. Úgy értem, egy

darabig egészen jól kijöttünk egymással, mert

végre verekedtem egyet, és mert úgy vélte, hogy

anyu túlságosan ridegen viselkedett veled.

– Tudtam, hogy nem bír! – bökte meg Eleanor

a könyökével Park karját.

– Hát, most már bír – nyugtatta meg Park –,

így apu visszatért ahhoz, hogy nem bír engem.

– Apukád nagyon szeret téged – jelentette ki

Eleanor. Szemlátomást ezt nagyon fontosnak

tartotta.

Park a fejét rázta. – Csak mert muszáj neki.

Csalódott bennem.

Amikor Eleanor a mellkasára tette a kezét, az

anyja kinyitotta az ajtót.

– Gyertek be, gyertek be – hívta őket. – Túl

hideg.

eleanor

– Szép a hajad, Eleanor – jegyezte meg Mrs.

Sheridan.

– Köszönöm.

Eleanor nem szárította diffúzorral a haját, a

Park anyjától kapott hajbalzsamot viszont

használta.

Továbbá

talált

egy

szatén

párnahuzatot a szobája szekrényében a

törülközőhalmok és egyebek között, ami

úgyszólván jel volt Istentől, miszerint az Ő

akarata, hogy Eleanor fordítson több gondot a

hajára.

Park anyja szemmel láthatóan tényleg jobban

bírta. Eleanor nem egyezett bele egy újabb teljes

átalakításba, de ő mindig újabb és újabb

szemhéjpúdereket próbált ki rajta, vagy a

hajával vacakolt, mialatt a konyhaasztalnál ültek

Parkkal.

– Lányomnak kellett volna születnie –

jelentette ki.

Ilyen családomnak kellene lennie, mint ez –

gondolta Eleanor. És csak néha érezte magát

árulónak, amiért ilyesmi eszébe jut.

38

eleanor

A szerda esték voltak a legrosszabbak.

Parknak taekwondoedzése volt, és Eleanor

iskola után egyenesen hazament, megfürdött,

majd egész este igyekezett elrejtőzni a

szobájában, és olvasott.

Túl hideg volt ahhoz, hogy a kicsik kint

játsszanak, így aztán nem bírtak magukkal.

Amikor Richie hazajött, senkinek sem jutott

hely, hogy elrejtőzzön.

Ben annyira félt, hogy Richie korán leküldi az

alagsorba, hogy beült a hálószobai szekrénybe,

és ott játszogatott az autóival.

Amikor Richie bekapcsolta a Mike Hammert,

az

anyjuk

Maisie-t

is

behessegette

a

hálószobába, noha Richie megengedte, hogy

maradjon.

Maisie unatkozott, és ingerülten rótta a szobát.

Odament az emeletes ágyhoz.

– Felmehetek?

– Nem.

– Kérlek…

Az ágyaik gyerekméretűek voltak, kisebbek,

mint egy ikerágy egyik darabja, Eleanornak

épphogy csak elég. És Maisie nem az a sovány,

súlytalan kilencéves. – Na jó – nyögött fel

Eleanor.

Óvatosan arrébb araszolt, mintha vékony jégen

mozogna, és a grépfrútos dobozát maga mögé

nyomta az egyik sarokba.

Maisie felmászott, és rátelepedett Eleanor

párnájára. – Mit olvasol?

– A Gesztenye, a honalapítót.

Maisie nem is figyelt oda. Összefonta a karját,

és odahajolt Eleanorhoz. – Tudjuk, hogy van

egy fiúd – suttogta.

Eleanornak kihagyott a szíve. – Nincs fiúm –

vágta rá kifejezéstelen tekintettel.

– Már úgyis tudjuk – közölte a húga.

Eleanor a szekrényben ülő Benre pillantott. A

fiú visszanézett rá, de az arca semmit sem árult

el. Hála Richie-nek, valamennyien tökélyre

fejlesztették a kifejezéstelen arc felöltését. Be

kellene

nevezniük

egy

családi

pókerbajnokságra.

– Bobbie mesélte nekünk – folytatta Maisie. –

A nővére Josh Sheridannal jár, és Josh azt

állítja, hogy te vagy a bátyja barátnője. Ben azt

mondta, nem igaz, de Bobbie kiröhögte.

Bennek arcizma sem rándult.

– El fogjátok árulni anyunak? – kérdezte

Eleanor. Akár mindjárt rá is térhet a lényegre.

– Még nem árultuk el neki – jelentette ki

Maisie.

– És el fogjátok? – Eleanor ellenállt a

késztetésnek, hogy lelökje Maisie-t az ágyról.

Maisie felrobbanna a dühtől. – Richie elzavarna

itthonról, tudjátok – tört ki. – Ha mázlim van, ez

a legrosszabb, ami történik.

– Nem fogjuk elárulni – suttogta Ben.

– De ez nem fair. – Maisie a falnak vetette a

hátát.

– Micsoda?

– Az, hogy te állandóan elmehetsz.

– Mégis mit akartok, mit csináljak? – kérdezte

Eleanor. Mind a ketten kétségbeesve és már-

már… reménykedve meredtek rá.

Ebben

a

házban

mindig

mindenki

kétségbeesetten beszélt.

És – ami Eleanort illeti – a kétségbeesés még

kutya füle, a remény az, ami piszkos

ujjacskákkal cibálja a szívét.

Biztosra vette, hogy valahol rosszul van

bekötve, hogy rossz konnektorba van bedugva,

mert ahelyett, hogy meglágyult volna irántuk – a

gyengéd érzelmek helyett –, érezte, hogy

hideggé és undokká válik. – Nem vihetlek

magammal titeket – mondta –, ha ez jár a

fejetekben.

– Miért nem? – kérdezte Ben. – Elleszünk a

többi gyerekkel.

– Nincs többi gyerek – közölte Eleanor. – Az

nem úgy van.

– Te nem is törődsz velünk – panaszkodott

Maisie.

– De igenis törődöm – susogta Eleanor. – Csak

nem tudok segíteni rajtatok.

Kinyílt az ajtó, és Egér ténfergett be rajta. –

Ben, Ben, Ben, hol van az autóm. Ben? Hol van

az autóm, Ben? – Minden ok nélkül rátámadt

Benre. Néha, amikor rárontott valakire, nem

lehetett tudni, hogy megölelni akarja, vagy

megölni.

Ben megpróbálta a lehető legcsendesebben

eltolni Egeret. Eleanor hozzávágott egy könyvet.

(Egy puhafedelűt. Te jó ég!)

Egér kirohant a szobából, és Eleanor kihajolt

az ágyából, hogy becsukja az ajtót. Jóformán

felkelés nélkül is ki tudta nyitni a szekrényét.

– Nem tudok segíteni rajtatok – ismételte meg.

Olyan érzés volt, mintha mély vízbe engedné le

őket. – Még magamon sem tudok segíteni.

Maisie arca megkeményedett.

– Ne mondjátok el, légyszi – kérte Eleanor.

Maisie és Ben ismét összenéztek; azután

Maisie még mindig kemény és elszürkült arccal

visszafordult Eleanorhoz. – Megengeded, hogy

használjuk a cuccaidat?

– Milyen cuccaimat? – kérdezte Eleanor.

– A képregényeidet – szólalt meg Ben.

– Azok nem az enyémek.

– A sminkkészletedet – mondta Maisie.

Alighanem feltérképezték az egész nyavalyás

ágyát. A grépfrútos doboz mostanában

hazacsempészett

holmikkal

volt

tele,

valamennyit Parktól kapta. Biztosra vette, hogy

már mindent átvizsgáltak.

– Amikor végeztek, el kell raknotok – mondta

Eleanor. – És a képregények nem az enyémek,

Ben, kölcsönkaptam őket. Vigyáznod kell rájuk.

És ha rajtakapnak – fordult Maisie-hez –, anyu

elveszi. Különösen a sminket. Akkor aztán

egyikünk sem használhatja.

Mind a ketten bólintottak.

– Amúgy is engedtem volna, hogy használj

belőle egy kicsit – mondta Maisie-nek. – Csak

kérned kellett volna.

– Hazudsz – jelentette ki a húga.

És igaza is volt.

park

A szerdák voltak a legrosszabbak.

Nem volt Eleanor. És az apja vacsora és

taekwondo alatt is semmibe vette.

Park azon tűnődött, vajon csak a szemceruza

okozta-e – vagy az csak az utolsó csepp volt a

pohárban. Ugyanis Park tizenhat éve viselkedett

úgy, mint aki gyenge és furcsa és lányos, és az

apja mindezt elviselte az erős vállán. És azután

egy napon Park kisminkelte magát, és ennyi elég

volt ahhoz, hogy az apja annak a vállnak

egyetlen rándításával elintézze.

Apukád nagyon szeret téged – mondta

Eleanor. És igaza volt. De ez nem számít. Ez

adott. Az apja csakis kötelességből szereti,

ahogyan ő szereti Josht.

Az apja a látványát sem bírja.

Park továbbra is kihúzta a szemét, amikor

iskolába ment. És továbbra is lemosta, amint

hazaért. És az apja továbbra is úgy lett, mintha

ott sem lenne.

eleanor

Most már csak idő kérdése. Ha Maisie és Ben

tudja, az anyjuk is rá fog jönni. Vagy az egyik

gyerek árulja el neki, vagy talál valamilyen

bűnjelet, ami fölött Eleanor átsiklott, vagy

valamit.

Lesz valami.

Eleanor nem tudta hol elrejteni a titkait. Egy

dobozban, az ágyán. Parknál, egy háztömbbel

arrébb.

Kezd kifutni az időből.

39

eleanor

Csütörtök este vacsora után Park nagymamája

átjött megcsináltatni a haját, és Park anyja eltűnt

a garázsban. Az apja a mosogató alatt

piszmogott

a

vízvezetékkel,

épp

a

konyhamalacot akarta kicserélni. Park egy

frissen vett kazettáról szeretett volna beszélni

Eleanornak. Elvis Costello. Egyfolytában erről

locsogott.

– Van rajta két szám, ami lehet, hogy tetszeni

fog neked, lírai cucc. De a többi mind nagyon

gyors.

– Punk? – Eleanor az orrát ráncolta. Néhány

Dead

Milkmen-számot

bírt, de azoktól

eltekintve utálta Park punkzenéjét. – Úgy érzem,

mintha ordibálnának velem – mondta, amikor a

fiú megpróbált punkot csempészni a neki

készített vegyes kazettákra. – Ne ordíts már

velem, Glenn Danzig!

– Az Henry Rollins.

– Mind ugyanúgy hangzik, amikor ordítanak

velem.

Park az utóbbi időben nagyon rákattant a new

wave zenére. Vagy a poszt-punkra vagy

ilyesmire. Úgy ment végig az együtteseken,

mint Eleanor a könyveken.

– Nem – jelentette ki. – Elvis Costello sokkal

dallamosabb, Szelídebb. Készítek neked egy

másolatot.

– Elég lenne, ha csak lejátszanád nekem.

Most.

Park félrebillentette a fejét. – Ahhoz be

kellene mennünk a szobámba.

– Rendben – felelte Eleanor nem annyira

lazán.

– Rendben? Hónapokig nem, és most egyszer

csak rendben?

– Rendben. Mindig azt mondod, hogy

anyukádat nem érdekli.

– Anyukámat nem érdekli.

– Hát akkor?

Park vigyorogva talpra szökkent, és felhúzta

Eleanort.

Megállt

a

konyhaajtóban.

–

Bemegyünk a szobámba zenét hallgatni.

– Jó – felelte az apja a mosogató alól. – Csak

ne ejts senkit teherbe.

Ettől zavarba kellett volna jönni, de Park

apjának a modorában volt valami, ami elvette a

kínos megjegyzés élét. Eleanor azt kívánta, bár

ne venné őket állandóan semmibe.

Parknak az anyja biztos engedte, hogy

lányokat vigyen be a szobájába, mivel a

nappaliból gyakorlatilag be lehetett látni oda, és

a vécére menet el kellett haladni előtte.

Eleanor számára azonban még így is

elképzelhetetlenül meghittnek tűnt.

Nem tudta túltenni magát azon, hogy Park

ebben a szobában az ideje legnagyobb részét

vízszintesen tölti. (Csupán kilencvenfokos volt a

különbség, de már attól, hogy elképzelte úgy,

kiolvadt az összes biztosítéka.) Továbbá itt

öltözik át.

Csak az ágyára lehetett leülni, de azt Eleanor

fontolóra sem vette. Így aztán Park ágya és

hifitornya között telepedtek le, ahol csak

behajlított lábbal tudtak ülni.

Amint leültek, Park elkezdte előretekerni az

Elvis Costellót. Halmokban álltak a kazetták, és

Eleanor kihúzott néhányat, hogy megnézze.

– Á. – Park fájdalmasan felsóhajtott.

– Mi az?

– Azok ábécérendben voltak.

– Semmi vész. Tudom az ábécét.

– Jól van. – Park zavartnak tűnt. – Bocs.

Valahányszor Cal átjön, összekutyulja őket.

Oké, ezt a számot akartam meghallgattatni

veled. Figyelj!

– Cal át szokott jönni?

– Ja, néha. – Park feltekerte a hangerőt. – Már

egy ideje nem jön.

– Mert most én járok át.

– Ami nekem jó, mert téged sokkal jobban

bírlak.

– De nem hiányzik a többi haverod?

– Nem hallgatod – szólt rá Park.

– Te sem.

Park leállította a kazettát, mintha nem akarná

arra pazarolni ezt a számot, hogy csak

háttérzeneként szolgáljon. – Bocs – mondta. –

Most arról beszélünk, nem hiányzik-e nekem

Cal? Csaknem mindennap együtt ebédelünk.

– És nem bánja, hogy most már velem töltöd a

maradék idődet? Egyik haverod sem bánja?

Park végigszántott a kezével a haján. – Az

iskolában most is találkozom mindegyikkel.

Nem is tudom. Nem igazán hiányoznak nekem,

rajtad kívül meg sosem hiányzott nekem senki

igazán.

– De most már nem hiányzom neked –

állapította meg Eleanor. – Állandóan együtt

vagyunk.

– Viccelsz? Állandóan hiányzol.

Noha Park lemosta az arcát, amint hazaért, a

szeme körüli feketeség nem jött le teljesen, és

mindennek, amit az utóbbi időben tett, még

drámaibb hatást kölcsönzött.

– Ez őrültség – jelentette ki Eleanor.

Park elnevette magát. – Tudom.

Eleanor szeretett volna mesélni neki Maisie-

ről és Benről, és arról, hogy a napjaik meg

vannak számlálva, satöbbi, de nem értené meg,

és ugyan mit vár a fiútól, mit tegyen?

Park elindította a magnót.

– Mi ennek a számnak a címe?

– Alison.

park

Park Elvis Costellót játszott le neki – és Joe

Jacksont és Jonathan Richmant és Modern

Loverst.

Eleanor ugratta, mert mindegyik nagyon szép

és dallamos volt, és „ugyanaz a vonal, mint a

Hall and Oates”, Park pedig megfenyegette,

hogy kiebrudalja a szobájából.

Amikor Park anyja bejött, hogy ellenőrizze

őket, a földön ültek, közöttük száz kazetta, de

alighogy kiment, Park odahajolt, és megcsókolta

Eleanort. Ez tűnt a legalkalmasabb pillanatnak,

amikor nem kaphatják rajta őket.

Eleanor kissé messze ült, ezért Park a hátára

tette a kezét, és magához húzta. Igyekezett úgy

tenni, mintha mindig ezt csinálná, mintha az,

hogy valamilyen újabb helyen érinti meg, nem

az Északnyugati átjáró felfedezésével érne fel.

Eleanor közelebb húzódott. Két kezét a

padlóra fektette közöttük, és nekidőlt, ami olyan

bátorító volt, hogy Park a másik kezét a

derekára tette. De ekkor már túl sok volt abból,

hogy már majdnem átöleli, de mégsem, úgyhogy

Park a térdére gördült, és szorosabban magához

vonta.

Fél tucat kazetta reccsent meg a súlyuk alatt.

Eleanor hátraesett, Park pedig előre.

– Sajnálom – mentegetőzött a lány. – Te jó

ég… nézd, mit műveltünk a Meat Is Murderrel!

Park felült, és a kazettákra nézett. Félre akarta

söpörni őket az útból. – Szerintem főleg csak a

dobozok – mondta. – Ne izgasd magad miattuk!

–

Elkezdte

felszedegetni

a

törött

műanyagdarabkákat.

– The Smiths és The Smithereens – olvasta

Eleanor. – Még összetörni is ábécérendben

törtük össze őket.

Park megpróbált rámosolyogni, de a lány nem

nézett rá. – Mennem kellene – mondta. – Azt

hiszem, már amúgy is mindjárt nyolc óra.

– Ó. Oké. Elkísérlek.

Eleanor felállt, és Park követte. Kimentek,

végigsétáltak az ösvényen, és amikor elérkeztek

a kocsifelhajtóhoz, Eleanor nem állt meg.

eleanor

Maisie úgy illatozott, akár egy Avon-tanácsadó,

és úgy ki volt készítve, akár a babiloni szajha.

Egészen biztosan rajta fogják kapni őket.

Kicseszett kártyavárként fog összeomlani

minden. Jesz. Szus.

És ő még valami stratégiát sem volt képes

kifundálni, mert csupán Park kezeire tudott

gondolni a derekán és a hátán és a hasán – ami

olyan érzés volt, amihez foghatóval még nem

találkozott. Park családjában mindenki olyan

vékony volt, hogy simán szerepelhettek volna

egy müzlireklámban. Még a nagymamája is.

Eleanor csak abban a jelenetben szerepelhetett

volna, amiben a színésznő megcsippent egy

kétcentis darabot a hasán, majd úgy néz bele a

kamerába, mintha mindjárt vége lenne a

világnak.

Ami azt illeti, neki ehhez a jelenethez is le

kellene fogynia. Az ő testén bárhol meg lehet

csippenteni két centit – vagy négyet, vagy hatot.

Kettőt akár még a homlokán is.

Jó volt egymás kezét fogni. Eleanor keze nem

volt

teljesen

ciki.

És

a

csókolózás

biztonságosnak tűnt, mivel a duzzadt ajakkal

nincs semmi baj – és mivel Park általában

lehunyta a szemét.

Eleanor törzsén azonban nem volt biztonságos

hely. A nyakától a térdéig nem akadt olyan pont,

ahol észrevehető struktúrával rendelkezett

volna.

Amikor Park a derekához ért, behúzta a hasát,

és előrebukott. Ami ahhoz a katasztrófához

vezetett… amitől Godzillának érezte magát.

(Pedig még Godzilla sem kövér. Csupán

gigantikus méretű.)

A dologban az volt az őrjítő, hogy Eleanor

szerette volna, ha Park újból megérinti. Azt

szerette volna, hogy állandóan tartsa rajta a

kezét. Még ha emiatt Park rá is jön, Eleanor

túlzottan emlékeztet egy rozmárra ahhoz, hogy a

barátnője maradhasson. Ennyire jó érzés volt.

Olyan volt, mint az a kutya, amelyik megízlelte

az emberi vért, és attól kezdve mindig harap.

Egy rozmár, amelyik megízlelte az emberi vért.

40

eleanor

Park azt akarta, hogy Eleanor ezentúl mindig

ellenőrizze a könyveit, különösen torna után.

– Mert ha Tina a tettes – mondta, bár látszott

rajta, hogy ezt még most sem hiszi el –, akkor

szólnod kell valakinek.

– Ugyan kinek? – Park szobájában ültek,

hátukat az ágyának vetve, és igyekeztek úgy

tenni, mintha Park nem karolná éppen át, első

alkalommal azóta, hogy Eleanor porrá zúzta a

kazettáit. Nem karolta át egészen, csak

éppenhogy.

– Mrs. Dunne-nak, például. Ő bír téged.

– Oké, szóval szólok Mrs. Dunne-nak, és

megmutatom neki Tina rossz helyesírással írt

szörnyűségeit, amire Mrs. Dunne azt kérdi:

„Honnan tudod, hogy Tina írta ezeket?”

Ugyanúgy kételkedni fog benne, ahogyan te,

csak a bonyolult romantikus múlt nélkül.

– Nincs is bonyolult romantikus múlt.

– Megcsókoltad? – Eleanor nem akarta ezt

megkérdezni. Hangosan kimondva. Szinte olyan

volt, mintha már olyan sokszor feltette volna

magában a kérdést, hogy egyszerűen kiszakadt

belőle.

– Mrs. Dunne-t? Nem. De már sokszor

ölelkeztünk.

– Tudod, hogy értem. Megcsókoltad?

Eleanor

biztosra

vette,

hogy

Park

megcsókolta. Biztosra vette, hogy mást is

csináltak. Tina olyan aprócska, hogy Park

jószerével körbe tudta fonni a karjával, és kezet

tudott rázni saját magával a háta mögött.

– Nem akarok erről beszélni – jelentette ki

Park.

– Mert megtetted.

– Nem számít.

– De igenis számít. Az volt az első csókod?

– Igen, és pont ez az egyik ok, amiért nem

számít. Olyan volt, mint egy gyakorló dobás.

– Mi a többi ok?

– Maga Tina. Tizenkét éves voltam, meg nem

is tetszettek a lányok.

– De mindig is emlékezni fogsz rá. Az volt az

első csókod.

– Arra fogok emlékezni, hogy nem számít.

Eleanor hagyni akarta a témát – a fejében a

legmegbízhatóbb hangok azt kiabálták: Hagyd a

csudába!

– De… – folytatta mégis – hogy voltál képes

őt megcsókolni?

– Tizenkettő voltam.

– De hát rémséges!

– Ő is tizenkettő volt.

– De… hogy voltál képes őt megcsókolni, és

azután engem?

– Akkor még azt sem tudtam, hogy a világon

vagy. – Park karja hirtelen teljesen ráfonódott

Eleanor derekára. A könyöke a lány oldalába

nyomódott, amire ő ösztönösen kihúzta magát,

hogy vékonyabbnak hasson.

– Nincs is bennünk semmi közös Tinával –

mondta Eleanor. – Hogyan lehet, hogy

mindkettőnket bírsz? Volt felsőben egy

fejsérülésed, amitől minden megváltozott?

Park a másik karját is köréje fonta. – Kérlek.

Figyelj rám. Semmiség volt. Nem számít.

– De számít – suttogta Eleanor. Most, hogy a

fiú mindkét karjával átölelte, szinte nem is

maradt hely közöttük. – Mert te vagy az első,

akit megcsókoltam. És ez számít.

Park nekitámasztotta a homlokát az övének.

Eleanor nem tudta, mihez kezdjen a szemeivel

és a kezeivel.

– Előtted semmi sem számít – jelentette ki a

fiú. – És elképzelni sem tudom, hogy lenne

utánad.

Eleanor megrázta a fejét. – Ne.

– Mit ne?

– Ne beszélj az azutánról.

– Csak azt akartam mondani, hogy… Én

akarok lenni az utolsó is, aki valaha megcsókol.

Ez rosszul hangzik, olyan, mint valami halálos

fenyegetés, vagy ilyesmi. Azt próbálom

elmondani, hogy te vagy az igazi. Ez számomra

az igazi.

– Ne. – Nem akarta, hogy Park így beszéljen.

El akarta tolni magától, de nem ilyen messzire.

– Eleanor.

– Nem akarok a későbbre gondolni.

– Épp ezt magyarázom: talán nem is lesz

később.

– Dehogynem lesz. – Eleanor a fiú mellkasára

tette a kezét, hogy el tudja tolni, ha muszáj. –

Úgy értem… Úristen, persze hogy lesz! Nem

arról van szó, hogy össze akarnánk házasodni,

Park.

– Még nem.

– Hagyd abba! – Eleanor forgatni akarta a

szemét, de fájt a mozdulat.

– Ez nem lánykérés. Csak azt akarom

mondani… Szeretlek. És nem tudom elképzelni,

hogy megszűnik a…

Eleanor megrázta a fejét. – De hát tizenkét

éves vagy.

– Tizenhat vagyok. – Bono tizenöt volt,

amikor megismerte a feleségét, Robert Smith

pedig tizennégy.

– Rómeó, édes Rómeó.

– Nem erről van szó, és ezt te is tudod. – Park

szorosan ölelte. A hangjából teljesen eltűnt a

játékosság. – Nincs okunk azt hinni, hogy

valaha megszűnik a szerelmünk. Viszont

minden okunk megvan azt hinni, hogy nem fog.

Sosem mondtam, hogy szeretlek – gondolta

Eleanor.

És még akkor is Park mellkasán tartotta a

kezét, miután az megcsókolta.

Na jó. Mindegy. Park azt akarta, hogy kezdje el

ellenőrizni a könyvei borítóját. Különösen

tesióra után. Így aztán Eleanor megvárta, amíg

szinte mindenki más átöltözött és kiment az

öltözőből, majd alaposan megvizsgálta a

könyveit, lát-e rajtuk valami gyanúsat.

Hűvösen tárgyilagos vizsgálat volt.

DeNice és Beebi általában vele együtt vártak.

Ez azzal járt, hogy néha elkéstek az ebédről, de

azzal is, hogy viszonylag magukban tudtak

átöltözni, ami már hónapokkal előbb is eszükbe

juthatott volna.

Ma úgy látszott, nincs semmilyen perverz

iromány Eleanor könyvein. Ami azt illeti, Tina

egész órán rá sem hederített. Még a társnői is

(beleértve

a

kötekedő

Annette-et

is)

szemlátomást ráuntak.

– Szerintem kifogytak a kifejezésekből,

amikkel csúfolhatják a hajamat – mondta

Eleanor DeNice-nek, miközben átnézte az

algebrakönyvét.

– Hívhatnának Ronald McDonaldnak – vélte

DeNice. – Szólítottak már így?

– Vagy Wendynek – tette hozzá Beebi, majd a

hangját lehalkítva idézte a szlogent: – Na de hol

a marhahús?

– Fogd be! – szólt rá Eleanor, és

körülpillantott az öltözőben. – Meghallhatják.

– Mindenki elment – jelentette ki DeNice. –

Mindenki elment. Mind az ebédlőben vannak, és

az én macho nachómat eszik. Siess már, csajszi!

– Menjetek előre – mondta Eleanor –, és

stoppoljatok le egy helyet a sorban. Nekem még

át kell öltöznöm.

– Jó – felelte DeNice –, de hagyd már abba

azoknak a könyveknek a nézegetését! Magad

mondtad, hogy nincs rajtuk semmi. Gyere,

Beebi!

Eleanor hozzálátott, hogy elpakolja a

könyveit. Hallotta, amint Beebi visszakiáltotta

az öltöző ajtajából: – Na de hol a marhahús? –

Dilinyós. Eleanor kinyitotta a szekrényét.

Üres volt.

Huh.

Megpróbálkozott a felette lévővel. Semmi. És

az alatta lévőben is semmi. Ne…

Eleanor végignyitogatta az összes szekrényt

ezen a falon, majd áttért a következő falra, és

igyekezett nem pánikba esni. Talán csak áttették

máshová a ruháit. Haha. Nagyon vicces. Szuper

jó vicc, Tina!

– Te mit csinálsz? – tudakolta Mrs. Burt.

– A ruháimat keresem – felelte Eleanor.

– Mindig ugyanazt a szekrényt kell

használnod, úgyhogy nem nehéz megjegyezni.

– Nem, valaki… Úgy értem, azt hiszem, valaki

elvitte őket.

– Azok a kis ribancok… – sóhajtott fel Mrs.

Burt. Mint aki elképzelni sem tud nagyobb

macerát.

Mrs. Burt a helyiség túlsó végében kezdte

nyitogatni a szekrényeket. Eleanor megnézte a

szemetest és a tusolókat. Azután Mrs. Burt

egyszer csak a mosdóból kiabált ki. –

Megvannak!

Eleanor bement a mosdóba. A padló vizes

volt, és Mrs. Burt az egyik fülkében állt. –

Hozok egy szatyrot – mondta, és elnyomakodott

Eleanor mellett.

Eleanor belenézett a vécébe. Habár tudta, mit

fog ott látni, a látvány mégis nedves pofonként

érte. Az új farmerja és a cowboy inge koszos

halomban állt a kagylóban, a cipőjét a szegély

alá gyömöszölték. Valaki lehúzta a vécét, és a

víz még mindig túlfolyt a peremen. Eleanor

nézte, amint csordogál.

– Tessék – nyújtott oda Mrs. Burt egy sárga

reklámszatyrot Eleanornak. – Horgászd ki őket!

– Nem kellenek – hátrált el onnan Eleanor.

Amúgy sem tudná többé felvenni őket.

Mindenki tudná, hogy ezek a vécét megjárt

ruhái.

– Nos, nem maradhatnak ott – jelentette ki

Mrs. Burt. – Horgászd ki őket! – Eleanor a

ruháira meredt. – Gyerünk! – nógatta Mrs. Burt.

Eleanor benyúlt a vécébe, és érezte, hogy

könnyek gördülnek végig az arcán. Mrs. Burt

kinyitotta a szatyrot. – Véget kell vetned ennek,

hogy hagyod, hogy kikészítsenek, tudod –

tanácsolta. – Csak bátorítod őket.

Aha, kösz – gondolta Eleanor, miközben

kicsavarta a farmerját a vécékagyló fölött.

Szerette volna megtörölni a szemét, de vizes

volt a keze.

Mrs. Burt odaadta neki a szatyrot. – Gyere –

mondta –, írok neked egy engedélyt.

– Hová? – kérdezte Eleanor.

– A tanácsadó irodájába.

Eleanor felszisszent. – Nem sétálhatok végig a

folyosón így.

– Mit akarsz tőlem, Eleanor? – Ez

nyilvánvalóan költői kérdés volt; Mrs. Burt rá

sem pillantott. Eleanor követte a tanáriba, várt

az engedélyre.

Amint kiért a folyosóra, még hevesebben

törtek elő a könnyei. Nem mehet így végig az

egész iskolán – a tornadresszében! A fiúk szeme

láttára. És mindenki szeme láttára. Tina szeme

láttára.

Úristen! Tina alighanem jegyeket árul a menza

előtt. Képtelen megtenni. Így nem megy.

Nem csak arról volt szó, hogy a tornadressze

ronda. (Műszálas. Egyrészes. Piros-fehér csíkos,

extra hosszú fehér cipzárral.)

Hanem rendkívül szűk is.

A nadrágrész éppen csak eltakarta az

alsóneműjét, és a mellén annyira feszült az

anyag, hogy a hóna alatt kezdett felfesleni a

varrás.

Kész tragédia volt ebben a tornadresszben.

Egy tízkocsis tömegkarambol.

Mielőtt átgondolhatta volna, Eleanor rossz felé

fordult a folyosón, és a futballpálya bejárata felé

indult. Úgy tett, mint akinek az a dolga, hogy a

nap közepén kisétáljon az épületből, mintha

valamiféle

síró/félpucér/csöpögős

szatyros

küldetést teljesítene.

Az ajtó egy kattanással becsukódott mögötte,

és Eleanor lekuporodva nekidőlt, hagyva, hogy

szétessen. Csak egy percre. Úristen. Úristen!

Az ajtó előtt volt egy szemetes. Felállt, és

belehajította a reklámszatyrot. Megtörölte a

szemét a tornadresszével. Oké – mondta

magában, és vett egy mély lélegzetet, szedd

össze magad! Ne hagyd, hogy kikészítsenek! Az

az ő új farmerja a szemetesben. És a kedvenc

cipője. A Vans. Odament a szemeteshez, és a

fejét csóválva belenyúlt a szatyorért. Baszódj

meg, Tina! Baszódj meg, te dög!

Vett egy újabb mély lélegzetet, és újból

nekiindult.

Az iskolának ebben a végében már nem voltak

tantermek, így legalább senki sem figyelte.

Szorosan az épülethez tapadt, és amikor

befordult a sarkon, egy ablaksor alatt vitt el az

útja. Arra gondolt, hogy egyenesen hazamegy,

de az lehet, hogy még rosszabb lenne. És

határozottan hosszabb.

Ha már eljut a bejáratig, a tanácsadók irodái

mindjárt mellette vannak. Mrs. Dunne segíteni

fog neki. Mrs. Dunne nem fogja azt mondani

neki, hogy ne sírjon.

A bejáratnál álló biztonsági őr úgy tett, mintha

a

lányok

egész

nap

tornadresszben

mászkálnának ki és be. Vetett egy pillantást

Eleanor engedélyére, és intett, hogy menjen.

Már majdnem ott vagy – gondolta Eleanor. Ne

fuss, már csak néhány ajtó.

Igazán számíthatott volna rá, hogy az egyiken

Park fog kisétálni.

A megismerkedésük napja óta Eleanor

állandóan a legváratlanabb helyeken akadt össze

vele. Mintha az életük egymást keresztező

vonalakból állna, mintha saját gravitációs

mezőjük lenne. A véletlen felfedezésének ezt a

képességét általában a legjobb dolognak tartotta,

amelyet az univerzumtól kapott.

Park a folyosó másik oldalán sétált ki az egyik

ajtón, és megtorpant, amikor meglátta. Eleanor

megpróbált másfelé nézni, de nem volt elég

gyors. Park elvörösödött. Meredten bámult rá.

Eleanor lehúzogatta a tornadressze nadrágrészét,

tovább botladozott, és az utolsó néhány lépést

futva tette meg a tanácsadók irodájáig.

– Nem muszáj visszamenned oda – mondta az

anyja, miután Eleanor elmesélte neki az egész

történetet. (Majdnem az egészet.)

Eleanor egy pillanatra belegondolt, mit

csinálna, ha csakugyan nem menne vissza az

iskolába. Itt ülne egész nap? És azután?

– Nem gond – válaszolta. Mrs. Dunne maga

fuvarozta haza és megígérte, hogy szerez egy

lakatot az öltözőszekrényére.

Az anyja beledobta a sárga műanyag táskát a

fürdőkádba, és fintorogva látott hozzá a ruhák

kiöblítéséhez, holott nem is szaglottak.

– A lányok olyan utálatosak. – mondta. –

Szerencse, hogy van egy barátnőd, akiben

megbízhatsz.

Eleanor arcára bizonyára kiült a zavar.

– Tina – folytatta az anyja. – Szerencséd, hogy

ott van neked Tina.

Eleanor bólintott.

Aznap este otthon maradt. Jóllehet péntek volt,

és Park családja péntekenként mindig filmeket

néz, és pattogatott kukoricát csinál. Nem tudna a

szemébe nézni.

Állandóan az lebeg előtte, milyen képet vágott

a folyosón. Úgy érezné, mintha még mindig ott

állna a tornadresszében.

41

park

Park korán lefeküdt. Az anyja állandóan

Eleanorral nyaggatta.

– Hol van ma este Eleanor? Késik?

Összevesztetek?

Valahányszor kiejtette Eleanor nevét, Park

arca lángolni kezdett.

– Én mondom, valami baj – jelentette ki az

anyja a vacsoránál. – Összevesztetek? Megint

szakítottatok?

– Nem – felelte Park. – Azt hiszem, hazament,

mert nem érezte jól magát. Nem volt ott a

buszon.

– Nekem is van már barátnőm – jelentette be

Josh –, ő is elkezdhet átjárni?

– Nincs barátnő – felelte az anyjuk –, túl fiatal

vagy.

– Már majdnem tizenhárom vagyok!

– Persze – szólt közbe az apjuk –, átjöhet a

barátnőd. Ha hajlandó vagy abbahagyni a

nintendózást.

– Micsoda? – kérdezte Josh sértetten. – Miért?

– Mert azt mondtam. Megegyeztünk?

– Nem! Szó sem lehet róla! Parknak is abba

kell hagynia a nintendózást?

– Aha. Rendben van, Park?

– Ja.

– Olyan vagyok, mint Billy Jack – mondta az

apjuk. – Sámánharcos.

Nem volt a legmélyebb beszélgetés, de hetek

óta ez volt a legtöbb, amennyit az apja Parkhoz

szólt. Talán lélekben arra készítette fel magát,

hogy az egész környék fáklyákkal és

vasvillákkal lepi el a házukat, amikor meglátják

Parkot kihúzott szemmel.

De jóformán senki sem törődött vele. Még a

nagyszülei sem. (A nagymamája kijelentette,

hogy úgy néz ki, mint Rudolph Valentino, és

hallotta, amint a nagypapája azt mondja az

apjának: „Látnod kellett volna, hogy néztek ki a

kölykök, mialatt te Koreában voltál!”)

– Lefekszem aludni – állt fel Park az asztaltól.

– Én sem érzem jól magam.

– Ha Park nem játszhat többet a Nintendóval,

bevihetem a szobámba? – tudakolta Josh.

– Park akkor nintendózik, amikor csak akar –

jelentette ki az apjuk.

– Nahát – morgott Josh –, ez rohadtul nem

igazság!

Park leoltotta a lámpát, és bemászott az ágyába.

Hanyatt feküdt, mert nem bízott a teste elülső

részében. És ami azt illeti, a kezében sem. Vagy

az agyában.

Miután ma meglátta Eleanort, legalább egy

órán keresztül fel sem merült benne, hogy

eltöprengjen, vajon miért sétált végig a folyosón

tornadresszben. És egy újabb órájába került,

mire ráeszmélt, hogy mondania kellett volna

neki valamit. Mondhatta volna például azt, hogy

Szia!, vagy hogy Mi folyik itt?, vagy hogy Jól

vagy? Ehelyett azonban csak bámult rá, mintha

még sosem látta volna.

Legalábbis úgy érezte, hogy még sosem látta.

Nem mintha nem jutott volna eszébe

(sokszor), mármint az, milyen lehet Eleanor a

ruhája alatt. De sosem tudta kitölteni egyik

részletet sem. Valójában eddig csak azokat a

nőket tudta meztelenül elképzelni, akik azokban

a magazinokban szerepeltek, amiket az apjának

időnként eszébe jutott az ágya alá dugni.

Ezek az újságok az agyára mentek Eleanornak.

Elég volt csak megemlíteni neki Hugh Hefnert,

máris fél órán keresztül papolt a prostitúcióról

és a rabszolgaságról és Róma bukásáról. Park

nem beszélt neki az apja húszéves Playboyairól,

és mióta megismerte, nem is nyúlt hozzájuk.

Most már ki tudott tölteni néhány részletet. El

tudta képzelni Eleanort. Szünet nélkül maga elé

képzelte. Miért nem vette észre soha, milyen

szűkek azok a tornadresszek? És hogy milyen

rövidek.

És miért nem számított rá, hogy Eleanor már

ennyire felnőttes? Hogy ennyi domborulata van?

Amikor lehunyta a szemét, újra maga előtt

látta. Egy rakás szeplős szívalak, egy

tökéletesen megformált Dairy Queen-féle

fagylalttölcsér. Mint egy határozott vonásokkal

megrajzolt Betty Boop.

Szia – gondolta. Mi folyik itt? Jól vagy?

Nyilván nincs jól. Hazafelé nem volt ott a

buszon. Iskola után nem jött át. És holnap

szombat. Mi lesz, ha egész hétvégén nem látja?

De hogyan is nézhetne most rá? Nem lenne rá

képes. Úgy nem, hogy le ne tépné róla a

tornadresszét. Úgy nem, hogy ne gondolna arra

a hosszú, fehér cipzárra.

Úristen!

42

park

Másnap a családja a hajókiállításra készült,

utána valahol megebédelnek, és talán bemennek

a bevásárlóközpontba.

Park egy örökkévalóságig reggelizett és

zuhanyozott.

– Igyekezz, Park – szólt rá az apja élesen –,

öltözz fel, és sminkeld ki magad!

Mintha

kisminkelve

akarna

menni

a

hajókiállításra.

– Igyekezz – sürgette az anyja, miközben

ellenőrizte a rúzsát az előszobai tükörben –,

tudod, hogy apád utálja a tömeget.

– Muszáj jönnöm?

– Nem akarsz? – Az anyja hátul összefogta és

felborzolta a haját.

– De, akarok – felelte Park. Nem akart. – De

mi lesz, ha Eleanor átjön? Nem akarom

elszalasztani a lehetőséget, hogy beszélhessek

vele.

– Valami baj van? Biztos, hogy nem vesztetek

össze?

– Nem, nem vesztünk össze. Csak… aggódom

miatta. És tudod, nincs telefonjuk.

Az anyja elfordult a tükörtől. – Oké – mondta

a homlokát ráncolva. – Maradsz. De porszívózz,

jó? És pakold a nagy halom fekete ruhádat a

szobád padlójáról.

– Köszönöm – hálálkodott Park, és megölelte.

– Park! Mindy! – Az apja már az ajtóban állt.

– Menjünk! Park itthon marad – közölte a

felesége. – Mi megyünk.

Az apja vetett Parkra egy pillantást, de nem

vitatkozott.

Park nem volt hozzászokva, hogy egyedül

legyen otthon. Kiporszívózott. Elrámolta a

ruháit. Készített magának egy szendvicset, és

megnézett egy maratoni hosszúságú Young Ones

epizódot az MTV-n, azután elaludt a kanapén.

Amikor meghallotta a csengőt, félálomban

ugrott fel, hogy ajtót nyisson. A szíve úgy

dobogott, mint olyankor szokott néha, amikor az

ember nagyon mélyen elalszik a nap közepén, és

nem emlékszik, hogyan kell felébredni.

Biztosra vette, hogy Eleanor az. A kémlelőn ki

sem nézve kinyitotta az ajtót.

eleanor

Az autójuk nem állt ott a kocsifelhajtón, így

Eleanor arra következtetett, hogy Park családja

nincs otthon. Valószínűleg valami klassz családi

programra mentek. A Bonanzában ebédelnek, és

összeillő pulóverekben fényképezkednek.

Már csaknem feladta, amikor kinyílt az ajtó.

És mielőtt zavartan vagy feszélyezetten

viselkedhetett volna a tegnap miatt, vagy úgy

tehetett volna, mintha nem lenne zavarban –,

Park kinyitotta a szúnyoghálót, és az inge

ujjánál fogva behúzta.

Még be sem csukta az ajtót, máris átölelte,

teljesen a karjába zárta. Park általában Eleanor

derekán szokta tartani a kezét, mintha

lassúznának. Ez most nem lassúzás volt. Ez…

valami más volt. Park teljesen átkarolta, az arcát

a hajába temette, és a többi tagjának nem maradt

más hely, a fiúhoz kellett simulnia.

Meleg volt. Nagyon meleg és pelyhesen puha.

Mint egy alvó kisbaba, gondolta. (Mondjuk.

Nem egészen.)

Megint megpróbálta feszélyezve érezni magát.

Park egy rúgással becsukta az ajtót, aztán

nekitámaszkodott, és még szorosabban magához

húzta. A haja tiszta volt, egyenes, és majdnem

teljesen lehunyt szemébe hullott. Pelyhes. Puha.

– Aludtál? – suttogta Eleanor. Hátha esetleg

még mindig alszik.

Park nem válaszolt, de kinyitott szája lecsapott

az övére, és Eleanor feje hátracsuklott a kezébe.

Park olyan szorosan ölelte, hogy nem volt hová

elrejtőznie. Nem tudta kihúzni magát, sem

behúzni a hasát, sem megtartani bármelyik

titkát.

Park kiadott egy hangot, amely ott zümmögött

Eleanor torkában. A fiú mind a tíz ujját érezte.

A nyakán, a hátán. A saját keze bután lelógott.

Mintha

nem

ugyanabban

a

jelenetben

szerepelne, mint Parké. Mintha még ő maga sem

ugyanabban a jelenetben lenne.

Alighanem ezt Park is észrevette, mert elvette

a száját az övéről. Megpróbálta beletörölni a

pólója vállába, és úgy nézett Eleanorra, mintha

odaérkezése óta most látná először.

– Szia. – Park mély lélegzetet vett, és

összpontosított. – Mi folyik itt? Jól vagy?

Eleanor az arcába nézett, ami megtelt

valamivel, amit nem egészen tudott hová tenni.

Az álla előreugrott, mintha a szája nem akarna

elszakadni az övétől, és a szeme olyan zöld volt,

hogy simán fotoszintetizálhatott volna vele.

Minden

olyan

helyen

megérintette,

amelyeknek a megérintésétől tartott.

Eleanor még egyszer utoljára megpróbált

zavarba jönni.

park

Egy másodpercig azt gondolta, hogy túl

messzire ment.

Nem igazán volt szándékos, úgyszólván alva

járt. És már annyi órája gondolkodott Eleanoron,

álmodozott róla – azt akarta, hogy elbutítsa.

Még mindig a karjában tartotta. Egy

másodpercig azt gondolta, hogy túl messzire

ment, hogy baklövést követett el.

De azután Eleanor megérintette. A nyakát.

Nehéz megmondani, miért volt ez más, mint a

többi alkalom, amikor megérintette. Ő volt más.

Egyik pillanatban mozdulatlan volt, a másikban

már nem.

Megérintette a nyakát, majd végighúzta az

ujját a mellkasán. Park azt kívánta, bár

magasabb és vállasabb lenne; remélte, hogy nem

hagyja abba.

Vele összehasonlítva Eleanor nagyon gyengéd

volt. Talán nem kívánta őt annyira, amennyire ő

kívánta a lányt. De ha csak feleannyira is

kívánja.

eleanor

Így érintette meg Parkot gondolatban.

Az állától a nyakán át a válláig.

Sokkal melegebb és keményebb volt, mint

várta. Mintha valamennyi izma és csontja a

felszínre került volna, mintha a szíve

közvetlenül a pólója alatt dobogott volna.

Lágyan, óvatosan érintette meg Parkot, hátha

rosszul érinti meg.

Lazán nekidőlt az ajtónak.

Érezte Eleanor kezét a nyakán, a mellkasán,

azután megfogta a másik kezét, és az arcához

szorította. Olyan hangot adott ki, mintha fájna

valamije, de elhatározta, hogy majd később jön

zavarba emiatt. Ha most szégyenlősködik,

semmit sem kap meg, amit akar.

eleanor

Park izgalomba jött, aminek ő tudatában volt, és

mindezt szabad volt. Park az övé volt.

Hogy megkapja és megtartsa. Talán nem

örökre – biztosan nem örökre és nem is csak

képletesen. Hanem szó szerint. És most. Most az

övé. És a fiú azt akarja, hogy érintse meg.

Olyan, mint egy macska, amelyik odadörgöli a

fejét a tenyeredhez.

Eleanor lecsúsztatta szétterpesztett ujjait Park

mellkasán, majd vissza a pólója alatt.

Azért tette meg, mert meg akarta tenni. És

mert ha má egyszer elkezdte úgy megérinteni,

ahogyan a fejében tette, nehéz volt abbahagyni.

És mert… mi van, ha soha többé nem lesz

alkalma erre?

park

Amikor megérezte a lány ujjait a hasán, megint

kiadta azt a hangot. Magához szorította, és

előredőlt,

hátratolva

Eleanort

–

a

dohányzóasztalt megkerülve a kanapéhoz

botladoztak.

A filmekben ez simán vagy viccesen szokott

zajlani. Park nappalijában egyszerűen csak

ügyetlenkedés folyt. Nem engedték el egymást,

így Eleanor hátraesett a kanapé sarkába, Park

pedig rá.

A lány szemébe akart nézni, de így, hogy

lehunyta, nehéz volt. – Eleanor… – suttogta.

Eleanor bólintott.

– Szeretlek – mondta Park.

Eleanor feketén fénylő szemmel felpillantott

rá, azután más felé nézett. – Tudom – felelte.

Park kihúzta alóla az egyik karját, és az ujjával

követte a körvonalát a kanapén. Az egész napot

így tudná tölteni, hogy végigfuttatja a kezét a

bordáin, be a derekára, ki a csípőjére, majd újból

vissza. Ha az egész nap a rendelkezésére állna,

ezt tenné. Ha Eleanor nem állna még olyan sok

más csodából.

– Tudod? – ismételte. Eleanor elmosolyodott,

úgyhogy megcsókolta. – Ebben a kapcsolatban

nem te vagy Han Solo, tudod-e?

– Teljes egészében én vagyok Han Solo –

suttogta a lány. Jó volt hallani a hangját. Jó volt

emlékezni rá, hogy Eleanor van ebben az új

testben.

– Hát, én nem vagyok Leia hercegnő –

szögezte le Park.

– Ne görcsölj úgy rá a nemi szerepekre.

Park végigsimított a csípőjén, majd vissza,

végül a pulóver alá siklott a keze. Eleanor nyelt

egyet, és felszegte az állát.

Park feljebb húzta a pulóvert, majd, anélkül

hogy belegondolt volna, miért, a saját ingét is

felhúzta, és csupasz hasával a lányéra feküdt.

Eleanor arca összegyűrődött, és ettől Park

összezavarodott.

– Lehetsz te Han Solo – mondta, és

megcsókolta a nyakát. – Én majd Boba Fett

leszek. Átszelem érted az égboltot.

eleanor

Azok a dolgok, amiket most már tud, és amiket

két órával ezelőtt még nem tudott:

1. Parkot bőr borítja. Mindenütt. És ez a bőr

ugyanolyan sima és gyönyörű mézszínű, mint a

kezén. Egyes helyeken vastagabb és gazdagabb

a tapintása, nem selymes, inkább olyan, mint a

gyűrt bársony. De mind az övé. És mind

csodálatos.

2. Őt is bőr borítja. És úgy látszik, az ő

bőrében szuper elektromos idegvégződések

vannak, amelyek eddigi életében még soha nem

jelentkeztek, de most jégként és tűzként és

méhfullánkként életre keltek, amint Park

megérintette. Mindenhol, ahol megérintette.

3. Bármennyire is zavarban volt a hasától és a

szeplőitől, és attól, hogy a melltartóját két

biztosítótű tartja össze, minden zavarnál erősebb

volt a vágy, hogy Park megérintse. És amikor

megtette, szemlátomást nem törődött egyikkel

sem. Némelyik még tetszett is neki. Például a

szeplői. Azt mondta, olyan, mintha cukorral

lenne behintve.

4. Azt akarta, hogy mindenhol érintse meg.

Park megtorpant a melltartója szélénél, és csak

a farmerja hátuljába süllyesztette bele az ujjait –

de nem Eleanor állította meg. Sosem tette volna.

Park érintése jobb volt, mint bármi, amit egész

addigi életében érzett. Valaha. És annyiszor

akart így érezni, amennyiszer csak lehetett.

Legszívesebben tartalékokat gyűjtött volna be a

fiúból.

5. Semmi sem volt mocskos… Parkkal.

Semmi sem lehetett szégyenletes.

Mert Park a nap, és magyarázatként Eleanor

csak erre tudott gondolni.

park

Amikor sötétedni kezdett, Park úgy érezte, hogy

a szülei bármelyik pillanatban beléphetnek az

ajtón, már régen itthon kellene lenniük – és nem

akarta, hogy így találjanak rájuk: a térde Eleanor

lábai között, a keze a csípőjén, a szája pedig a

lehető legmélyebben a pulóvere nyakában.

Elhúzódott, és megpróbált újra tisztán

gondolkodni.

– Hová mész? – kérdezte Eleanor.

– Nem tudom. Sehová. A szüleim nemsokára

hazaérnek, úgyhogy rendbe kell szednünk

magunkat.

– Jó – felelte Eleanor, és felült. De olyan

elfogódott és gyönyörű volt, hogy Park ismét

rámászott, és visszanyomta a kanapéra.

Fél órával később újból próbálkozott. Ezúttal

fel is állt.

– Kimegyek a fürdőszobába – mondta.

– Menj csak – felelte Eleanor. – De ne nézz

vissza!

Park tett egy lépést, azután visszanézett.

– Akkor én megyek – jelentette ki a lány

néhány perc múlva. Mialatt kint volt, Park

felhangosította a tévét. Mindkettőjüknek hozott

egy kólát, és megvizsgálta a kanapét, nincs-e

rajta árulkodó nyom. Szemlátomást nem volt.

Amikor Eleanor visszajött, nedves volt az

arca.

– Megmostad az arcod?

– Aha.

– Miért?

– Mert furcsán néztem ki.

– És azt hitted, le tudod mosni?

Park ugyanúgy megvizsgálta, mint a kanapét.

A lány ajka megduzzadt, és a tekintete vadabb

volt a szokásosnál. De a pulóverei mindig ki

voltak nyúlva, és a haja mindig kócosnak tűnt.

– Okésan nézel ki – mondta. – És én?

Eleanor rápillantott, azután elmosolyodott. –

Jól… – felelte. – Egyszerűen nagyon-nagyon

jól.

Park megfogta a kezét, és lehúzta a kanapéra.

Ezúttal finoman.

Eleanor leült mellé, és lesütötte a szemét.

Park odahajolt hozzá. – Most már nem lesz

furcsa – mondta –, igaz?

Eleanor a fejét rázta, és nevetett. – Nem –

felelte, majd hozzátette:

– Csak egy percig, csak egy kicsit. – Park még

sosem látta ilyen nyíltnak az arcát. Nem húzta

össze a szemöldökét, nem ráncolta az orrát.

Átkarolta, és a lány ösztökélés nélkül a

mellkasára fektette a fejét.

– Á, nézd! – szólalt meg. – A Young Ones.

– Aha. Hé, még nem mesélted el… mi volt az

tegnap? Amikor láttalak? Mi volt a baj?

Eleanor felsóhajtott. – Mrs. Dunne irodájába

tartottam, mert a tornaöltözőben valaki elvette a

ruháimat.

– Tina?

– Nem tudom, valószínűleg.

– Jézusom… ez rémes.

– Nem érdekes. – Úgy mondta ezt, mintha

tényleg így volna.

– Megtaláltad őket? Mármint a ruháidat?

– Igen. De tényleg nem szeretnék beszélni

róla.

– Oké.

Eleanor a mellkasához nyomta az arcát, és

Park átölelte. Azt kívánta, bár így élhetnék le az

egész életüket. Hogy fizikailag Eleanor és a

világ közé helyezhesse magát.

Lehet, hogy Tina csakugyan szörnyeteg.

– Park? – szólalt meg Eleanor. – Csak még

valami. Úgy értem, kérdezhetek tőled valamit?

– Tudod, hogy bármit kérdezhetsz tőlem.

Megegyeztünk.

Eleanor a fiú szívére tette a kezét. – A… mai

viselkedésednek van valami köze ahhoz, hogy

láttál tegnap?

Park legszívesebben nem válaszolt volna. A

tegnapi zavarba ejtő testi vágy most még

helytelenebbnek tűnt, hogy tudott a nyomasztó

háttérről. – Aha – felelte halkan.

Eleanor úgy egy percig semmit sem szólt.

Azután viszont…

– Tina kegyetlen pipa lenne.

eleanor

Amikor Park szülei hazaértek, láthatóan

őszintén örültek Eleanornak. Mr. Sheridan vett

egy új vadászpuskát a hajókiállításon, és meg

akarta mutatni neki, hogyan működik.

– Egy hajókiállításon puskát is lehet venni? –

kérdezte Eleanor.

– Egy hajókiállításon bármit lehet venni –

felelte Park apja. – Bármit, amit érdemes

megvenni.

– Könyveket is? – firtatta Eleanor.

– Puskákról és hajókról szóló könyveket.

Szombat lévén Eleanor sokáig ott maradt, és a

hazafelé vezető úton Parkkal szokás szerint

megálltak a kocsifelhajtónál.

Ma este azonban Park nem hajolt oda, hogy

megcsókolja.

Helyette

erősen

magához

szorította.

– Szerinted leszünk még valaha így,

kettesben? – kérdezte Eleanor. Érezte, hogy

könnyek futják el a szemét.

– Valaha? Igen. Hogy hamarosan? Azt nem

tudom.

Eleanor olyan erősen magához ölelte, ahogyan

csak tudta, majd egyedül hazaballagott.

Richie otthon volt, még ébren, és a Saturday

Night Live-ot nézte. Ben a földön aludt, Maisie

pedig Richie mellett a kanapén.

Eleanor azonnal le akart feküdni, de ki kellett

mennie a mosdóba. Ami azt jelentette, hogy el

kellett haladnia Richie és a tévé között. Kétszer.

Amikor elért a fürdőszobába, szorosan hátra

fogta a haját, és újból megmosta az arcát. Fel

sem pillantva sietett el a tévé mellett.

– Hol voltál? – kérdezte Richie. – Hová

mászkálsz állandóan?

– Az egyik barátnőmhöz – felelte Eleanor.

Továbbment.

– Miféle barátnődhöz?

– Tinához – felelte Eleanor. Rátette a kezét a

fürdőszoba ajtajára.

– Tinához – ismételte Richie. A szájában

cigaretta fityegett, és egy dobozos sört tartott a

kezében, – Tina háza nyilván kész Disneyland,

mi, baszod? Neked semmi sem elég.

Eleanor várt.

– Eleanor? – hallotta az anyja hangját a

fürdőszobából. Hallatszott rajta, hogy félig már

alszik.

– Na és mire költötted a karácsonyi pénzedet?

– firtatta Richie. – Azt mondtam, vegyél rajta

valami szépet magadnak.

Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és kijött az anyja.

Richie fürdőköpenye volt rajta – egy olyan

ázsiai ajándékköpeny, piros szatén, rajta egy

nagy, rikító tigrissel.

– Eleanor – szólt rá az anyja –, menj aludni!

– Csak azt kérdeztem meg Eleanortól, mit vett

a karácsonyi pénzén – mondta Richie.

Ha Eleanor most kitalál valamit, a

mostohaapja látni akarja, akármi is az. Ha azt

mondja, még nem költötte el a pénzt, esetleg

visszakéri.

– Egy nyakláncot – válaszolta.

– Egy nyakláncot – ismételte meg a férfi.

Ködös tekintettel meredt rá, mintha valami

rémséggel akarna előrukkolni, de aztán csak

fogott egy újabb sörösdobozt, és hátradőlt a

kanapén.

– Jó éjt, Eleanor! – mondta az anyja.

43

park

Park szülei szinte soha nem veszekedtek, de ha

mégis, az mindig miatta vagy Josh miatt történt.

Már több mint egy órája balhéztak a

hálószobában, és amikor elérkezett az idő, hogy

elinduljanak a vasárnapi ebédre, az anyjuk

kijött, és azt mondta, induljanak el nélkülük. –

Mondjátok nagymamának, fáj a fejem.

– Mit követtél el? – kérdezte Josh Parktól,

miközben átvágtak az előkert pázsitján.

– Semmit – felelte Park. – És te?

– Semmit. Te vagy a hunyó. Amikor

kimentem vécére, hallottam, hogy anyu a te

nevedet mondja.

Pedig Park semmit sem követett el. A

szemkihúzás óta semmit – amiről tudta, hogy

nem került le a napirendről, de mintha

átmenetileg háttérbe szorult volna. Lehet, hogy a

szülei valahonnan tudnak a tegnapról.

De még ha tudnak is, Park semmi olyat nem

csinált

Eleanorral,

amiről

világosan

megmondták volna neki, hogy ne tegye. Az

anyja sosem beszélgetett vele ilyesmiről. És az

apja is csak annyit mondott, hogy „Ne ejts

senkit teherbe”, azóta, hogy ötödikben beszélt

Parkkal a szexről. (Joshsal ugyanakkor beszélt,

amit Park sértőnek tartott.)

Mindegy, odáig nem mentek el. Nem érintette

meg Eleanort olyan helyeken, amiket ne lehetne

megmutatni a tévében. Pedig nagyon szerette

volna.

Most azt kívánta, bár megtette volna. Lehet,

hogy hónapokba telik, mire megint kettesben

lehetnek.

eleanor

Hétfőn reggel óra előtt bement Mrs. Dunne

irodájába, és kapott tőle egy vadonatúj

kombinációs lakatot. Egy rikító rózsaszínűt.

– Elbeszélgettünk néhány osztálytársnőddel –

mondta Mrs. Dunne –, de mind játszotta az

ostobát. De azért a dolgok mélyére fogunk

hatolni, ígérem.

Nincs mélye – gondolta Eleanor. Csak Tina

van.

– Nem érdekes – biztosította Mrs. Dunne-t. –

Nem számít.

Aznap reggel Tina a felső ajkát nyalogatva

figyelte Eleanort, amikor felszállt a buszra,

mintha arra várt volna, hogy Eleanor majd

balhézni kezd – vagy mintha azt leste volna,

hogy a vécébe dobott ruhái vannak-e rajta. De

Park gyakorlatilag az ölébe vonta őt – így aztán

nem esett nehezére ügyet sem vetni Tinára és a

többiekre. Park nagyon édesen festett ma reggel.

A szokásos ijesztő, fekete, valamilyen

együtteses póló helyett egy zöld, Csókolj meg, ír

vagyok! feliratút vett fel.

Elkísérte a tanácsadók irodájához, és azzal

búcsúzott el tőle, hogy ha ma is ellopják a

ruháit, azonnal keresse őt meg.

Senki sem lopta el a ruháit.

Beebi és DeNice már hallotta valakitől a

másik osztályból, hogy mi történt – ami azt

jelentette, hogy az egész iskola tudja. Közölték

vele, hogy ezentúl nem engedik, hogy egyedül

menjen ebédelni, egye fene a macho nachót.

– Azok a lotyók jobb, ha tudják, hogy vannak

barátnőid – szögezte le DeNice.

– Ühüm – helyeselt Beebi.

park

Hétfő délután Park anyja az Impalában

várakozott, amikor ők leszálltak a buszról.

Letekerte az ablakot.

– Szia, Eleanor, sajnálom, de Parknak most

dolga lesz. Holnap találkozunk, oké?

– Persze – felelte Eleanor. A fiúra pillantott,

aki megszorította a kezét, amikor elindult.

Park beszállt az autóba. – Gyerünk, igyekezz!

– sürgette az anyja.

– Miért csinálsz minden olyan lassan? Tessék

– odaadott neki egy füzetet. Nebraska állam

autóvezetői kézikönyve. – Gyakorold végén a

tesztet, most pedig csatold be övedet!

– Hová megyünk? – kérdezte Park.

– Megszerezni jogosítványodat, pupák.

– Apu tud róla?

Az anyja vezetés közben egy párnán ült, és

ráhajolt a kormányra.

– Tudja, de nem kell beszélned vele erről, jó?

Ez csak mi ügyünk, tiéd és enyém. Na, nézd

tesztet! Nem nehéz. Én elsőre átmentem.

Park a könyv végéhez lapozott, és megnézte a

gyakorló vizsga kérdéseit. Már áttanulmányozta

az egészet, amikor tizenöt éves lett, és megkapta

az ideiglenes jogosítványát.

– Apu dühös lesz rám? – kérdezte.

– Kinek ügye ez?

– A miénk – felelte Park.

– Tiéd és enyém – mondta az anyja.

Elsőre letette a vizsgát. Még az Impala mellé

is beállt párhuzamosan, ami olyan volt, mint egy

Csillagromboló mellé parkolni. Az anyja

letörölgette egy papír zsebkendővel a szemhéját,

mielőtt elkészíttette a fényképét.

Engedte, hogy hazafelé ő vezessen. – De ha

nem mondjuk meg apunak, az azt jelenti, hogy

sohasem vezethetek? – kérdezte Park. El akarta

vinni valahová kocsival Eleanort. Bárhová.

– Dolgozom rajta – felelte az anyja. – Addig

is, megvan a jogosítványod, ha szükség van rá.

Sürgős esetre.

Ez elég gyenge ürügy ahhoz, hogy

megszerezze a jogosítványt. Park már leélt

tizenhat évet anélkül, hogy lettek volna sürgős

esetek, amikor vezetnie kellett volna.

Másnap reggel a buszon Eleanor megkérdezte,

mi volt az a nagyon titkos feladat, ő pedig a

kezébe nyomta a jogosítványát.

– Micsoda? – kiáltott fel Eleanor. – Nézzenek

oda!

Nem akarta visszaadni.

– Egy fényképem sincs rólad – jegyezte meg.

– Hozok neked egy másikat.

– Hozol? Komolyan?

– A tiéd lehet az egyik iskolai képem.

Anyunak tonnaszám van belőlük.

– Rá kell írnod valamit a hátára – mondta

Eleanor.

– Például mit?

– Például: „Szia, Eleanor, te vagy a legjobb

barátom, maradj ilyen édes: Park.”

– De nem vagy a legjobb barátom – tiltakozott

Park. – És nem vagy édes.

– De édes vagyok – felelte megbántva

Eleanor, és nem adta vissza a jogosítványt.

– Nem… te sok más jó dolog vagy – szögezte

le Park, kikapva a kezéből a jogsit –, de édes

nem.

– Ez az a rész, amikor azt mondod, hogy

gonosz vagyok, mire azt felelem, hogy

szerintem azért bírsz, mert gonosz vagyok? Mert

ezt már tisztáztuk: én vagyok a Han Solo.

– Azt fogom ráírni: „Eleanornak. Szeretlek.

Park.”

– Úristen, nehogy ezt írd rá, anyukám még

megtalálja!

eleanor

Park adott neki egy iskolai fotót. Októberben

készült, de most már egészen másképp nézett ki.

Idősebbnek. Végül Eleanor nem engedte, hogy

bármit ráírjon a hátára, mert nem akarta, hogy

tönkretegye.

Vacsora (tepsis burgonya) után Park

szobájában töltötték az időt, és sikerült lopva

csókolózniuk, miközben végignézték Park régi

iskolai fényképeit. Amikor Eleanor meglátta

kisgyerekként, legszívesebben összecsókolta

volna. (Nyálas, de akkor is. Amíg nem érez

késztetést valódi kisgyerekek csókolgatására,

nem aggódik emiatt.)

Amikor

Park

kért

tőle

fényképet,

megkönnyebbült, amiért neki nincsenek fotói,

amiket odaadhatna.

– Majd készítünk egyet – mondta Park.

– Ööö… jó.

– Oké, király, hozom anyu fényképezőgépét.

– Most?

– Miért ne?

Eleanor erre nem tudott mit válaszolni.

Park anyja fellelkesült, hogy majd ő

fényképez. Ezt „Átalakítás, 2. rész”-nek titulálta

– amit Park, hála istennek, hamar rövidre zárt,

mondván: – Anyu, én olyan képet szeretnék,

amin az igazi Eleanor van.

Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy kettőjükről

is készítsen egy felvételt, amit viszont Park

egyáltalán nem bánt. Átkarolta Eleanort.

– Nem kellene várnunk? – kérdezte Eleanor. –

Egy ünnepre vagy valami emlékezetesebb

alkalomra?

– Én a ma estére akarok emlékezni – jelentette

ki Park.

Néha nagyon fafejű tudott lenni.

Eleanor túlságosan vidám lehetett, amikor

hazaért, mert az anyja úgy követte a ház hátsó

részébe, mintha érezné rajta a szagot. (A

boldogságnak olyan illata volt, mint Park

házának. Mint az avonos „Skin So Soft”

testápolónak meg mindenféle finomságnak.)

– Megfürdesz? – kérdezte az anyja.

– Aha.

– Majd figyelem az ajtót.

Eleanor megengedte a forró vizet, és

bemászott az üres kádba. A hátsó ajtónál olyan

hideg volt, hogy a kád még meg sem telt, a

fürdővíz máris hűlni kezdett. Eleanor olyan

gyorsan fürdött, hogy addigra általában már

végzett is.

– Ma összefutottam a boltban Eileen

Bensonnal – mesélte az anyja. – Emlékszel rá a

templomból?

– Nem hiszem – felelte Eleanor. Már három

éve nem jártak templomba.

– Van egy veled egykorú lánya, Tracy.

– Lehet.

– Hát, terhes – folytatta az anyja. – Eileen

pedig romokban van. Tracy összejött az egyik

környékbeli fiúval, egy fekete sráccal. Eileen

férje dührohamot kapott.

– Nem emlékszem rájuk – mondta Eleanor. A

kád már majdnem annyira megtelt, hogy

megmoshassa a haját.

– Hát, csak az jutott erről eszembe, hogy én

milyen szerencsés vagyok – jelentette ki az

anyja.

– Mert te nem egy fekete sráccal jöttél össze?

– Nem, én rólad beszélek. Szerencsém van,

hogy te olyan okos vagy a fiúkkal kapcsolatban.

– Én nem vagyok okos a fiúkkal kapcsolatban

– szögezte le Eleanor. Gyorsan leöblítette a

haját, majd felállt, és eltakarta magát egy

törülközővel, mialatt felöltözött.

– Távol tartod magad tőlük. Ez okos.

Eleanor kihúzta a dugót, és felkapta a piszkos

ruháit. Park fényképe a hátsó zsebében volt, és

nem akarta, hogy vizes tegyen. Az anyja a

tűzhely mellett állva figyelte.

– Okosabb vagy, mint én voltam – fejtegette

tovább. – És bátrabb. Én nyolcadik óta nem

voltam egymagam.

Eleanor a melléhez szorította a piszkos

farmerját. – Úgy beszélsz, mintha kétféle lány

létezne – mondta – Az okosak meg azok, akik

tetszenek a fiúknak.

– Ez nem áll messze az igazságtól – állapította

meg az anyja, és megpróbálta Eleanor vállára

tenni a kezét. Eleanor hátralépett. – Majd

meglátod – tette hozzá. – Várd ki, amíg idősebb

leszel!

Mind a ketten meghallották, hogy Richie

teherautója megáll a kocsifelhajtón.

Eleanor elnyomakodott az anyja mellett, és

befutott a szobájába. Ben és Egér éppen csak

becsusszantak mögötte.

Eleanor nem tudta kitalálni, hol lenne

biztonságban Park fényképe, ezért becipzárazta

az iskolatáskája zsebébe. Azután pedig újra meg

újra meg újra megnézte.

44

eleanor

Nem a szerda este volt a legrosszabb.

Bár taekwondoedzésen volt, ennek ellenére

Park mindenül körülvette őt, illetve az emléke.

(Mindenütt, ahol megérintette érinthetetlennek

érezte magát. Mindenütt, ahol megérintette

biztonságban érezte magát.)

Aznap

este

Richie-nek

sokáig kellett

dolgoznia, így az anyja Totino mirelitpizzát

csinált. Bizonyára le volt értékelve a Food 4

Lessben, mert tele volt vele a mélyhűtő.

Mialatt

ettek,

megnézték

az

Út

a

mennyországba egyik részét. Azután Eleanor

letelepedett Maisie-vel a nappali padlójára, és

megpróbálták megtanítani Egeret a Ha jó a

kedved… – re.

Reménytelennek bizonyult. Vagy a szavakat

jegyezte meg, vagy a tapsot, de a kettőt együtt

soha. Ez feldühítette Maisie-t.

– Kezdd újra! – ismételgette.

– Gyere, Ben, segíts nekünk – kérte Eleanor –,

négyesben könnyebb.

Ha jó a kedved, tapsolj nagyokat!

Ha jó a kedved, tapsolj nagyokat!

Ha köztünk vagy, és jó a kedved,

Másoknak is mutasd ezt meg,

Ha jó a kedved, tapsolj nagyokat!

Jaj, istenem, Egér! Két taps – kettő. Oké.

Kezdd újra…

Ha jó a kedved…

Egér!

45

park

– Nincs kedvem vacsorát főzni – jelentette ki az

anyja.

Csak hárman – Park, az anyja és Eleanor –

ültek a kanapén, és a Szerencsekereket nézték.

Az apja pulykavadászatra ment, ahonnan majd

csak későn ér haza, Josh pedig az egyik barátján

aludt.

– Melegíthetek egy pizzát – ajánlotta Park.

– Vagy hozhatunk is pizzát – felelte az anyja.

Park Eleanorra nézett; nem tudta, milyen

szabályok vonatkoznak arra, ha elmennek

otthonról. A lány szeme tágra nyílt, de azután

megvonta a vállát.

– Jó – vigyorgott Park –, hozzunk pizzát.

– Én túl lusta vagyok – mondta az anyja. –

Hozzatok ti Eleanorral.

– Azt akarod, hogy vezessek?

– Hát persze. Vagy félsz?

Jesszus,

most

meg

az

anyja

tartja

puhapöcsnek.

– Dehogy, tudok vezetni. A Pizza Hutból

kérsz? Oda nézzünk be először?

– Oda mentek, ahová akartok. Nem is vagyok

túl éhes. Menjetek! Vacsorázzatok! Nézzetek

filmet, vagy valami.

Park és Eleanor egymásra meredt.

– Biztos? – kérdezte Park.

– Igen, menjetek! Sosem csak enyém ház.

Egész nap otthon volt, egész nap egyedül, de

Park úgy döntött, nem szól. Ő és Eleanor

óvatosan álltak fel a kanapéról. Mint akik azt

várják, hogy az anyja felrikkant: Április

bolondjai – két hét késéssel.

– Kulcsok kampón – folytatta az anyja. –

Hozd ide a pénztárcámát! – Odaadott belőle a

fiának húsz dollárt, majd még tízet.

– Köszönöm – mondta Park még mindig

habozva. – Akkor most menjünk?

– Még ne. – Az anyja végignézett Eleanor

ruházatán, és a homlokát ráncolta. – Eleanor

nem mehet így ki utcára. – Ha azonos lenne a

méretük, máris beleerőszakolná Eleanort egy

kőmosott miniszoknyába.

– De hát egész nap így néztem ki – tiltakozott

Eleanor. A hadseregnél feleslegessé vált

nadrágot és egy rövid ujjú inget vett valamiféle

hosszú ujjú, bíborvörös póló fölé. Park szerint

királyul nézett ki. (Valójában elragadónak

találta, de ettől a szótól Eleanor elhányná

magát.)

– Legalább a hajadat hadd igazítsam meg –

kérte Park anyja. Kivonszolta Eleanort a

fürdőszobába, és elkezdte kihúzogatni a

hullámcsatokat a hajából. – Le, le, le –

utasította.

Park az ajtónak dőlve figyelte.

– Olyan ciki, hogy nézed – jelentette ki

Eleanor.

– Nincs benne semmi olyan, amit már ne

láttam volna.

– Park biztos segít nekem megcsinálni hajadat

esküvőd napján – jegyezte meg az anyja.

Park is, Eleanor is a földet bámulta. –

Megvárlak a nappaliban – mondta Park.

Néhány perc múlva Eleanor már készen is

volt. A haja tökéletesen mutatott, minden fürt

fénylett és a helyén állt, és az ajka rózsaszínűen

ragyogott. Park messziről meg tudta állapítani,

hogy eperíze van.

– Oké – mondta az anyja –, mehettek. Jó

mulatást!

Kiballagtak az Impalához, és Park kinyitotta

az ajtót Eleanornak.

– Egyedül is ki tudom nyitni az ajtómat –

méltatlankodott a lány. És mire Park átért a saját

oldalára, odahajolt, és kinyitotta neki az ajtót.

– Hová menjünk? – kérdezte Park.

– Nem tudom – felelte Eleanor, és lejjebb

húzódott az ülésén. – Elmehetnénk a

környékről? Úgy érzem magam, mintha a berlini

falon lopakodnék át.

– Ó, persze. – Park beindította az autót, és

Eleanorra pillantott. – Jobban kushadj le. A

hajad világít a sötétben.

– Kösz.

– Tudod, hogy értem.

Park nyugat felé fordította a kocsit. A Flatstől

keletre a folyón kívül nem volt semmi egyéb.

– Ne hajts el a Vakvágány mellett – kérte

Eleanor.

– Miért…?

– Itt fordulj jobbra.

– Jó. – Park lepillantott a földön kuporgó

Eleanorra, és elnevette magát.

– Ez nem vicces.

– Dehogynem. Te a padlón ücsörögsz, én

pedig csak azért vezethetek, mert apám nincs a

városban.

– Apukád szeretné, ha vezetnél. Mindössze

annyit kell megtanulnod, hogyan vezess

sebváltóval.

– Már tudom.

– Akkor mi a probléma?

– Én vagyok a probléma – felelte Park

bosszúsan. – Hahó, kiértünk a környékről, most

már felülnél?

– Majd akkor ülök fel, ha a Huszonnegyedik

utcára értünk.

A Huszonnegyedik utcánál felült, de a

Negyvenkettedik utcáig megint nem szóltak

egymáshoz.

– Hová megyünk? – kérdezte Eleanor.

– Nem tudom – felelte Park. Csakugyan nem

tudta. Tudta, hogyan jut el az iskolába és a

belvárosba, és ennyi. – Hová szeretnél menni?

– Nem tudom.

eleanor

Valami jó félreeső helyre szeretett volna menni.

Amilyeneket a sorozatokban látott, amikor a

szereplők kettesben akartak lenni egy kicsit.

De nem akarta megkérdezni Parktól: „Hé,

hová szoktatok járni, ti srácok, ha be akarjátok

párásítani az ablakokat?” Mert mit gondolna

akkor róla? És mi van, ha van rá válasza?

Eleanor erősen igyekezett, hogy ne illetődjön

meg túlságosan Park vezetői ügyességétől, de

valahányszor a fiú sávot váltott, vagy belenézett

a visszapillantó tükörbe, azon kapta magát, hogy

elalél. Akár cigarettára is gyújthatna, vagy

rendelhetne egy whiskyt jéggel, annyival

idősebbnek tűnik a volán mögött.

Eleanornak nem volt ideiglenes jogosítványa.

Az anyja még csak nem is vezethetett, így aztán

Eleanor jogsija sem állt elöl a fontossági listán.

– Muszáj valahová mennünk? – kérdezte.

– Hát, valahová azért kellene – felelte Park.

– De muszáj csinálnunk valamit?

– Ezt hogy érted?

– Nem lehetne azt, hogy csak elmegyünk

valahová, és együtt vagyunk? Hová járnak az

emberek, hogy együtt lehessenek? Azt sem

bánom, ha kiszállunk a kocsiból.

Park rápillantott, majd idegesen vissza az útra.

– Oké – egyezett bele. – Igen. Igen, csak hadd…

Beállt egy parkolóba, és megfordult.

– Bemegyünk a belvárosba.

park

Valóban kiszálltak az autóból. A belvárosban

Park meg akarta mutatni Eleanornak a Drastic

Plasticot és az Antiquariumot és az összes többi

lemezboltot. A lány még sosem járt az Old

Market negyedben, ami Omahában jóformán az

egyetlen olyan hely volt, ahová menni érdemes.

Egy csomó másik srác is a belvárosban lógott,

közülük jó néhány még furcsábban nézett ki,

mint

Eleanor.

Park

elvitte

a

kedvenc

pizzériájába. Azután a kedvenc fagyizójába. És

a harmadik kedvenc képregényboltjába.

Park folyton úgy tett, mintha valódi randin

lennének, aztán eszébe jutott, hogy azon is

vannak.

eleanor

Park egész este fogta a kezét, mintha a barátja

lenne. Mert tényleg a barátod, tökfej –

mondogatta magában.

A lemezboltban dolgozó lány legnagyobb

döbbenetére. Mindkét fülébe nyolc-nyolc lyukat

fúratott, és szemlátomást úgy vélte, hogy Park

oltári jó pasi. A lány Eleanorra vetett

pillantásában ez a kérdés ült: Te most viccelsz

velem? Amire Eleanor pillantása azt válaszolta:

Tudom, jó?

Végigsétáltak a piac összes utcáján, majd

átmentek az utca túloldalára, egy parkba.

Eleanor azt sem tudta, hogy mindez létezik.

Mindeddig fel sem fogta, hogy Omaha ilyen

kellemes lakóhely lehet. (A gondolataiban ez is

Park műve volt. Körülötte a világ jobb hellyé

építette át magát.)

park

Végül a Central Parkban kötöttek ki. Az omahai

változatában, Eleanor még itt sem járt, és bár

vizes, sáros és még mindig hideg volt, azt

hajtogatta, hogy milyen szép.

– Ó, nézd! – kiáltott fel. – Hattyúk!

– Szerintem azok ludak – vélte Park.

– Hát, akkor az általam eddig látott legszebb

ludak.

Leültek az egyik padra, és nézték, amint a

ludak elhelyezkedtek a mesterséges tó partján.

Park átkarolta Eleanort, és érezte, hogy a lány

nekidől.

– Csináljuk ezt mindig – mondta.

– Mit?

– Hát, hogy elmegyünk valahová.

– Jó – felelte Eleanor. Egy szót sem szólt

arról, hogy ahhoz meg kellene tanulnia a

sebváltó használatát. Amit Park nagyra értékelt.

– El kellene mennünk a szalagavatóra.

– Mi? – Eleanor felemelte a fejét.

– Szalagavató. Tudod, szalagavató.

– Tudom, mi az, de miért mennénk oda?

Mert szeretné látni Eleanort szép ruhában.

Mert segíteni akart az anyukájának megcsinálni

a frizuráját.

– Mert az a szalagavató.

– És béna dolog.

– Honnan tudod?

– Mert az I Want to Know What Love Is a

téma.

– Nem olyan rossz szám az – állította Park.

– Be vagy rúgva? Az egy Foreigner-szám.

Park vállat vont, és kiegyenesítette a lány

egyik fürtjét. – Tudom, hogy a szalagavató béna.

De nem lehet bepótolni. Csak egy esélyed van,

hogy elmenj rá.

– Ami azt illeti, három is van.

– Oké, jövőre eljössz velem?

Eleanor elnevette magát. – Igen – felelte –,

persze. Jövőre elmehetünk. Addig rengeteg ideje

lesz egér és madár barátaimnak, hogy szőjenek

nekem egy ruhát. Abszolúte. Igen. Hajrá,

menjünk el a szalagavatóra!

– Azt hiszed, sosem következik be. Majd

meglátod. Én nem megyek sehová.

– Addig nem is, amíg meg nem tanulod a

sebváltó használatát.

Könyörtelen volt.

eleanor

Szalagavató. Na jó. Ez el fog jönni.

Amennyi fondorlatot az igényelne, hogy

elosonhasson rá az anyja háta mögött a…

megáll az ész.

Bár ahogyan Park most felvetette, Eleanor

már-már el is tudta képzelni, hogy működik.

Mondhatná azt az anyjának, hogy Tinával megy.

(A jó öreg Tinával.) És készülődhetne

Parkéknál, az ő anyja nagyon élvezné. Az

egyetlen részlet, amit valahogyan ki kellene

találnia, az a ruha.

Készítenek egyáltalán szalagavatós ruhát az ő

méretében? Az örömanya-részlegen kellene

vásárolnia. És ahhoz bankot kellene rabolnia. De

most komolyan. Még ha netán egy százdolláros

hullana alá az égből, Eleanor akkor sem olyan

hülyeségre költené, mint egy estélyi.

Egy pár új Vans cipőt venne. Vagy egy rendes

melltartót. Vagy egy hordozható magnót.

Valójában alighanem egyszerűen odaadná az

anyjának.

Szalagavató. Na persze.

park

Miután Eleanor beleegyezett, hogy jövőre

elmegy

vele

a

szalagavatóra,

abba is

beleegyezett,

hogy

elkíséri

az

első

francianégyesére,

az

Oscar-díj-buliba

és

mindegyik „bálba”, ahová csak Parkot

meghívják.

Annyit

vihogott,

hogy

a

ludak

már

reklamáltak.

– Gágogjatok csak! – mondta Eleanor. – Azt

hiszitek, megfélemlíthettek a hattyúszerűen szép

külsőtökkel, de én nem az a fajta lány vagyok.

– Ez az én szerencsém.

– Ez neked miért szerencse?

– Mindegy. – Azt kívánta, bár ne mondta

volna ezt. Jópofa és szerény akart lenni, de

valójában nem szeretett volna arról beszélni,

vajon hogyan jött össze Eleanornak, hogy

vonzódjon hozzá.

Eleanor hűvösen méregette. – Te vagy az oka,

hogy az a liba sekélyesnek tart engem – közölte.

– Az egy gúnár, nem? A hímek nem gúnárok?

– Á, tényleg, gúnár. Az illik hozzá. Csinos

fiú… Szóval miért szerencse ez neked?

– Csak – mondta, mintha fájna kiejteni a szót.

– Csak, de miért?

– Ez nem az én szövegem?

– Azt hittem, kérdezhetek tőled bármit. Csak,

de miért?

– Az összamerikai jó külsőm miatt. – Park

végigszántott kezével a haján, és a sarat

fürkészte.

– Azt akarod mondani, hogy nem nézel ki jól?

– Nem akarok erről beszélni – jelentette ki a

fiú a tarkójába kapaszkodva. – Visszatérhetnénk

a szalagavatóhoz?

– Azért mondod ezt, hogy ecseteljem, milyen

helyes vagy?

– Nem. Azért, mert nyilvánvaló.

– Egyáltalán nem nyilvánvaló – mondta

Eleanor.

Megfordult

a

padon,

hogy

szembekerüljön a fiúval, és lehúzta a kezét.

– Senki sem gondolja azt, hogy az ázsiai

srácok dögösek – jelentette ki Park végül. Le

kellett vennie a szemét a lányról, miközben ezt

kimondta – teljesen el is fordította a fejét. –

Legalábbis errefelé nem. Gondolom, Ázsiában

megfelelnek.

– Ez nem igaz – ellenkezett Eleanor. – Nézd

csak meg a szüleidet.

– Az ázsiai csajok mások. A fehér pasik

egzotikusnak tartják őket.

– De…

– Fel akarsz hozni egy szuperdögös ázsiai

pasit, hogy bebizonyíthasd, nincs igazam? Mert

egy sincs. Egész eddigi életemben ezen törtem a

fejem.

Eleanor összefonta a karját. Park kibámult a

tóra.

– Volt az a régi tévésorozat – töprengett

Eleanor –, benne azzal a karatézó pasival.

– A Kung Fu?

– Aha.

– Az a színész fehér volt, a szereplő pedig

szerzetes.

– És a…

– Nincs egy sem – szögezte le Park. – Nézd

meg a M*A*S*H-t. Az egész sorozat a koreai

háború idején játszódik, és az orvosok állandóan

koreai csajokkal flörtölnek, igaz? De az

ápolónők nem arra használják a kimenőjüket,

hogy Szöulba menjenek dögös koreai pasikat

felcsípni. Minden, ami az ázsiai csajokat

egzotikussá teszi, az ázsiai pasikat úgy állítja be,

mintha lányok lennének.

A gúnár még mindig gágogott nekik. Park

felkapott egy maréknyi olvadó havat, és

lagymatag mozdulattal felé hajította. Még most

sem tudott ránézni Eleanorra.

– Nem tudom, mi köze van hozzám ebből

bárminek is – mondta a lány.

– Hozzám van köze, teljes mértékben – felelte

Park.

– Nem. – Eleanor az állánál fogva maga felé

fordította a fiút. – Nincs. Nem is igazán tudom,

mit jelent az, hogy koreai vagy.

– A nyilvánvalón túl?

– Igen – bólintott Eleanor –, pontosan. A

nyilvánvalón túl.

Azután megcsókolta Parkot. Park imádta,

amikor Eleanor csókolta meg először.

– Amikor rád nézek – hajolt hozzá közelebb a

lány –, nem tudom, hogy azért látlak-e

helyesnek, mert koreai vagy, de biztos, hogy

nem annak ellenére. Csak azt tudom, hogy

szerintem helyes vagy. Nagyon helyes, Park.

Park imádta, amikor Eleanor kimondta a

nevét.

– Lehet, hogy tényleg vonzódom a koreai

srácokhoz, és még csak nem is tudok róla.

– Milyen jó, hogy én vagyok az egyetlen

koreai srác Omahában – jegyezte meg Park.

– És milyen jó, hogy én sosem fogok elkerülni

ebből a porfészekből.

Egyre hidegebb lett, és alighanem már későre

is járt; Parknak nem volt órája.

Felállt, és Eleanort is talpra húzta. Kézen

fogva vágtak át a parkon a kocsihoz.

– Azt sem tudom, mit jelent koreainak lenni –

merengett Park.

– Hát én meg nem tudom, mit jelent dánnak és

skótnak lenni. Számít ez?

– Azt hiszem. Mert ez az első számú tényező,

ami alapján az emberek beazonosítanak. Ez a fő

tényező.

– Én amondó vagyok, hogy nálad az első

számú tényező az lehet, hogy helyes vagy.

Úgyszólván elragadó.

Parknak nem volt kifogása az elragadó szó

ellen.

eleanor

A piac túlsó oldalán parkoltak, és a parkoló

jóformán kiürült, mire visszaértek. Eleanor újból

feszültnek és vakmerőnek érezte magát. Talán

az autó tette.

Az Impala kívülről talán nem látszott olyan

erkölcstelennek, mint amilyen egy teljesen

kárpitozott furgon vagy ilyesmi – belül azonban

egészen más történet volt. Az első ülés csaknem

akkora volt, mint Eleanor ágya, a hátsó pedig

egy megtörténésre váró Erica Jong-regény.

Park kinyitotta neki az ajtót, azután

megkerülte a kocsit, és beszállt. – Nincs még

olyan késő, mint gondoltam – pillantott a

műszerfalon lévő órára. Fél kilenc.

– Aha – dünnyögte Eleanor. Letette a kezét az

ülésre kettőjük közé. Lezserül akarta csinálni, de

meglehetősen nyilvánvalóra sikerült.

Park rátette a kezét az övére.

Pontosan az a fajta este volt. Valahányszor

ránézett a fiúra, az visszanézett rá. Valahányszor

arra gondolt, hogy megcsókolja, a fiú már le is

hunyta a szemét.

Most olvass a gondolataimban – gondolta.

– Éhes vagy? – kérdezte Park.

– Nem.

– Jó. – Park elvette a kezét, és bedugta a

slusszkulcsot Eleanor odanyúlt, és elkapta a

kezét, mielőtt elfordíthatta volna.

Park ledobta a kulcsot, és ugyanazzal a

mozdulattal megfordult, és a karjába kapta.

Komolyan,

felkapta.

Mindig

erősebbnek

bizonyult, mint amire Eleanor számított.

Ha valaki most figyelte őket (és simán be

lehetett látni, mert az ablakok még nem

párásodtak be), azt hihette, hogy Eleanor és Park

állandóan ezt csinálja. Nem csak egyszer ezt

megelőzően.

Ezúttal már más volt.

Nem lépdeltek előre szabályos lépésekkel,

mint a Ki nevet a végén?-ben. Még csak

tisztességesen szájon sem csókolták egymást. (A

dolgok szépen sorba rakása túl sok időt vett

volna igénybe.) Eleanor a pólóját fogva

felmászott a fiúra. És Park egyre csak húzta

magához, még akkor is, amikor már nem tudott

közelebb húzódni.

Beékelődött Park és a kormánykerék közé, és

amikor a fiú feljebb csúsztatta a kezét az ingén,

nekidőlt a dudának. Mind a ketten ugrottak

egyet, és Park véletlenül beleharapott Eleanor

nyelvébe.

– Jól vagy? – kérdezte Park.

– Jól – felelte Eleanor, és örült, hogy a fiú nem

húzta el a kezét. Úgy tűnt, a nyelve nem vérzik.

– És te?

– Én is. – Park nehezen lélegzett, és ez

csodálatos volt. Én tettem ezt vele, mondta

magában.

– Nem gondolod… – kezdte Park.

– Mit? – A fiú valószínűleg arra gondol, hogy

abba kellene hagyniuk. Nem – gondolta. Nem.

Nem gondolom. Ne gondolkodj, Park!

– Nem gondolod, hogy… Ne hidd, hogy

görény vagyok, jó? Nem gondolod, hogy át

kellene másznunk a hátsó ülésre?

Eleanor eltolta magától, és átcsusszant a hátsó

ülésre. Úristen, hatalmas volt, és káprázatos.

Egy másodpercbe sem telt, és Park rajta

landolt.

park

Nagyon jó volt maga alatt érezni őt, még jobb,

mint amire számított. (Pedig arra számított,

hogy Eleanor maga lesz a mennyország plusz a

nirvána plusz az a jelenet a Willy Wonka és a

csokigyárban, amikor Charlie repülni kezd.)

Park alig kapott levegőt.

Lehetetlennek tűnt, hogy ez Eleanornak

ugyanolyan jó érzés, mint neki – mégis

mindenféle grimaszokat vágott. Úgy festett,

mint egy Prince-klipben szereplő lány. Ha

Eleanor valami hasonlót érez ahhoz, mint ő,

hogyan tudják majd valamikor is abbahagyni?

Áthúzta a lány ingét a fején.

– Bruce Lee – suttogta Eleanor.

– Mi? – Ez valahogy nem illett ide. Park keze

megdermedt.

– Szuper dögös ázsiai pasi. Bruce Lee.

– Ó. – Park akaratlanul is elnevette magát. –

Oké. Majd adok én neked Bruce Lee-t.

Eleanor háta ívbe merevedett, és Park lehunyta

a szemét. Sosem fog tudni betelni vele.

46

eleanor

Richie teherautója a kocsifelhajtón állt, de hála

istennek az házban sötétség honolt. Eleanor

biztosra vette, hogy valami el fogja árulni. A

haja. Az inge. A szája. Úgy érezte, mintha

radioaktív lenne.

Ő és Park egy darabig még üldögéltek a

fasorban az első ülésen, fogták egymás kezét, és

úgy érezték, mintha ostor csapott volna végig

rajtuk. Legalábbis Eleanor így érezte magát.

Természetesen nem arról volt szó, hogy ő és

Park túl messzire mentek – de lényegesen

messzebbre, mint amire felkészült. Egyáltalán

nem számított rá, hogy egyenesen egy Judy

Blume-könyv szerelmi jelenetének a részese

lesz.

Bizonyára Park is furcsán érezte magát. Úgy

ült végig két Bon Jovi-számot, hogy hozzá sem

nyúlt a rádióhoz. Eleanor nyomot hagyott a

vállán, de már nem látszott.

Ez az anyja hibája volt.

Ha megengedte volna neki, hogy normális

kapcsolata legyen a fiúkkal, nem érezte volna

úgy, hogy mindjárt a legelső alkalommal,

amikor egy kocsi hátsó ülésén találja magát,

hazafutást kell produkálnia – nem érezte volna

úgy, hogy talán ez az egyetlen alkalom, amikor

üthet. (És nem használná ezeket a hülye

baseballos hasonlatokat.)

Amúgy pedig ez nem volt hazafutás.

Megálltak a második bázisnál. (Legalábbis ő a

második bázisnak vélte. A bázisokat illetően

ellentmondásos

meghatározásokat

hallott.)

Mégis… Csodálatos volt.

Annyira csodálatos, hogy nem is tudta

pontosan, hogyan éli túl, ha soha többé nem

csinálhatja újra.

– Be kell mennem – mondta Parknak, miután

még vagy fél órát üldögéltek az autóban. –

Ilyenkorra már otthon szoktam lenni.

A fiú bólintott, de nem pillantott fel, és a kezét

sem engedte el.

– Jól van – mondta Eleanor. – Jól… vagyunk,

ugye?

Park erre felpillantott. A haja lelapult, és a

szemébe hullott. Aggodalmas képet vágott. –

Igen – felelte. – Ó. Igen. Én csak…

Eleanor várt.

Park lehunyta a szemét, és megrázta a fejét,

mintha zavarba jött volna. – Csak… csak nem

igazán akarok elbúcsúzni tőled, Eleanor. Soha.

Kinyitotta a szemét, és egyenesen az övébe

nézett. Lehet, hogy ez a harmadik bázis.

Eleanor nyelt egyet. – Soha nem kell

elbúcsúznod tőlem. Csak ma estére.

Park elmosolyodott. Azután felvonta az egyik

szemöldökét, Eleanor azt kívánta, bár ő is meg

tudná csinálni ezt.

– Ma estére – szólalt meg a fiú –, de nem

örökre?

Eleanor a szemét forgatta. Most már ő is úgy

beszél, mint Park. Mint egy idióta. Remélte,

hogy elég sötét van a fasorban, és a fiú nem

látja, hogy elpirult.

– Szia – mondta, és megcsóválta a fejét. –

Holnap találkozunk. – Kinyitotta az Impala

ajtaját; olyan súlya volt, mint egy lónak. Azután

megállt, és visszanézett. – De jól vagyunk,

ugye?

– Tökéletesen. – Park gyors mozdulattal

előrehajolt, és adott egy puszit Eleanor arcára. –

Megvárom, amíg bemész.

Amint Eleanor beosont a házba, meghallotta,

hogy veszekszenek.

Richic ordibált valami miatt, az anyja pedig

sírt. Eleanor olyan halkan lépkedett a szobája

felé, ahogy csak tudott.

Az összes kicsi a földön feküdt, még Maisie is.

Átaludták a zűrzavart. Kíváncsi lennék, én

hányszor alszom át – tűnődött Eleanor. Sikerült

fellendülnie az ágyára anélkül, hogy bárkire

rálépett volna, de a macskára érkezett meg. Az

nyávogott egyet, mire ő az ölébe vonta. – Ssss –

suttogta a nyakát simogatva.

Richie megint felordított: – Az én házam! –,

amire Eleanor is és a macska is ugrott egyet.

Valami megcsikordult alatta.

Eleanor a lába alá nyúlt, és egy rettentően

összegyűrt képregényt húzott elő. Egy X-Men

évkönyvet. A francba, Ben! Megpróbálta az

ölében kisimítani, de valami trutyi borította. A

takaró is nedves volt, valami folyadéktól vagy

ilyesmitől. Nem, folyékony sminktől. Benne kis,

törött üvegdarabok. Eleanor óvatosan kiszedett

egy szilánkot a macska farkából, és félretette,

azután beletörölte az ujjait az állat szőrébe. A

macska

lábára

hosszan

olajos,

barna

kazettaszalag tekeredett. Eleanor lehúzta róla.

Lepillantott az ágyra, és pislogott, amíg a szeme

hozzászokott a sötéthez.

Széttépett képregényoldalak.

Púder.

Kis tócsákban zöld szemhéjfesték.

Több kilométernyi kazettaszalag.

A fejhallgatója ketté volt törve, és az emeletes

ágy szélén lógott. A grépfrútos doboza az ágy

végében hevert, és Eleanor még hozzá sem ért,

már tudta, hogy könnyű lesz, akár a levegő.

Üres. A fedele majdnem kettétépve, és valaki

ráírt

valamit

egy

vastag

fekete

szövegkiemelővel

–

Eleanor

egyik

szövegkiemelőjével.

azt hiszed, hülyét csinálhatsz belőlem? ez az

én házam, azt hiszed, az orrom előtt

kurválkodhatsz a környéken és én nem jövök rá,

azt hiszed? tudom, mi vagy, de ennek most vége

Eleanor a fedélre meredt, és küszködött, hogy

szavakká alakítsa át a betűket – de nem tudott

túljutni az ismerősen egybefolyó kis betűkön.

Valahol a házban az anyja úgy sírt, mint aki

soha nem akarja abbahagyni.

47

eleanor

Eleanor fontolóra vette a lehetőségeit.

1.

48

eleanor

nedves leszel tőlem?

Félrehúzta a beszennyezett takarót, és a macskát

az alatta lévő tiszta lepedőre rakta. Azután

lemászott az alsó ágyra. A hátizsákja a földön

hevert. Eleanor az ágyról le sem szállva elhúzta

a cipzárját, és kivette Park fényképét az

oldalzsebből. Azután kimászott az ablakon, kint

termett a verandán, és gyorsabban futott végig

az utcán, mint valaha tesiórán.

Csak a következő sarkon lassított le, de akkor

is csak azért, mert nem tudta, hová menjen. Már

csaknem Park házához ért… de Parkékhoz nem

mehetett.

kilyukasztalak

– Hé, Vörös!

Eleanor oda sem figyelt a lányhangra.

Végignézett az utcán. Mi van, ha valaki

meghallotta, hogy elhagyta a házat? Mi van, ha

Richie utánajött? Belépett a járdáról valakinek a

kertjébe. Egy fa mögé.

– Hé, Eleanor!

Eleanor körülnézett. Steve háza előtt állt. A

garázsajtó

majdnem

csukva

volt,

egy

baseballütővel támasztották ki résnyire. Eleanor

látta, hogy odabent mozog valaki, és Tina sétált

végig a kocsifelhajtón, kezében egy sörrel.

– Hé! – suttogta Tina. Ugyanolyan undorral

mérte végig Eleanort, mint máskor. Eleanor arra

gondolt, hogy tovább kellene futni, de

elgyengültek a lábai.

– A mostohaapád keres – közölte vele Tina. –

Egész este itt kering a teherautójával a

környéken, a fene essen bele.

– Mit mondtál neki? – kérdezte Eleanor. Tina

tette ezt? Richie tőle tudta meg?

– Megkérdeztem, hogy a farka nagyobb-e,

mint a teherautója – felelte Tina. – Semmit sem

mondtam neki.

– Beszéltél neki Parkról?

Tina összehúzta a szemét. Azután megrázta a

fejét. – De valaki fog.

szopj le

Eleanor hátranézett az utcán. El kell rejtőznie.

El kell menekülnie tőle.

– Amúgy mi bajod van? – tudakolta Tina.

– Semmi. – Két fényszóró állt meg a háztömb

végében. Eleanor az arca elé kapta a karját.

– Gyere – mondta Tina olyan hangon, amilyet

Eleanor még sosem hallott tőle: aggodalom

csendült ki belőle. – Nem kerülhetsz az útjába,

amíg le nem csillapodik.

Eleanor követte Tinát a kocsifelhajtón, és

guggolva surrant be a bizonytalan körvonalú,

sötét garázsba.

– A Nagy Vörös az? – Steve egy kanapén ült.

Mikey is ott volt, a földön gubbasztott az egyik

lánnyal a buszról. Goromba zene, Black

Sabbath szűrődött ki egy autóból, amely

bakokon állt a garázs közepén.

– Ülj le – mutatott Tina a kanapé másik

végére.

– Bajban vagy, Nagy Vörös – állapította meg

Steve. – Apuci keres. – Steve fülig érő szájjal

vigyorgott. Akkora volt, akár egy oroszláné.

– Az a mostohaapja – javította ki Tina.

– Mostohaapa! – ordította Steve, és áthajított

egy

sörösdobozt

a

garázson.

–

A

mostoha faterod,

baszki?

Akarod,

hogy

kinyírjam neked? Tináét amúgy is kinyírom.

Ugyanazon a napon el tudom intézni mindkettőt.

Egyet fizet, kettőt… – Vihogott. – Egyet fizet,

kettőt… kap.

Tina kinyitott egy sört, és Eleanor ölébe lökte.

Eleanor megfogta, csak hogy legyen mibe

kapaszkodnia. – Idd meg! – rendelkezett Tina.

Eleanor engedelmesen ivott egy kortyot.

Csípős, sárga íze volt.

– Valami jó piálós játékot kellene játszanunk –

vetette fel Steve kásás hangon. – Hé, Vörös,

vannak negyeddollárosaid?

Eleanor megrázta a fejét.

Tina Steve mellé telepedett a kanapé karfájára,

és meggyújtott egy cigarettát. – Nekünk voltak –

jegyezte meg. – De sörre költöttük, nem

emlékszel?

– Azok nem negyeddollárosok voltak –

helyesbített Steve. – Az egy tízes volt.

Tina lehunyta a szemét, és a füstöt a

mennyezet felé fújta.

Eleanor is lehunyta a szemét. Azon próbált

gondolkodni, mi legyen a következő lépése, de

semmi sem jutott eszébe. Az autórádióban a

zene a Sabbathról előbb AC/DC-re, majd a

Zeppelinre váltott. Steve együtt énekelt vele; a

hangja meglepően könnyed volt. – Hangman,

hangman, turn your head a while…

Eleanor hallgatta, amint Steve egyik számot a

másik után énekli, miközben a szíve nedves

kalapácsként vert. A sörösdoboz megmelegedett

a kezében.

tudom hogy kurva vagy gecitől bűzlesz

Felállt. – Ki kell innen jutnom.

– Te jó ég, nyugi! – szólt rá Tina. – Itt nem

talál rád. Alighanem már a Vágányban issza ki

magából a mérgét.

– Nem – mondta Eleanor. – Meg fog ölni.

Ez igaz, ébredt rá, még ha nem is az.

Tina arca megkeményedett. – Na és hová

akarsz menni?

– El. Szólnom kell Parknak.

park

Park nem tudott aludni.

Aznap este, mielőtt visszamásztak az Impala

első ülésére, az összes réteget levette Eleanorról,

még

a

melltartóján

is

kikapcsolta

a

biztosítótűket – azután lefektette a kék kárpitra.

Olyan volt ott, mint egy látomás, egy hableány.

Hűvösen fehér a sötétben, a szeplők úgy gyűltek

össze a vállán és az arcán, ahogyan a tejszín áll

meg a kávé tetején.

A látványa… Még mindig ott izzott Park

szemhéja mögött.

Most már, hogy tudja, milyen a ruhái alatt,

állandó kínszenvedés vár rá – és a

közeljövőjükben nincs legközelebb. A ma este

egy újabb hihetetlen mázli volt, véletlen

szerencse, ajándék.

– Park! – szólongatta valaki.

Park felült az ágyban, és bután körülpillantott.

– Park! – Valaki kopogott az ablakon, és Park

odamászott, hogy elhúzza a függönyt.

Steve volt az. Ott vigyorgott az üveg mögött,

akár egy őrült. Bizonyára az ablakpárkányon

lógott. Steve arca eltűnt, és Park hallotta, amint

súlyosat huppan a földön. Ez a seggfej. Még

meghallja az anyja.

Park gyorsan kinyitotta az ablakot, és kihajolt.

Meg akarta mondani Steve-nek, hogy kopjon le,

de aztán meglátta, hogy Eleanor ott áll Steve

házának az árnyékában Tinával.

Túszul ejtették?

Az ott a kezében egy sör?

eleanor

Amint meglátta, Park kimászott az ablakon, és

másfél méter magasságban lógott – félő volt,

hogy eltöri a bokáját. Eleanor érezte, hogy a

torkát sírás fojtogatja.

Guggolva ért földet, akár a Pókember, és

feléje futott. Eleanor a fűre ejtette a sörösdobozt.

– Jézusom – szörnyülködött Tina. – Szívesen

máskor is! Ez volt az utolsó sörünk.

– Hé, Park, megijesztettelek? – kérdezte Steve.

– Azt hitted, én vagyok Freddy Krueger? Azt

hitted, megszabadulhatsz tőlem?

Park odaért Eleanorhoz, és megfogta a karját.

– Mi a baj? – kérdezte. – Mi folyik itt?

Eleanor sírva fakadt. Keservesen sírt. Amint a

fiú hozzáért, újra saját magának érezte magát, és

ez szörnyű volt.

– Vérzel? – kérdezte Park, és megfogta a

kezét.

– Autó – suttogta Tina. Figyelmeztetésnek

hangzott.

Eleanor a garázshoz húzta Parkot, amíg a

fényszórók elhaladtak mellettük.

– Mi folyik itt? – kérdezte újra Park.

– Vissza kellene mennünk a garázsba –

javasolta Tina.

park

Alsós kora óta nem járt Steve-ék garázsában.

Régen baseballoztak benne. Most a Camaro állt

benne a bakon, és egy régi kanapé a falhoz

tolva.

Steve leült a kanapé egyik végében, és

nyomban rágyújtott egy spanglira. Odanyújtotta

Parknak, de ő megrázta a fejét. A garázs szagán

érezni lehetett, hogy már vagy ezer spanglit

elfüstöltek benne, amit aztán ezer sörrel

öblítettek le. A Camaro egy kicsit billegett, mire

Steve belerúgott az ajtajába. – Csillapodj,

Mikey, még a végén feldöntöd!

Park elképzelni sem tudta, hogy az események

milyen fordulata vezette ide Eleanort – de a lány

az imént jóformán berángatta a garázsba, és

most hozzábújt. Park továbbra is úgy vélte, hogy

esetleg elrabolták. Vajon váltságdíjat kell majd

fizetnie?

– Mesélj! – mondta Eleanor feje búbjának. –

Mi folyik itt?

– A mostohaapja keresi – világosította fel

Tina. A lány a kanapé karfáján ült, a lábai Steve

ölében. Elvette a fiútól a spanglit.

– Ez igaz? – kérdezte Park. Eleanor a

mellkasához bújva bólintott. Annyira sem

engedte elhúzódni Parkot, hogy az láthassa az

arcát.

– Kibaszott mostohafaterok – füstölgött Steve.

– Geci szemétláda mind. – Röhögésben tört ki. –

Ó, baszki, Mikey, hallottad ezt? – Újból

belerúgott a Camaróba. – Mikey?

– El kell mennem – suttogta Eleanor.

Hála istennek. Park elhátrált tőle, és megfogta

a kezét. – Hé, Steve, hazamegyünk hozzánk.

– Légy óvatos, haver, a pasas körbe-körbe

furikázik azzal a szarszínű matchboxszal.

Park lehajolt, hogy felnyissa a garázsajtót.

Eleanor megállt mögötte. – Köszönöm –

mondta, és Park meg mert volna esküdni, hogy

Tinához beszélt.

Ez az este bizarrabbra már nem is fordulhat.

Átvezette Eleanort a hátsó udvarukon, majd a

nagyszülei házát hátulról megkerülve a

kocsifelhajtóhoz, el a mellett a hely mellett a

garázsnál, ahol szerették búcsúzóul megcsókolni

egymást.

Amikor odaértek a lakóautóhoz, Park felnyúlt,

és kinyitotta a szúnyoghálót. – Menj csak! –

mondta. – Ez sosincs bezárva.

Joshsal régebben sokat játszottak itt. Olyan

volt, mint egy kis ház, egy ággyal az egyik

végében és egy konyhával a másikban. Még egy

miniatűr tűzhely és hűtőszekrény is akadt benne.

Park jó régen nem járt benne – most már, ha

felállt, beütötte a fejét a mennyezetbe.

Egy sakktábla nagyságú asztal állt a falnál,

mellette két szék. Park leült az egyikre, Eleanor

pedig vele szembe. Park a kezéért nyúlt – a jobb

tenyerére vércsíkok száradtak rá, de látható nem

fájt semmije.

– Eleanor… – kezdte Park. – Mi folyik itt? –

A hangjában könyörgés bujkált.

– El kell mennem – mondta Eleanor. Úgy

nézett át az asztal túloldalára, mint aki épp az

imént kísértetet látott. Mintha ő maga is az

volna.

– Miért? A ma este miatt? – Park fejében

mindennek a ma este miatt kellett lennie. Mintha

a jó és ez a rossz csak akkor történhetne meg

egyazon az estén, ha összefüggnek. Legyen az

bármi.

– Nem – felelte Eleanor a szemét dörgölve. –

Nem. Nem miattunk van. Úgy értem… –

Kinézett az aprócska ablakon.

– Miért keres a mostohaapád?

– Mert tudja, mert elszöktem.

– Miért?

– Mert tudja… – Elakadt a hangja. – Mert ő

volt az…

– Micsoda?

– Jaj, istenem, nem lett volna szabad

idejönnöm! Csak még tovább rontok az egészen.

Ne haragudj!

Park legszívesebben megrázta volna, hogy

magához térítse – értelmetlennek hangzott, amit

beszélt. Két órával ezelőtt még minden tökéletes

volt közöttük, most pedig. Parknak vissza kellett

jutnia a házba. Az anyja még ébren van, az apja

pedig bármelyik pillanatban hazaérkezhet.

Áthajolt az asztalon, és megragadta Eleanor

vállát. – Elkezdhetnénk az elejétől? – suttogta. –

Kérlek! Nem tudom, miről beszélsz.

Eleanor lehunyta a szemét, és elcsigázottan

bólintott.

Elkezdte az elejétől.

Mindent elmondott Parknak.

És még a feléig sem ért, Parknak már reszketni

kezdett a keze.

– Talán nem akar bántani – mondta, remélve,

hogy ez igaz –, talán csak rád akar ijeszteni.

Várj… – behúzta a kezét az inge ujjába, és

megpróbálta letörölni Eleanor arcát.

– Nem. Te nem tudod, nem érted, hogyan…

hogyan néz rám.

49

eleanor

Hogy hogyan néz rám.

Mint aki csak az alkalmas pillanatot lesi.

Nem úgy, mintha vágyna rám. Úgy, mint aki

majd sort kerít rám. Amikor már nincs semmi és

senki más, amit és akit tönkretehetne. Hogy

hogyan les rám.

Nyomon követ.

Hogy mindig ott van. Amikor eszem. Amikor

olvasok. Amikor fésülködöm.

Te nem érted.

Mert úgy teszek, mintha nem lenne mit.

50

park

Eleanor egyenként simította ki a fürtjeit az

arcából, mintha a kezével szedné össze a

gondolatait. – El kell mennem – mondta.

Most már több értelme volt annak, amit

mondott, több szemkontaktust tartott, de Park

még mindig úgy érezte, mintha valaki fenekestül

felfordította volna a világot, és most rázogatná.

– Holnap beszélhetnél anyukáddal. Reggel

minden más színben látszik.

– Láttad, miket írt a könyveimre az az ember –

felelte Eleanor kimérten. – Azt akarnád, hogy

ott maradjak?

– Én… Én csak nem akarom, hogy elmenj.

Hová mennél? Apádhoz?

– Nem, ő nem akar engem.

– De ha elmagyaráznád…

– Ő nem akar engem.

– Hát akkor… hová?

– Nem tudom. – Eleanor vett egy mély

lélegzetet, és kihúzta magát. – A nagybátyám

azt írta, hogy vele tölthetném a nyarat. Talán

megengedi, hogy már most elmenjek St. Paulba.

– A minnesotai St. Paulba?

Eleanor bólintott.

– De… – Park belenézett a szemébe, és a lány

keze az asztalra hullott.

– Tudom – zokogta magába roskadva. –

Tudom.

Az asztalnál nem volt hely, hogy Park melléje

üljön, ezért térdre esett, és lehúzta maga mellé a

poros linóleumpadlóra.

eleanor

– Mikor indulsz? – kérdezte. Kisimította a lány

haját az arcából, és a tarkójánál összefogta.

– Ma este. Nem mehetek haza.

– Hogyan jutsz el oda? Felhívtad a

nagybátyádat?

– Nem. Nem tudom. Arra gondoltam, hogy

buszra szállok.

Autóstoppal akart menni.

Azt találta ki, hogy elgyalogol az államokat

összekötő autópályához, azután kombikat és

minifurgonokat próbál leinteni. Családi autókat.

Ha nem erőszakolják vagy ölik meg – vagy

adják el leánykereskedőknek –, amíg elér Des

Moines-ig, onnan felhívja a nagybátyját, hogy

jöjjön érte. El fog jönni, még ha csak azért is,

hogy hazahozza.

– Nem utazhatsz egyedül a buszon – jelentette

ki Park.

– Nincs jobb tervem.

– Elviszlek.

– A buszpályaduvarra?

– Minnesotába.

– Park, nem, a szüleid nem fogják

megengedni.

– Ezért nem is kérdezem meg.

– De apukád meg fog ölni!

– Nem – felelte Park. – Szobafogsággal fog

büntetni.

– Egy életre.

– Gondolod, hogy ebben a pillanatban ez a

legcsekélyebb mértékben is érdekel? – A kezébe

fogta a lány arcát. – Gondolod, hogy rajtad kívül

érdekel bármi más?

51

eleanor

Park azt mondta, visszajön, miután az apja

hazaér, és a szülei elaludtak.

– Lehet, hogy eltart egy darabig. Ne gyújts

villanyt, és ne kapcsolj be semmit, jó?

– Nem mondod.

– És figyeld az Impalát!

– Jó.

Park az óta a nap óta nem volt ilyen komoly,

amikor ronggyá verte Steve-et. Vagy az ő első

napja óta a buszon, amikor rászólt, hogy üljön

már le. Azóta sem hallotta tőle a b betűs szót.

A fiú behajolt a lakóautóba, és megérintette az

állát.

– Kérlek, légy óvatos! – mondta Eleanor.

Park egy pillanat múlva már el is tűnt.

Eleanor visszaült az asztalhoz. Onnan a

csipkefüggönyön

keresztül

rálátott

a

kocsifelhajtóra. Hirtelen nagyon fáradtnak

érezte magát. Legszívesebben az asztalra

hajtotta volna a fejét. Már éjfél is elmúlt; lehet,

hogy Park csak órák múlva jön vissza.

Lehet, hogy rosszul kellene éreznie magát,

amiért belekeverte ebbe az egészbe, de nem

érezte. Parknak igaza van: a legrosszabb, ami

történhet vele (nem számítva egy szörnyű

balesetet), hogy szobafogságot kap. És az ő

házukban szobafogságban lenni olyan, mint

megnyerni egy tévés vetélkedőt, összehasonlítva

azzal, ami Eleanorral történhet, ha elkapják.

Üzenetet kellett volna hagynia?

Az anyja hívná vajon a rendőrséget? (Vajon

jól van? És a többiek? Meg kellett volna néznie,

hogy lélegeznek-e a kicsik.)

A nagybátyja valószínűleg meg sem fogja

engedni, hogy ott maradjon, amikor megtudja,

hogy elszökött.

Úristen, valahányszor nekiáll átgondolni a

tervét, az darabokra hullik. De most már túl késő

visszakozni. Úgy érezte, most az a legfontosabb,

hogy elszökjön, a legfontosabb hely, ahol lenni

akart, a távol innen.

Elmenekül, és aztán kitalálja, hogyan tovább.

Vagy talán nem.

Talán elmenekül, és aztán egyszerűen megáll.

Eleanor még sosem gondolt arra, hogy

megölje magát – soha –, arra viszont sokszor,

hogy megáll. Egyszerűen csak fut addig, amíg a

végén már nem képes futni. Leugrik valami

olyan magas helyről, hogy sosem ér földet.

Richie most is az utcákon kering, őt keresve?

Maisie és Ben beszélni fognak neki Parkról, ha

még eddig meg nem tették. Nem azért, mert

szeretik Richie-t, bár néha mégiscsak úgy tűnt,

hogy kedvelik. Hanem azért, mert pórázon tartja

őket. Mint az első napon, amikor Eleanor

belépett a házba, és Maisie épp Richie ölében

ült.

Bassza meg! Csak… bassza meg!

Vissza kellene mennie Maisie-ért.

Valamennyiükért vissza kellene mennie – meg

kellene találnia a módját, hogy elférjenek a

zsebében –, de Maisie-ért mindenképpen.

Maisie megszökne vele. Nem kellene neki

kétszer mondani.

És aztán Geoff bácsi nyomban hazaküldené

őket.

Az anyja egészen biztosan felhívná a

rendőrséget, ha reggel nem találná ott Maisie-t.

Ha elhozná a húgát, azzal még csúnyábban

tönkretenne mindent, mint amennyire máris

tönkre van téve.

Ha Eleanor holmi ifjúsági kalandregény

hősnője volna, megpróbálná. Megtalálná a

módját.

Bátor és nemes volna, és kitalálna valamit.

De nem az. Eleanor nem rendelkezett az efféle

tulajdonságok egyikével sem. Pillanatnyilag

csak az éjszakát próbálta átvészelni.

park

Halkan surrant be a házukba a hátsó ajtón. A

családjában soha senki nem zárt be semmit sem.

A tévé még ment a szülei hálószobájában.

Park egyenesen a fürdőbe osont, és beállt a

zuhany alá. Biztosra vette, hogy minden

porcikája olyan szagot áraszt, ami bajba

sodorhatja.

– Park? – szólt ki az anyja, amikor kijött a

fürdőszobából.

– Igen – felelte. – Épp megyek aludni.

A piszkos ruháit a szennyeskosár fenekére

süllyesztette, és előásta az összes megmaradt

születésnapi és karácsonyi pénzét a zoknis

fiókjából. Hatvan dollár. Ennek elégnek kell

lennie a benzinre. valószínűnek tartotta, de nem

tudta igazán.

Ha eljutnak St. Paulig, Eleanor nagybátyja

majd segít nekik kitalálni, hogyan tovább.

Eleanor nem biztos benne, hogy a nagybátyja

megengedi, hogy maradjon, de azt mondta,

rendes fickó, „és a felesége a Békehadtest

önkéntese”.

Park már írt egy üzenetet a szüleinek:

Anyu és apu,

segítenem kell Eleanornak. Holnap felhívlak

benneteket, és egy-két napon belül visszajövök.

Tudom, hogy nagy bajba kerülök ezzel, de

vészhelyzet van, és segítenem kell.

Park

Az anyja mindig ugyanott tartja a kulcsait – a

bejáratnál, egy kis, KULCSOK feliratú, kulcs

formájú táblán.

Elveszi őket, azután kisurran hátul a

konyhaajtón, amelyik a legtávolabb esik a szülei

szobájától.

Az apja fél kettő körül ért haza. Park hallgatta,

amint a konyhában, majd a fürdőszobában

járkál. Hallotta, hogy nyílik a szülei szobájának

az ajtaja, hallotta a tévét.

Az ágyán feküdt, és lehunyta a szemét. (Nem

fenyegette az a veszély, hogy elalszik.) Eleanor

képe még mindig ott izzott a szemhéja mögött.

Olyan gyönyörű. Olyan békés. Nem, ez nem

egészen igaz, nem békés, inkább. elárasztja a

béke. Mintha kényelmesebben érezné magát az

inge nélkül, mint benne. Mint aki kifordítva

boldog.

Amikor kinyitotta a szemét, úgy látta a lányt,

ahogyan a lakóautóban hagyta – feszülten és

beletörődően, olyan messze jár, hogy teljesen

kihunyt a tekintete.

Olyan messze jár, hogy már nem is gondol

többé rá, Parkra.

Park várt, amíg minden elcsendesedett. Azután

várt még húsz percet. Azután felkapta a

hátizsákját, és végigcsinálta mindazt, amit

gondolatban eltervezett.

A konyhaajtóban megtorpant. Az apja elöl

hagyta az új vadászpuskáját az asztalon.

Valószínűleg reggel akarja megtisztítani. Park

fején átvillant a gondolat, hogy elviszi – de nem

tudta elképzelni, mikor használná. Nem arról

van szó, hogy a városból kifelé tartva

beleszaladnának Richie-be. Remélhetőleg.

Park kinyitotta az ajtót, és már épp kilépett

volna rajta, amikor az apja hangja megállította.

– Park?

Futásnak eredhetett volna, de az apja úgyis

elcsípte volna. Mindig azzal kérkedik, hogy

sosem volt ilyen jó formában.

– Mégis mit képzelsz, hová mész? – suttogta.

– Nekem… segítenem kell Eleanornak.

– Ugyan milyen segítségre szorul Eleanor éjjel

kettőkor?

– Megszökik.

– És te vele tartasz?

– Nem. Csak elviszem a nagybátyjához.

– Hol lakik a nagybátyja?

– Minnesotában.

– Jézusom, Park, a francba – mondta az apja a

szokott hangján –, te komolyan beszélsz?

– Apu – tett feléje egy lépést Park könyörgő

arccal. – Muszáj elmennie. A mostohaapjáról

van szó, aki…

– Hozzányúlt? Mert ha hozzányúlt, hívjuk a

rendőrséget.

– Üzeneteket írogat neki.

– Miféle üzeneteket?

Park megvakarta a homlokát. Nem szívesen

gondolt azokra az üzenetekre. – Betegeseket.

– Szólt Eleanor az anyjának?

– Az anyukája… nincs túl jó állapotban. Azt

hiszem, Richie veri.

– Az a kis szarházi. – Az apja lepillantott a

puskára, majd vissza Parkra, és az állát

dörzsölgette. – Szóval el akarod vinni Eleanort a

nagybátyja házába. Be fogja fogadni?

– Úgy gondolja.

– Meg kell mondanom, Park, ez nem hangzik

valami komoly tervnek.

– Tudom.

Az apja felsóhajtott, és megvakarta a tarkóját.

– De nekem sincs jobb ötletem.

Park felkapta a fejét.

– Hívj fel, amikor odaértetek – mondta halkan

az apja. – Des Moines-tól már egyenes út vezet

oda – van térképed?

– Arra gondoltam, hogy egy benzinkútnál

veszek majd egyet.

– Ha elfáradsz, állj meg egy pihenőben! És ne

beszélj senkivel, hacsak nem muszáj. Van

pénzed?

– Hatvan dollár.

– Tessék. – Az apja odament a sütis üveghez,

és kihúzott belőle egy csomó húszast. – Ha nem

jön össze a dolog a nagybátyjával, ne vidd haza

Eleanort. Ide hozd vissza, és kitaláljuk, hogyan

tovább.

– Oké. Kösz, apu.

– Még ne köszönd meg. Van egy feltételem.

Nincs több szemkihúzás – gondolta Park.

– A furgonnal kell mennetek.

Az apja összefont karral állt a bejárati lépcsőn.

Naná, hogy figyelte. Mintha egy istenverte

taekwondoküzdelemben

bíráskodna.

Park

lehunyta a szemét. Eleanor még ott van.

Eleanor.

Beindította a motort, finoman

hátramenetbe

kapcsolt,

legurult

a

kocsifelhajtóról, egyesbe rakta a kocsit, majd

rángatás nélkül megindult előre.

Mert tudja, hogyan kell sebváltóval vezetni.

Úristen.

52

park

– Minden rendben?

Eleanor bólintott, és beszállt.

– Bukj le – mondta Park.

Az első néhány óra ködbe veszett.

Park nem volt hozzászokva a furgon

vezetéséhez, és néhányszor lefulladt a piros

lámpánál. Azután a nyugatra tartó autópályára

hajtott fel a keleti helyett, és húsz percbe telt,

mire vissza tudott fordulni.

Eleanor egy szót sem szólt. Csak bámult maga

elé, és két kézzel kapaszkodott a biztonsági

övébe. Park a térdére tette a kezét, de a lány

mintha észre sem vette volna.

Valahol Iowában tértek le újból az

autópályáról, hogy tankoljanak és térképet

vegyenek. Park bement. Vásárolt Eleanornak

egy kólát és egy szendvicset, de mire visszaért a

teherautóhoz, a lány már az ajtónak dőlve aludt.

Helyes – próbálta biztatni magát Park.

Kimerült.

Felmászott a volán mögé, vett néhány reszelős

lélegzetet, azután a műszerfalhoz vágta a

szendvicset. Hogy képes most aludni?

Ha ma minden rendben lezajlik, Park holnap

reggel egyedül vezet haza. Most már

valószínűleg megengedik neki, hogy oda menjen

kocsival, ahová akar, de nincs olyan hely, ahová

Eleanor nélkül menni akarna.

Hogy aludhatja át az utolsó együtt töltött

éjszakájukat?

Hogy tud így, ülve aludni…?

A haja kuszán kibomlott, és még ebben a

fényben is borvörösen világított, a szája enyhén

elnyílt. Eperlány. Park újra megpróbált

visszaemlékezni, mire is gondolt, amikor

először meglátta. Megpróbált visszaemlékezni,

hogyan is történt meg ez – hogyan lett egy

ismeretlenből az egyetlen személy, aki számít.

És eltűnődött. Mi történne, ha nem vinné el a

nagybátyjához? Mi történne, ha egyre csak

vezetne?

Miért nem tudott ez várni?

Ha Eleanor élete a következő évben vagy az

azután következőben omlott volna össze, hozzá

szökhetett volna. Nem el tőle, nem messzire.

Úristen. Miért nem képes ébren maradni?

Park még úgy egy újabb órán át fennmaradt,

tüzelte a kóla és a fájdalom. De azután őt is

letaglózta az éjszaka. Sehol sem látott

pihenőhelyet, ezért egy padkául szolgáló

kavicsos útra húzódott le.

Kicsatolta a saját biztonsági övét, majd

Eleanorét, azután magához húzta a lányt, és fejét

az övére hajtotta. Még ugyanolyan illata volt,

mint este. Verejték, édesség és az Impala szagát

érezte rajta. Addig sírt bele a hajába, míg végül

elnyomta az álom.

eleanor

Park karjában ébredt fel, ami meglepte.

Azt hihette volna, hogy ez csak álom, de az

álmai mindig borzalmasak szoktak lenni.

(Nácikkal és síró kisbabákkal és a szájából

kirohadó fogakkal szokott álmodni.) Eleanor

soha nem álmodott ilyen szépet, olyan szépet,

mint az álmos-puha és meleg

Park. Átmelegít. Egy napon – gondolta –,

valaki minden reggel erre fog felébredni.

Park alvó arca vadonatúj módon volt

gyönyörű. Borostyánba-zárt-napsugár bőr. Telt,

határozott száj. Erős, ívelt járomcsontok.

(Eleanornak nem is voltak járomcsontjai.)

A fiú meglepte, és mielőtt Eleanor

meggondolhatta volna, a szíve meghasadt érte.

Mintha nem volna más, amiért meghasadjon.

Talán nem is volt.

A nap még a látóhatár alján járt, és a furgon

belseje kékes rózsaszínben játszott. Eleanor

megcsókolta Park új arcát – épp a szeme alatt,

még nem egészen az orrán. A fiú megmoccant,

és Eleanor minden porcikáját magán érezte,

amint megfordult. Eleanor végighúzta az orra

hegyét a homlokán, és megcsókolta a

szempilláját.

Park szemhéja megrezzent. (Csak a szemhéj

képes erre. És a pillangók.) És a két karja életre

kelt a lány körül. – Eleanor… – sóhajtotta.

Eleanor megfogta a gyönyörű arcot, és úgy

csókolta, mintha vége szakadt volna a világnak.

park

Nem lesz ott vele a buszon.

Nem fogja forgatni felé a szemét angolórán.

Nem fog veszekedni vele, csak, mert

unatkozik.

Nem fog a szobájában sírni olyasmik miatt,

amiket ő nem tud rendbe hozni.

Az egész égbolt az ő bőrének színében

játszott.

eleanor

Csak egy van belőle – gondolta –, és az itt van.

Még meg sem hallgatok egy számot, de ő már

tudja, hogy tetszeni fog nekem. Még el sem jutok

a csattanóig, ő már nevet. Van egy pont a

mellkasán, épp a nyaka alatt, amitől hagyni

akarom, hogy kinyitogassa az ajtókat nekem.

Csak egy van belőle.

park

A szülei sosem meséltek arról, hogyan

ismerkedtek meg, de Park kisebb korában

megpróbálta elképzelni.

Imádta, hogy mennyire szeretik egymást. Erre

gondolt, amikor ijedten felriadt az éjszaka

közepén. Nem arra, hogy őt szeretik – a szülei,

muszáj, hogy szeressék. Arra, hogy egymást

szeretik. Pedig azt nem volt muszáj.

Egyik barátjának a szülei sem voltak már

együtt, és minden esetben úgy tűnt, hogy ez az

első számú dolog, ami elromlott az életükben.

Park szülei azonban szerették egymást.

Csókolóztak, mit sem törődve azzal, hogy ki

nézi őket.

Mennyi az esélye, hogy az ember valaki

ilyennel találkozik? – tűnődött. Valakivel, akit

örökké

szeret,

valakivel,

aki

örökké

viszontszereti? És mi a teendő, ha az az illető a

világ másik végén született?

Szinte nulla volt az esélye. Hogyhogy a szülei

ilyen szerencsések voltak?

Akkoriban

nem

érezhették

magukat

különösebben szerencsésnek. Az apja bátyja

nemrég halt meg Vietnamban; az apját ezért

küldték Koreába. És amikor összeházasodtak, az

anyjának hátra kellett hagynia mindent és

mindenkit, amit és akit szeretett.

Park azon töprengett, vajon az apja az utcán

látta-e meg az anyukáját, vagy egy autóból,

vagy amint egy vendéglőben dolgozott. Azon

töprengett, hogyhogy mind a ketten tudták.

Ennek a csóknak örökre ki kell tartania.

Ennek kell őt hazajuttatnia.

Erre kell emlékeznie, amikor ijedten felriad az

éjszaka közepén.

eleanor

Amikor Park először megfogta a kezét, az

annyira jó érzés volt, hogy kiszorított minden

rosszat. Jobb érzés volt, mint amennyire valaha

is fájt bármi.

park

Eleanor haja tüzet fogott a hajnali fényben. A

szeme sötéten fénylett, és Park karjai

bizonyosak voltak felőle.

Amikor először megérintette Eleanor kezét,

már tudta.

eleanor

Parkkal semmi sem szégyenteljes. Semmi sem

mocskos. Mert Park a nap, és magyarázatként

csak erre tudott gondolni.

park

– Eleanor, ne, abba kell hagynunk.

– Ne…

– Nem tehetjük ezt.

– Ne. Ne hagyd abba, Park!

– De nem is tudom, hogyan kell. Nincs is

nálam semmi.

– Nem számít.

– De nem akarlak.

– Nem érdekel.

– De engem igen. Eleanor.

– Ez az utolsó lehetőségünk.

– Nem. Ne, én nem tudom. Én, nem, hinnem

kell benne, hogy nem ez az utolsó lehetőségünk.

Eleanor! Hallasz? Neked is hinned kell benne.

53

park

Eleanor

kiszállt a furgonból, és Park

bebóklászott a kukoricatáblába pisilni. (Ami ciki

volt, de kevésbé ciki, mint ha a nadrágjába pisilt

volna.)

Amikor visszajött, Eleanor a motorháztetőn

ült. Gyönyörű volt, vad, amint előrehajolt, akár

egy orrszobor.

Park felmászott mellé. – Szia – mondta.

– Szia.

Park a lány vállának támasztotta az övét, és kis

híján sírva fakadt a megkönnyebbüléstől, amikor

Eleanor

ráhajtotta

a

fejét.

Teljesen

elkerülhetetlennek látszott, hogy ma újra

sírjanak.

– Tényleg hiszel benne? – kérdezte Eleanor.

– Miben?

– Hogy… lesznek még lehetőségeink? Hogy

lesz egyáltalán lehetőségünk?

– Igen.

– Mindegy, mi lesz – jelentette ki Eleanor

hevesen –, nem megyek haza.

– Tudom.

A lány hallgatott.

– Mindegy, mi lesz – mondta Park –,

szeretlek.

Eleanor átkarolta a derekát, a fiú pedig átölelte

a vállát.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy az élet

megadott bennünket egymásnak – szólt Park –,

és aztán ezt visszaveszi.

– Én el tudom. Az élet egy szemétláda.

A fiú szorosabban ölelte, és a nyakába fúrta a

fejét.

– De ez rajtunk múlik… – mondta halkan. –

Rajtunk múlik, hogy ezt ne veszítsük el.

eleanor

Az út hátralévő részében szorosan a fiú mellett

ült – jóllehet ott nem volt biztonsági öv, és a

lábai közé kellett vennie a sebváltót. Úgy vélte,

hogy még mindig jóval biztonságosabb, mint

Richie Isuzujának a végében utazni.

Megálltak egy másik autósbüfénél, és Park

vett neki egy Cherry Coke-ot meg egy zacskó

szárított marhahúst. Park R-beszélgetéssel

felhívta a szüleit – Eleanor még most sem tudta

elhinni, hogy nem bánják a helyzetet.

– Apu nem bánja – mondta Park. – De azt

hiszem, anyu ki van akadva.

– Hallottak anyukámról vagy… másról?

– Nem. Legalábbis nem említették.

Park megkérdezte, nem akarja-e felhívni a

nagybátyját. Nem akarta.

– Steve garázsától bűzlök – jelentette ki

Eleanor. – A nagybátyám azt fogja hinni, hogy

drogdíler vagyok.

Park elnevette magát. – Szerintem sörrel

öntötted le az ingedet. Talán inkább azt hiszi

majd, hogy alkoholista vagy.

Eleanor lepillantott az ingére. Egy elkenődött

vérfolt volt rajta, még akkorról, amikor

megvágta a kezét az ágyán – és a vállán valami

kemény, valószínűleg takony a sok sírástól.

– Tessék – mondta Park. Levette a pulóverét.

Azután a pólóját. Odaadta neki a pólót. Zöld

volt, és a Prefab Sprout felirat állt rajta.

– Ezt nem fogadhatom el – jelentette ki

Eleanor, miközben nézte, amint a fiú

visszahúzza a pulóvert a csupasz mellkasára. –

Ez új. – Ráadásul valószínűleg nem is jó rá.

– Később majd visszaadhatod.

– Csukd be a szemed – kérte Eleanor.

– Hát persze – felelte Park lágyan. Másfelé

nézett.

Nem volt senki más a parkolóban. Eleanor

legörnyedt, és felvette Park pólóját a sajátja alá,

majd áthúzta a fején a piszkos inget. Így szokott

tesiórán is átöltözni. A fiú inge körülbelül olyan

szűk

volt,

mint

a

tornadressze,

de

tisztaságszagú, mint Park.

– Megvagyok – jelentette.

Park újból ránézett, és megváltozott a

mosolya. – Tartsd meg – mondta.

Amikor Minneapolisba értek, Park megállt egy

újabb benzinkútnál, hogy útbaigazítást kérjen.

– Egyszerű? – kérdezte Eleanor, amikor a fiú

visszaszállt a furgonba.

– Mint a karikacsapás – felelte Park. – Már

nagyon közel vagyunk.

54

park

Amikor beértek a városba, jobban izgult a

vezetéstől. St. Paulban vezetni nem volt

ugyanaz, mint Omahában.

Eleanor próbált navigálni, de az iskolán kívül

még sosem olvasott térképet – és bizony

állandóan rossz helyen fordultak be.

– Sajnálom – hajtogatta.

– Semmi baj – nyugtatta meg Park, és örült,

hogy a lány szorosan mellette ül. – Nem sietek

sehová.

Eleanor megnyomta a lábát.

– Arra gondoltam… – kezdte.

– Igen?

– Nem szeretném, ha bejönnél, amikor

odaérünk.

– Úgy érted, egyedül akarsz beszélni velük?

– Nem… Szóval igen. De úgy értem… Nem

akarom, hogy várj rám.

Park le akart volna pillantani rá, de attól félt,

hogy megint eltéveszti a kanyart. – Mi? Nem.

Mi van, ha nem akarják, hogy itt maradj?

– Akkor majd kitalálják, hogyan juttassanak

haza – onnantól már az ő gondjuk leszek. Így

talán több időm marad, hogy mindent elmondjak

nekik.

– De… – Nem állok készen arra, hogy már ne

az én gondom legyél.

– Ennek így több értelme van, Park. Ha hamar

elindulsz, sötétedésre már haza is érhetsz.

– De ha hamarosan elindulok… – Elhalt a

hangja. – Hamarosan elindulok.

– Mindenképpen el kell búcsúznunk

egymástól – folytatta a lány.

– Számít, hogy az most lesz, vagy néhány óra

múlva vagy holnap reggel?

– Viccelsz? – Lepillantott Eleanorra, remélve,

hogy eltéveszti a kanyart. – Igen.

eleanor

– Így több értelme van – mondta. És azután az

ajkába harapott. Kizárólag akaraterővel képes

túljutni ezen.

A házak kezdtek ismerőssé válni – nagy,

szürke és fehér deszkaházak jó hátul a

kertekben. Egy évvel azután, hogy az apja

lelépett, Eleanor egész családja eljött ide

húsvétra. A nagybátyja és a felesége ugyan

ateisták, de ezzel együtt is kellemes kiruccanás

volt.

Nem voltak saját gyerekeik – lehet, hogy ők

döntöttek így, gondolta Eleanor. Talán mert

láttak aranyos kisgyerekeket undok, problémás

kamasszá felnőni.

De Geoff bácsi meghívta ide.

Azt akarta, hogy jöjjön el, legalábbis néhány

hónapra. Talán nem kellene mindent azonnal

elmondania; talán Geoff bácsi csak azt hiszi

majd, hogy korábban érkezett.

– Ez az? – kérdezte Park.

Megállt egy szürkéskék ház előtt, amelynek az

előkertjében egy fűzfa állt.

– Igen – felelte Eleanor. Felismerte a házat.

Felismerte

a

nagybátyja

Volvóját

a

kocsifelhajtón.

Park rálépett a gázpedálra.

– Hová mész?

– Csak teszek egy kört.

Körbehajtott a háztömb körül. Nem mintha ez

segített volna. Azután néhány háznyival arrébb

parkolt le, de úgy, hogy a kocsiból rálássanak a

házra. Eleanor nem tudta levenni róla a szemét.

eleanor

El kell búcsúznia tőle. Most. És nem tudja,

hogyan.

park

– Emlékszel a telefonszámomra?

– 867-5309.

– Komolyan, Eleanor!

– Komolyan, Park! Sosem fogom elfelejteni a

telefonszámodat.

– Hívj fel, amint tudsz, jó? Még ma. R-

beszélgetéssel. És add meg nekem a nagybátyád

számát. Vagy ha nem akarja, hogy telefonálj,

küldd el levélben – a sok-sok levél egyikében,

amiket nekem fogsz írni.

– Lehet, hogy hazaküld.

– Nem. – Park elengedte a sebváltót, és

megfogta Eleanor kezét. – Oda nem mész

vissza. Ha a nagybátyád hazaküld, hozzánk

gyere. A szüleim segítenek majd kitalálni, mi

legyen. Apukám már mondta is ezt.

Eleanor előreejtette a fejét.

– Nem fog hazaküldeni – folytatta Park. –

Segíteni fog. – Eleanor szándékosan a padlónak

bólintott. – És engedni fogja, hogy gyakran

fogadj távolsági telefonhívásokat.

Eleanor mozdulatlanul ült.

– Hé! – mondta Park, és megpróbálta

felemelni az állát. – Eleanor!

eleanor

Hülye ázsiai srác.

Hülye, gyönyörű ázsiai srác.

Hála istennek, hogy most nem tudja mozdítani

a száját, mert ha tudná, vége-hossza nem lenne

annak az érzelgős zagyvaságnak, amit

rázúdítana.

Egészen biztosan megköszönné neki, hogy

megmentette az életét. Nemcsak tegnap, hanem

úgyszólván mindennap, mióta megismerték

egymást. Amitől ő a legostobább, leggyengébb

lánynak érzi magát. Ha nem tudod megmenteni

a saját életedet, akkor érdemes egyáltalán a

megmentésre?

Nincsenek szőke hercegek – mondta magában.

Nincs olyan, hogy boldogan éltek, míg meg

nem haltak.

Felpillantott Parkra. Az aranyló zöld szemébe.

Megmentetted az életemet – akarta mondani

neki. Nem örökre, nem végleg. Valószínűleg

csak ideiglenesen. De megmentetted az életemet,

és most már a tiéd vagyok. Az én, aki most

vagyok, a tiéd. Mindig.

park

– Nem tudom, hogy búcsúzzak el tőled –

mondta Eleanor.

Park kisimította a haját az arcából. Még sosem

látta ilyen szépnek.

– Akkor ne tedd.

– De mennem kell.

– Akkor menj – felelte Park, a kezét az arcán

tartva. – De ne búcsúzz el. Ez nem búcsú.

Eleanor a szemét forgatta, és megrázta a fejét.

– Ez olyan béna.

– Komolyan? Öt percre sem tudsz elnéző lenni

velem?

– Az emberek akkor szokták ezt mondani –

hogy „ez nem búcsú” –, amikor túlságosan

félnek szembenézni azzal, amit valójában

éreznek. Nem foglak holnap látni, Park – nem

tudom, mikor látlak viszont. Ez többet érdemel

annál, hogy „ez nem búcsú”.

– Én nem félek szembenézni azzal, amit érzek.

– Nem is te – felelte Eleanor elcsukló hangon.

– Hanem én.

– Te vagy – Park átkarolta, és megígérte

magának, hogy nem ez lesz az utolsó alkalom –

a legbátrabb ember, akit ismerek.

Eleanor ismét megrázta a fejét, mintha le

akarná rázni magáról a könnyeket.

– Csak csókolj meg búcsúzóul – suttogta.

Csak mára – gondolta Park. Nem örökre.

eleanor

Azt hiszed, ha erősen átölelsz valakit, akkor

közelebb hozod magadhoz. Azt hiszed, olyan

erősen tudod szorítani, hogy még akkor is érzed

magadon, ahogy neked nyomódott, amikor

kibontakozol az ölelésből.

Valahányszor Eleanor kibontakozott Park

öleléséből, elakadt a lélegzete az érzéstől, hogy

elveszíti.

Amikor végül kiszállt a furgonból, az azért

volt, mert úgy gondolta, hogy nem bírná ki még

egyszer, hogy megérinti és elengedi. A

legközelebbi alkalommal, amikor elszakítaná

magát tőle, a bőre is lejönne azon a helyen.

Park is ki akart szállni vele, de ő megállította.

– Ne. Maradj. – Aggódva pillantott fel a

nagybátyja házára. – Minden rendben lesz.

Eleanor bólintott. – Igen.

– Mert szeretlek.

Eleanor elnevette magát. – Ezért?

– Tulajdonképpen igen.

– Szia – mondta Eleanor. – Szia, Park.

– Szia, Eleanor. Tudod, ma estig. Amikor

felhívsz.

– Mi van, ha nincsenek itthon? Úristen, az

lenne csak a csalódás!

– Az nagyszerű lenne.

– Dilinyós – suttogta Eleanor egy kis maradék

mosollyal az arcán. Hátralépett, és becsukta az

ajtót.

Szeretlek – tátogta Park. De az is lehet, hogy

hangosan mondta ki. Eleanor már nem hallotta.

55

park

Nem utazott többet a busszal. Nem kellett. Az

anyja nekiadta az Impalát, amikor az apja vett

neki egy új Taurust,

Nem utazott többet a busszal, mert az övé lett

volna az egész ülés.

Nem mintha az Impalát nem tették volna

ugyanúgy tönkre az emlékek.

Egyes reggeleken, amikor Park korán ért oda

az iskolához, a parkolóban ült, fejét a

kormánykerékre hajtva, és hagyta, hogy addig

áramoljon benne, ami csak megmaradt

Eleanorból, amíg kifogy a levegőből.

Nem mintha az iskola bármivel is jobb lett

volna.

Nem volt ott a szekrényénél. Sem az órákon.

Mr. Stessman kijelentette, hogy Eleanor nélkül

semmi értelme hangosan felolvasni a Macbethet.

– „Pfuj, férjem! Katona vagy, és félsz?” –

kesergett.

Nem maradt náluk vacsorára. Nem dőlt a

vállának, miközben ő tévét nézett.

Park a legtöbb éjszakát az ágyán fekve töltötte,

mert az volt az egyetlen hely, ahol Eleanor nem

fordult meg.

Feküdt az ágyán, és soha nem kapcsolta be a

hifit.

eleanor

Nem utazott többet a busszal. A nagybátyja vitte

iskolába. Rávette, hogy járjon be, jóllehet már

csak négy hét volt hátra a tanévből, és mindenki

más már a záróvizsgákra készült.

Az új iskolájában nem voltak ázsiai srácok.

Még feketék sem.

Amikor a nagybátyja lement Omahába, azt

mondta, neki nem kell mennie. Három napig

volt távol, és amikor visszajött, elhozta a fekete

szemeteszsákot

a

szobája

szekrényéből.

Eleanornak már új ruhái voltak. És egy új

könyvespolca és egy hordozható magnója. És

egy hatos csomag üres kazettája.

park

Eleanor nem telefonált azon az első estén.

Most, hogy Park jobban belegondolt, nem is

ígérte meg, hogy fog. Azt sem mondta, hogy

majd ír, de Park arra gondolt, hogy csak nem

beszélt róla. Úgy gondolta, hogy ez egyértelmű.

Miután Eleanor kiszállt a furgonból, Park a

nagybátyja háza előtt várakozott.

El kellett volna hajtania, amint kinyílt az ajtó,

amint kiderült, hogy van otthon valaki. De nem

tudta csak így otthagyni.

Látta, hogy a nő, aki ajtót nyitott, szeretettel

megöleli Eleanort, és aztán látta, amint

becsukódik mögöttük az ajtó. És azután még

várt, hátha Eleanor meggondolja magát. Hátha

mégis úgy dönt, hogy ő is bemehet.

Az ajtó zárva maradt. Parknak eszébe jutott az

ígérete, és elhajtott. Minél hamarabb hazaérek –

gondolta –, annál hamarabb hallok felőle újra.

Az első autósbüfétől küldött Eleanornak egy

képeslapot. Isten hozta Minnesotában, a 10 000

tó országában!

Amikor hazaért, az anyja az ajtóhoz rohant,

hogy megölelje.

– Minden rendben? – kérdezte az apja.

– Ja – felelte Park.

– Hogy működött a furgon?

– Jól.

Az apja kiment, hogy megnézze.

– Te – mondta az anyja –, annyira aggódtam

miattad!

– Jól vagyok, anyu, csak elfáradtam.

– Hogy van Eleanor? Rendben van?

– Azt hiszem, igen. Hívott?

– Nem. Senki sem telefonált.

Amint az anyja elengedte, Park bement a

szobájába, és írt egy levelet Eleanornak.

eleanor

Mire Susan néni ajtót nyitott, Eleanor már sírt.

– Eleanor – hajtogatta Susan néni. – Ó, te jó

ég, Eleanor! Mit keresel te itt?

Eleanor

igyekezett

megnyugtatni,

hogy

minden rendben van. Ami nem volt igaz – nem

lenne itt, ha minden rendben volna. De senki

sem halt meg. – Senki sem halt meg – mondta.

– Ó, istenem! Geoffrey! – kiáltotta Susan néni.

– Várj itt, drágám! Geoff…

Eleanor egyedül maradva ráeszmélt, hogy nem

lett volna szabad azt mondania Parknak, hogy

azonnal menjen el.

Még nem állt készen rá, hogy elmenjen.

Kinyitotta a bejárati ajtót, és kiszaladt az

utcára. Park már elment.

Eleanor mindkét irányban végignézett az utcán.

Amikor megfordult, látta, hogy a nagynénje és

a nagybátyja a verandán állva figyelik.

Telefonhívások. Borsmentatea. A nagynénje és

a nagybátyja beszélgetése a konyhában jóval

azután, hogy ő lefeküdt.

– Sabrina.

– Öten vannak.

– Ki kell hoznunk őket onnan, Geoffrey.

– De mi van, ha nem mond igazat?

Eleanor elővette Park fényképét a hátsó

zsebéből, és kisimította az ágyterítőn. Nem

hasonlított rá. Az október már egy egész

életnyire volt. És a mai délután egy újabb

életnyi volt. A világ olyan gyorsan pörgött, hogy

már nem is tudta, hol van.

A nagynénje kölcsönzött neki egy pizsamát –

nagyjából azonos méretet hordtak –, de Eleanor

Park pólóját vette vissza, amikor kijött a zuhany

alól.

Olyan illata volt, mint neki. Mint a házuknak,

mint a potpourrinak. Mint a szappannak, mint a

fiúnak, mint a boldogságnak.

Ráborult az ágyra, és a kezét a gyomrában

lévő lyukra szorította.

Soha senki sem fog már hinni neki.

Írt az anyjának egy levelet.

Mindent leírt benne, amit az utóbbi hat

hónapban el akart mondani.

Megírta, hogy sajnálja.

Könyörgött neki, hogy gondoljon Benre és

Egérre – és Maisie-re.

Fenyegetőzött, hogy felhívja a rendőrséget.

Susan nénitől kapott bélyeget. – Ott vannak a

limlomos fiókban, Eleanor, vegyél, amennyi

csak kell!

park

Amikor Parknak elege lett a szobájából, amikor

már semmi sem maradt az életében, aminek

vaníliaillata lett volna – olyankor elsétált

Eleanor házához.

A teherautó néha ott volt, néha nem, néha a

rottweiler ott aludt a verandán. A törött játékok

azonban eltűntek, és az udvaron sosem

játszottak vörösesszőke gyerekek.

Josh azt mondta, hogy Eleanor öccse már nem

jár iskolába.

– Mindenki azt mondja, hogy elmentek. Az

egész család.

– Ez nagyszerű hír – jegyezte meg az anyjuk.

– Talán az a csinos anyuka ráébredt a rossz

helyzetre, tudod? Jó Eleanornak.

Park csak bólintott.

Azon tűnődött, vajon eljutottak-e egyáltalán a

levelei oda, ahol a lány most van.

eleanor

Volt egy piros tárcsás telefon a vendégszobában.

A hálószobájában. Valahányszor megszólalt,

Eleanornak kedve lett volna felvenni és

beleszólni: – Mi újság, Gordon felügyelő?

Néha, amikor egyedül volt a házban, odavitte

a telefont az ágyához, és a tárcsahangot

hallgatta.

Gyakorolgatta

Park

számát,

az

ujjai

végigsiklottak a tárcsán. Néha, miután a

tárcsahang elhallgatott, úgy tett, mintha a fiú

suttogna a fülébe.

– Volt már barátod? – kérdezte Dani. Dani is a

színjátszótáborban vett részt. Együtt ebédeltek a

színpad szélén ülve, lábukat a zenekari árokba

lógatva.

– Nem – felelte Eleanor.

Park nem barát volt, hanem bajnok.

– Csókolóztál már?

Eleanor megrázta a fejét.

Park nem a barátja volt.

És nem akarnak szakítani. Nem is untak rá

egymásra. Nem is távolodtak el egymástól.

(Nem akarták, hogy ez is csak egy legyen a sok

ostoba gimnáziumi románc közül.)

Egyszerűen csak abbahagyják.

Ezt Eleanor még a furgonban döntötte el. A

minnesotai Albert Lea-ben. Ha nem fognak

összeházasodni – ha ez nem örökre szól –, akkor

ez csak idő kérdése.

Egyszerűen csak abbahagyják.

Park sosem fogja jobban szeretni, mint

amennyire azon a napon szerette, amikor

elbúcsúztak egymástól.

És Eleanor nem bírta elviselni a gondolatot,

hogy kevésbe szeresse.

park

Valahányszor Parknak elege lett magából,

elment Eleanor régi házához. A teherautó néha

ott volt. Néha nem. Néha Park megállt a járda

végében, és gyűlölt mindent, amit a ház

jelképezett.

56

eleanor

Levelek, képeslapok, csomagok, amelyek úgy

zörögtek,

mintha

kazettákkal

lennének

telerakva. Mindegyik felbontatlan, mindegyik

olvasatlan.

Drága Park! – írta Eleanor egy tiszta

levélpapírra.

Drága Park! – próbált magyarázkodni.

Ám a magyarázatok darabokra hullottak a

kezében. Mindazt, ami igaz, túl nehéz volt leírni

– a fiú túlságosan sok volt ahhoz, hogy

elveszítse. Mindaz, amint iránta érzett,

túlságosan forró volt, hogy megérintse.

Sajnálom – írta, azután áthúzta.

Csak… – próbálkozott újra.

Félredobta a félig megírt levelet. A fel nem

bontott borítékokat behajította a legalsó fiókba.

– Drága Park – suttogta, homlokát a

komódnak támasztva –, hagyd abba!

park

Az apja szólt neki, hogy keressen magának nyári

munkát, hogy fizetni tudja a benzint.

Egyikük sem tett említést arról, hogy Park

sosem megy sehová. Sem arról, hogy a

hüvelykujjával kezdte felvinni a szemkihúzót.

Elsötétítette a saját szemét.

Kellőképpen lepukkant volt ahhoz, hogy

munkát kapjon a Drastic Plasticben. A lánynak,

aki felvette, két sor lyuk volt mindkét fülében.

Az anyja felhagyott azzal, hogy bevigye a

postát. Park tudta, hogy azért, mert sajnálta,

hogy meg kell mondania, hogy neki semmi sem

jött. Most Park maga vitte be a postát esténként,

amikor hazaért a munkából. Minden este esőért

imádkozott.

Végtelen készletet halmozott fel punkzenéből,

és kielégíthetetlen étvággyal falta. – Itt még a

saját

gondolataimat

sem

hallom

–

méltatlankodott az apja, amikor már a harmadik

estén jött be a szobájába szólni, hogy halkítsa le.

Nem mondod – felelte volna Eleanor.

Eleanor nem kezdte el ősszel az iskolát.

Legalábbis Parkkal nem.

Nem ünnepelte meg a tényt, hogy a

harmadikos gimnazistáknak nem kötelező

tesiórára járniuk. Nem mondta, hogy Istentelen

frigy, Batman, amikor Steve és Tina a munka

ünnepe után megszökött.

Park minderről írt egy levelet Eleanornak.

Mióta a lány elment, mindennap beszámolt neki

mindenről, ami történt, és mindenről, ami nem.

Még hónapokig írt neki leveleket akkor is,

amikor már nem küldte el őket. Újévkor azt írta,

reméli, megkapott mindent, amire valaha

vágyott. Azután belökte a levelet egy dobozba

az ágya alatt.

57

park

Már nem próbálta felidézni.

A lány csak akkor tért vissza, amikor kedve

volt hozzá, álmokban és hazugságokban és

lerobbant déjà vu-kben.

Például amikor Park kocsival ment dolgozni,

és meglátott egy vörös hajú lányt a sarkon,

akkor egy fullasztó félpillanatig esküdni mert

volna rá, hogy ő az.

Vagy amikor még sötétben felébredt, és

biztosra vette, hogy odakint vár rá. Biztosra

vette, hogy szüksége van rá.

De nem tudta felidézni. Néha már arra sem

emlékezett, hogy nézett ki, még akkor sem,

amikor a fényképét nézte. (Talán túl sokat

nézegette.)

Már nem próbálta felidézni.

De akkor miért járkál állandóan ide? Ehhez az

ócska kis házhoz.

Eleanor nincs itt, nem is volt itt igazán soha –

és már nagyon régen elment. Már lassan egy

éve.

Park megfordult, hogy elmenjen, de a kis

barna teherautó hirtelen nagy sebességgel, a

járdaszegélyen

átzöttyenve

befordult

a

kocsifelhajtóra, kis híján elcsapva őt. Park

megállt a járdán, és várt. A vezető oldalán

kivágódott az ajtó.

Talán – gondolta Park. Talán ezért vagyok itt.

Eleanor mostohaapja – Richie – lassan kihajolt

a vezetőfülkéből. Park megismerte, pedig csak

egyszer látta, amikor elhozta Eleanornak a

Watchmen második számát, és ő nyitott ajtót,

A Watchmen utolsó száma néhány hónappal

azután jelent meg, hogy Eleanor elment. Park

eltűnődött, vajon a lány olvasta-e, és hogy vajon

gonosztevőnek tartja-e Ozymandiast, szerinte

hogy értette Dr. Manhattan, amikor azt mondta a

végén: „Soha semmi sem ér véget.” Park még

mindig töprengett, vajon mit gondol Eleanor

minderről.

Richie először nem vette észre Parkot. Lassan,

bizonytalanul mozgott. Amikor meglátta, úgy

bámult rá, mint aki nem biztos benne, hogy

tényleg ott van. – Te meg ki vagy? – ordította.

Park nem válaszolt. Richie dülöngélve feléje

fordult. – Mit akarsz? – Még több méter

távolságból is savanyú szagot árasztott. Amilyen

a söré, amilyen az alagsoroké.

Park nem tágított.

Meg akarlak ölni – gondolta. És meg is tudlak

– eszmélt rá. Meg kellene.

Richie nem volt sokkal magasabb Parknál, és

részeg és zavarodott volt. Ráadásul korántsem

akarta annyira bántani Parkot, amennyire Park

őt.

Hacsak Richie-nél nincs fegyver, hacsak nincs

mázlija – Park meg tudná tenni.

Richie közelebb csoszogott. – Mit akarsz? –

ordította újra. Saját hangereje kibillentette az

egyensúlyából, és a földön jókorát puffanva orra

bukott. Parknak hátra kellett lépnie, nehogy

elkapja.

– Bassza meg! – káromkodott Richie,

miközben térdre tápászkodott, és imbolyogva

megtartotta magát.

Meg akarlak ölni – gondolta Park.

És meg is tudlak.

Valakinek meg kellene.

Park lepillantott acélbetétes Doc Martens

bakancsára. Nemrég vette a munkahelyén.

(Kiárusításon, az alkalmazotti kedvezményével.)

Ránézett Richie fejére, ami úgy lógott le a

nyakáról, akár egy bőrzsák.

Park jobban gyűlölte, mint hitte, hogy valakit

gyűlölni lehet. Jobban, mint hitte, hogy bármit

érezni lehet.

Majdnem.

Felemelte a bakancsát, és Richie arca előtt

belerúgott a földbe. Jég és sár és murva loccsant

a férfi nyitott szájába. Richie hevesen köhögött,

és a földre dőlt.

Park várta, hogy felkeljen, de Richie csak

feküdt ott, káromkodásokat fröcsögve és sót

meg kavicsot dörgölve a szemébe.

Nem halt meg. De nem is állt fel.

Park várt.

És azután hazaballagott.

eleanor

Levelek, képeslapok, sárga bélelt borítékok,

amelyek zörögtek a kezében. Mindegyik

felbontatlan, mindegyik olvasatlan.

Rossz volt, amikor naponta érkeztek a levelek.

Még rosszabb volt, amikor abbamaradtak.

Néha kiterítette őket a szőnyegen, akár a

tarotkártyákat, mint a Wonka-csokikat, és azon

tűnődött, vajon már túl késő-e.

58

park

Eleanor nem ment el vele a szalagavatóra.

Cat igen.

Cat, az egyik munkatársa. Vékony és sötét

hajú, a szeme olyan fakókék, mint egy mentolos

cukor. Amikor Park megfogta Cat kezét, olyan

volt, mintha egy próbababa kezét fogná, és ettől

annyira megkönnyebbült, hogy megcsókolta. A

szalagavató éjszakáján a szmokingnadrágjában

és egy Fugazi-pólóban aludt el.

Reggel arra ébredt, hogy valami könnyű hullik

a pólójára – kinyitotta a szemét. Az apja állt

fölötte.

– Postád érkezett – mondta már-már

gyengéden. Park a szívére tette a kezét.

Eleanor nem levelet írt neki.

Egy képeslap volt. Üdvözlet a 10 000 tó

országából – állt az elején. Park megfordította,

és felismerte a lány macskakaparását. A látvány

dalszövegekkel töltötte meg a fejét.

Felült. Elmosolyodott. Valami súlyos és

szárnyas emelkedett fel a mellkasáról.

Eleanor nem levelet írt neki, hanem

képeslapot.

Mindössze egyetlen szó állt rajta.

köszönetnyilvánítás

Szeretnék

köszönetet

mondani

néhány

embernek, akik lehetővé tették számomra, hogy

megírjam ezt a könyvet – és akik képessé tettek

rá, hogy megírjam.

Először is Colleen Eickelmannek, akik

ragaszkodott hozzá, hogy elvégezzem a

nyolcadik osztályt.

Azután a Bent és a Huntley családoknak, akik

életben tartottak a kedvességükkel.

Az öcsémnek, Forestnek, aki biztosít afelől,

hogy nem csak azért mond dolgokat, mert a

nővére vagyok.

Nicola Barrnak, Sara O’Keefe-nek és Natalie

Braine-nek, azért, mert olyan szenvedélyesek és

magabiztosak, mert eltüntetik az Atlanti-óceánt,

és legfőképpen azért, hogy megkeresték

Eleanort.

Ha már itt tartunk, köszönöm mindenkinek az

Orionnál és a St. Martin’s Pressnél.

Külön köszönet a bájos és éles szemű Sara

Goodmannek, akiben abban a pillanatban

magától értetődően megbíztam, amint leült

mellém a buszon.

Drága barátomnak, Christopher Schellingnek,

aki felkészített a legjobbra.

És végül szeretnék köszönetet mondani

Kainak,

Laddie-nek

és

Rosey-nak

a

szeretetükért és a türelmükért. (Ti vagytok az

örök kedvenceim!)

a kötet legfontosabb elismerései

Legjobb ifjúsági regények egyike (2013, The

New York Times) Best of 2013 (Publishers

Weekly)

Amazon Top 10 (2013)

Legjobb ifjúsági regény (2013, Goodreads,

közönségszavazás)

Best Book (2013, School Library Journal)