Csak így tovább

I összesen Simon Snow

Rainbow Rowell

Fumax (2021 dec)

Címke: fantasy, LMBTQ, ifjúsági, romantikus, regény, mágia, tündér, szörny

fantasyttt LMBTQttt ifjúságittt romantikusttt regényttt mágiattt tündérttt szörnyttt

Simon Snow a legbénább Kiválasztott, akit valaha kiválasztottak.

Ez szobatársa, Baz szerint is így van. És lehet, hogy ő egy kibírhatatlan, törtető vámpír, de úgy tűnik, nem téved. Simon gyakran a varázspálcáját sem tudja működésre bírni, és többször gyújt fel dolgokat, mint ami egészséges. Mestere, a Mágus kerüli és titkolózik előtte, kapcsolata a barátnőjével mintha megfeneklett volna, és ha Baz valóban az esküdt ellensége, vajon miért tölti el aggodalommal, hogy nem jelent meg a tanévkezdésre?

Ráadásul a teljes Mágusvilág életét évek óta fenyegeti egy mágiaevő szörnyeteg, az Alattomos Üresség, aki nem mellesleg egy az egyben úgy néz ki, mint Simon. A prófécia szerint Snow fogja legyőzni a pusztító gonoszt, de hogy miként, az egyelőre mindenki számára rejtély, beleértve magát Simont is.

De ha az ember a világ leghatalmasabb erejű mágusa, akkor a szellemektől, veszélyektől és titkoktól mentes élet szóba se jöhet…

Rainbow Rowell a Fangirlben már bemutatta nekünk Simont és Bazt – most pedig végre elolvashatjuk elsöprő sikerű, varázslattal, szörnyekkel és romantikával teli történetüket!

Laddie-nek és Rosey-nak

– Vívjátok a saját harcaitokat,

kovácsoljatok saját szárnyakat!

ELSŐ KÖNYV

1

SIMON

Egyedül megyek ki a buszmegállóba.

Akárhányszor jövök el, mindig rinyálás van a papírjaim körül. Egész nyáron még a Tescóba sem mehetünk gardedám és a Királynő engedélye nélkül – aztán ősszel egyszerűen csak kijelentkezem a gyermekotthonból, és elindulok.

– Ő a különleges iskolába megy – mondja a távozásomkor az egyik ügyintéző hölgy a másiknak. Egy plexifalú kockában ülnek, az egyik nyíláson keresztül csúsztatom be neki a papíromat. – Oda járnak a súlyos bűnöket elkövetők – suttogja.

A másik nő oda se figyel.

Ez minden szeptemberben ilyen, még úgy is, hogy sosem vagyok kétszer ugyanabban az otthonban.

Első alkalommal, amikor tizenegy voltam, maga a Mágus jött értem és vitt az iskolába. A rá következő évben viszont azt mondta, egyedül is el tudok jutni a Watfordba. „Megöltél egy sárkányt, Simon. Egész biztosan képes vagy egy hosszú sétára meg egy kis buszozásra.”

Azt a sárkányt nem állt szándékomban megölni. Nem bántott volna… azt hiszem. (Még van, hogy álmodom róla. Arról, hogyan emésztette el a testében izzó tűz, mint ahogy az égő cigaretta rágja át magát egy papírdarabon.)

Eljutok a megállóig, és elmajszolok egy mentolos Aerót, miközben várok az első buszra. Utána egy újabb busz, azután egy vonat.

A vonaton, amint elhelyezkedtem, megpróbálok elaludni a táskámmal az ölemben és a lábamat a velem szemben lévő ülésre feldobva – pár hellyel mögöttem viszont egy fickó folyton engem bámul. Mintha a tekintete a tarkómat kaparászná.

Biztos csak egy perverz. Vagy egy rendőr.

Vagy egy fogvadász, aki tud a fejemre kitűzött vérdíjról… (– Nem, fejvadász – javítottam ki Penelopét, amikor először küzdöttünk meg eggyel. – Nem, fogvadász – mondta ő. – Azt kell megtartaniuk belőled, ha elkapnak.)

Kocsit váltok, és meg sem próbálok elaludni. Minél közelebb jutok a Watfordhoz, annál nyugtalanabbnak érzem magam. Minden évben megfordul a fejemben, hogy leugorjak a vonatról, és varázslattal jussak el az iskolába, akkor is, ha attól kómába esnék.

Mondhatnék egy Siess!-t a vonatra, de az a varázsige legjobb esetben is rizikós, és az első pár, amit tanév elején használok, különösen akadozik. Gyakorolnom kéne nyáron. Kisebb, kiszámítható igékkel, amikor senki sem figyel. Például fel-le kapcsolni a villanyt. Vagy almákat naranccsá változtatni.

– Gombok, cérnaszálak – ajánlotta Miss Possibelf. – Ilyesmik.

– Szinte sosincs rajtam gomb – mondtam neki, és jól elpirultam, amikor lenézett a farmeromra.

– Akkor a házimunkához használj mágiát. Mosogass el vele! Fényesítsd ki az ezüstöket!

Nem vettem a fáradságot, hogy elmondjam Miss Possibelfnek, én nyaranta az ételt eldobható tányérokon kapom és műanyag evőeszközökkel eszem; villával, kanállal, de késsel soha.

Arra sem vettem a fáradságot ezen a nyáron, hogy gyakoroljam a varázslást.

Unalmas. És értelmetlen. És hát nem mintha segítene. A gyakorlás nem tesz jobb mágussá – csak megkülönböztet…

Senki sem tudja, hogy az én mágiám mitől olyan, amilyen. Miért viselkedik inkább bombaként, ahelyett hogy átáramlana rajtam, mint valami rohadt folyó, vagy bárhogy is van ez másoknál.

– Nem is tudom – válaszolta Penelope, amikor megkérdeztem, ő milyennek érzi a saját mágiáját. – Azt hiszem, olyan, mintha lenne bennem egy kút. Annyira mély, hogy nem látom, el sem tudom képzelni a fenekét. De ahelyett, hogy vödröket eresztgetnék le, egyszerűen csak arra gondolok, hogy felhúzom onnan, és így ott van nekem. Amennyire csak szükségem van, amíg összpontosítok.

Penelope mindig összpontosít. Plusz erős is.

Agatha nem. Legalábbis nem úgy. És Agatha nem szeret a mágiájáról beszélgetni.

Egyszer azonban karácsonykor ébren tartottam addig, amíg le nem fáradt és zizi nem lett, és akkor elmondta, hogy igét használni neki olyan érzés, mintha megfeszítene egy izmot, majd úgy tartaná.

– Mint a croisé devant – magyarázta. – Érted?

Megráztam a fejem.

A farkasbőr szőnyegen feküdt a tűz előtt, összehúzta magát, mint egy kismacska.

– Balett – tette hozzá. – Mintha addig tartanék ki egy pozíciót, ameddig csak bírom.

Baz azt mondta, neki olyan, mint meggyújtani egy gyufát. Vagy meghúzni a ravaszt.

Ezt nem akarta nekem elmondani. Akkor történt, amikor egy kimérával küzdöttünk az erdőben ötödikben. Sarokba szorított minket, Baz pedig nem volt elég erős hozzá, hogy egyedül bánjon el vele. (A Mágus sem elég erős ahhoz, hogy egyedül bánjon el egy kimérával.)

– Csináld, Snow! – kiabált rám. – Csináld! Szabadítsd már el, baszki! Most!

– Nem megy – próbálkoztam megértetni vele. – Ez nem így működik.

– Rohadtul remélem, hogy azért mégis!

– Nem tudom csak úgy bekapcsolni!

– Igyekezz!

– Nem tudom, a fenébe is! – A kardommal összevissza csapkodtam, mert bár tizenöt éves koromra már elég jól bántam vele, de a kiméra anyagtalan volt. (Mert ilyen az én szerencsém, nagyjából mindig. Amint elkezdesz kardot hordani magadnál, kiderül, hogy minden ellenséged ködből és ökörnyálból áll.)

– Csukd be a szemed, és gyújtsd meg a gyufát! – kiáltotta Baz. Mindketten egy szikla mögé próbáltunk elbújni. Baz egyik igét hadarta a másik után; szinte énekelve.

– Micsoda?

– Anyám mindig így mondta – válaszolt. – Gyújtsd meg a szívedben a gyufát, aztán fújd a parazsat!

Baznál mindig a tűzről van szó. Nem értem, hogy nem hamvasztott még el vagy égetett el egy máglyán.

Amikor harmadévesek voltunk, imádott viking temetéssel fenyegetni.

– Tudod, mi az, Snow? Egy lángoló máglya, amit kilöknek a tengerre. A tiédet megrendezhetjük a Blackpoolon, hogy az összes proli norm barátod el tudjon jönni.

– Kopj már le! – mondtam, és igyekeztem tudomást sem venni róla.

Egy darab norm barátom sem volt soha, sem proli, sem másmilyen.

A normok világában mindenki olyan távol tartja magát tőlem, amennyire csak lehet. Penelope azt mondja, érzik az erőmet, és ösztönösen elhúzódnak előle. Mint a kutyák, amik nem tartják a szemkontaktust a gazdájukkal. (Nem mintha bárkinek is a gazdája lennék… nem erre céloztam.)

Mindenesetre a varázslókkal ez pont fordítva működik. Imádják a mágia illatát; meg kell dolgoznom azért, hogy utáljanak.

Baz kivétel. Ő immunis. Talán megnőtt a toleranciája a mágiámmal szemben az alatt a hét év alatt, amíg egy szobán osztoztunk.

Azon az éjszakán, amikor a kiméra ellen harcoltunk, addig ordibált velem, amíg fel nem robbantam.

Mindketten órákkal később, egy elfeketedett kráterben ébredtünk. A szikla, amely mögött rejtőztünk, porrá lett, a kiméra megsemmisült. Vagy csak elmenekült.

Baz biztos volt benne, hogy összekócoltam a szemöldökét, de nekem úgy tűnt, rendben van – minden részlet a helyén.

Jellemző.

2

SIMON

Nyáron nem engedem meg magamnak, hogy a Watfordra gondoljak.

Az első ott töltött évem után, amikor tizenegy voltam, egész nyáron tele volt vele a fejem. Azokkal, akikkel ott találkoztam – Penelopéval, Agathával, a Mágussal. A tornyokkal és az udvarral. A teákkal. A pudingokkal. A varázslattal. A ténnyel, hogy én magam varázsló vagyok.

Már rosszul voltam, annyit gondoltam a Watford Varázslóiskolára, egészen addig, amíg elkezdett alig többnek tűnni, mint puszta álmodozásnak. Csak egy újabb fantazmagóriának, amivel telik az idő.

Mint amikor arról ábrándoztam, hogy egy nap focista leszek – vagy hogy a szüleim, az igazi szüleim vissza fognak értem jönni…

Az apám lehetne focista. Anyám pedig valami sznob modellféleség. És akkor elmagyaráznák, hogy meg kellett válniuk tőlem, mert túl fiatalok voltak a gyerekvállaláshoz, és a karrierjük forgott kockán. De mindig is nagyon hiányoztál, Simon, mondanák. Kerestünk téged. És azzal elvinnének a villájukba, hogy ott éljek.

Egy focista villája… mágikus bentlakásos iskola…

Nappali fényben mindkettő ramatyul néz ki. (Különösen akkor, ha olyan szobában ébredsz, ahol hét másik lelenc is lakik.)

Azon az első nyáron péppé vertem a Watford emlékét, mire elérkezett a buszút meg a papírmunka ideje ősszel, valamint egy levél magától a Mágustól…

Létezik. Az egész létezik.

Úgyhogy a következő nyáron, a második watfordi év után egyáltalán nem engedtem meg magamnak, hogy a mágiára gondoljak. Hónapokig. Egyszerűen elzártam magam elől. Nem hiányzott, nem kívántam.

Úgy döntöttem, hagyom, hogy a Mágusvilág úgy kopogtasson be értem szeptemberben, mint egy nem várt ajándék, már ha egyáltalán bekopogtat. (És bekopogott. Eddig mindig.)

A Mágus azt mondta, talán egy nap megengedi, hogy a nyarat is a Watfordban töltsem – vagy esetleg vele, akárhova is szokott akkor tűnni.

De aztán úgy döntött, jobb nekem, ha minden évben a normokkal is töltök időt. Mert a javamra válik, pallérozza az elmét. „A pengédet a nehézségek élesítik, Simon.”

Azt hittem, szó szerint a pengémre gondolt, a Mágusok Kardjára. Idővel rájöttem, hogy rám célzott.

Én vagyok a penge. A Mágus kardja. Nem tudom, ezek a nyarak a gyermekotthonban élesebbé tesznek-e… de elszántabbá igen. Úgy vágyom miattuk a Watfordra, mint… nem is tudom. Magára az életre.

Baz és az övéi – az ősi, gazdag családok – nem hisznek benne, hogy rajtuk kívül bárki más is értheti a mágiát. Úgy tartják, ők az egyetlenek, akikre rá lehet bízni.

De szeretni senki sem szereti úgy, mint én.

A többi mágus – az osztálytársaim, a szüleik – közül senki sem tudja, milyen varázslat nélkül élni.

Én tudom.

És bármit megteszek azért, hogy mindig ott legyen, hogy hazatérhessek hozzá.

Próbálok nem gondolni a Watfordra, amíg távol vagyok tőle – ezen a nyáron viszont szinte lehetetlen volt.

Mindazok után, ami tavaly történt, el sem hittem, hogy a Mágus képes lesz olyan dolgokkal foglalkozni, mint az évvége. Ki szakít félbe egy háborút azért, hogy a gyerekeket nyári szünetre küldje?

Egyébként már nem vagyok gyerek. Tizenhat évesen jogilag elhagyhattam volna az otthont. Szerezhettem volna valahol egy saját lakást. Talán Londonban. (Telne rá. Van leprikón aranyam – egy nagy, sporttáska méretű zsáknyi. Csak akkor tűnik el, ha másik varázslónak próbálod odaadni.)

De a Mágus elküldött egy újabb gyermekotthonba, mint mindig. Még ennyi év után is úgy költöztet jobbra-balra, mintha egy borsószemet rakosgatna ide-oda a hüvelyében. Mintha így biztonságban lennék. Mintha az Üresség ettől nem tudna csak úgy megidézni, vagy mit is csinált velem és Penelopéval múlt év végén.

– Képes megidézni téged? – kérdezte Penny, amint megszöktünk előle. – A víz túlpartjáról? Ez kizárt, Simon. Ilyen még sosem történt!

– Amikor legközelebb megidéz, mint egy elcseszett mókusdémont, majd megmondom neki!

Szerencsétlenségére Penelope épp a karomat fogta, amikor engem elragadtak, így hát őt is elragadták velem együtt. Az ő gyors észjárásának köszönhető, hogy mindketten megmenekültünk.

– Simon – mondta aznap, amikor végre a Watfordba tartó vonaton ültünk. – Ez komoly dolog.

– A szájbavert Siegfried és Roy, Penny, tudom, hogy komoly! Megvan neki a számom. Igaz, hogy nincs is számom, de az Ürességnek biztos, hogy akkor is megvan.

– Hogyhogy még mindig ilyet keveset tudunk róla? – puffogott. – Annyira…

– Alattomos. Mint „Alattomos Üresség”, vágod.

– Ne idegelj, Simon! Ez most komoly.

– Tudom, Penny.

Amikor visszaértünk Watfordba, a Mágus meghallgatott minket, meggyőződött róla, hogy nem esett bajunk, utána viszont utunkra bocsátott minket. Egyszerűen csak… hazaküldött bennünket.

Érthetetlen volt.

Úgyhogy természetesen az egész nyarat azzal töltöttem, hogy a Watfordon kattogtam. Mindenen, ami történt, mindenen, ami történhet, és mindenen, ami veszélyben forog… teljesen rácsavarodtam.

Azt viszont nem hagytam, hogy a jó dolgokról is ábrándozzak, oké? A jó dolgok hiánya őrjíti meg az embert.

Van egy listám mindarról, ami leginkább szokott hiányozni, és nem szabad fejben hozzányúlnom egészen addig, amíg már csak egy órányira nem járok a Watfordtól. Akkor egyesével végigmegyek rajta. Olyasmi ez, mint fokozatosan szoktatni magad a hideg vízhez. Csak, gondolom, annak az ellentéte: szoktatni magad valami igazán jóhoz, nehogy a sokk teljesen ledöntsön a lábadról.

Tizenegy évesen kezdtem el a listát, a jó dolgok listáját, és valószínűleg le kéne húznom róla néhányat, de az nehezebb, mint az ember gondolná.

Mindegy, egy óra, és megérkezem az iskolába, úgyhogy mentálisan előhúzom a listámat, és a fejemet a vonat ablakának nyomom.

Dolgok, amelyek a legjobban hiányoztak nekem a Watfordból:

1. Savanyú cseresznyés scone{1}

A Watford előtt sosem kóstoltam még cseresznyés scone-t. Csak mazsolásat ettem, de leginkább simát, és mindig boltit, ami már túl sok ideje állhatott.

A Watfordban, ha akarsz, minden reggel frissen sütött cseresznyés scone-t kaphatsz. Majd délutáni teához megint. Tanítás után az étkezőben teázunk, mielőtt kezdődnének a klubok, a foci és a leckeírás.

Mindig Penelopéval és Agathával teázom, de közülünk mindig csak én eszem scone-t.

– Két óra múlva vacsora, Simon – ciceg mindig Agatha, még ennyi év után is. Egyszer Penelope megpróbálta kiszámolni, mennyi scone-t ettem, mióta elkezdtem a Watfordot, de elunta magát, mielőtt kijött volna a végeredmény.

Egyszerűen nem tudom otthagyni a scone-t, ha elém rakják. Puha, könnyed, picikét sós. Néha álmodom róla.

2. Penelope

Ezt a helyet valaha a „sült marhahús” foglalta el, pár évvel ezelőtt viszont úgy döntöttem, csak egy ételre szorítkozom. Különben az egész lista az Oliver! kajadalává változna, és olyan éhes lennék, hogy begörcsölne a gyomrom.

Agathát lehet, hogy magasabbra kéne sorolnom, mint Penelopét; Agatha a barátnőm. De a lista Penelope miatt létezik. Ő barátkozott velem össze az iskola első hetében, varázsnyelvórán.

Nem tudtam, mit gondoljak róla, amikor először találkoztunk – egy pufók kislány volt világosbarna bőrrel, élénkvörös hajjal. Cicaszem alakú szemüveget viselt, olyasmit, amit akkor veszel fel, ha boszorkánynak öltözöl vagy puccos, kiöltözős buliba mész, jobb kezét pedig lehúzta egy hatalmas lila gyűrű. Igyekezett segíteni a beadandókkal, és talán megbámulhattam.

– Tudom, hogy te vagy Simon Snow – szólalt meg. – Anyukám mondta, hogy itt leszel. Azt mondja, nagyon erős vagy, valószínűleg erősebb, mint én. Én Penelope Bunce vagyok.

– Nem is tudtam, hogy a hozzád hasonlókat hívhatják Penelopénak – mondtam ezt a baromságot. (Minden, amit abban az évben kiejtettem a számon, baromság volt.)

Az orrát ráncolta.

– Hogy kéne hívni a „hozzám hasonlókat”?

– Fogalmam sincs. – Fogalmam se volt. Azokat a lányokat, akikkel találkoztam, és úgy néztek ki, mint ő, Saanvinak vagy Aditinek hívták, és egyáltalán nem volt vörös a hajuk. – Saanvi?

– A „hozzám hasonlókat” bárhogy hívhatják – pirított rám.

– Ó – nyögtem. – Valóban. Bocs.

– És a hajunkkal is azt csinálunk, amit akarunk. – Vörös copfját meglendítve visszafordult a beadandójához. – Tudod, udvariatlan dolog bámulni, még a barátaidat is.

– Barátok vagyunk? – kérdeztem. Ez mindennél jobban meglepett.

– Segítek a háziddal, nem?

De. Épp segített összezsugorítani egy focilabdát üveggolyó méretűre.

– Azt hittem, azért segítesz, mert ügyetlen vagyok.

– Mindenki ügyetlen – válaszolta. – Neked azért segítek, mert megkedveltelek.

Kiderült, hogy a haját véletlenül változtatta ilyen színűre, amikor kipróbált egy új igét – de egész első évben meghagyta vörösnek. A következő évben kipróbálta a kéket.

Penelope anyja indiai, az apja angol – valójában mindketten angolok; a családjának indiai ága már időtlen idők óta Londonban él. Később elmesélte, hogy a szülei szóltak neki, hogy tartsa távol magát tőlem a suliban.

– Anyukám szerint senki sem tudja, honnan jöttél igazából. És veszélyes lehetsz.

– Miért nem hallgattál rá? – kérdeztem.

– Mert senki sem tudja, honnan jöttél igazából, Simon! És az is lehet, hogy veszélyes vagy!

– Neked vannak a legrosszabb túlélőösztöneid.

– Ráadásul megsajnáltalak – tette hozzá. – Fordítva tartottad a pálcád.

Penny minden nyáron hiányzik, akkor is, amikor azt mondogatom magamnak, hogy nem. A Mágus meghagyta, hogy senki sem írhat nekem vagy hívhat fel a szünidő alatt, Penny mégis megtalálja a módját, hogyan küldjön üzenetet; egyszer megszállt egy öregembert a boltban, azt, amelyik el szokta felejteni berakni a műfogsorát – rajta keresztül szólított meg. Jó volt hallani felőle, meg minden, de az eset kissé felkavaró is volt, úgyhogy megkértem, ne csináljon még egyszer ilyet, kivéve, ha vészhelyzet van.

3. A focipálya

Már nem focizom annyit, mint régen. Nem vagyok elég jó hozzá, hogy az iskolai csapatban játsszak, meg hát mindig belegabalyodom valami kavarásba vagy drámába, vagy küldetésen vagyok a Mágussal. (Nem lehetsz megbízható csatár, ha közben az átkozott Üresség kénye-kedve szerint bármikor megidézhet magának.)

De azért játszom. És a pálya tökéletes, a fű szépséges. Az udvar egyetlen sík terepe. Kellemes, fák veszik körül, amelyeknek az árnyékában leülhetsz, hogy figyeld a meccset…

Baz az iskola színeiben játszik. Természetesen. Rohadék.

Pont olyan a pályán, mint azon kívül. Erős. Fejedelmi. Kurvára könyörtelen.

4. Az iskolai egyenruha

Ezt akkor vettem fel a listára, amikor tizenegy voltam. Ehhez tudni kell, hogy amikor megkaptam az első egyenruhámat, az egyben az első alkalom is volt, hogy olyan ruháim lettek, amelyek rendesen illettek rám, és az első alkalom, hogy blézert és nyakkendőt viseltem. Egyszerre magasnak éreztem magam, előkelőnek. Amíg be nem sétált a szobánkba Baz, aki jóval magasabb volt nálam – és jóval előkelőbb, mint mindenki más.

A Watford nyolc évfolyamos. Az első- és másodévesek csíkos blézert hordanak – két lilaárnyalat és két zöldárnyalat –, sötétszürke nadrágot, zöld melegítőt és piros nyakkendőt.

Az udvaron szalmakalapot kell hordani hatodikig – ami igazából azt hivatott tesztelni, elég hatékony-e a Maradj ott! igéd ahhoz, hogy ne essen le a fejedről. (Az enyémre mindig Penny mondta az igét. Ha magam csinálom, azzal az izével a fejemen aludtam volna.)

Minden ősszel teljesen új egyenruha vár rám a szobánkban. Az ágyamra lesz terítve, tisztán, vasaltan, tökéletesen méretre igazítva, mindegy, mennyit változtam vagy nőttem.

A felsőbb osztályok – ahova én is tartozom – zöld blézert hordanak fehér csíkozással. És piros melegítőt, ha kérjük. A köpeny is opcionális; én nem hordom, egy pöcsnek érzem magam benne, de Penny szereti. Azt mondja, úgy érzi magát tőle, mintha ő lenne Stevie Nicks.

Szeretem az egyenruhát. Szeretem tudni, mit fogok naponta felvenni. Fogalmam sincs, mit fogok hordani jövőre, amikor elvégeztem a Watfordot…

Arra gondoltam, csatlakozhatnék a Mágus Embereihez. Nekik is van egyenruhájuk – amolyan „Robin Hood az MI6-nél” beütésű. De a Mágus szerint nem ez az én utam.

Így szokott velem beszélni. „Az nem a te utad, Simon. A te sorsod másfelé tart.”

Azt akarja, hogy kiemelkedjek a többiek közül. Különtréning. Különórák. Nem hiszem, hogy valaha is engedte volna, hogy a Watfordba járjak, ha nem ő lenne az igazgatója – és ha nem gondolná, hogy az a legbiztonságosabb hely számomra.

Ha megkérdezném a Mágust, mit vegyek majd fel a Watford után, valószínűleg úgy felszerelne, mint egy szuperhőst…

Nem kérdezem meg senkitől, mit hordjak, miután végeztem. Tizennyolc vagyok. Egyedül fogok öltözködni.

Vagy majd Penny segít.

5. A szobám

Azt kéne mondanom, a „szobánk”, de a „megosztani Bazzal” rész nem hiányzik.

A szobát és a szobatársat az első watfordi évben osztják ki, és soha többé nem mozdulsz. Sosem kell összeszedni a cuccaidat vagy leszedni a posztereidet.

Olyasvalakivel osztozni a szobámon, aki tizenegy éves kora óta meg akar ölni, kissé… nos, kellemetlen, ugyebár.

Viszont lehet, hogy a Keresztező rosszul érezte magát, amiért Bazt és engem összerakott (nem szó szerint; nem hiszem, hogy a Keresztezőnek van saját tudata), mert mi kaptuk a Watford legjobb szobáját.

A Mímesek Házában lakunk, a pályák szélén. Ez egy négy és fél emeletes kőépület, amelynek a legtetején van a mi szobánk, kvázi egy vizesárokra néző toronyban. A torony nem elég nagy több szobához, de az az egy tágasabb, mint a többi diáké. És régen személyzeti szállás volt, vagyis teljesen külön lakrészünk van.

Igazából Baz egész rendes, ami a fürdőszobán való osztozkodást illeti. Egész reggelre elfoglalja, de tiszta; és nem szereti, ha hozzányúlok a dolgaihoz, tehát mindig elrakja azokat. Penelope szerint a fürdőnk cédrus- és bergamottillatú, és ez biztos, hogy Baztól van, mert hogy nem miattam, az tuti.

Elmondanám, Penny hogyan jut be a szobánkba – a lányok nem mehetnek át a fiúkhoz, és vice versa –, de én se tudom. Szerintem a gyűrűje lehet a megoldás. Egyszer láttam, ahogy egy barlang megnyitására használja, szóval bármi lehetséges.

6. A Mágus

A Mágust is tizenegy évesen tettem fel a listára. És azóta rengetegszer gondoltam arra, hogy le kéne vennem.

Mint hatodikban, amikor tulajdonképpen észre sem vett engem. Akárhányszor próbáltam vele beszélni, azt állította, hogy épp valami rettentő fontos dolog kellős közepén van.

Néha még most is ezt mondja. Vágom én. Ő az igazgató. És még annál is több – ő a Kör feje, vagyis gyakorlatilag az egész Mágusvilág vezetője. És hát nem mintha az apám lenne. Igazából senkim sem…

De ő áll a legközelebb ahhoz, hogy legyen bármim.

A Mágus az, aki eljött hozzám a normok világába, és elmagyarázta (vagyis próbálta), hogy ki vagyok. Még mindig törődik velem, néha akkor is, amikor én észre sem veszem. És amikor mégis van ideje valóban beszélgetni velem, akkor érzem magam leginkább a helyemen. Jobban harcolok, ha ő is velem van. Jobban gondolkodom. Ha jelen van, már-már elhiszem, amit mindig mond – hogy én vagyok a legerősebb varázsló, akit a Mágusvilág valaha látott.

És hogy ez az erő jó dolog, legalábbis egy nap az lesz. Hogy össze kell kapnom magam, hogy több problémát oldjak meg, mint amennyit okozok.

Valamint a Mágus az egyetlen, aki felveheti velem a kapcsolatot nyaranta.

És mindig emlékszik rá, hogy a születésnapom júniusban van.

7. Mágia

Nem kifejezetten a saját mágiám. Az mindig velem van, és hogy őszinte legyek, nem olyasmi, amiben túl sok örömet lelnék.

Amit hiányolni szoktam, amikor nem vagyok a Watfordban, az az, hogy mágia körül legyek. A hétköznapi, nyugodt mágia körül. Ahogy az emberek varázsolnak a folyosón, az órákon, ahogy valaki egy tányér kolbászt lebegtet keresztül az étkezőasztalon, mintha zsinóron húzná.

A Mágusvilág igazából nem egy világ. Nincsenek városaink. Még kerületeink sincsenek. A varázslók mindig is az átlagosba besimulva éltek. Penelope anyukája szerint ez így a legbiztonságosabb; így nem sodródunk túl messzire a világ többi részétől.

Azt mondja, a tündérekkel az történt. Belefáradtak abba, hogy megpróbáljanak dűlőre jutni másokkal, néhány évszázadra elkószáltak az erdőbe, aztán nem találták meg a visszautat.

Az egyetlen hely, ahol a varázslók együtt élnek – leszámítva, ha a rokonok –, a Watford. Létezik pár klub és parti, évenkénti találkozók, ilyesmik, de a Watford az egyetlen hely, ahol mindig együtt vagyunk. Ez az oka annak, hogy az utolsó pár évfolyamon mindenki úgy rendeződik párokba, mintha nem lenne holnap. Ha nem találkozol a jövendőbeliddel a Watfordban, Penny állítása szerint egyedül végzed – vagy mehetsz szingliknek rendezett utakra a Mágikus Britannia szervezésében harminckét éves korodban.

Nem tudom, Penny miért aggódik egyáltalán; negyedik óta van egy pasija Amerikában. (Cserediák volt nálunk.) Micah baseballozik, és olyan szimmetrikus az arca, hogy démont lehetne rajta idézni. Amikor Penny otthon van, videóchatelnek, amikor itt van, szinte naponta írnak egymásnak.

– Igen – mondja –, de ő amerikai. Ők nem úgy gondolkodnak a házasságról, mint mi. Lehet, hogy ejt valami szépséges normért, akivel a Yale-en találkozik. Anya szerint erre folyik el a mágiánk. Rosszul átgondolt amerikai házasságokra pazaroljuk.

Penny pont annyiszor idézi az anyukáját, ahányszor én idézem Pennyt.

Mindketten paranoiásak. Micah betonbiztos. El fogja venni Penelopét – aztán el akarja majd vinni magához. Az az, ami miatt aggódnunk kéne.

Szóval…

A mágia. Hiányzik, amíg oda vagyok.

Amikor egyedül vagyok, személyes. Teher, titok.

De a Watfordban csak úgy ott van a levegőben, amit belélegzünk. Ott ettől vagyok valami nagyobb része, és nem ez az, ami megkülönböztet.

8. Ebb és a kecskék

Második osztályban kezdtem segíteni Ebbnek, a kecskepásztornak. És egy darabig a kedvenc elfoglaltságom az volt, hogy a kecskékkel lógtam. (Amit Baz jutalomjátékként élt meg.) Ebb a legkedvesebb ember a Watfordban. Fiatalabb, mint a tanárok, és meglepően befolyásos nő olyasvalakihez képest, aki úgy döntött, azzal tölti az életét, hogy kecskéket gondoz.

– Mi köze van az erőnek bármihez is? – kérdezné Ebb. – A magas embereknek sem kötelező vödörlabdát játszaniuk.

– Mármint kosárlabdát. – (Mivel a Watfordban él, Ebb egy kissé nem e világi.)

– A lényeg ugyanaz. Én nem vagyok katona. Nem értem, miért kellene élet-halál harcot vívnom csak azért, mert képes vagyok bevinni egy ütést.

A Mágus azt mondja, mi mind katonák vagyunk, mindenki, akiben egy csepp varázslat is van. A múltban épp ez jelentette a veszélyt – a varázslók csak mentek, csinálták, ami jólesett nekik, közben úgy kezelték a mágiát, mintha játékszer vagy kiváltság volna, nem pedig valami, amit meg kell óvni.

Ebb nem használ kutyát a kecskék tereléséhez. Csak a botját. Láttam, ahogy az egész nyájat összetereli egyetlen kézsuhintással. Elkezdett tanítgatni – hogyan szedjem össze őket egyesével; hogyan érezzék hirtelen, hogy túl messzire csatangoltak. Még azt is engedte egy tavaszon, hogy segítsek neki egy ellésnél…

Már ritkán van időm Ebb-bel lenni.

De fennhagyom őt és a kecskéit a listámon azok között a dolgok között, amelyek hiányozni szoktak. Hogy néha csak úgy megállhassak itt pár percig, és rájuk gondolhassak.

9. A Reszkető Rengeteg

Ezt le kéne szednem a listáról.

Baszódjon meg a Reszkető Rengeteg.

10. Agatha

Talán Agathát is le kéne vennem a listáról.

Most már közel járok a Watfordhoz. Pár perc múlva az állomásra érek. Valaki ki fog jönni értem az iskolából, hogy felvegyen…

Agathát mindig a végére hagyom. Egész nyáron képes vagyok nem gondolni rá, aztán várni majdnem a Watfordig, hogy visszaengedjem a fejembe. Így nem töltöm az egész nyarat azzal, hogy arról győzködjem magam, hogy ő túl jó ahhoz, hogy igaz legyen.

De most… nem tudom, talán Agatha tényleg túl jó ahhoz, hogy igaz legyen. Nekem legalábbis.

Előző félévben, közvetlenül az előtt, hogy Pennyt és engem megidézett az Üresség, megláttam Agathát Bazzal a Reszkető Rengetegben. Azt hiszem, korábban is éreztem, hogy lehet valami kettőjük között, de sosem gondoltam volna, hogy így elárulna – hogy átlépné azt a határt.

Miután láttam Bazzal, nem volt időnk Agathával megbeszélni – túlságosan is lefoglalt, hogy elraboljanak, aztán megszökjek. Utána nem tudtam vele beszélni nyáron sem, mert nem beszélhettem senkivel. Most pedig, nem is tudom… fogalmam sincs, Agatha kicsoda nekem.

Abban sem vagyok biztos, hiányzott-e.

3

SIMON

Az állomásra érek, és senki sem fogad. Legalábbis senki olyan, aki ismernék – egy unottnak tűnő taxisofőr tart fel egy kartontáblát, amin a Snow név áll.

– Én vagyok az – mondom. Kétkedően néz. Nem tűnök magániskolai pojácának, főleg nem az egyenruhám nélkül. A hajam túl rövid – minden félév végén lenyírom –, a sportcipőm olcsó, és nem nézek ki elég unottnak; a tekintetem semmin sem tud megállapodni.

– Én vagyok az – ismétlem egy kicsit flegmán. – Akarja látni a személyimet?

Sóhajtozva leereszti a táblát.

– Ha azt akarod, hogy a semmi közepén tegyelek ki, haver, én nem vitatkozom.

Beszállok a taxi hátsó ülésére, táskámat a mellettem lévő helyre hajítom. A sofőr beindítja a motort, és bekapcsolja a rádiót. Lehunyom a szemem; jobb napokon csak rosszul szoktam lenni a kocsik hátsó ülésén, de ez nem egy jó nap – ideges vagyok, és mindössze egy csokit meg egy zacskó sajtos-hagymás csipszet ettem.

Mindjárt ott vagyunk.

Ez az utolsó, hogy ezt csinálom. Ősszel visszajönni a Watfordba. Később is vissza fogok jönni, de nem így, mintha hazatérnék.

– Candle in the Wind – hangzik a rádióból, a sofőr elkezd együtt énekelni vele.

A Gyertya a szélben veszélyes ige. A suliban a srácok szerint arra való, hogy még több… nos, staminát szerezz. De ha nem a megfelelő szótagot nyomod meg, tüzet gyújtasz, amit nem fogsz tudni eloltani. Valódi tüzet. Sose próbálnám ki, akkor se, ha kérnének rá; sosem voltam jó a többjelentésű dolgokban.

A kocsi belehajt egy kátyúba, mire előrebukok, az előttem lévő ülésben kapaszkodom meg.

– Kösd be magad! – reccsen rám a sofőr.

Megteszem, közben körbenézek. Máris kiértünk a városból a földekre. Nyelek egyet, a vállamat hátrahúzom.

A taxisofőr folytatja az éneklést, egyre hangosabban – „never knowing who to turn to” –, mint akit teljesen magával ragadott a dal. Gondolkodom, szóljak-e neki, hogy ő is kösse be magát.

Újabb kátyúba szaladunk, amitől beleverem a fejem a tetőbe. Földúton járunk. Ez nem a megszokott, Watfordba vezető út.

A tükörben a sofőrre pillantok. Valami nem stimmel – a bőre mélyzöld, a szája vörös, mint a friss hús.

Megnézem úgy is, ahogy előttem ül. Csak egy taxis. Kusza fogak, bezúzott orr. Elton Johnt énekel.

Vissza a tükörbe: zöld bőr, vörös száj. Helyes, mint egy popsztár. Goblin.

Nem várom meg, hogy kiderüljön, mire készül. Kezemet a csípőm fölé emelem, és belefogok a kántálásba, amivel megidézhetem a Mágusok Kardját. Ez egy láthatatlan fegyver – igazából több, mint láthatatlan; ott sincs, amíg ki nem mondod a varázsszavakat.

A goblin meghallja az igét, és a tekintetünk találkozik a tükörben. Vicsorítva benyúl a dzsekijébe.

Ha Baz itt lenne, biztos, hogy listába szedné az összes igét, amelyet ebben a pillanatban használhatnék. Valószínűleg lenne köztük egy francia is, ami kiválóan passzolna ide. Én viszont, amint megjelenik a kezemben a kardom, összeszorítom a fogam, lendületből az ülés fölé vágok vele, és lekaszálom a goblin épp elfordított fejét – meg a fejtámlát. Voilà.

Egy másodpercig még vezet; aztán elszabadul a kormány. Hála a mágiának, hogy nincs köztünk válaszfal – kicsatolom az övem, átvetem magam az ülésen (és a helyen, ahol korábban a goblin feje volt), és megragadom a kormányt. A lába még mindig a gázon lehet: már letértünk az útról, és sodródunk.

Próbálom visszakormányozni magunkat. Nem igazán tudok vezetni – jobbra-balra rángatom a kormányt, a taxi oldala pedig egy fakerítésnek csapódik. A légzsák az arcomra robban, hátralök, a kocsi pedig beleszáll valamibe, valószínűleg egy másik kerítésbe. Nem hittem volna, hogy így fogok meghalni…

A taxi még az előtt megáll, hogy kitalálnám, hogyan mentsem ki magam.

Félig a padlón vagyok, bevertem a fejem az ablakba, aztán az ülésbe. Amikor elmesélem az egészet Pennynek, azt a részt ki fogom hagyni, hogy kikapcsoltam a biztonsági övemet.

A fejem fölé nyúlok, hogy kinyissam az ajtót. Kizuhanok a taxiból, hanyatt fekszem a fűben. Úgy látom, átszakítottuk a kerítést és kipördültünk a földekre. A motor még jár. Nyögve feltápászkodom, aztán benyúlok a sofőr ablakán, és leállítom.

Gyönyörű látvány. Egy csupa vér légzsák. Egy hulla. És én.

Széthúzom a goblin dzsekijét, de nem találok semmit, csak egy csomag rágót és egy sniccert. Nem hiszem, hogy ez az Üresség műve lenne – nincs a levegőben az a viszkető érzés. Mélyet lélegzek, hogy biztos legyek benne.

Akkor bizonyára csak egy újabb bosszúhadjárat. A goblinok azóta engem akarnak, amióta segítettem a Körnek kiüldözni őket Essexből. (Annyi részeg embert fogyasztottak el a klubok mosdóiban, hogy a Mágus a helyi szleng kiveszéséért kezdett aggódni.) Azt hiszem, az a goblin, amelyik sikeresen végez velem, a királyuk lesz.

Ez itt már nem szerzi meg a koronát. A pengém a mellette lévő ülésbe szorult. Kitépem onnan, és hagyom ismét eltűnni a csípőmnél. Eszembe jut a táskám, azt is felkapom, közben belekenem a vért a szürke nadrágomba, mielőtt elővadásznám a táskából a pálcámat. Nem hagyhatom csak úgy itt ezt a romhalmazt, és azt hiszem, nem éri meg bármit is megtartani belőle bizonyíték gyanánt.

A taxi fölé tartom a pálcám, és a mágia elkezd felgyülemleni a bőrömön.

– Segíts ki, jó? – suttogom. – El, átkozott folt!{2}

Láttam Penelopét kimondhatatlan dolgoktól megszabadulni ezzel az igével, nekem azonban csak annyit csinál, hogy kiszed egy kis vért a nadrágomból. Ez is valami, gondolom.

A mágia elborítja a karom, olyan sűrű, hogy remegnek az ujjaim.

– Gyerünk már! – mondom, és célzok. – Vidd innen!

A pálcám és az ujjbegyeim szikráznak.

– Basszus már, gyerünk… – Megrázom a kezem, újra célzok. Észreveszem, hogy a goblin feje a lábamtól nem messze hever a fűben, zöld, mint amilyen volt. A goblinok ördögien helyesek. (De hát így van ez a legtöbb ördöggel is.) – Gondolom, megetted a taxist – mondom, és a kocsi felé rúgom a kobakot. Mintha égne a karom.

– Válj köddé! – kiáltom.

Forró légáramlatot érzek a talaj felől az ujjaimon, és azzal a kocsi eltűnik. Aztán a fej is eltűnik. Aztán a kerítés is eltűnik. Aztán az út is…

Egy órával később izzadtan, még mindig a rám száradt goblinvérrel és a légzsákból rám került porral borítva végre meglátom magam előtt az iskola épületét. (Csak az az egy zsebkendőnyi földút tűnt el, és kezdjük ott, hogy azt úgysem lehetett igazán útnak nevezni. Csak vissza kellett találnom a főútra, és idáig követni.)

A normok azt hiszik, a Watford egy ultraexkluzív bentlakásos iskola. Tulajdonképpen az is. A területet varázslattal álcázzák. Ebb egyszer elmondta, hogy mindig új igéket mondanak az iskolára, ahogy azok fejlődnek. Vagyis egymást érik a védelmi rétegek. Ha norm vagy, ettől a sok mágiától ég a szemed.

A magas vaskapuhoz sétálok – a tetején az áll: WATFORD –, és a rácsra teszem a kezem, hogy lehessen érezni a mágiámat.

Általában ennyire volt szükség. A kapuk minden varázsló előtt kitárultak. Van egy felirat is a keresztvasakon: A MÁGIA ELVÁLASZT MINKET A VILÁGTÓL: NE HAGYJUK, HOGY BÁRMI ELVÁLASSZON MINKET EGYMÁSTÓL.

– Szép gondolat – mondta a Mágus, amikor kérvényezte a Körnél, hogy szigorítsák a védelmet. – De inkább ne fogadjunk el biztonsági tanácsokat egy hatszáz éves kaputól. Ha valaki az otthonomba jön, nem várhatom el, hogy engedelmeskedjen annak, ami a díszpárnára van hímezve.

Ott voltam a Körnek azon a gyűlésén Penelopéval és Agathával. (A Mágus meg akarta mutatni nekünk, mi minden forog kockán. „A gyermekek! A világ jövője!”) Az egész vitára oda se figyeltem. Elkalandoztam: azon tűnődtem, vajon hol él a Mágus, és meghívnak-e oda valaha. Nehéz volt elképzelni, hogy van háza, nemhogy díszpárnái. A Watfordban vannak szobái, de néha hetekre elmegy. Amikor kisebb voltam, azt hittem, az erdőbe költözik, amikor nincs itt, magokon és bogyókon él, meg borzlyukakban alszik.

A biztonsági ellenőrzés a Watford kapujánál és a külső falakon évről évre egyre szigorúbb lett.

Ma a Mágus Embereinek egyike – Penelope bátyja, Premal – őrködik. Valószínűleg kivan ettől a megbízatástól. A Mágus csapata fent van az irodában, tervezik a következő offenzívát, Premal meg idelent rekedt, hogy az elsősöknek gügyögjön. Odalép hozzám.

– Rendben vagyok, Prem?

– Úgy tűnik, fel kell tennem a kérdést…

Lenézek a véres pólómra.

– Goblin – mondom.

Premal bólint, rám mutat a pálcájával, és elmormol egy tisztító igét. Pont olyan erős, mint Penny. Gyakorlatilag puszta levegővétellel képes varázsolni.

Utálom, amikor az emberek tisztító igét használnak rajtam; gyereknek érzem magam tőle. Ettől függetlenül megköszönöm, és elindulok mellette.

Premal a karomnál fogva megállít.

– Csak egy perc még. – A halántékomhoz tartja a pálcáját. – Különleges ellenőrzés. A Mágus azt mondja, hogy az Üresség a te arcoddal mászkál.

Összerezzenek, de nem próbálok elhúzódni a pálcája elől.

– Azt hittem, ez titok.

– Az is – bólint. – Egy titok, amit az olyanoknak, mint én, ismerniük kell ahhoz, hogy meg tudjanak védeni.

– Ha én lennék az Üresség – vetem fel –, eddigre már fel tudtalak volna falni.

– Lehet, hogy épp erre gondolt a Mágus is – válaszolja Premal. – Akkor legalább biztosan tudnánk, hogy ő az. – Leereszti a pálcáját. – Tiszta vagy. Mehetsz.

– Penelope itt van?

Vállat von.

– Nem vagyok a húgom felügyelője.

Egy pillanatra úgy tűnik, mintha hangsúlyozva mondaná, mágiával, igével – de végül elfordul tőlem, és a kapunak támaszkodik.

Senki sincs odakint a Nagy Tisztáson. Én lehetek az egyik legelső diák, aki visszajött. Futni kezdek, csak mert miért ne, amivel felzavarok egy fűben rejtőző fecskerajt. Csiripelve szétrebbennek körülöttem, én pedig tovább futok, át a Tisztáson, át a felvonóhídon, át még egy falon, át egy második és egy harmadik kapun.

A Watford az 1500-as évek óta áll itt. Úgy húzták fel, mint egy fallal körülvett várost – földek és erdők a falakon kívül, épületek és udvarok belül. Éjszakára a felvonóhidat felhúzzák, és senki sem jut át a vizesárkon és a belső kapun.

Nem lassítok, amíg el nem érem a Mímesek Házát, és neki nem esek az ajtómnak. Kivonom a Mágusok Kardját, azzal bököm meg a hüvelykujjam, amit aztán a kőre nyomok. Van rá ige, hogy újra bemutassam magam a szobának, miután több hónapig távol voltam – de a vér gyorsabb, biztosabb, és Baz sincs itt, hogy kiszagolja. Az ujjamat a számba veszem, majd vigyorogva belököm az ajtót.

A szobám. Pár nap, és a „mi szobánk” lesz, de egyelőre az enyém. Az ablakhoz megyek, és feltépem. A friss levegő még édesebb most, hogy idebent vagyok. Kitárom a másik ablakot is, még mindig a hüvelykemet szopogatva, és figyelem, ahogy a napfényben felkapja a porcicákat a fuvallat, majd visszahullanak az ágyamra.

A matrac a régi – tollal kitömött, varázslattal tartósított –, én pedig belesüllyedek. Merlinre. Merlinre, Morgánára és Matuzsálemre, de jó újra itt lenni… Mindig jó újra itt lenni.

Amikor először tértem vissza Watfordba, a második évben, bemásztam egyenesen az ágyba, és úgy sírtam, mint egy kisbaba. Még akkor is sírtam, amikor Baz belépett.

– Miért bőgsz máris? – morogta. – Én akartalak megríkatni. Erre elrontod.

Most lehunyom a szemem, és annyi levegőt szívok be, amennyit csak tudok:

Tollak. Por. Levendula.

Víz a vizesárokban.

Plusz az az enyhe fanyar szag, amiről Baz azt állítja, a vízifarkasoktól jön. (Bazról és a vízifarkasokról ne is beszéljünk; néha kihajol az ablakon, és puszta megvetésből köp egyet az árokba.)

Ha már most itt lenne, nemigen éreznék semmit a sznob szappanától… ismét mélyet szippantok, próbálva elkapni a cédrus nyomát.

Nyikorog az ajtó, én pedig talpra szökkenek, kezemet a csípőmnél tartva, ismét előhívva a Mágusok Kardját. Ez ma már a harmadik alkalom; lehet, hogy egyszerűen elöl kéne hagynom. A megidézés az egyetlen ige, amit mindig jól csinálok, talán mert nem olyan, mint a többi. Inkább olyan, mint egy eskü: „Az igazságért. A bátorságért. A gyengék védelméért. A hatalmasság színe előtt. Mágiával, bölcsességgel és jósággal.”

Nem muszáj megjelennie.

A Mágusok Kardja az enyém, de senkihez sem tartozik. Nem tűnik fel, ha nem bízik benned.

A markolat anyagot ölt a kezemben, és a vállam fölé lendítem, éppen akkor, amikor Penelope benyit az ajtón.

Leengedem a kardot.

– Nem lenne szabad, hogy erre képes legyél – mondom.

Vállat von, és Baz ágyára veti magát.

Elmosolyodom.

– Már az is hihetetlen, hogy bejutottál a bejárati ajtón.

Penelope ismét vállat von, és a feje alá gyűri Baz egyik párnáját.

– Ha Baz rájön, hogy hozzáértél az ágyához, meg fog ölni – figyelmeztetem.

– Próbálkozzon csak!

Elfordítom a csuklóm, csak annyira, hogy a kard eltűnjön.

– Gyűröttnek tűnsz – állapítja meg.

– Útközben belefutottam egy goblinba.

– Nem tudják egyszerűen csak megválasztani a következő királyukat? – A hangja könnyed, de tudom, hogy tesztel. Amikor utoljára látott, csupa csont és bőr és mágia voltam. Amikor utoljára láttam őt, minden épp szétesett…

Akkor menekültünk meg az Üresség elől: visszajutottunk a Watfordba, és berontottunk a Fehér Kápolnába, az év végi ünnepség kellős közepére – szegény Elspeth épp átvette a díját a nyolcévnyi kiváló teljesítményéért. Én még mindig véreztem. (A pórusaimból. Senki sem tudta, miért.) Penny bőgött. Ott volt a családja is – mivel mindenkinek a családja ott volt –, és az anyukája elkezdett ordibálni a Mágussal.

– Nézz rájuk! Ez a te hibád! – Aztán Penny testvére, Premal kettőjük közé ugrott, és visszaordibált. Az emberek azt hitték, az Üresség követett minket, ezért kivont pálcákkal kirohantak a kápolnából. Ez a tipikus év végi káoszom volt, szorozva százzal, és a kaotikusnál rosszabb érzés volt. Olyan érzés, mint a vég.

Penelope anyukája végül fogta az egész családját, és távozott egy ige segítségével, még Premal is. (Valószínűleg csak az autójukig mentek, de attól még nagyon drámai volt.)

Azóta nem beszéltem Pennyvel.

Egy részem legszívesebben most azonnal megragadná, és tetőtől talpig megtapogatná, hogy biztosan mindene megvan-e – Penny viszont pont annyira utálja a jeleneteket, mint amennyire az anyja imádja ezeket.

– Ne mondd azt, hogy „üdv”, Simon – mondta egyszer. – Mert akkor azt is kell mondanunk, hogy „viszlát”, márpedig én ki nem állhatom a búcsúzkodást.

Az egyenruhám ott fekszik kiterítve az ágyam végén, és elkezdem elrakni, egyik darabot a másik után. Új szürke nadrág. Új zöld-lila csíkos nyakkendő…

Penelope hangosan sóhajt mögöttem. Visszamegyek az ágyamhoz, és felé fordulva rávetem magam, igyekezve, hogy ne érjen fülig a szám.

Grimaszolva felfújja az arcát.

– Minek sikerült máris az agyadra mennie? – kérdezem.

– Trixie – morogja. Trixie a szobatársa. Penny azt mondja, egy tucat álnok, cselszövő vámpírra is elcserélné. Azonnal.

– Mit művelt?

– Visszajött.

– Az ellenkezőjére számítottál?

Penny megigazítja Baz párnáját.

– Minden egyes évben bolondabb, mint az az előttiben volt. Pitypangcsokorrá változtatta a haját, aztán sírt, amikor a szél elfújta.

Kuncogok.

– Azért Trixie védelmére legyen mondva, félig pixi. És a legtöbb pixi kicsit bolond.

– Ó, ezt ő is nagyon jól tudja. Esküszöm neked, ezt használja kifogásként. Nem élek túl vele még egy évet. Nem ígérem, hogy nem változtatom az egész fejét egy nagy pitypanggá, amit aztán elfújok.

Lenyelek még egy nevetést, és megpróbálok nem rámeredni. Egek, de jó viszontlátni.

– Ez az utolsó éved – nyugtatom. – Ki fogod bírni.

Penny tekintete elkomolyodik.

– Az utolsó évünk – mondja. – Találd ki, mit fogsz csinálni jövő nyáron!

– Mit?

– Velem fogsz lógni.

Most már kiengedem a vigyort.

– Az Ürességre fogunk vadászni?

– Az Üresség elmehet a fenébe – feleli.

Mindketten nevetünk – egy kicsit kényszeredetten, mert az Üresség pont úgy néz ki, mint én. A tizenegy éves énem. (Ha nem látta volna Penny is, azt hinném, hallucináltam az egészet.)

Reszketek.

Penny észreveszi.

– Túl sovány vagy – mondja.

– Az edzőcucc teszi.

– Akkor öltözz át! – Ő már megtette. A szürke rakott szoknyáját viseli piros pulcsival. – Gyerünk! – sürget. – Mindjárt itt az ideje teázni.

Mosolyogva leugrom az ágyról, felkapom az egyik farmert és a lila pulóvert, amelyen az áll: WATFORD LACROSSE. (Agatha játszik.)

Penny megragadja a karom, miközben elmegyek Baz ágya mellett a fürdő felé.

– Jó újra látni – suttogja.

Mosolygok. Megint. Penny miatt már fáj az arcom.

– Ne csinálj jelenetet! – suttogom vissza.

4

PENELOPE

Túl sovány. Túl soványnak néz ki.

És valami még rosszabbnak… sebzettnek.

Simon mindig jobban néz ki pár hónapnyi watfordi sült marha után. (Meg a Yorkshire-puding, meg a nem sok tejjel készített tea, a zsíros kolbász és a vajas scone-szendvics után.) A válla széles, az orra széles, és amikor túl sovány, a bőre csak lóg az arccsontján.

Hozzászoktam, hogy ilyen soványnak lássam minden ősszel. De most, ma rosszabb.

Az arca beesett. A szeme vörös, a bőr durva és foltos körülötte. A keze is piros, és amikor ökölbe szorítja, a bütykei elfehérednek.

Még a mosolya is borzalmas. Túl széles és vörös ehhez az archoz.

Nem tudok a szemébe nézni. Elkapom az ingujját, amikor közel van, és megkönnyebbülök, amiért továbbmegy. Ha nem így tenne, lehet, hogy nem engedném el. Talán elkapnám, magamhoz szorítanám, és elvarázsolnám innen magunkat, olyan messzire a Watfordtól, amennyire csak lehetséges. Visszajöhetnénk, miután vége ennek az egésznek. Hagynánk, hogy a Mágus, a Pitchek és az Üresség, meg az összes többi harcolja meg azt, amit csak a szívük diktál.

Simon és én kivehetnénk egy lakást Anchorage-ben. Vagy Casablancában. Vagy Prágában.

Én olvasnék és írnék. Ő aludnak és enne. És mind a ketten látnánk, mi van a tizenkilencen túl. Talán a húszon túl is.

Megtenném. Elvinném – ha nem hinném, hogy ő itt az egyetlen, aki elérhet bármi változást.

Ha ellopnám Simont, és biztonságba vinném…

Nem tudom, lenne-e még Mágusvilág, amibe visszatérhetünk.

5

SIMON

Tulajdonképpen az egész étkező a miénk.

Penelope az asztalra ül, lábát felvágja a székre. (Mert szeret úgy tenni, mint akit nem izgat semmi.)

Itt van pár fiatalabb diák, elsősök, másodikosok, épp a szüleikkel teáznak a terem másik végében. Észreveszem, hogy mind, szülők és gyerekek is engem próbálnak figyelni. A srácok meg fognak szokni néhány hét után, de a szüleiknek ez az egyetlen alkalmuk, hogy jól megnézzenek maguknak.

A legtöbb mágus tudja, ki vagyok. A legtöbbjük már az előtt tudta, hogy én magam tudtam volna; létezik rólam egy prófécia – ami azt illeti, több is –, a szuperhatalmas mágusról, aki egyszer csak eljön, és rendbe hoz mindent.

És eljön egy, hogy bevégezze sorsunk.

És eljön egy, hogy előidézze az ő bukását.

Győzedelmeskedjen a nagyobb erő,

Hozza el mindannyiunk megváltását.

A Legnagyobb Mágus. A Kiválasztott. A Hatalmasok Leghatalmasabbja.

Még mindig furcsa elhinni, hogy ez a fazon én lennék. De figyelmen kívül hagyni sem lehet. Vagyis hát senkinek sincs olyan ereje, mint nekem. Irányítani vagy használni nem tudom, de az enyém.

Szerintem amikor felbukkantam a Watfordban, az emberek kicsit kiégtek a régi próféciáktól. Vagy azon tanakodtak, hogy a Legnagyobb Mágus csak jött és ment-e anélkül, hogy bárki valaha is észrevette volna.

Nem hinném, hogy bárki gondolt volna arra, hogy a Kiválasztott a normok világából fog érkezni – a hétköznapiságból.

A normok között sosem született még mágus.

De velem bizonyára ezt történt, ugyanis a mágusok sosem hagyják el a gyerekeiket. Penny szerint nem létezik olyan, hogy mágus árva. A mágia túl értékes ehhez.

A Mágus nem mondta el mindezt, amikor először felkeresett. Nem tudtam, hogy én vagyok az első norm, aki varázserővel bír, sem azt, hogy az enyém a legnagyobb, amiről bárki hallott. Sem azt, hogy nagyon sok mágus – különösen a Mágus ellenségei – úgy hitte, csak kitaláció vagyok, az ő politikai hazugsága. Egy tizenegy éves trójai faló lötyögő nadrággal és kopaszra nyírt fejjel.

Amikor először jöttem a Watfordba, a Régi Családok azt akarták, hogy gazsuláljak körbe, találkozzak mindenkivel, aki számít, hogy személyesen is lecsekkolhassanak. Hogy felmérhessenek. De a Mágus ebből nem kért. Azt mondja, a legtöbb mágus annyira bele van merülve a saját szánalmas intrikáiba és hatalmi játszmáiba, hogy szem elől tévesztették a nagyobb ügyet. „Nem fogom végignézni, ahogy valaki más sakkbábuja leszel, Simon.”

Most már örülök, hogy akkor olyan óvatos volt. Jó lenne több mágust ismerni, úgy érezni, hogy része vagyok a közösségnek, de szereztem saját barátokat – akkor, amikor még gyerekek voltunk, amikor egyikük sem csinált nagy ügyet az én Fontos Sorsomból.

A celebstátuszom amúgy is inkább hátránynak bizonyult, ami a watfordi barátkozást illeti. Köztudott, hogy a dolgok folyton felrobbannak körülöttem. (Habár ember még nem robbant fel… az is valami.)

Lerázom magamról, hogy a másik asztaltól bámulnak, és segítek Penelopénak teát szerezni.

Bár elit bentlakásos suliba járunk – saját katedrálissal meg vizesárokkal –, itt senki sincs elkényeztetve. Magunk takarítunk, negyedik után magunkra mosunk. Használhatunk a munkához mágiát, de én nem szoktam. Pritchard, a szakács főz néhány segítőjével, felszolgálni mi szoktunk felváltva. Hétvégenként mindenki saját magát szolgálja ki.

Penelope hoz egy tányért sajtos szendviccsel és egy hegynyi meleg scone-nal, én egy fél tömb vajat. (A scone-ra sokat szoktam belőle kenni, így körben megolvad, de a falat belseje még hideg.) Penny úgy néz, mintha közepesen undorító lennék, de attól még hiányoztam volna neki.

– Mesélj, milyen volt a nyarad! – mondom két falat között.

– Jó – válaszolja. – Nagyon jó.

– Igen? – Morzsák röpködnek a számból.

– Apámmal elmentünk Chicagóba. Kutatást végzett az ottani laborban, Micah és én segítettünk neki. – Amint kiejti a barátja nevét, ellazul. – Micah spanyolja elképesztő. Annyi új igét tanított… szerintem ha jobban beleásom magam a nyelvbe, úgy fogok varázsolni, mint egy született spanyol.

– Ő hogy van?

Penelope elpirul, és beleharap a szendvicsébe, hogy ne kelljen azonnal válaszolnia. Csak néhány hónap telt el, mióta utoljára találkoztunk, mégis másnak tűnik. Felnőttebbnek.

A lányoknak nem kötelező szoknyát hordaniuk a Watfordban, de Penelope és Agatha is szívesen teszi. Penny térdig érő rakott szoknyát szokott felvenni, általában a suli színeit használó rombuszmintás térdzoknival. A cipője fekete, olyasmi, mint az a csatos, amilyet Alice hord Csodaországban.

Penny mindig is fiatalabbnak nézett ki, mint amennyi – mindene kerek és kislányos, pufók arca van, húsos lába, a térdén gödröcskék –, és az egyenruha csak rásegít erre.

Mégis… megváltozott a nyár alatt. A kislányos ruhákban kezd nőnek kinézni.

– Micah jól van – mondja végre, sötét haját a füle mögé igazítva. – Nem töltöttünk egymással annyi időt, mióta itt járt.

– Vagyis felszállt a rózsaszín köd?

Felnevet.

– Nem. Ha bármi is más volt, az az, hogy… valódinak érződött. Most először.

Fogalmam sincs, mit mondjak, úgyhogy megpróbálok mosolyogni.

– Uh – fintorog –, csukd be a szád.

Így teszek.

– Na, de mi a helyzet veled? – kérdez vissza. Látom rajta, hogy alig várja, hogy kifaggathasson, és már nem bírja sokáig. Körbekémlel, majd közelebb hajol. – Elmondanád, mi történt?

– Mikor mi történt?

– A nyáron.

Vállat vonok.

– Semmi sem történt.

Sóhajtva hátradől.

– Simon, nem tehetek róla, hogy Amerikába mentem. Próbáltam maradni.

– Nem. Úgy értem, nincs mit elmondanom. Elmentél. Mindenki elment. Én vissza az otthonba. Most Liverpoolba.

– Úgy érted, a Mágus egyszerűen csak… elküldött? Mindazok után, ami történt? – Össze van zavarodva. Én nem hibáztatom.

Éppen hogy megszöktem egy elrablásból, a Mágus máris küldött csomagolni.

Azt hittem, ha Pennyvel elmondjuk a Mágusnak, mi történt, azonnal az Üresség után akar majd eredni. Tudtuk, hol volt a szörny; végre tudtuk, hogy néz ki!

Az Üresség azóta ostromolja a Watfordot, hogy idejöttem. Sötét lényeket küld. Bujkál előlünk. Elhalt foltokat hagy maga után a mágikus atmoszférában. És végre lett egy nyomunk.

Meg akartam találni. Meg akartam büntetni. Véget akartam vetni ennek egyszer s mindenkorra, harcolni a Mágus oldalán.

Penelope megköszörüli a torkát. Valószínűleg úgy néztem ki, ahogy érzem magam.

– Beszéltél Agathával? – kérdezi.

– Agathával? – Megvajazok egy újabb scone-t. Kihűltek, így a vaj már nem olvad meg. Penny feltartja a jobb kezét, és a méretes lila kő az ujján megcsillan a napfényben.

– Van, aki forrón szereti!

Ez mágiapazarlás. Folyton rám pocsékolja. A vaj megolvad a most már gőzölgő scone-on, annyira, hogy egyik kezemből a másikba kell vennem.

– Tudod, hogy Agatha sem érintkezhet velem nyaranta.

– Gondoltam, ezúttal kitalált rá valamit – mondja Penelope. – Kivételesen. Hogy megmagyarázhassa.

Megadom magam a túl forró scone-nak, a tányéromra teszem.

– Nem szegné meg a Mágus szabályait. Sem a szüleiéit.

Penny csak néz. Agatha az ő barátja is, de ő sokkal kritikusabb vele kapcsolatban, mint én. Nekem nem ez a dolgom; az enyém az, hogy a pasija legyek.

Penny sóhajtva félrenéz, közben a széket rugdossa.

– Szóval akkor ennyi? Semmi? Semmi haladás, csak egy újabb nyár? Most akkor mit kéne tennünk?

Általában én vagyok az, aki berúgja a dolgokat, de egész nyáron falakat rugdostam – meg azokat, akik csúnyán néztek rám. Vállat vonok.

– Folytatjuk a sulit, gondolom.

Penelope nem akar a szobájába menni.

Azt mondja, Trixie csaja is korábban érkezett meg, és képtelenek tiszteletben tartani a határokat.

– Mondtam már, hogy Trixie kiszúratta a füleit a nyáron? Bazi nagy csengőket hord a hegyes részeknél.

Néha az az érzésem, Penny már-már fajista módon savazza Trixie-t. Ezt meg is mondom neki.

– Te könnyen beszélsz – mondja, ismét elnyúlva Baz ágyán. – Nem te élsz együtt egy pixivel.

– Én egy vámpírral élek együtt! – ellenkezem.

– Nem megerősített információ.

– Most azzal jössz, hogy szerinted Baz nem vámpír?

– Tudom, hogy vámpír – mondja. – De attól még az információ nincs megerősítve. Valójában sosem láttuk még vért inni.

Az ablakpárkányon ülök, kissé az árok fölé hajolok, és az ablakkeretbe kapaszkodom.

– Láttuk már vérrel borítva. Láttunk már kiszipolyozott patkányokat fognyomokkal a katakombákban… Azt mondtam már, hogy az arca valahogy kidudorodik, amikor rémálmai vannak? Mintha extra fogai nőnének?

– Közvetett bizonyíték – vágja rá Penny. – És még mindig nem értem, miért rettegnél egy olyan vámpírtól, akinek rémálmai vannak.

– Együtt élek vele! Muszáj ébernek lennem.

Az égre emeli a tekintetét.

– Baz sose bántana a szobátokban.

Igaza van. Nem tenné. A szobánkon árulás elleni varázslat van, a Szobatársak Kötése. Ha Baz fizikailag bántalmazni szeretne a szobánkban, ki lesz rakva az iskolából. Agatha apja, dr. Wellbelove azt mesélte, egyszer történt már ilyen, amikor ő járt ide. Egy srác behúzott a szobatársának, mire az ablakon keresztül kiszippantódott, és az iskola kapuján kívül találta magát. A kapu soha többé nem nyílt ki neki.

Kisebb korban még csak figyelmeztetnek: az első két évben, ha megpróbálod megütni vagy bántani a szobatársad, a kezed megmerevedik és hideggé válik. Egyszer hozzávágtam egy könyvet Bazhoz – három nap volt, mire a kezem kiengedett.

Baz sosem szegte meg a Kötést. Még gyerekkorunkban sem.

– Ki tudja, álmában mire képes – mondom.

– Te – válaszolja Penny –, azok után, hogy így figyeled.

– Egy sötét teremtménnyel élek, jogom van paranoiásnak lenni!

– Bármikor elcserélném a piximet a te vámpírodra. Nincs az a Kötés, ami megakadályozza, hogy valaki irritáló legyen.

Visszamegyünk az étkezőbe vacsoráért – sült édeskrumpli kolbászszal és császárzsömlével –, majd felvisszük a szobámba. Sosem tudunk így együtt lenni, ha Baz is itt van. Beköpné Pennyt.

Olyan, mintha bulit tartanánk. Csak mi ketten, nincs semmi dolgunk. Senki sem bujkál vagy harcol. Penny azt mondja, minden napunk ilyen lenne, ha kivennénk együtt egy lakást… De ez nem fog megtörténni. Ő hamarosan Amerikába megy, amint a háborúnak vége. Talán még előtte.

Én pedig Agathával fogok kivenni egy lakást.

Agatha és én át fogjuk vészelni, akármi is legyen ez; mindig sikerül. Van értelme annak, hogy együtt vagyunk. Miután végeztünk, valószínűleg összeházasodunk – Agatha szülei is akkor házasodtak. Tudom, hogy vidéken szeretne lakni… arra nincs pénzem, de neki van valamennyi, és talál majd olyan állást, amely boldoggá teszi. Az apja pedig segíteni fog nekem munkát találni, ha megkérem rá.

Szép ezen gondolkodni: elég hosszú ideig élni ahhoz, hogy ki kelljen találnom, mihez kezdjek magammal.

Amint Penelope végzett a vacsorájával, lesöpri a kezéről a morzsát.

– Oké – mondja.

Felmordulok.

– Még ne.

– Mi az, hogy „még ne”?

– Hagyd ezt az elszánt tekintetet! Még csak most jöttük. Be kell rendezkednünk.

Körbenéz a szobában.

– Mit kell elrendezni, Simon? A kettő darab macinacidat már kipakoltad.

– Élvezem a békét és a csöndet. – A tányérjáért nyúlok, hogy megegyem a maradék kolbászát.

– Nincs béke. Csak csönd. Ideges vagyok tőle. Tervre van szükségünk.

– Béke van. Baz még nincs itt, és nézd csak – körbeintek a villámmal –, semmi sem akar ránk támadni.

– Mondja a srác, akit legyalult egy goblin. Simon, csak azért, mert két hónapig nem kopogtatott be hozzád, a háború még nem szünetel.

Ismét felmordulok.

– Úgy beszélsz, mint a Mágus – állapítom meg teli szájjal.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy egész nyáron feléd sem nézett.

– Valószínűleg nagyon lefoglalja a „háború”.

Penny sóhajtva keresztbe teszi a karját. Arra vár, hogy elkezdjek felelősségteljesen viselkedni.

Várjon csak, ha akar.

A háború.

Nincs értelme boncolgatni a háborút. Úgyis rövidesen ideér. Nem is egy háborúról van szó; kettő vagy három van belőle – a kezdődő polgárháború, a sötét lények elleni hadjárat, ami már régóta tart, meg az az akármi, ami az Ürességgel van –, és előbb-utóbb mind el fog érni hozzám…

– Oké – mondja ismét Penny. Biztosan nyomorultul nézhetek ki, mert így folytatja: – Azt hiszem, a háború megvár holnapig.

Befejezem az evést, Penny pedig kényelembe helyezi magát Baz ágyán, és már nem is nyaggatom érte. A hátamra gördülök a saját ágyamon, és hallgatom, ahogy repülőgépekről, az amerikai szupermarketekről és Micah népes családjáról mesél.

Elnyomja az álom, miközben épp egy dalról beszél, amit hallott, és amiről úgy gondolja, egy nap ige lesz, bár nem tudom, a Call me maybe-ből mit lehet majd hasznosítani.

– Penelope? – Nem válaszol. Kihajolok az ágyamból, és a lábának lendítek egy párnát. Ennyire közel vannak az ágyak; Baznak fel se kéne kelnie a sajátjából ahhoz, hogy meggyilkoljon. Ami, gondolom, fordítva is igaz. – Penny.

– Mi van? – motyogja bele Baz párnájába.

– Vissza kell menned a szobátokba.

– Nem akarok.

– Muszáj. A Mágus felfüggeszt, ha itt talál.

– Tegye csak. Jól jönne a szabadidő.

Kimászom az ágyamból, és odamegyek hozzá. Sötét haja szétterül a párnahuzaton, szemüvege belenyomódik az arcába. Szoknyája felgyűrődött, fedetlen combja húsosnak és puhának tűnik.

Belecsípek. Felpattan.

– Gyere – noszogatom. – Elkísérlek.

Penny megigazítja a szemüvegét, lesimítja a felsőjét.

– Ne. Nem akarom, hogy lásd, hogyan jutok át a védelmi rendszeren.

– Mert az olyasmi, amit nem osztanál meg a legjobb barátoddal?

– Mert szórakoztató figyelni, ahogy próbálsz rájönni.

Kinyitom az ajtót, és kilesek a lépcsőre. Nem látok vagy hallok senkit.

– Rendben – mondom, miközben nyitva tartom az ajtót. – Jó éjt!

Penny elhalad mellettem.

– Jó éjt, Simon. Holnap találkozunk.

Elvigyorodom. Nem tudom megállni. Annyira jó újra itt lenni.

– Holnap találkozunk.

Amint egyedül maradok, átveszem az iskolai pizsamámat – Baz hoz sajátot otthonról, de én szeretem, amit itt adnak. Az otthonokban nem alszom pizsamában, sose tettem. Furcsán érzem magam tőlük, nem is tudom… sebezhetőnek. Átöltözöm, bemászom az ágyba, és sóhajtok egyet.

Csak addig bírom átaludni az éjszakákat, amíg még nincs itt Baz.

Nem tudom, mennyi az idő, amikor felébredek. A szoba sötét, a holdfény kettészeli az ágyamat.

Mintha látnék egy nőt az ablaknál állni, és hirtelen azt hiszem, Penny az. Aztán az alak megmozdul, és már azt hiszem, Baz.

Aztán úgy döntök, csak álmodom, úgyhogy visszaalszom.

6

LUCY

Annyi mindent szeretnék elmondani neked.

De kevés az időnk.

És a hangom nem bírja.

7

SIMON

A nap épp felkelőben, amikor hallom kinyílni az ajtót. A fejemre húzom a takarót.

– Menj el! – mondom, arra számítva, hogy Penny azonnal el fog kezdeni beszélni hozzám. Ügyesen el tudja feledtetni velem, hogy egyébként mennyire hiányzott a nyár alatt.

Valaki megköszörüli a torkát.

Kinyitom a szemem, és a Mágust látom az ajtóban állni, aki le van nyűgözve – a felszínen legalábbis úgy tűnik. Az alatt valami sötétebb van.

– Uram! – Felülök. – Bocsánat.

– Hagyd csak, Simon! Biztosan nem hallottad, hogy kopogtam.

– Nem… Gyorsan hadd… ööö… öltözzek fel.

– Ne fáradj! – mondja, miközben az ablakhoz lép, alaposan megnézve magának Baz ágyát. A vámpíroktól még a Mágus is fél, bár ő nem használná a „félelem” szót. Inkább olyasmit mondana, hogy „óvatosság” vagy „megfontoltság”.

– Elnézést, amiért nem voltam itt tegnap, hogy köszöntselek – mondja. – Milyen volt az utad?

Lelököm magamról a takarót, és az ágy szélére ülök. Még mindig pizsamában vagyok, de legalább ülök.

– Rendben volt – válaszolok. – Vagyis hát, azt hiszem… nem volt teljesen rendben. A taxisofőrömről kiderült, hogy egy goblin.

– Újabb goblin? – Háta mögé tett kézzel felém fordul az ablaktól. – Milyen kitartóak! Egyedül volt?

– Igen, uram. Próbált félreeső helyre vinni.

Megrázza a fejét.

– Sose jut eszükbe párban mozogni. Milyen igét használtál?

– A kardot használtam, uram – harapok az ajkamba.

– Az jó – válaszolja.

– Aztán a Válj köddé!-t, hogy feltakarítsak.

A Mágus megemeli a szemöldökét.

– Kiváló, Simon. – Végignéz a pizsamámon, lábamon, amin nincs zokni, aztán az arcomat tanulmányozza. – És mi a helyzet a nyárral? Akadt bármi jelenteni való? Bármi szokatlan?

– Akkor felkerestem volna, uram. – (Fel tudom keresni, ha muszáj. Megvan a száma. Akár madarat is küldhetek.)

A Mágus bólint.

– Jó. – Néhány másodpercen keresztül még elnézeget, majd visszafordul az ablakhoz, mintha rajtam már mindent megfigyelt volna, amit kellett. A napfény a sűrű barna haját éri, és egy percre kalandorszerűbbnek néz ki, mint egyébként.

Egyenruhában van: sötétzöld vászonnadrág, magas szárú bőrcsizma, zöld tunika csíkokkal, kicsi zsebekkel – az övéről többek között egy hüvely lóg, amelyben ott a kardja. Az enyémmel ellentétben, az övé nagyon is látható.

Penny anyukája, Bunce professzor azt mondja, a régi varázslók kámzsás ünnepi köpenyt viseltek. És hogy a többi igazgató talárt hord kalappal. Szerinte a Mágus megalkotta a saját egyenruháját – ő mondjuk „jelmeznek” hívja.

Szerintem Bunce professzor utálja legjobban a Mágust azok közül, akik nem a Mágus igazi ellenségei. Penny apját kizárólag akkor hallom megszólalni, amikor a felesége rákezd a Mágusról; olyankor a vállára teszi a kezét, és azt mondja:

– Na de Mitali…

Mire Mitali azt mondja:

– Bocsánat, Simon, tudom, hogy a Mágus a nevelőapád…

De igazából nem az. A Mágus sosem tüntette fel magát előttem ilyen színben. Családtagként. Mindig is szövetségesként kezelt – már akkor is, amikor még csak kisgyerek voltam. A legelső alkalommal, amikor a Watfordba hozott, leültetett az irodájában, és elmondott mindent. Az Alattomos Ürességet. Az eltűnt mágiát. Az elhalt foltokhoz hasonló lyukakat az atmoszférában.

Én magamban még mindig azt próbáltam megemészteni, hogy a mágia valóságos, ő meg itt azt mondja nekem, hogy valami megpróbálja megölni – megenni, kiszakítani –, és hogy egyedül én tudok tenni ez ellen:

– Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy ezt megtudd, Simon. Tizenegy év nagyon kevés. De nem fair titokban tartani előtted ennél is tovább. Az Alattomos Üresség a legnagyobb fenyegetés, amivel a Mágusvilágnak valaha szembe kellett néznie. Nagy hatalmú, átható. Vele harcolni olyan, mint az álom ellen küzdeni, amikor már rég túl vagy a kimerültség határán.

De muszáj küzdenünk ellene! Meg akarunk védeni téged; ezt, esküszöm, az életem árán is megteszem. De tanulnod kell, Simon, amilyen gyorsan csak lehetséges, hogy te is a lehető legjobban meg tudd védeni magad.

Ő a legnagyobb fenyegetésünk. Te pedig a legnagyobb reménységünk.

Túlságosan ledöbbentem ahhoz, hogy bármit is válaszolhassak. Túl kicsi voltam. Én csak látni akartam, ahogy a Mágus ismét megcsinálja azt a trükköt, amitől a térkép kiterítette saját magát.

Az egész első watfordi évet azzal töltöttem, hogy azt mondogattam magamnak, csak álmodom. A következőben meg azt, hogy nem…

Megtámadtak az ogrék, szétzúztam egy egész kőkört, és nőttem tizenhárom centit, mire úgy gondoltam, felteszem a valódi kérdést:

Miért én?

Miért kellett nekem megküzdeni az Ürességgel?

A Mágus az évek során tucatnyi módon válaszolt erre a kérdésre:

Mert én vagyok a kiválasztott. Mert a prófécia engem mondott. Mert az Üresség nem fog békén hagyni.

De ezek nem a valódi válaszok. Penelopéé volt az egyetlen, amivel bármit is tudtam kezdeni…

– Mert te vagy rá képes, Simon. És mert valakinek muszáj.

A Mágus valamit figyel az ablakomból. Fel kéne ajánlanom, hogy foglaljon helyet. Végül eszembe jut, hogy eddig még soha nem láttam leülni.

Megmoccanok, mire az ágy megreccsen. Odafordul, és most gondterheltnek tűnik.

– Uram?

– Simon.

– Az Üresség… sikerült megtalálni? Miről maradtam le?

A Mágus megdörzsöli az állát, majd gyorsan nemet int a fejével.

– Semmiről. Nem járunk közelebb ahhoz, hogy rábukkanjunk, és más, sürgősebb események kötötték le a figyelmünket.

– Hogy lehet bármi is fontosabb az Ürességnél? – szakad ki belőlem.

– Nem volt fontosabb – mondja –, mindössze égetőbb. A Régi Családok… próbára tesznek. – Jobb kezét ökölbe szorítja. – Wales fele nem fizeti a tizedet. A Pitchek lefizetik a Kör három tagját, hogy ne jelenjenek meg a találkozókon, hogy ne lehessen meg a minimumkvótánk a döntéshozatalokhoz. És egész nyáron folyt a csetepaté a Londonba vezető úton.

– Csetepaté?

– Csapdák, harcok… ez mind egy-egy teszt, Simon. Tudod, hogy a Régi Családok azonnal magukhoz ragadnák a hatalmat, ha úgy látnák, elterelődött a figyelmem. Minden haladást, amit elértünk, visszavetnének.

– Azt hiszik, megküzdhetnek nélkülünk az Ürességgel?

– Azt gondolom, annyira szűk látókörűek – mondja elnézve mellettem –, hogy ez nem érdekli őket. Mindössze hatalmat akarnak, mégpedig azonnal.

– Hát, engem ők nem érdekelnek – válaszolom. – Ha az Üresség elveszi a mágiánkat, nem lesz mi fölött ölre mennünk. Az Ürességgel kéne megküzdenünk.

– És meg is fogunk. A megfelelő időben. Amikor már tudjuk, hogyan győzzük le. De addig is az a legfontosabb, hogy téged biztonságban tudjalak, Simon… – Keresztbe teszi a karját. – Egyeztettem a Kör többi tagjával, azokkal, akikben megbízom. Úgy gondoljuk, az erőfeszítések, amiket azért tettünk, hogy megóvjunk, talán visszafelé sültek el. Az igék és a megfigyelés ellenére az Üresség, úgy néz ki, szerencsésen a közeledbe jut, amikor itt vagy a Watfordban. Anélkül volt képes megidézni téged magának júniusban, hogy a védelmi rendszerünk érzékelte volna.

Ahogy ő mondja, annyira szánalmas ez. Mintha én lennék az, aki hibázik, nem a Mágus vagy a védelmi varázslatai. Nekem kéne annak lennem, aki meg tud küzdeni az Ürességgel, mégis, amikor megkapom az esélyt rá, hogy szembenézzek vele, a legtöbb, amit tehetek, hogy elmenekülök előle. Penny nélkül szerintem még arra sem lettem volna képes.

A Mágus megfeszíti az állkapcsát. Olyan álla van, ami középen ellaposodik, éles gödröcskével, mintha késsel faragták volna. Baromi irigy vagyok rá miatta.

– Úgy döntöttünk – kezdi lassan –, hogy máshol nagyobb biztonságban lennél, mint a Watfordban.

Nem értem, mire céloz.

– Uram?

– A Kör biztosított számodra egy helyet. Egy magántanárral. A részletekbe most nem avathatlak be, de én magam foglak odakísérni. Hamarosan megyünk, éjszakára vissza kell érnem.

– Azt akarja, hogy elhagyjam a Watfordot?

Összehúzza a szemét. A Mágus utálja ismételni magát.

– Igen. Nem kell nagy csomagot vinned. Csizma, kabát, bármilyen érték, amit meg szeretnél…

– Uram, nem mehetek el a Watfordból. Az órák jövő héten kezdődnek.

Előrebiccenti a fejét.

– Simon. Nem vagy már gyerek. Semmi többet nem tudsz már a Watfordban tanulni.

Lehet, hogy igaza van. Reménytelen vagyok; nem ezen az egy éven múlik bármi is, de…

– Nem hagyhatom itt a Watfordot. Ez az utolsó évem.

A Mágus megdörzsöli a szakállát. A szeme még jobban összeszűkül.

– Nem lehet – ismétlem. Próbálom végiggondolni, miért nem, de az egyetlen, ami eszembe jut, hogy nem. Nem mehetek el a Watfordból. Egész nyáron arra vártam, hogy itt legyek. Egész életemben. Én vagy a Watfordban vagyok, vagy azt kívánom, hogy bárcsak a Watfordban lennék, és ez jövőre megváltozik, így lesz, de nem most. – Nem – mondom. – Nem megy.

– Simon – a hangja szigorú –, ez nem egy javaslat. Az életed forog kockán. Az egész Mágusvilág tőled függ.

Úgy érzem, ezzel tudnék vitatkozni: Baz nem függ tőlem. Azok közül a varázslók közül, akik a Pitch-házzal vannak, senki sem hiszi, hogy én lennék a megmentője…

Olyan erősen szorítom össze a fogaimat, hogy szinte érzem az alakjukat. Megrázom a fejem.

A Mágus karba tett kézzel, összevont szemöldökkel néz le rám, mintha holmi kölyök lennék, aki nem akarja megérteni.

– Nem tűnt még fel, Simon, hogy az Üresség mindig akkor támad meg, amikor itt vagy?

– Magának ez csak most tűnt fel? – Nyelek egyet. – Uram – teszem hozzá, túl későn.

– Nem értem! – A hangjában türelmetlenség. – Eddig sohasem kérdőjelezted meg a döntésemet.

– Eddig sohasem kért arra, hogy hagyjam el a Watfordot!

Megkeményedik az arca.

– Simon, háborúban állunk. Emlékeztetnem kell rá téged?

– Nem, uram.

– És háborús időkben mindannyiunknak áldozatot kell hoznia.

– De folyamatosan háborúban állunk – ellenkezem. – Amióta csak itt vagyok. Nem szakíthatjuk meg az életet azért, mert háború van.

– Valóban? – Most már elvesztette a türelmét. Keze a kardhüvelyére téved. – Figyelj ide, Simon! Úgy ismersz, mint aki lubickol a normális élet örömeiben? Hol van a feleségem? A gyerekeim? Hol van a vidéki házam a kényelmes fotelemmel és a kövér cocker spánielemmel, ami odahozza nekem a papucsomat? Mikor megyek szabadságra? Mikor tartok szünetet? Mikor csinálok bármit azon kívül, hogy a közelgő csatára készülök? Nem ignoráljuk azt, amiért felelősek vagyunk csak azért, mert ráuntunk.

Úgy hajtom le a fejem, mintha fejbe vágott volna.

– Nem ráuntam – motyogom.

– Hangosabban!

Felemelem a fejem.

– Nem ráuntam, uram.

A tekintetünk találkozik.

– Öltözz fel! Szedd össze a dolgaid…

Az összes izmom összeugrik a testemben. Minden ízületem megfeszül.

– Nem.

Nem lehet. Most jöttem. Ez volt az eddigi legrosszabb nyár. Kitartottam, mert a végén itt várt a Watford, de ennél tovább nem bírom ki. Nem vagyok elég erős. Kiürültek a tartalékaim, és a Mágus azt sem mondja meg, hova akarja, hogy menjek. És mi lesz Pennyvel? Agathával?

A fejemet rázom. Hallom, hogy a Mágus élesen veszi a levegőt, és amikor felnézek, vörös köd izzik kettőnk között.

Baszki. Ne.

Hátrébb lép tőlem.

– Simon – mondja, miközben előveszi a pálcáját. – Nyugodj meg!

Elővadászom a saját pálcámat, és végigrohanok az igéken.

– Ne ess szét! Szedd össze magad! Állj le! Nyugodj meg! – De az igékhez varázslat kell, és én most a sajátomnak csak a felszínét érem el, és a vörösség közöttünk egyre sűrűbb lesz. Lehunyom a szemem, megpróbálok eltűnni. Semmire sem gondolni. Visszadőlök az ágyra, a pálcám a padlóra esik.

Mire ismét képes vagyok gondolkodni, a Mágus fölém hajol, keze a homlokomon. Valami füstöl. Azt hiszem, az ágyneműm az.

– Sajnálom – suttogom. – Nem akartam…

– Tudom – mondja, de még mindig meg van ijedve. Egyik kezével kisöpri a homlokomból a hajamat, aztán bütykével végigsimít az arcomon.

– Kérem, ne küldjön el! – könyörgöm.

A Mágus a szemembe néz, és még annál is mélyebbre. Látom, ahogy viaskodik magával… és ahogy visszavonul.

– Beszélek a Körrel – szólal meg. – Talán van még időnk… – Összeszorítja az ajkát. Ceruzavékony bajsza van, közvetlenül a szája fölött; Baz és Agatha is szeretnek vele gúnyolódni. – De ez nem csak a te biztonságodról szól, Simon…

Még mindig ott áll fölöttem. Úgy érzem, semmi mást nem lehet belélegezni kettőnk között, csak füstöt.

– Beszélek a Körrel – ismétli. Megszorítja a vállam, és feláll. – Szükséged van ápolóra?

– Nem, uram.

– Szólj, ha bármi változás történik. Vagy ha bármi furcsát látsz, bármi nyomát az Ürességnek, vagy bármi… rendellenest.

Bólintok.

A Mágus kezét a kardján tartva elhagyja a szobát – ami azt jelenti, hogy agyal –, és határozottan becsukja maga után az ajtót.

Megfordulok, hogy lássam, nem ég-e tényleg az ágyam, aztán ismét álomba zuhanok.

8

LUCY

És a köd is olyan sűrű.

9

SIMON

Amikor felébredek, Penny az asztalnál ül. Egy könyvet olvas, ami vastagabb, mint a karja.

– Dél is elmúlt – közli. – Teljesen szétfolytál a gyermekotthonban. Épp levelet írok a The Telegraph-nak.

– Nem jöhetsz be csak úgy, kopogás nélkül a szobámba – mondom, miközben szememet dörzsölve felkelek. – Akkor se, ha van varázskulcsod.

– Az nem egy kulcs, és igenis kopogtam. Úgy alszol, mint egy hulla.

Elmegyek mellette a fürdőszoba felé, mire beleszagol a levegőbe, és becsukja a könyvét.

– Simon. Robbantál?

– Olyasmi. Hosszú sztori.

– Megtámadtak?

– Nem. – Becsukom a fürdőajtót, hangosabban folytatom: – Később elmesélem. – Penny ki lesz akadva, amikor elmondom neki, hogy a Mágus el akar küldeni.

Belenézek a tükörbe, és megpróbálom eldönteni, zuhanyozzak-e. A hajam kétoldalt a fejemre van tapadva, fent viszont feláll – mindig kiver a verejték, ha így elveszítem a kontrollt. Mindenhol mocskosnak érzem magam. Jól megnézem az államat is a tükörben, hátha borotválkoznom kell, de nem; igazából sose kell. Növesztenék olyan bajuszt, mint amilyen a Mágusnak van, ha tudnék, és még az sem érdekelne, ha Baz szétsavazna érte.

Lekapom a pólóm, és végigsimítom a nyakamban lógó aranykeresztet. Nem vagyok vallásos – talizmán. Agatha családjában adogatták egymásnak, véd a vámpírok ellen. Fekete volt és viseltes, amikor dr. Wellbelove nekem adta, én pedig kifényesítettem. Néha rá is harapok. (Amit nem biztos, hogy szabad lenne tenni egy középkori ereklyével.) Nyáron nem igazán kéne hordanom, de ha egyszer hozzászoksz a vámpírűző nyaklánchoz, hülyeségnek tűnik levenni.

Az otthonban a többiek folyton azt hiszik, vallásos vagyok. (Meg azt is, hogy naponta egy dobozzal szívok, mert kicsit mindig füstszagom van.)

Ismét belenézek a tükörbe. Pennynek igaza van. Túl sovány vagyok. Kilátszódnak a bordáim. A hasamnál látszódnak az izmok, de nem azért, mert ki vagyok pattintva – hanem mert három hónapon keresztül nem igazán ettem semmit. És az egész testem tele van anyajegyekkel, amitől még akkor is himlősnek tűnök, amikor épp nem vagyok alultáplált.

– Lezuhanyzom! – kiabálok ki.

– Siess vele, lemaradunk az ebédről! – Hallom, ahogy Penny jön-megy a szobában, miközben belépek a zuhany alá; aztán újra meghallom a hangját, de már a szoba ajtaján kívülről. – Agatha visszajött.

Megnyitom a csapot.

– Simon, hallasz? Agatha visszajött!

Hallottam.

Vajon mi az etikett arra az esetre, ha találkozol a barátnőddel, aki három hónappal ez előtt, amikor utoljára láttad, épp az ősellenséged kezét fogta? (Mindkét kezét. Egymás felé fordulva. Mintha menten dalra fakadnának.)

Tavaly azelőtt is rázósan mentek a dolgok Agathával, hogy megláttam volna őket Bazzal a Rengetegben. Távolságtartó és csöndes volt, amikor márciusban megsérültem (valaki megbabrálta a pálcámat), csak a szemét forgatta. Mintha én hoztam volna ezt a saját fejemre.

Agatha az egyetlen lány, akivel valaha jártam. Most már három éve vagyunk együtt, tizenöt éves korunk óta. De én már jóval azelőtt akartam őt. Azóta, hogy először megláttam – épp átvágott a Nagy Tisztáson, a szél belekapott hosszú, világos hajába. Emlékszem, megláttam, és arra gondoltam, sosem láttam még semmit, ami nála gyönyörűbb lenne. És arra, hogy ha valaki ennyire gyönyörű, ennyire kecses, akkor érinthetetlen is. Mint egy oroszlán vagy egy egyszarvú. Senki sem érintheti meg igazán, hiszen eleve senki sincs vele egy kategóriában.

Már csak attól, ha Agatha mellett ülsz, te magad is valamelyest érinthetetlennek érzed magad. Kiemelkedőnek. Olyan, mint a Nap mellett ülni.

Szóval el lehet képzelni, milyen érzés járni vele – mintha folyton magaddal hordoznád azt a fényt.

Van rólunk egy kép, ami tavaly készült, a téli napfordulókor. Hosszú, fehér ruhát viselt, az anyukája fagyöngyöt font tejszőke hajába. Rajtam is fehér volt. Cikin éreztem magam, de azon a fotón… nos, jól nézek ki. Agatha mellett, abban az öltönyben, amit az apja adott kölcsön… tényleg úgy néztem ki, mint az, akinek lennem kéne.

Az étkező ma félig telt meg. A félév holnap kezdődik. Emberek ücsörögnek az asztalok körül, laza körökben állnak, felzárkóznak egymáshoz.

Az ebéd sajtos-sonkás tekercs. Penelope hoz nekem a vajból egy tányérral, mire elmosolyodom. Kanállal enném a vajat, ha az elfogadható viselkedésnek számítana. (Ennek ellenére is megtettem első évben, mindig, amikor én érkeztem először reggelizni.)

Végigpásztázom az étkezőt Agatháért, de nem látom. Lehet, hogy nem ebédel. Azt nem hinném, hogy ha itt lenne, nem ülne az asztalunkhoz, még a történtek ellenére se.

Rhys és Gareth, a fiúk, akik a szobám alatt laknak, már ott vannak az asztal túlvégén.

– Mi a helyzet, Simon? – szól oda Rhys. Gareth átkiabál valakinek a termen.

– Mi a helyzet, srácok? – köszönök én is.

Rhys odabiccent Pennynek. Penelopénak sosem volt ideje az osztálytársainkra, ezért nekik sincs idejük őrá. Engem zavarna, ha így ignorálnának, de ő, úgy tűnik, élvezi, hogy ennyivel is kevesebb dologra kell figyelmet fordítania.

Néha, amikor áthaladunk az étkezőn, és odaköszönök az embereknek, a ruhám ujjánál fogva rángat, hogy siessek már.

– Túl sok barátod van – mondja ilyenkor.

– Szinte biztos, hogy ez nem igaz. És amúgy sem tartom mindegyiküket „barátnak”.

– Nincs annyi óra egy napban, Simon. Kettő-három ember, ennyire jut idő.

– Még a közvetlen családodban is többen vannak, mint kettő-három, Penny.

– Tudom. Szenvedek is.

Egyszer elkezdtem listába szedni mindazokat, akikkel őszintén törődöm. Amikor a hetedikhez értem, Penny azt mondta, vagy a listát szűkítsem, vagy azonnal hagyjam abba a barátkozást.

– Anyukám mindig azt mondja, sosem szabad, hogy több ember legyen az életedben, mint ahányat meg tudnál védeni egy éhes rakshasától.

– Nem tudom, hogy az micsoda. Nincs mitől félnem, jól harcolok.

Szeretem, ha van társaságom. Közeli emberek, olyanok, mint Penny, Agatha, a Mágus, a kecskepásztor Ebb, Miss Possibelf és dr. Wellbelove, és a csak barátságosak, mint amilyen Rhys és Gareth. Ha követném Penny szabályait, még egy focimeccshez sem tudnék elég embert összeszedni.

Nem túl lelkesen visszainteget a fiúknak, aztán leül közém és közéjük, felém fordulva, hogy elvágjon minden beszélgetést.

– Láttam Agathát a szüleivel – mondja –, korábban, a Kerengőnél.

A Kerengő a lányok legrégebbi és legnagyobb háza, egy hosszú, alacsony épület az udvar másik oldalán. Mindössze egy bejárata van, és minden ablaka üvegpanelekből áll. (Az iskola megaparanoiás lehetett, amikor elkezdte visszaengedni a lányokat az 1600-as években.)

– Kit is láttál? – kérdezem.

– Agathát.

– Ó.

– Odakísérhetlek hozzá, ha akarod – ajánlkozik.

– Mióta továbbítgatsz te nekem üzeneteket?

– Arra gondoltam, talán nem mindenki előtt akarsz vele először beszélgetni. Azok után, ami történt.

Vállat vonok.

– Minden rendben. Agatha és én is rendben vagyunk.

Penny meglepettnek tűnik, aztán gyanakvónak; végül megrázza a fejét, és feladja.

– Mindegy akkor – mondja, és tör egy darabot a szendvicséből. – Elő kéne kerítenünk ebéd után a Mágust.

– Minek?

– Minek? Úgy tervezed, hogy egész nap játszod majd a gyökeret, hátha cukinak találom?

– Aha.

Erre pofákat vág.

– Elő kell kerítenünk a Mágust, és rávennünk, hogy mondja el, mi történt a nyáron, mire jutott az Ürességgel kapcsolatban.

– Nem jutott semmire. Már beszéltem vele.

Harapás közben merevedik le.

– Mikor?

– Ma reggel bejött a szobámba.

– És ezt mikor akartad elmondani?

Vállat vonok, és betolom a szendvicsem utolsó öt centiméteres falatját a számba.

– Amikor levegőt veszel.

Penny ismét pofákat vág. (Penny sokszor vág pofákat.)

– Nem volt semmi mondanivalója?

– Az Ürességről nem, de… – belenézek a tányéromba, majd gyorsan körbe –, de azt elmondta, hogy a Régi Családok zúgolódnak.

Bólint.

– Anya szerint szervezkednek, hogy megszavazzák ellene a bizalmatlansági indítványt.

– Csinálhatnak ilyet?

– Megpróbálják. És egész nyáron zajlottak a párbajok. Premal haverja, Sam is belekeveredett egybe az egyik Grimm unokatestvérrel egy esküvő után, vád alá helyezték.

– Mármint kit?

– A Grimmet.

– Miért?

– Tiltott igék – feleli. – Tiltott szavak.

– A Mágus úgy gondolja, el kéne mennem – bököm ki.

– Hogy? Hova kéne menned?

– Úgy gondolja, el kéne mennem a Watfordból.

Penny szeme elkerekedik.

– Hogy megküzdj az Ürességgel?

– Nem. – Megrázom a fejem. – Csak… csak el. Szerinte máshol nagyobb biztonságban lennék. Szerinte itt mindenki nagyobb biztonságban lenne, ha elmennék.

A szeme még nagyobb lesz.

– Hova mennél, Simon?

– Nem árulta el. Valami titkos helyre.

– Mármint búvóhelyre? – kérdezi.

– Gondolom.

– De hát mi van az iskolával?

– Azt most nem tartja fontosnak.

Penny felhorkan. Szerinte a Mágus finoman szólva is komolytalanul áll az oktatáshoz. Különösen, ami a klasszikusokat illeti. Amikor beszüntette a nyelvészeti programot, Penny kemény hangvételű levelet írt a tantestületnek.

– És akkor mit akar, mit csinálj?

– Menjek el. Maradjak biztonságban. Eddzek.

Keresztbe teszi a karját.

– Egy hegytetőn. Nindzsákkal. Mint Batman.

Nevetek, de ő nem nevet velem. Előredől.

– Nem mehetsz el csak úgy, Simon. Nem dughat el egy lyukban egész életedre.

– Nem megyek. Megmondtam neki.

Megemeli az állát.

– Azt mondtad neki, hogy nem?

– Én, hát… nem hagyhatom csak úgy el a Watfordot. Hiszen ez az utolsó évünk.

– Egyetértek. Megmondtad neki, hogy nem?

– Megmondtam neki, hogy nem akarom! Nem akarok bujkálni, és arra várni, mikor talál rám az Üresség. Ez nem úgy hangzik, mint egy terv.

– És mit válaszolt?

– Nem sokat. Ideges lettem, és elkezdődött…

– Tudtam. A szobádnak tábortűzszaga volt. Te jó ég! Rámentél a Mágusra?

– Nem. Lenyugodtam.

– Igen? – Lenyűgözöttnek tűnik. – Az jó, Simon!

– De azt hiszem, megijesztettem.

– Engem is megijesztene.

– Penny, én…

– Tessék?

– Szerinted igaza van?

– Én csak azt mondtam, én nem mertem volna.

– Nem, nem az, hanem hogy… veszélyt jelentenék a Watfordra. Veszélyt… – Átnézek az elsőévesek asztalára. Átugrották a szendvicset, és egyenesen a lekváros piskótatekercsre tértek. – Mindenkire.

Penny megint tépkedni kezdi a szendvicsét.

– Persze hogy nem.

– Penelope.

Felsóhajt.

– Lenyugodtál, nem? Ma reggel. Mikor bántottál bárkit is saját magadon kívül?

– Ez mellébeszélés, Penny. Kezdjem el listázni? Kezdem a lefejezésekkel. Kezdem a tegnappal.

– Azok harcok voltak, úgyhogy nem számítanak.

– Szerintem de, számítanak.

Ismét keresztbe teszi a karját.

– Máshogy számítanak.

– Nem is csak erről van szó – mondom. – Én… célpont vagyok, nem? Az Üresség csak akkor támad rám, ha a Watfordban vagyok, és csak akkor támadja meg a Watfordot, ha itt vagyok.

– Nem te tehetsz róla.

– Vagyis?

– Hát, nem tudsz vele mit kezdeni.

– De, elmehetnék.

– Ne.

– Lenyűgöző érv, Pen. – Elkenem a vajat a harmadik sajtos-sonkás tekercsen. Remeg a kezem.

– Nem. Simon. Nem mehetsz el. Nem szabad. Figyelj, ha célpont is vagy, én vagyok a legnagyobb veszélyben. Én töltöm veled a legtöbb időt.

– Tudom.

– Nem, úgy értem… nézz rám. Jól vagyok.

Ránézek.

– Jól vagyok, Simon. Még Baz is jól van, pedig ő is folyamatosan ott ragad veled.

– Szerintem ügyesen figyelmen kívül hagyod azokat az alkalmakat, amikor majdnem meghaltál, mert velem voltál. Az Üresség pár hónapja elrabolt engem, és velem együtt téged is.

– Hála Morgánának, így volt.

A szemembe néz, úgyhogy meg sem próbálok félrenézni. Néha örülök annak, hogy Penny szemüveges; olyan vadul tud szemkontaktust tartani, hogy jó, ha van, ami tompítja.

– Megmondtam a Mágusnak, hogy nem – ismétlem.

– Helyes. Mondogasd is.

– Nan! – Egy kislány kiáltása szakítja meg a párbeszédünket, és én azonnal belekezdek a kántálásba, hogy megidézzem a kardomat. Egy lány – másodikos vagy harmadikos – rohan át a termen egy ragyogó alakhoz, aki az ajtóban áll.

– Ó… – nyögi Penelope elámulva.

Az alak villódzik, mint Leia hercegnő hologramja. Amikor a lány eléri – úgy tűnik, mintha egy idősebb nő lenne fehér nadrágkosztümben –, leguggol, és elkapja. Együtt kitántorognak az árkádfolyosóra, majd az alak teljesen eltűnik. A kislány megáll, reszket, mire néhány barátja odarohan hozzá, körbeugrándozzák.

– De király – mondja Penelope. Visszafordul hozzám, és meglátja a kardom. – Az ég áldjon, Simon, tedd már azt el!

Még nem teszem.

– Az meg mi volt?

– Nem tudod?

– Penelope.

– Látogatás. Szerencsés kölyök.

– Mi? – Visszadugom a kardot. – Miféle látogatás?

– Simon, a Fátyol felemelkedik. Tudom, hogy tudsz róla. Mágiatörténeten tanultunk róla.

Grimaszolok, és visszaülök, próbálva eldönteni, vajon befejeztem-e az ebédet.

– „És a Huszadik Fordulatnál – kezdi Penny –, amikor elfogy az év, és éjszaka és nappal békében ül az asztalnál, a Fátyol felemelkedik. És azok, akiknek van fényük, mit átadnának, átlépik, bár át nem szakítják. Fogadjátok őket örömmel és bizalommal, mivel az ő szájuk, noha már elhallgatott, az igazat mondja.”

Az idézetekre tartogatott hangján beszél, vagyis tudom, hogy valami ősi szövegből vagy valami ilyesmiből veszi.

– Nem segítesz.

– A Fátyol felemelkedik – ismétli újra. – Minden huszadik évben a halottak megszólíthatják az élőket, ha van valami, amit nagyon el szeretnének mondani.

– Á… lehet, hogy akkor mégis hallottam róla. Azt hittem, ez csak mítosz.

– Az ember azt hinné, hét év után már nem mondasz hangosan ilyeneket.

– Hát mégis honnan kellett volna tudnom? Nincs ilyen könyv, vagy de? Minden mágikus dolog, ami nagyon is valódi, továbbá minden, ami igazából baromság, pontosan úgy, ahogy gondoltad.

– Te vagy az egyetlen varázsló, aki nem mágia körül nőtt fel. Te vagy az egyetlen, aki elolvasna egy ilyen könyvet.

– A Mikulás sem létezik – vetem fel –, a Fogtündér viszont igen. Van erre bármiféle magyarázat? Nincs.

– Hát, a Fátyol kifejezetten emelkedik. – válaszolja Penny. – Az gátolja meg, hogy a lelkek mászkáljanak.

– És most emelkedik? – Úgy érzem, megint elő kell vennem a kardom.

– Közeledik az őszi nap-éj egyenlőség – magyarázza –, amikor a nappal és az éjszaka ugyanolyan hosszú. A Fátyol elvékonyodik, aztán felemelkedik, nagyjából úgy, mint a köd. És a lelkek visszajönnek, hogy elmondjanak nekünk dolgokat.

– Mindenkinek?

– Bárcsak. De csak akkor jön vissza bárki is, ha nagyon fontos mondanivalója van. Valami, ami igaz. Mintha vallomást tenni jönnének.

– Ez nagyon… drámainak hangzik.

– Anyukám azt mondta, húsz évvel ezelőtt a nagynénje visszajött, hogy egy elrejtett kincsről beszéljen nekik. Anya reméli, hogy most is visszajön, hogy még többet mondjon.

– Miféle kincs az?

– Könyvek.

– Hát persze. – Úgy döntöttem, befejezem a szendvicsem. És Penny főtt tojását.

– Néha viszont – folytatja – botrányosan alakul. Van, aki azért jön vissza, hogy felfedje a titkot egy afférról. Egy gyilkosságról. Az az elmélet, hogy nagyobb esélyed van visszatérni, ha az üzeneted borítja a bilit.

– Hogyan állapítaná meg azt bárki?

– Ez csak egy elmélet – mondja Penny. – De ha Beryl néni eljön hozzám, úgy kifaggatom, amennyire csak tudom, mielőtt ismét eltűnne.

Visszanézek a folyosó felé.

– Kíváncsi vagyok, mit mondott annak a lánynak a nagymamája.

Penny felnevet, közben összeszedi a tányérjainkat.

– Valószínűleg a titkos tejkaramella-receptjét.

– Szóval ezek a Látogatók… nem zombik? – Nem árt az ilyesmivel tisztában lenni.

– Nem, Simon. Ártalmatlanok. Kivéve, ha valaki fél az igazságtól.

10

A MÁGUS

Rá kéne vennem, hogy menjen el. Rá tudnám.

Már nem gyerek, de még mindig hallgatna a parancsra.

Megígértem, hogy vigyázni fogok rá.

Hogy lehet egy ilyen ígéretet megtartani? Vigyázni egy gyermekre, miközben a gyermek a legnagyobb ismert erő…

És mit jelent vigyázni az erőre? Használjuk? Megőrizzük? Távol tartjuk az ártó kezektől?

Azt hittem, nagyobb segítségére lehetek Simonnak, különösen most. Segítségére, hogy elérje az erejét. Hogy kézbe vegye.

Kell, hogy legyen számára egy ige… Szavak, amelyek körbebástyázzák. Egy rituálé, amitől a mágiája kezelhetővé tenné magát. Még nem találtam rá, de ez nem jelenti azt, hogy nincs meg valahol. Hogy nem létezik!

És ha egyszer rátalálok…

Elég lesz, hogy stabilizálja az erejét, ha én nem tudom stabilizálni magát a fiút?

Erről nem beszélnek a próféciák; semmit sem mondanak az önfejű gyermekekről.

El tudnám rejteni Simont az Üresség elől.

El tudnám rejteni minden elől, amivel nem áll készen szembenézni.

El tudnám – el kellene! Parancsba adhatnám neki, hogy menjen el – még megtenné. Hallgatna rám.

De ha mégsem…

Simon Snow, akkor vajon végleg elveszítenélek téged?

11

LUCY

Hallgassatok meg.

A családjából ő volt az első, aki a Watfordba járt, az első, akinek elég ereje volt kiállni a próbákat. Teljesen egymaga jött, egészen Walesből, vonattal.

David.

Mi Davynek hívtuk. (Nos, néhányunk lököttnek.)

És nem volt sok barátja – nem hiszem, hogy akár egy is lett volna neki valaha. Nem hiszem, hogy akár én az lettem volna, nem azonnal.

Én mindössze az voltam, aki meghallgatta.

– Mágusvilág – kezdte. – Milyen világ, kérdem én… milyen világ? Ez nem egy iskola. Az iskolákban tanítják az embereket, az iskola kiemeli az embereket. Érted?

– Engem tanítanak – mondtam.

– Tanítanak, igaz? – Kék szeme izzott. Mindig tűz égett a szemében. – Erőt kapsz. Megkapod a „különleges” jelszót. Mert apádnak is megvolt, meg a nagyapádnak is. Bent vagy a klubban.

– Te is bent vagy, Davy.

– Csak mert túl erős vagyok ahhoz, hogy dacoljanak velem.

– Így van – mondtam. – Vagyis bent vagy a klubban.

– Milyen szerencsés is vagyok.

– Nem tudom eldönteni, komolyan beszélsz-e…

– Milyen szerencsés is vagyok – ismételte. – Mások meg milyen szerencsétlenek! Ez a hely nem azért van, hogy megosszuk a tudást. Azért van, hogy a tudás a gazdagok kezében maradjon.

– Mármint a legerősebbek kezében.

– Ugyanaz – köpte. Mindig köpött. A szeme mindig izzott, és mindig köpött.

– Tehát nem akarsz itt lenni? – kérdeztem.

– Tudtad, hogy az egyház azért tartotta a miséket latinul, mert nem akarták Isten szavát átadni a pórnépnek?

– A kereszténységről beszélsz? Semmit se tudok a kereszténységről.

– Miért mi vagyunk itt, Lucy? Miközben annyi mindenkit visszautasítanak?

– Azért, mert mi vagyunk a legerősebbek. Fontos, hogy megtanuljuk, hogyan használjuk a mágiánkat.

– Tényleg annyira fontos? Ennél nem lenne fontosabb a kevésbé erőseket tanítani? Segíteni nekik, hogy kihozzák a legtöbbet abból, amijük van? Költőket kell olvasni tanítani?

– Nem értem, mit akarsz. Itt vagy, Davy. A Watfordban.

– Itt vagyok. És talán, ha találkozom a megfelelő emberekkel… ha hajlongok és teperek az összes Pitch és Grimm előtt, megtanítanak a trükkösebb igékre. Helyet szorítanak nekem az asztalnál. Aztán leélhetem úgy az életem, ahogy ők teszik, gondoskodva arról, hogy senki ne vehesse el tőlem.

– Én nem ezt fogom csinálni a mágiámmal.

Egy fél pillanatra megállt, hogy rám sandítson:

– Mihez fogsz kezdeni, Lucy?

– Látni fogom a világot.

– A Mágusvilágot?

– Nem, a világot.

Annyi mindent szeretnék elmondani neked.

De kevés az időnk. A Fátyol pedig vastag.

És a beszédhez varázslat kell, és lélek, amely eltelik vele.

12

SIMON

Úgy alakul, hogy egyedül vagyok, amikor meglátom Agathát.

A Tisztáson heverészek, felidézem az első alkalmat, amikor idejöttem – a fű olyan szép volt, hogy nem hittem el, hogy rá szabad lépnünk.

Agathán farmer van lenge fehér blúzzal, és feljön hozzám a dombra. Kitakarja előlem a napot, amitől egy pillanatra mintha glória venné körbe szőke haját.

Mosolyog, de látom rajta, hogy ideges. Kíváncsi vagyok, keresett-e. Feltámaszkodom, ő pedig leül mellém a földre.

– Szia! – mondom.

– Helló, Simon.

– Milyen volt a nyarad?

Olyan pillantást vet rám, mintha el sem hinné, milyen béna ez a kérdés, de közben valamelyest meg is könnyebbül, hogy csevegéssel indítunk.

– Jó – válaszol –, nyugis.

– Elutaztál valahova? – kérdezem.

– Csak rendezvényekre.

Agatha díjugrató. Versenyszerűen űzi. Szerintem egy nap Nagy-Britannia színeiben szeretne indulni. Vagy talán ugratni? Semmit se tudok a lovakról. Egyszer próbált rávenni, hogy üljek fel egyre, de berezeltem.

– Simon, nem félhetsz ettől a lótól. Sárkányokat öltél már.

– Hát, megölni nem félnék, ugyebár. De te azt akarod, hogy üljem meg.

– Szerencsésen alakultak?

– Párszor – mondja. – Többnyire a tudás is elég volt.

– Áh – bólintok. – Igaz. Bocs.

Szinte utálok Agathával a lovas dolgairól beszélgetni – és nem azért, mert félek tőlük. Hanem mert ez is csak egy újabb dolog, amit sosem fogok megérteni. Ezeket a pénzes baromságokat. Regatták, gálák, meg… nem is tudom, pólómeccsek. Agatha anyukájának olyan kalapjai vannak, amelyek esküvői tortáknak néznek ki.

Egyszerűen sok. Van nekem mivel foglalkoznom: próbálok rájönni, mit jelent mágusnak lenni – nemesnek sosem fogom tudni eladni magam.

Talán Agathának valóban inkább Bazzal kéne lennie…

Már ha Baz nem lenne gonosz.

Biztosan mérgesnek tűnök, mert zavarba esve köszörülgeti a torkát.

– Akarod, hogy elmenjek?

– Nem – válaszolom. – Nem. Örülök, hogy látlak.

– Igazából még rám sem néztél.

Úgyhogy ránézek.

Gyönyörű.

És akarom őt. Azt akarom, hogy minden rendben legyen.

– Nézd, Simon, tudom, hogy láttál…

Félbeszakítom.

– Nem láttam semmit.

– Hát, én láttalak téged – mondja, és a hangja megkeményedik: – Meg Penelopét, és…

Ismét félbeszakítom.

– Nem. Úgy értem… – Nem jó, elrontottam. – Láttalak. A Rengetegben. És láttam… őt is. De minden oké. Tudom, hogy te nem… szóval, tudom, hogy nem csinálnád azt, Agatha. És amúgy sem számít. Több hónapja volt.

A szeme értetlenül elkerekedik.

Agathának igéző barna szeme van. Szinte arany. És igéző, hosszú szempillái. És a szeme körül a bőre úgy ragyog, mintha tündér lenne. (Nem az. Azokat a tündéreket, akik mágia segítségével képesek beszélni, szívesen látják a Watfordban, ha megtalálják, de soha egyikük sem döntött úgy, hogy beiratkozik.)

– De, Simon, meg kéne… vagyis nem kéne beszélnünk róla?

– Inkább csak továbblépnék. Nem fontos. Egyszerűen csak… Agatha. Olyan jó látni téged. – A keze után nyúlok.

Hagyja, hogy megfogjam.

– Én is örülök, hogy látlak, Simon.

Elmosolyodom.

Majdnem visszamosolyog.

13

AGATHA

Örülök, hogy látom, mindig örülök, hogy látom.

Mindig hatalmas megkönnyebbülés.

Néha azon gondolkodom, milyen lesz az, amikor már nem jön vissza.

Egy nap Simon nem fog visszajönni.

Mindenki tudja – szerintem a Mágus is tudja. (Penelope tudja, de nem hiszi el.)

Egyszerűen… lehetetlen, hogy túlélje ezt. Túl sok ember akarja holtan látni. Túl sok minden, ami rosszabb az embernél. Sötét dolgok. Lények. Akármi is legyen az az Alattomos Üresség. Azt akarják, hogy odavesszen, ő viszont folyton túléli; túl sokszor múlt csak egy hajszálon.

Ennyire senki sem erős.

Ennyire senki sem szerencsés.

Egy nap nem fog visszajönni, és én leszek az első, akinek elmondják. Gondolkodtam már ezen, mert tudom, akárhogy is reagálnék, nem lenne elég.

Simon a Kiválasztott. Ő pedig engem választott. És szeretem – együtt nőttünk fel, minden karácsonyt nálunk tölt, és tényleg szeretem –, de ez nem elég. Akármit is érzek, nem elég; nem lesz elég akkor, amikor el fogom veszíteni.

Mi lesz, ha olyan lesz, amikor a collie-nkat elütötte egy autó? Sírtam, de csak azért, mert tudtam, hogy ezt kell csinálni, nem azért, mert ne bírtam volna visszatartani…

Régen azt gondoltam, valamifajta önvédelemből fogom vissza az érzéseimet Simon iránt. Hogy megóvjam magam a fájdalomtól, amelyet az elveszítése okoz, a fájdalomtól, amelyet talán minden elveszítése okoz – de ha Simonnak vége, mi másban reménykedhetnénk?

(Miben reménykedünk most? Nem Simon a megoldás a problémáinkra; ő csak a végrehajtó.)

De ha ez mégsem az… nem önvédelem…

Akkor egyszerűen csak nem szeretem őt eléggé.

Nem jól szeretem.

Talán nincs meg bennem az, ami egy ilyen fajta szerelemhez kell – talán meghibásodtam.

És ha erről van szó, akár Simon oldalán is maradhatok, nem? Ha egyszer azt akarja, hogy ott legyek. Ha egyszer mindenki azt várja tőlem, hogy ott legyek.

Ha egyszer csak ott tehetek bármit, ami számít.

14

SIMON

Nagyjából egy órát töltök Agathával, de nem beszélünk sokat. Nem említenem neki a Mágust.

(Mi van, ha Agatha egyetértene a Mágussal? Mi van, ha ő is azt akarná, hogy menjek el? Ha ő lenne veszélyben a Watfordban, én azt akarnám, hogy elmenjen. A fenébe is, valóban veszélyben van itt. Miattam.)

Amikor visszaérek a szobámba, Penny már ott van, elnyúlva egy könyvvel Baz ágyán.

– Szóval beszéltetek Agathával? – kérdezi.

– Beszéltünk.

– Megmagyarázta? Bazt.

– Azt mondtam, hogy ne tegye.

Penny leteszi a könyvet.

– Nem akarod tudni, hogy a barátnőd miért smárolt az esküdt ellenségeddel?

– Azt nem tudom, esküdt-e – ellenkezem. – Én semmilyen esküt nem tettem le.

– Egész biztos vagyok benne, hogy Baz igen.

– Mindegy, akkor sem smároltak.

Penny a fejét csóválja.

– Ha rajtakapnám Micah-t, ahogy Baz kezét fogdossa, én tudni akarnám a magyarázatot.

– Arra én is.

– Simon.

– Penny. Persze hogy tudni akarnád a magyarázatot. Ez vagy te. Te szereted kikövetelni a magyarázatot, aztán mindenkinek elmondani, miért hülyeség, amit beszél.

– Nem is.

– De. Én viszont… nézd, engem ez nem érdekel. Magunk mögött hagytuk. Agatha és én rendben vagyunk.

– Érdekelne, Baz maga mögött hagyta-e.

– Baz elmehet a francba. Bármit megtesz azért, hogy a bőröm alá másszon.

És azonnal nekilát majd, amint felbukkan. Ami bármikor megtörténhet…

Szinte mindenki megérkezett már. Senki sem akar lemaradni a ma esti „üdv újra itt” piknikről, a Nagy Tisztáson. Mindig nagy esemény. Vetélkedők. Tűzijáték. Látványmágia.

Talán Baz idén kihagyja a pikniket; még sosem tette, de jó róla fantáziálni.

Penny és én a Tisztáson találkozunk Agathával.

Bazt nem látom, de olyan sokan vannak itt, hogy ha akarna, könnyen el tudna kerülni. (Normál esetben tesz róla, hogy észrevegyem.)

A kicsik máris játszanak és sütit esznek, néhányuk most először vette fel a watfordi egyenruhát. Csúszkáló kalapok, kacska nyakkendők. Versenyek, éneklés. Egy kicsit elszorul a torkom az iskola dala hallatán; van benne egy sor, „a watfordi arany évek, azok a ragyogó, mágikus évek” – ettől megint arra gondolok, hogy ez az. Idén minden nap egyben az utolsó is a maga nemében.

Az utolsó tanévkezdő piknik.

Az utolsó első napom.

Úgy eszem, mint egy disznó, de Penny és Agatha nem bánja, a tormás-tojásos szendvics pedig valami isteni. Meg a sült csirke. Meg a sertéshúsos pite. A fűszeres sütemény savanyú citromreszelékkel. Többkancsónyi hideg tej és eperszörp.

Magamban már készülök rá, hogy Baz felbukkan, és elront mindent. Folyton a hátam mögé nézek. (Talán ez is része a tervének – elrontani az estémet azzal, hogy rákényszerít, hogy azon agyaljak, hogyan fogja elrontani.) Szerintem Agatha is aggódik a vele való találkozás miatt.

Ami miatt viszont nem aggódom, hogy támadni fog-e az Üresség. A negyedik év elején repülő majmokat szabadított a piknikre, márpedig az Üresség nem próbálkozik ugyanazzal a dologgal kétszer. (Azt hiszem, akkor küldhetne valami mást repülő majmok helyett…)

Naplemente után az ifjoncok visszatérnek a szobáikba, a Tisztáson a hetedikesek és a nyolcadikosok maradnak. Találunk egy helyet hármunknak, és Penny zöld pléddé változtatja a dzsekijét, hogy ledőlhessünk. Agatha szerint ez mágiapazarlás, hiszen odabent vannak teljesen jól használható pokrócok.

– Fűfoltos lesz a dzsekid – mondja.

– Amúgy is zöld – legyint Penelope.

Meleg éjszakánk van, Penelope és Agatha pedig mindketten jók asztronómiából. Hanyatt fekve mutogatjuk egymásnak a csillagokat.

– Ki kéne hoznom a kristálygömbömet, hogy jósoljak nektek – mondja Penelope, mire Agathával mindketten felmordulunk.

– Megkíméllek a fáradságtól – válaszolom. – Engem vérrel borítva látnál, de nem tudnád megmondani, kinek a vére az. Agathát meg gyönyörűnek látnád, fénytől övezve.

Penelope duzzog, de nem sokáig. Ez az éjszaka túl szép a duzzogáshoz. Megkeresem Agatha kezét a pléden, és amikor megszorítom, visszaszorítja.

Ez a nap, ez az éjszaka, ez az egész tökéletes. Varázslatosan tökéletes. Mintha valaminek az előjele lenne. (Nem hittem az előjelekben – nem vagyok babonás. De aztán volt róla szó varázslattudomány-órán, és Penny azt mondta, nem hinni az előjelekben olyan, mint nem hinni a babos pirítósban.)

Úgy egy óra múlva valaki átkel a Fátyolon, közvetlenül a Tisztásra érkezik. Valakinek a halott nővére az; azért jött, hogy elmondja az öccsének, hogy nem az ő hibája volt…

Magamtól rakom el a kardom, Pennynek ezúttal nem kell rám szólnia.

– Ez lenyűgöző – mondja. – Két Látogatás egy nap alatt, és a Fátyol még csak most kezdett felemelkedni…

Amikor a szellem eltűnik, mindenki ölelgetni kezdi egymást. (A hetedikesek lehet, hogy pitypangbort és Bacardi Breezereket passzolgatnak körbe, de mi hárman nem őrszemként vagyunk itt, szóval nem a mi gondunk.) Valaki megint az iskoladalt kezdi énekelni, mi is beszállunk. Agatha is énekel, pedig szégyellős a hangjával kapcsolatban.

Boldog vagyok.

Tényleg boldog vagyok.

Itthon vagyok.

Pár órával később ébredek fel, és arra gondolok, Baz már biztos visszajött.

Nem látom – nem látok semmit –, de valaki itt van velem a szobában.

– Penny?

Talán megint a Mágus az. Vagy az Üresség! Vagy az a valami, ami múlt éjjel álmomban az ablaknál állt, és amire csak most kezdek emlékezni…

Sohasem támadtak még meg a szobámban – az lenne csak a nagy show.

Felülök, és a villany felkapcsolódik anélkül, hogy akarnám. Néha történik ilyesmi a kisebb igékkel, amikor stresszes vagyok. Nem lenne szabad. Penny szerint olyasmi lehet, mint a telepátia, a szavakat kihagyva rögtön az eredményre ugrom.

Még mindig nem látok semmit, habár mintha susogó hangot hallanék, meg valami nyögésfélét. Mindkét ablak nyitva. Felkelek, kinézek, majd becsukom őket. Benézek az ágy alá. Megkockáztatok egy Aki bújt, aki nem, jövök!-et, aztán egy Gyere elő, bárhol is vagy! -ot, amitől az összes ruhám kirepül a szekrényből. Holnap visszapakolok.

Visszamászok az ágyba, reszketek. Hideg van. És még mindig nem érzem úgy, hogy egyedül lennék.

15

SIMON

Baz nincs a szobánkban, amikor felébredek.

Reggelinél az étkezőben is keresem, de ott sincs.

Az első órán felszólítják – görög a Minótaurosszal. (A tanárunk neve Minos professzor; azért hívjuk Minótaurosznak, mert félig ember, félig bika.)

Négyszer szól Baznak.

– Tyrannus Pitch? Tyrannus Basilton Grimm-Pitch?

Agathával körbenézünk a teremben, majd egymásra.

Baznak politikatudományon is velem kéne lennie. Penny erőlteti, hogy járjak politikatudományra; úgy gondolja, lehet, hogy vezető lesz belőlem, miután legyőztem az Ürességet.

Én boldogan tölteném azzal a hátralévő napjaimat, hogy Ebbnek segítek a kecskék körül, ha túlélem az Ürességet, de a politikatudomány egész érdekes, úgyhogy minden évben felveszem.

Baz is minden évben felveszi. Valószínűleg mert arra készül, hogy egy nap megszerezze a trónt…

Baz családja irányított mindent, mielőtt a Mágus hatalmat szerzett volna magának.

A varázslóknak nincsenek királyaik és királynőik, a Pitchek állnak legközelebb ahhoz, amit királyi családnak neveznek… valószínűleg egy ponton már meg is koronázták volna magukat – nem mintha bárki is kétségbe vonhatná a befolyásukat.

Baz anyja volt a Mágus előtt a Watford igazgatója, amitől ő volt a Mágusvilág legfontosabb személye. (Van egy folyosó a Mágus irodája közelében, ahol ki vannak akasztva a korábbi igazgatók portréi; mintha a Pitch-családfa lenne.) Igazából az ő halála volt az, ami mindent megváltoztatott – az emelte hatalomra a Mágust.

Miután az Üresség megölte Pitch igazgatónőt a Watfordba küldött vámpírokkal, mindenki megértette, hogy a Mágusvilágnak muszáj megváltoznia. Nem folytathattuk úgy, ahogy addig, hagyva, hogy az Üresség és a sötét lények egyesével elragadjanak minket.

Szervezettnek kellett lennünk.

Gondolnunk kellett a védekezésre.

A Mágust egy rendkívüli ülésen a Mágusnak választották, a Kör fejének, valamint ő lett a Watford ideiglenes igazgatója. (Gyakorlatilag teljesértékűen is.) Azonnal nekilátott az újításoknak.

Hogy azóta mennyire bizonyult sikeresnek, az attól függ, kit kérdezünk…

Az Üresség még létezik.

De senki sem halt meg az iskola területén, mióta a Mágus átvette az irányítást. Még én is élek, így, azt hiszem, azt kell mondanom, jó munkát végez.

Pár évvel ezelőtt írnunk kellett egy esszét politikatudományra a Mágus előmeneteléből. Baz gyakorlatilag lázadást akart szítani. (Amit tökös dolognak tartottam. Iskolai beadandóban követelni, hogy az igazgató mondjon le.)

Baz mindig is furcsa játékot űzött: nyíltan hangoztatta családjának nézeteit – ami tulajdonképpen az, hogy „Le a Mágussal! Békésen és hivatalos úton!” –, mintha nem lenne semmi rejtegetnivalója, miközben a családja konkrétan egy titkos, életveszélyes háborút vív ellenünk.

Ha megkérdezzük a Pitcheket, miért utálják a Mágust, a „régi időkről” és a „mágikus örökségünkről” kezdenek beszélni, meg az „intellektuális szabadságról”.

De mindenki tudja, hogy egyszerűen csak újra ők akarnak lenni a vezetők, és beszüntetni a szóbeli meghallgatásokat és az varázserőpróbákat. Jelenleg szó szerint mindenki, aki képes mágikus szavakat használni, járhat a Watfordba, függetlenül attól, mennyire erős vagy képzett – még akkor is, ha anyai ágról félig trollok, vagy inkább sellők, mint mágusok. Az iskolának fel kellett húznia egy új épületet, a Testvériség Házát, hogy mindenki elférjen.

– Golyófogónak végül is bárki jó lesz. – Ez Baz véleménye a reformokról.

Egyszerűen utálja, ha örökös létére egy kalap alá veszik a többi tanulóval. Ha még mindig az anyja lenne az igazgató, valószínűleg külön szobája lenne, bármit megkapna, amit csak akar…

Nem kéne ilyeneket gondolnom. Borzalmas, hogy meghalt az anyukája. Az, hogy nekem sosem voltak szüleim, nem jelenti, hogy ne érezném át, milyen fájdalmas elveszíteni valakit.

Baz nem bukkan fel politikatudományon, úgyhogy helyette a legjobb barátját, Niallt tartom szemmel. Niall meg sem rezdül, amikor Baz nevét mondják, viszont rám néz, mintha azt üzenné, tudja, hogy rájuk vagyok fixálódva, és tesz rá.

Óra után sarokba szorítom.

– Hol van?

– A pöcsöd? Nem láttam. Ebbet kérdezted már?

(Komolyan. Fogalmam sincs, a kecskepásztorokat miért szekálják azzal, hogy perverzek lennének. A cowboyok sértetlenül megússzák.)

– Hol van Baz? – kérdezem.

Niall megpróbál elmenni mellettem, de ha elszánom magam, mellettem lehetetlen elmenni. Nem mintha nagy lennék – csak merész. És amikor az emberek rám néznek, általában látják, mi mindent öltem már meg.

Niall megtorpan, táskáját a vállára dobja. Sápadt srác, füvezik, a szeme barna, amit mágiával változtat kékre. Mágiapazarlás. Gúnyosan azt mondja:

– Mit érdekel téged, Snow?

– Ő a szobatársam.

– Az hittem, élvezed az egyedüllétet.

– Így is van.

– Akkor?

Ellépek Niall útjából.

– Ha mesterkedik valamiben, arra rá fogok jönni. Mindig rájövök.

– Tudomásul vettem.

– Komolyan mondom! – kiáltok utána.

– A komolyságodat is tudomásul vettem!

Ebédre már úgy be vagyok zsongva, hogy darabokra tépem a Yorkshire-pudingomat, miközben eszem. (Yorkshire-puding. Sült marha. Pecsenye. Minden év minden első tanítási napján ez a menü.) Sosem fogom elfelejteni az első watfordi ebédemet – a szemem majd kiugrott, amikor Pritchard, a szakács kihozta a sült marhás tálcákat. Abban a pillanatban az sem érdekel, hogy a mágia valóságos-e. Mert a sült marha és a Yorkshire-puding bizony olyan valóságos volt, akárcsak az eső.)

– Lehet, hogy csak nyaral, vagy ilyesmi – mondja Penny.

– Miért nyaralna még mindig?

– Családi utazás? – találgat Agatha.

Nahát, tényleg?, mondanám legszívesebben. Erről beszélgettetek kettesben az erdőben? Megdumcsiztátok, mennyire szerettek utazgatni? Letépek egy kenyérdarabot, és kiborítom a tejet. Penny összerándul.

– Nem hiányozna az órákról – mérgelődöm, miközben felállítom a poharamat. Penny igével eltünteti a tejet. – Annál jobban érdekli az iskola.

Senki sem vitatkozik velem. Baz minden órán az élen jár. Penny néha megszorongatta, de az, hogy ő a szárnysegédem, hatással lett a jegyeire. Nem a szárnysegéded vagyok, szokta mondani, hanem társad a borzalmakban.

– Lehet – veti fel –, hogy a családja úgy döntött, mostantól kezdve nem tesz úgy, mintha béke lenne. A nyolc év elvégre csak opcionális. Régen sokan a hetedik után fejezték be. Talán a Pitchek úgy döntöttek, bekeményítenek.

– Csatasorba állnak – teszem hozzá.

– Pontosan.

– A Mágus ellen, ellenem? Vagy az Üresség ellen?

– Nem tudom – mondja Penny. – Én mindig azt hittem, a Pitchek majd hátradőlnek, és hagyják, hogy a két oldal elpusztítsa egymást.

– Kösz.

– Tudod, hogy értem, Simon. A Régi Családok sem akarják, hogy az Üresség győzzön. De azt se bánnák, ha az legyakná a Mágust. Várnak a támadással addig, amíg úgy nem gondolják, a Mágus meggyengült.

– Amíg úgy nem gondolják, én gyengültem meg.

– Ugyanaz.

Agatha átnéz arra az asztalra, ahol Baz szokott ülni. Niall és Dev – Baz másik haverja, valami unokatestvére – ülnek ott egymás mellett, fejüket összedugva beszélgetnek.

– Szerintem Baz nem iratkozott ki.

Penny, aki velünk szemben ül, Agatha látóterébe siklik.

– Tudsz valamit? Mit mondott neked?

Agatha a tekintetét a tányérjára szegezi.

– Nem mondott semmit.

– Mondania kellett valamit – erősködik Penny. – Te beszéltél vele utoljára.

Összeszorítom a fogam, úgy szólok neki:

– Penelope.

– Nem érdekel, megegyeztetek-e abban, hogy továbbléptek. – Kettőnk felé int. – Ez fontos. Agatha, közülünk te ismered Bazt legjobban. Mit mondott neked?

– Nem ismeri jobban, mint én – ellenkezem. – Én lakom vele.

– Rendben, Simon, akkor neked mit mondott?

– Semmi olyat, amiből azt gondolnám, hogy kiiratkozott és kihagy egy egész évet, ami alatt kínozhatna is!

– Nem is kell itt lennie ahhoz, hogy sikerüljön neki – motyogja Agatha.

Ettől felmegy bennem a pumpa, akkor is, ha pont tegnap gondoltam erre én magam is.

– Elegem van. Felmegyek a szobámba. Hogy élvezzem az egyedüllétet.

Penny sóhajt.

– Nyugodj már meg, Simon! Ne minket büntess azért, mert össze vagy zavarodva. Mi nem csináltunk semmit. – Agathára pillant, és kicsit megdönti a fejét. – Nos, én legalábbis…

Agatha is felpattan.

– Meg kell csinálnom a házim.

Együtt megyünk az ajtóhoz, ő pedig elkanyarodik a Kerengő felé.

– Agatha! – kiáltok utána.

De csak azután, hogy elég messze jár ahhoz, hogy ne hallja.

Enyém a szoba, és még élvezni sem tudom, mert Baz üres ágya egyszerűen baljósnak tűnik.

Megidézem a Mágusok Kardját, és az ő oldalán kezdek gyakorolni a szobában. Azt utálja.

16

SIMON

Baz nincs ott másnap a reggelinél. Sem az azutáni napon.

Nem volt jelen az órákon.

A focicsapat megkezdi az edzést, valaki más áll be helyette.

Egy hét után a tanárok már nem szólítják névsorolvasáskor.

Napokig Niall és Dev sarkában maradok, de nem úgy néznek ki, mint akik egy istállóban rejtegetnék Bazt…

Tudom, hogy örülnöm kéne, amiért Baz eltűnt – mindig azt mondtam, hogy arra vágyom, hogy megszabaduljak tőle –, de ez annyira… nem stimmel. Az emberek nem szoktak csak így eltűnni.

Baz semmiképp.

Baz… eltüntethetetlen. Olyan, mint egy emberi zsírfolt. (Valamennyire emberi.)

Három héttel a félévkezdés után még mindig azon kapom magam, hogy a pálya mellett lófrálok, és arra számítok, hogy kiszúrom az edzésen. Amikor mégsem lesz így, sarkon fordulok, és az iskola mögötti dombok felé veszem az irányt.

Még azelőtt meghallom Ebb hangját, amint nekem kiabál, hogy meglátnám.

– Hejhó, Simon, üdv!

A nő fent ül a fűben, ölében egy összekuporodott kecskével.

Ha jó az idő, Ebb többnyire kint van a dombok között. Néha hagyja, hogy a kecskék becsörtessenek az iskolaudvarra – hatékonyak a gaz és az ártalmas növények ellen. A watfordi ártalmas növények valóban képesek minket legyőzni, ha lehetőségük van; mágikusak. A kecskék éppenséggel nem. Egyszer megkérdeztem Ebbet, nem tesz-e rosszat a kecskéknek, ha mágikus dolgot esznek.

– Ezek kecskék, Simon – válaszolta. – Bármit képesek megenni.

Közelebb érve meglátom, hogy Ebb szeme vörös. Pulóverének ujjával megtörli. Régi watfordos pulóver, pirosból rózsaszínné fakult, nyakán és ujjain barna foltok.

Ha bárki másról lenne szó, aggódnék. De Ebb könnyen elsírja magát. Olyan, mint Füles, már ha Füles folyton kecskékkel lógna ahelyett, hogy engedné, hogy Micimackó és Malacka felvidítsa.

Penelopénak az agyára megy a folyamatos bőgés, engem viszont nem zavar. Ebb-bel az a helyzet, hogy ő nem mondogatja folyton mindenkinek, hogy fel a fejjel és nézze a dolgok jó oldalát. Ami nagyon megnyugtató.

Lehuppanok mellé a fűbe, végigsimítom a kecske hátát.

– Mit csinálsz idefent? – kérdezi Ebb. – Nem kéne fociedzésen lenned?

– Nem vagyok benne a csapatban.

Megvakarja a kecske fülének tövét.

– És az mióta akadály?

– Hát…

Ebb szipog egyet.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Á, persze… – Megrázza a fejét, haja előrehullik a füle mögül. Elhanyagolt, szőke, álla fölött és homlokánál élesen vágott. – Csak ez az időszak.

– Az ősz?

– A tanévkezdés. A saját iskolai napjaimra emlékeztet. Nem lehet visszamenni, Simon, oda már sosem lehet… – Ruhaujjával ismét megdörzsöli az orrát, a ruhaujját meg a kecske szőrébe.

Nem világítok rá, hogy Ebb sosem hagyta el a Watfordot. Nem fogom kinevetni érte – ez nekem is pont jól megfelelne. Egy egész életet leélni itt.

– Nem mindenki tért vissza – jegyzem meg.

Elkomorodik az arca.

– Elvesztettünk valakit?

Ebb bátyja meghalt, amikor még kicsi volt. Ez az egyik oka annak, hogy olyan búskomor; sosem jutott túl rajta. Nem akarom megint lehangolni…

– Nem. Vagyis… Baz. Basil nem jött vissza.

– Á – bólint –, az ifjú Pitch úrfi. Ő biztosan visszajön. Az édesanyja is fontosnak tartotta a tanulást.

– Ezt mondtam én is!

– Nos, te ismered őt legjobban.

– És még ezt is mondtam!

Ebb bólint, és megsimogatja a kecskét.

– Ha belegondolok, hogy régen folyton egymás torkának estetek…

– Még mindig egymás torkának esünk.

Kételkedve néz fel rám. Keskeny kék, világoskék szeme van – még annál is világosabb, mert az arca olyan piszkos.

– Ebb – fordítom komolyra a szót –, megpróbált megölni engem.

– Nem nagy sikerrel. – Vállat von. – Nem mostanában.

– Háromszor próbált megölni! Ez csak az, amiről tudok! Nem igazán számít, be is jött-e neki.

– Egy kicsit de – ellenkezik. – Egyébként hány éves is volt az elsőnél, tizenegy? Az aligha számít.

– Nekem számít – mondom.

– Csakugyan?

Puffogok.

– Igen. Ebb. Csakugyan. Már azelőtt utált, hogy találkoztunk volna.

– Így van.

– Így van!

– Csak azt mondom – kezdi –, régen volt, amikor legutoljára igével kellett szétválasztanom titeket.

– Hát, nincs értelme folyton marakodni. Nem jutunk vele semmire. És fájdalmas. Valószínűleg tartalékolunk.

– Mire?

– A végére.

– Az iskola végére?

– A végzet végére – mondom. – A nagy harcra.

– Szóval te tartalékolsz, ő meg nem jött vissza?

– Pontosan!

– Nos, én nem veszíteném el a reményt – mondja Ebb. – Szerintem visszajön. Az édesanyja is fontosnak tartotta a tanulást. Ilyenkor mindig hiányzik…

Kitörli a könnyet a szeméből. Sóhajtok. Ebb-bel néha jobb csak élvezni a csendet. És a kecskéket.

Eltelik három hét. Négy, öt, hat.

Már nem keresem Bazt minden lehetséges helyen.

Ha meghallok valakit a szobánkon kívülről, a lépcsőről, tudom, hogy Penny az. Néha még azt is engedem, hogy itt töltse az éjszakát és az ágyában aludjon; úgy tűnik, nem fenyeget az a közvetlen veszély, hogy Baz egyszer csak beront és felgyújtja érte. (A Szobatársak Kötése nem akadályozza meg, hogy másokat bánts a szobában.)

Niallt nyaggatom néha, de nem úgy tűnik, mintha tudná, hol van Baz. Ha valamit, inkább azt látom rajta, mintha remélné, hogy én állok elő valamilyen válasszal.

Úgy érzem, beszélnem kéne erről a Mágussal. Bazról. Nem akarok beszélni a Mágussal. Félek, hogy még mindig azt tervezi, hogy elküld.

Penny szerint fölösleges kerülgetni őt.

– Úgysem tudsz lekerülni a Mágus radarjáról.

De, talán épp ez történt… És ez is zavar.

A Mágus mindig rengeteget utazik, de ebben a félévben alig tartózkodott a Watfordban. És ha mégis épp itt van, akkor is mindig körülveszik az emberei.

Normál esetben ellenőrizgetne engem. Az irodájába hívna. Megbízatásokat adna, segítséget kérne. Néha azt gondolom, a Mágusnak valóban szükséges van a segítségemre – jobban bízhat bennem, mint bárki másban –, de máskor úgy érzem, csak tesztelget. Hogy lássa, milyen fából faragtak. Hogy a helyemen tartson.

Egy nap, miközben órán ülök, a Mágus egyedül sétál a Könnyező Torony felé. Amint vége az órának, odamegyek.

Magas, vörös téglaépület – az egyik legrégebbi a Watford területén, majdnem olyan régi, mint a kápolna. Azért hívják Könnyező Toronynak, mert minden nyáron indák lógnak le a tetejéről – és mert az épület maga az évek során dőlni kezdett, ezért úgy néz ki, mintha a gyásztól görnyedne meg. Ebb azt mondja, nem kell aggódni, nem fog eldőlni; az igék még kitartanak.

Az étkező a torony teljes földszintjét elfoglalja, fentebb pedig az osztálytermek, tárgyalótermek és idézőhelyiségek vannak; a Mágus irodája és a szentély a legtetején.

Akkor jön és megy, amikor csak úgy adódik. A Mágusnak az egész mágikus világot kell felügyelnie – az Egyesült Királyságban legalábbis –, és az Üresség-vadászat sokat elvesz az idejéből.

Az Üresség nem egyszerűen csak megtámad engem. Nem az a legrosszabb benne. (Ha az lenne, a többi mágus mostanra valószínűleg már elé vetett volna.)

Amikor az Üresség először bukkant fel, majdnem húsz éve, lyukak jelentek meg a mágikus atmoszférán. Úgy tűnik, ki tudja szívni a varázslatot a helyéről, valószínűleg azért, hogy aztán ellenünk használhassa.

Ha ezeknek a halott helyeknek az egyikére megyünk, mintha olyan szobába lépnénk, amiben nincs levegő. Nincs ott egyszerűen semmi, semmi varázslat – még én is kiszáradok tőle.

A varázslók többsége nem bírja. Annyira hozzászoktak a mágiához, hogy úgy érzik, elsorvadnak nélküle. Így kapta a nevét a szörnyeteg. Az egyik első varázsló, aki összeakadt vele, úgy írta le a támadását, mint „alattomos üresség, szürkeség, amely a lelked mélyéig rágja magát”.

Az elhalt foltok halottak maradnak. Az ember visszakapja a mágiáját, ha elmegy onnan, de az adott helyre már sosem tér vissza a varázslat.

Voltak mágusok, akiknek el kellett hagyniuk az otthonaikat, mert az Üresség kirántotta alóluk a mágiát.

Katasztrófa lenne az Ürességnek hagyni, hogy valaha is bejusson a Watfordba.

Eddig általában valaki mást – vagy valami mást, valamiféle sötét lényt – küldött értem.

Az Üresség könnyen talál magának szövetségeseket. Minden gonosz lény ezen a világon és a szomszédosakon szeretne a mágusok bukásának tanúja lenni. A vámpírok, a vérfarkasok, a démonok, a bansheek, a mantikórok, a goblinok – mind megvetnek bennünket. Mi tudjuk irányítani a mágiát, ők nem. Ráadásul korlátozzuk őket. Ha a sötét erőkön múlna, a norm világ káoszba fulladna. Az átlagembereket haszonállatokként kezelnék. Nekünk, a mágusoknak az kell, hogy a normok éljék szépen a normális életüket, relatíve függetlenül a mágiától. Az igéink attól függnek, hogy ők szabadon beszélhetnek-e.

Ez megmagyarázza, miért gyűlölnek minket a sötétség lényei.

De azt továbbra sem tudom, az Üresség miért vett célba kifejezetten engem. Gondolom azért, mert én vagyok a legerősebb varázsló. Meg én vagyok a legnagyobb fenyegetés.

A Mágus azt mondja, ő maga is úgy követte az erőmet, mintha világítótorony lenne, amikor eljött az ideje annak, hogy a Watfordba hozzon.

Talán az Üresség is így talál meg engem.

Felmegyek a csigalépcsőn a Könnyező Torony legtetejére, ahol egy körfolyosó fogad. A padlón márványból kirakott iskolacímert úgy kifényesítették, hogy olyan, mintha nedves lenne. A mennyezet kupoláján egy freskó látható, amely magát Merlint ábrázolja: kinyújtott kezéből mágikus erőt lő az égbe, szája nyitva. Kicsit hasonlít arra a fickóra, aki a QI kvízműsor házigazdája.

Itt két ajtó van. A Mágus irodájáé a magas, ívelt tetejű a bal oldalon. A másik, a jobb oldalon lévő kisebb, a szentélyé, a termeié.

Először az iroda ajtaján kopogok – nem érkezik válasz. Gondolkodom, kopogjak-e a szobájának ajtaján is, de az túl tolakodónak tűnik. Talán csak hagyok neki egy üzenetet.

Kinyitom a Mágus irodájába vezető ajtót – a védelmi rendszer engem beenged –, és lassan haladok egyre beljebb, nehogy esetleg mégis megzavarjam…

Sötét van. A függönyöket behúzták. A falakon általában könyvek sorakoznak, de a legtöbbjüket levették, és az asztal körül tornyokba halmozták.

Nem kapcsolom fel a villanyt. Bárcsak hoztam volna magammal papírt vagy valamit – nem akarok a Mágus asztalán kotorászni. Nem az a fajta asztal az, amin post-itek vannak, vagy egy „míg nem voltál itt” jegyzettömb.

Felveszek egy nehéz töltőtollat. Van pár papírkupac az asztalán, rajtuk dátumlisták, ezekből megfordítok egyet, és ráírom:

Uram, ha lesz egy perce, szeretnék beszélni önnel.

Mindenről. A szobatársamról.

Majd hozzáteszem:

(T. Basilton Grimm-Pitch.)

Aztán azt kívánom, ezt bár ne csináltam volna, mert persze hogy a Mágus tudja, ki a szobatársam, és most tök úgy néz ki, mintha így írtam volna alá. Úgyhogy akkor tényleg aláírom:

Simon

– Simon – szólal meg valaki, amitől összerezzenek, és elejtem a tollat.

Miss Possibelf a varázsnyelvtanárunk, és dékánként a diákönkormányzati vezetőnk. Ő a kedvenc tanárom. Nem kimondottan barátságos, de úgy látom, tényleg törődik azzal, amit csinál, és néha a Mágusnál emberibbnek tűnik. (Még ha szerintem nem is teljesen ember…) Ő sokkal nagyobb eséllyel veszi észre, ha valaki betegnek vagy levertnek érzi magát, vagy ha az ujjad, amivel kapaszkodsz, nem bírja már soká.

– Miss Possibelf. A Mágus nincs itt.

– Azt látom. Errefelé akadt elintéznivalója?

– Az gondoltam, talán itt lesz. Van pár dolog, amiről szeretnék vele beszélni.

– Reggel itt volt, de aztán ismét elment. – Miss Possibelf magas és termetes, hátára vastag, ezüstös hajfonat hullik. Lehetetlenül elegáns, lehetetlenül összeszedett, és ha közvetlenül hozzád beszél, a hangja kicsit csiklandozza a füled. – Velem is beszélhet.

Még mindig nem lép be az irodába – neki nincs engedélye, hogy eljöjjön a védelmi rendszer mellett.

– Hát – kezdem –, részben Bazról van szó. Nem jött még vissza a tanévre.

– Észrevettem – mondja.

– Tudja, hogy vissza fog-e jönni?

Lepillant a pálcájára, a sétabotjára, és körbe-körbe kezdi forgatni a nyelét.

– Nem igazán tudom.

– Beszéltek a szüleivel? – kérdezem.

Felnéz rám.

– Ez bizalmas információ.

Bólintok, és belerúgok a Mágus asztalának oldalába – amikor észbe kapok, mit művelek épp, hátralépek, majd elölről a hajamba túrok.

Miss Possibelf finoman megköszörüli a torkát; még a szoba másik oldalán állva is belebizsereg a tarkóm.

– Annyit elmondhatok, hogy az iskola protokollja szerint fel kell vennünk a kapcsolatot a diák szüleivel, ha az nem tér vissza a félévkezdésre…

– Szóval beszéltek Pitchékkel?

Összehúzza sötétbarna szemét.

– Mit szeretne kideríteni, Simon?

Idegesen hagyom lehullani a kezem.

– Az igazat. Elment? Beteg? Elkezdődött a háború?

– Az igazat…

Várom, mikor pislog. A mágusok is szoktak pislogni.

– Az igazság az – mondja –, hogy nem tudom mindenre a választ. Felvettük a kapcsolatot a szüleivel. Tudtak róla, hogy nincs az iskolában, de ezt nem fejtették ki. Mr. Pitch nagykorú, csakúgy, mint maga, gyakorlatilag felnőtt. Ha nem vesz részt az órákon, nem az én felelősségem közbelépni.

– De nem lehet csak így tudomást sem venni arról, ha egy diák nem jön vissza az iskolába! Mi van, ha tervez valamit?

– Ennek a Kört kell aggasztania, nem a dékánt.

– Ha Baz azért nincs itt, mert felkelést szít – nyomatékosítom –, az mindannyiunknak okot ad az aggodalomra.

Engem figyel. Kitolom az állkapcsom, megvetem a lábam. (Ez az állandó válaszom akkor, ha fogalmam sincs, mi mást tehetek.) (Mert ha van egyvalami, amiben jó vagyok…)

Miss Possibelf lehunyja a szemét, de még mindig nem azért, mert pislognia kéne – inkább mintha megadná magát. Helyes.

Visszanéz rám.

– Simon, tudja, hogy jót akarok magának, és hogy mindig őszinte vagyok magához. De nem tudom, hol van Basilton. Meglehet, valóban valami borzalmas dolgot tervez; remélem nem, az ő és a maga érdekében. Annyit tudok, hogy amikor az apjával beszéltem, nem tűnt meglepettnek, és feszengett; tudott róla, hogy a fia nincs itt, és úgy látszott, nem örül ennek. Őszintén, Simon? Úgy hangzott, mint egy olyan ember, akinél hamarosan elszakad a cérna.

Az orromon fújom ki a levegőt, és bólintok.

– Ez minden, amit tudok – fejezi be. – Meg fogom osztani önnel, ha mást is megtudok, és ha tehetem.

Ismét bólintok.

– Most pedig talán mennie kéne ebédelni.

– Köszönöm, Miss Possibelf.

Ahogy elhaladok mellette az ajtóban, megpróbálja meglapogatni a karom – én azonban csak haladok tovább, úgyhogy kellemetlenül jön ki. Hallom, ahogy a nehéz tölgyfa ajtó becsukódik mögöttünk.

Nem megyek ebédelni. Sétálni megyek, ami futásba torkollik, aminek a végén pedig szétvagdosok egy fát az erdő szélén.

Nem hiszem el, hogy a kardom csak úgy megjelenik, amikor hívom.

17

SIMON

Nem keresem Bazt minden lehetséges helyen…

De mégis.

Éjjelente a Reszkető Rengetegben sétálok. Penny látja, milyen arcot vágok, és meg sem próbál csatlakozni. Agatha mindig a házi feladataival van elfoglalva; meg fog szakadni idén – lehet, hogy az apja ígért neki egy új lovat, vagy ilyesmi.

Szeretem a Rengeteget, megnyugtatónak találom.

Pár éjszaka után észrevettem, hogy nem csak céltalanul jövök-megyek; úgy járom végig a Rengeteget, mintha átfésülném. Ahogy abban az évben fésültük át, amikor Elspeth eltűnt – mind egymás kezét fogtuk, egymás mellett haladva, megjelöltük a területeket, ahol már jártunk. Én most a fejemben jelölöm meg a területeket, fényt idézek, a faágakat pedig a kardommal tisztítom el az útból. Le fogom kaszálni az egész rohadt erdőt, ha így folytatom.

Nem találok semmit. Megrémítem a szellemeket. És a driádok is előjönnek, hogy közöljék velem, tulajdonképpen egy két lábon járó faapokalipszis vagyok.

– Mit keresel? – kérdezi egy driád a talaj fölött lebegve, bár már megmondtam neki, hogy ettől kiráz a hideg. Haja, mint a moha, és úgy van felöltözve, mint azok a csajok a mangákból a viktoriánus kori csizmáikkal és esernyőikkel.

– Bazt – válaszolok. – A szobatársamat.

– A halottat? Az a szép szemű az?

– Igen. – Baz meghalt? Ezzel egyáltalán nem számoltam. Hiszen vámpír. Azt hiszem. – Várj, azt mondod, meghalt? Mármint igazából?

– A vérevők mindegyike halott.

– Konkrétan láttad is vért enni?

Rám bámul. A kardom a lábam mellett a földbe állt.

– Mit keresel, Kiválasztott? – Most már ingerültnek hangzik. Zöld esernyőjét a vállára támasztja.

– A szobatársamat. Bazt. A vérevőt.

– Nincs itt – mondja.

– Biztos vagy benne?

– Annál is biztosabb.

Sóhajtva még mélyebbre fúrom a kardom.

– Hát, én egyáltalán nem vagyok benne biztos.

– Visszaélsz a jóindulattal, mágus.

– Hányszor kell még megmentenem a Rengeteget ahhoz, hogy mellém álljatok?

– Nincs értelme megmenteni, ha így szétkaszabolod.

– Épp kutatok. A szobatársam után.

– Aki az ellenséged – vág vissza. A bőre szürkészöld, rücskös és töredezett, mint a fakéreg, a szeme úgy ragyog, mint azok a gombák, amelyek az erdő mélyén nőnek.

– Nem fontos, micsoda – mondom –, tudod, kiről beszélek. Hogy lehetsz olyan biztos benne, hogy nincs itt?

A driád hátraveti a fejét, mintha épp a fákat hallgatná maga mögül. Mozdulatainak olyan hangja van, mintha fuvallat vágna keresztül az ágak között.

– Nincs itt. Hacsak nem rejtőzködik.

– De, nyilván rejtőzködik! Valahol rohadtul elrejtőzött!

– Ha mi nem látjuk meg itt őt, mágus, akkor te sem fogod.

Felkapom a kardom, és elrejtem a csípőmnél.

– De szólsz majd, ha hallotok bármit?

– Valószínűleg nem.

– Lehetetlen vagy.

– Valószínűtlen vagyok.

– Ez fontos – kérlelem. – Egy nagyon veszélyes személy tűnt el.

– Rám nem veszélyes – sziszegi. – Nem veszélyes a nővéreimre sem. Mi nem vérzünk. Mi nem űzzük a sokak és még többek szánalmas játszmáit.

– Bizonyára kiment a fejetekből, hogy a Pitch-ház a tűz háza. – A mögötte szétterülő erdő felé intek, mindenre, ami gyúlékony.

Felkapja a fejét. Mosolya megremeg. Esernyőjét egyik válláról a másikra teszi át.

– Legyen hát – füttyenti.

– Legyen?

– Ha látjuk a te jóképű vérevődet, szólunk neki, hogy keresed.

– Ez… nem segít.

– Akkor elmondjuk az aranyozottnak.

– Aranyozott… Én vagyok az aranyozott?

Fintorog, és megrázza mohás haját. Virágok nyílnak benne.

– Akkor ki az?

– A te aranyod. Az ő aranya. A bibéd és termőd.

– Bibe… Agathára gondolsz?

– Az aranyhajú nővér.

– Ha látjátok Bazt, Agathának mondjátok meg?

– Igen. – Megpörgeti az esernyőjét. – Őt békésnek találjuk.

Sóhajtva megdörzsölöm a homlokom a kézfejemmel.

– Legalább háromszor mentettelek meg titeket. Ezt az egész erdőt. Ez tudjátok, ugye?

– Mit keresel, Kiválasztott?

– Semmit. – A karomat feltartva megfordulok, hogy elmenjek, közben belerúgok a legközelebbi facsemetébe. – Semmit!

Soha semmi jó nem történt még a Reszkető Rengetegben.

Bejárom a Rengeteget.

Bejárom a földeket.

Órák között átfésülöm az iskola udvarát, benézek az üres épületekbe, nyitogatom a régóta zárt ajtókat.

Néha a Watford olyan nagynak tűnik belül, mint a fával körbevett udvar és az azon kívüli terület együttvéve.

Eldugott szobák. Eldugott folyosók. Teljesen elrejtett szárnyak, amelyek csak akkor fedik fel magukat, ha ismered a megfelelő igét, vagy megvan hozzá a kellő varázstárgyad.

A Kerengőben van egy extra emelet a második és a harmadik emelet között. (Penny úgy hívja, „bónuszkontent”). Visszhangja a felette lévő emeletnek. Ugyanazok a dolgok történnek, mint ott, csak egy nappal később.

Van egy vizesárok a vizesárok alatt.

A dombok alatt üregek.

Három rejtett kapu, és nekem csak egyet sikerült kinyitnom.

Van, hogy úgy érzem, az egész életemet azzal töltöttem, hogy azt a térképet vagy kulcsot keresem, amitől a Watford – és az egész Mágusvilág – értelmet nyerne.

De mindig csak a kirakós darabkáira bukkanok rá. Mintha egy sötét szobában lennék, és mindig csak annyi fény lenne, amennyi ahhoz elég, hogy egyszerre csak egy sarkot láthassak.

Az ötödik évem java részét azzal töltöttem, hogy a Fehér Kápolna alatti katakombákban bolyongtam Bazt keresve. A kápolna a Watford középpontja, a legrégibb épület. Senki sem tudja, hogy a Watford iskolaként vagy valami másként kezdte-e. Talán mágikus apátság volt. Vagy mágusok telepedtek le itt – én ezt szeretném hinni. Elképzelem, ahogy egy fallal körbevett területen mágusok élnek együtt, lényegében a szabad ég alatt. Egy varázskommuna.

A katakombák a kápolna alatt húzódnak, túl is azon. Valószínűleg több út is vezet le hozzájuk, de én csak egyről tudok.

Ötödikben mindig láttam, ahogy Baz ebéd után kisurrant a kápolnába. Arra gondoltam, készül valamire, hogy valami cselt sző.

Követtem a kápolnába, át a magas, íves, sosem zárt ajtón… Az oltár, a szentély és a Költők Sarka mögé… Keresztül a titkos ajtón, végül le a katakombákba.

A katakombák kellően hátborzongatók voltak. Agatha sosem jött le oda velem, Penelope is csak egyszer, amikor még ő is úgy látta, Baz talán készül valamire.

Az ötödik év alatt hagyta abba. Baz focimeccseire sem jött el velem többé. És már nem várt velem a folyosón annál az erkélynél, ahol Baz hegedűleckéket vesz.

Én viszont nem adhattam fel. Nem, amikor épp minden nyom kezdett összeállni…

A vér Baz ruhaujján. Az, hogy lát a sötétben. (Éjszaka jött vissza a szobánkba, és átöltözött úgy, hogy nem kapcsolt villanyt.) Aztán találtam egy rakás döglött patkányt a kápolna alagsorában, mind megnyomorgatva és kiszipolyozva, akár a kifacsart citromok.

Egyedül voltam, amikor elé álltam. A katakombák mélyén, a Gyermekek Sírjánál. Le Tombeau des Enfants. Baz a sarokban ült, körülötte a koponyák egymáson, mintha narancsok lennének.

– Megtaláltál – mondta.

Én addigra már kivontam a kardom.

– Tudtam, hogy meg foglak.

– És most? – Még csak fel se állt. Csak lesöpört valami szöszt a szürke nadrágjáról, és nekidőlt a csontoknak.

– Most elmeséled, miben mesterkedsz.

Kinevetett. Baz abban az évben folyton kinevetett, de akkor laposabbra sikerült, mint máskor. A félhomályos helyiségben a fáklyák narancsszínnel égtek, a bőre azonban sápadtfehér volt.

Áthelyeztem a testsúlyom, terpeszbe álltam, oldalra fordítottam a vállam.

– Pestisben haltak meg – mondta.

– Kik?

Baz felemelte a kezét – hátrahőköltem.

Felhúzta egyik szemöldökét, és körbeintett a helyiségben.

– Ők. Les enfants. – Egy fekete hajtincs a homlokába hullott.

– Ezért vagy itt? Hogy a pestis után nyomozz?

Baz rám bámult. Tizenhat volt, mindketten annyik voltunk, de hirtelen ötnek éreztem magam. Mintha úgy született volna, hogy mindent tud a Mágusvilágról – a saját világáról. Ott van a DNS-ében.

– Igen, Snow – válaszolt. – Azért vagyok itt, hogy rábukkanjak a pestisre. Füstölgő kémcsőbe fogom tenni, és megfertőzöm vele egész Metropolist.

Rászorítottam a kardomra.

Úgy tűnt, unatkozik.

– Mit csinálsz idelent? – kérdeztem, suhintva egyet a karddal.

– Ücsörgök – mondta.

– Nem. Ezt ne. Végre elkaptalak, hónapok után. El fogod árulni, mire készülsz.

– A diákok többsége belehalt – folytatta.

– Hagyd abba! Ne terelj!

– Azokat, akik jól voltak, hazaküldték. A nagy-nagy-nagybátyám volt az igazgató. Itt maradt, hogy segítsen a nővéreknek ellátni a betegeket és a haldoklókat. Az ő koponyája is itt van valahol. Esetleg segíthetnél megkeresni. Állítólag ugyanolyan nemes szemöldöke volt, mint nekem.

– Ezt meg se hallom.

– A mágia nem segített rajtuk – mondta Baz.

Összeszorítottam az állkapcsom.

– A pestisre még nem létezett ige. Nem volt még olyan szó, amelynek elég hatalma lett volna, az a fajta, amire szükség volt.

Előrébb léptem egyet.

– Mit csinálsz idelent?

Énekelni kezdett magában.

– Beteg se voltam én, mégis meghaltam én…

– Válaszolj, Baz!

– Az új temetőben…

Belevágtam a kardom a mellette lévő csonthalomba, amitől a koponyák szétrepültek és elgurultak.

Horkantva felállt, pálcájával elkapva a koponyákat.

– Oda, ahol voltál! – Erre megálltak a levegőben, és a helyükre gurultak. – Mutass némi tiszteletet, Snow! – mondta élesen, majd lehuppant, és visszadőlt. – Mit akarsz tőlem?

– Tudni akarom, mire készülsz.

– Arra, amit látsz.

– Itt ülsz egy retkes sírhelyen egy rakás csont között.

– Ezek nem csak csontok. Ezek diákok. És tanárok. Mindenkit, aki a Watfordban veszíti életét, ide temetnek el.

– Vagyis?

– Vagyis? – ismételte.

Felmordultam.

– Nézd, Snow… – Talpra állt. Magasabb volt, mint én, mindig is az volt. Még az után a nyár után is, ami alatt majdnem nyolc centit nőttem, esküszöm, hogy az a mocsadék tízet. – Koslatsz utánam, keresgélsz engem. Most pedig megtaláltál. Nem én tehetek róla, ha még mindig nem leled, amit keresel.

– Tudom, mi vagy – vicsorogtam.

Mélyen a szemembe nézett.

– A szobatársad?

Megráztam a fejem, szorosabban fogtam a kardom.

Baz belépett oda, ahol elérném.

– Mondd akkor! – köpte.

Nem voltam rá képes.

– Mondd csak, Snow! – Még közelebb lépett. – Mi vagyok?

Megint felmordultam, és megemeltem a kardot.

– Vámpír! – kiáltottam. A hangom erejét az arcán érezhette.

Kuncogni kezdett.

– Komolyan? Szerinted vámpír vagyok? Nos, Aleister Crowley, és most mit fogsz csinálni?

Elővett egy flaskát a kabátjából, és meghúzta. Nem tudtam, hogy már ivott előtte – hagytam leereszkedni a kardom. Próbáltam emlékeztetni magam rá, hogy maradjak harca kész, úgyhogy újra felemeltem.

– Szívbe döfött karó? – kérdezte, visszacsúszva a sarokba, egyik karját egy koponyakupacra téve. – Lefejezés esetleg? Az csak akkor működik, ha a fejemet arrébb viszed a testemtől, de járni még akkor is tudnék. A testem addig menne, amíg meg nem találja a fejem… Jobb, ha a tüzet választod, Simon, az az egyetlen megoldás.

Én csak ketté akartam őt szelni. Ott és akkor. Végre, a rohadt életbe.

De folyton Penelope járt az eszemben. Honnan tudod, hogy vámpír, Simon? Láttad már vért inni? Megfenyegetett? Próbált megdelejezni?

Talán igen. Talán ezért követtem őt már hat hónapja.

És most elkaptam.

– Csinálj valamit! – húzott. – Legyél a nap hőse, Snow! Vagy az éjszakáé. Gyorsan, mielőtt… hmm… milyen szörnyűséget kéne tennem? Idelent már mindenkinek mindegy, te vagy az egyetlen, akinek baja eshet, nem igaz? És nincs kedvem a véredet venni. Mi van, ha véletlenül átváltozatlak? Akkor örökre az ájtatos arcodat kéne bámulnom. – Megcsóválta a fejét, és megint beleivott a flaskájába. – Szerintem nem állna jól neked az élőhalottság, Snow. Nem passzol a színeidhez. – Ismét felkuncogott. Örömtelenül. Majd úgy hunyta le a szemét, mintha ki lenne merülve.

Valószínűleg így is volt. Én is az voltam. Már több hete játszottuk ezt a macska-egér játékot minden éjszaka a katakombákban.

Nem tettem el, de leeresztettem a kardomat, a vívóállásból is felálltam.

– Semmit sem kell csinálnom – mondtam. – Tudom, hogy mi vagy. Most már csak ki kell várnom, hogy hibázz.

Összerezzent, anélkül hogy kinyitotta volna a szemét.

– Komolyan, Snow? Ez a terved? Kivárod, míg megölök valakit? Te vagy a legrosszabb Kiválasztott, akit valaha kiválasztottak.

– Rohadj meg! – mondtam. Ami mindig azt jelenti, hogy elvesztettem a vitát. Elkezdtem kihátrálni a sírhelyről. Ezt át kellett beszélnem Penelopéval; össze kellett szednem magam.

– Ha tudtam volna, hogy ilyen könnyű tőled megszabadulni – kiáltott utánam Baz –, már hetekkel ezelőtt hagyom, hogy elkapj!

A felszín felé igyekeztem, remélve, hogy nem változik denevérré és repül utánam. (Penny szerint ez csak mítosz. De akkor is.)

Menet közben, még tíz perccel később is hallottam, ahogy énekelt.

– Az új temetőben legelső voltam én.

Az óta az éjszaka óta nem jártam a katakombákban…

Várok, amíg úgy nem érzem, hogy mindenki ágyban van már, és remélhetőleg alszik – aztán kiszökök a Fehér Kápolnába.

Két mellszobor őrködik a Költők Sarkának ajtajánál – a leghíresebb modern mágus költők, Marx és Wodehouse. Van nálam egy műanyag kötél, aminek az egyik végét Groucho nyakára tekerem.

Maga az ajtó egy panel a falban, mindig zárva, és nincs hozzá kulcs. A belépéshez mindössze annyi kell, hogy őszintén vágyj arra, hogy belépj. A legtöbbek egyszerűen nem akarják eléggé.

Nekem kitárul az ajtó. És bezárul mögöttem. A levegő azonnal hűvösebb lesz. Meggyújtok egy fáklyát a falon, és kiválasztom az irányt.

A katakomba huzatos folyosóin az összes leleplező igét bevetem, amit csak ismerek, a keresőket is. (Gyere elő, bárhol is vagy! Showtime! Gyere, Scooby Doo!) A teljes nevén szólongatom Bazt – az nehezebbé teszi az igékkel szembeni ellenállást.

A varázsszavak becsapósak. Néha ahhoz, hogy felfedjünk valamit, ami rejtve van, annak az időszaknak a nyelvét kell használni, amikor a keresett dolgot eldugták. És néha egy régi mondás megszűnik működni, amikor az egész világnak elege lesz abból, hogy mondogatja.

Sosem bántam jól a szavakkal.

– A szavak rendkívül erősek – mondta Miss Possibelf a legelső varázsnyelvórán. Senki más nem figyelt oda; nem mondott semmi olyat, amit ők addigra ne tudtak volna. Én azonban mindent igyekeztem az eszembe vésni. – És csak még erősebbek lesznek – folytatta –, minél többször mondják ki, olvassák fel vagy írják le őket pontos, állandó kombinációkban. A varázsige kimondásához ebbe az erőbe kell belenyúlni. Nemcsak ki kell mondani a szavakat, hanem a jelentésüket kell megidézni.

Ami azt jelenti, hogy a varázsláshoz nagy szókincsre van szükség. És arra, hogy az ember képes legyen önállóan gondolkodni. És ne féljen kinyitni a száját. És legyen füle a szófordulatokhoz.

És konkrétan értenie kell, amit mond – hogy hogyan fordítódnak a szavak varázslatra.

Nem lehet csak úgy hadonászni a pálcával, ismételgetni azt, amit valaki mástól hallottunk az utcasarkon; az a legjobb módja annak, hogy valakit véletlenül megfosszunk a golyóitól.

Ezek közül nekem egyik sem megy természetesen. Szavak. Nyelv. Beszéd.

Nem emlékszem arra, amikor beszélni tanultam, de azt tudom, hogy megpróbáltak szakemberhez küldeni. Kiderült, hogy ez megesik az állami gondozott gyerekekkel és azokkal, akikhez sosem beszéltek a szüleik – egyszerűen nem tanulják meg, hogyan csinálják.

Tanácsadóhoz és beszédterapeutához is jártam.

– Használd a szavakat, Simon! – Annyira rohadtul elegem volt ebből a mondatból. Sokkal könnyebb volt egyszerűen csak elvenni azt, amit akartam, ahelyett, hogy kértem volna. Vagy behúzni annak, aki bántott, még akkor is, ha az illető visszaütött.

Amikor a Watfordba jöttem, az első hónapban alig szólaltam meg. Könnyebb volt nem beszélni; a többiek be se fogták.

Miss Possibelf és néhány másik tanár észrevette ezt, és elkezdtek különórákat adni. Órákat hangosan beszélésből. Néha a Mágus is beült ezekre, a szakállát simogatta, és kifelé nézett az ablakon. – Használd a szavakat! – Elképzeltem, ahogy ráripakodom. Aztán elképzeltem, ahogy azt mondja nekem, hibát követett el azzal, hogy idehozott.

Mindegy, a szavakkal továbbra sem vagyok jóban, és a pálcahasználat is szarul megy, úgyhogy emlékezetből igyekszem boldogulni. És őszinteségből – meglepő, de segít. Amikor elfog a kétség, csak azt teszem, amit Penny mond.

Óvatosan haladok a katakombákban, és megteszem az igékkel, ami tőlem telik.

Titkos átjárókat találok a titkos átjárók mögött. Találok egy hangosan horkoló kincsesládát. Találok egy festményt, amin egy szőke hajú lány van, és könnyek folynak végig az arcán, pontosabban ömlenek, mintha egy GIF-et karcoltak volna a falra. A fiatalabb énem megállt volna, hogy megtudja, mi lehet a története. A fiatalabb énem kalandot csinált volna ebből az egészből.

Tovább keresem Bazt.

Vagy a nyomokat.

Minden éjjel visszafordulok, amikor elfogy a kötél.

18

LUCY

Tudtad, hogy ezek a falak ezerévesek?

Szellemek járnak köztük, akik olyan nyelveken beszélnek, amelyeket már senki sem ért. De, azt hiszem, ez nem fontos. Nem hallja őket senki.

A falak ugyanolyanok, mint amilyenek akkor voltak, amikor én jártam köztük. A kápolna, a torony. A felvonóhíd.

A farkasok újak. A halszörnyek. Azon tűnődöm, hogyan talált rájuk Davy. Melyik igével hozta ide őket? És mit gondol, mit fognak megakadályozni?

– Paranoiás – mondogatta mindig Mit. – Azt hiszi, mindenki az ő nyomában van.

– Szerintem néhányan tényleg a nyomában vannak – vetettem fel.

– Csak azért, mert egy szánalmas bolond.

– Túlságosan is foglalkoztatja.

– Saját maga? Egyetértek.

– Minden – mondtam. – Nem tudja elengedni.

– Túl sokáig hallgattad, Lucy.

– Sajnálom őt… És ha végighallgattad volna, te is tudnád, hogy igenis van értelme annak, amit mond. Miért nem jöhetnek a Watfordba a pixik és a kentaurok, azok, akiknek van mágus felmenőjük? És miért kellett a bátyámnak otthon maradnia? Csak azért, mert nem elég erős?

– A bátyád egy idióta. Csak a Def Leppard érdekli.

– Te is tudod, milyen rosszulesett anyának, amikor elutasították. Van pálcája, de azt sem tudja, hogyan kell használni. A szüleink majdnem elváltak emiatt.

– Tudom – enyhült meg Mitali. – Bocs. De a suli már így is nagy. Nem vehetnek fel mindenkit.

– Davy szerint még nagyobbá tehetnénk. Vagy alapíthatnánk egy új iskolát. Képzeld csak el… iskolák országszerte, mindenki számára, akinek van varázsereje.

Összehúzta a szemöldökét.

– De a Watford lényege az, hogy az a legjobb. A legjobb oktatást nyújtja a legjobb varázslóknak.

– Valóban ez lenne a Watford lényege? Akkor Davynek igaza van. Mert ez elitista.

Mit sóhajtott.

– Davy azt mondja, egyre gyengébbek vagyunk – folytatom. – Mint társadalom. Hogy a vad, sötét dolgok el fognak söpörni minket a föld színéről, és visszaveszik tőlünk a mágiát.

– Azt is mondta, hogy ezek az ágyad alatt élnek?

– Komolyan beszélek.

– Tudom – mondta szomorúan. – Bárcsak ne tennéd! Mit vár tőled Davy, mit kell csinálnod? Mit vár bármelyikünktől is?

Közelebb hajoltam hozzá, és elsuttogtam neki a választ:

– Forradalmat.

Egy ideje rovom a köröket.

Próbálok eljutni hozzád.

A falak ugyanolyanok. A kápolna. A torony.

A nyakkendők keskenyebbek. A szoknyák rövidebbek. De a színek ugyanazok…

Nem tudom megállni, hogy büszke ne legyek Davyre… azt fogod gondolni, vicces, hogy ezt pont én mondom, de egyszerűen nem bírom ki, hogy ne legyek büszke rá.

Véghez vitte. A forradalmat.

Kitárta az ajtót minden varázserővel megáldott gyerek előtt.

19

SIMON

Már majdnem halloween van, amikor végre beszélni tudok a Mágussal.

Ő hívat magához. Egy vörösbegy berepül görögórára, és egy cetlit ejt a padomra. A Mágus körül mindig repdes egy-két madár. Általában vörösbegyek, ökörszemek, verebek. (Mint Hófehérkének.) Előbb nyúl az Azt csiripelik a madarak-hoz, mint hogy mobilt használjon.

Óra után az egyik épülethez sietek az udvar másik oldalára, a külső falhoz. Az itt lévő régi istállókat garázsokká és barakkokká alakították.

Az emberei kint ácsorognak – Penny azt mondja, jobban kedvelné a Mágus Embereit, ha lenne köztük néhány nő is –, egy nagy zöld teherautó köré gyűltek, amelyet még sosem láttam. Mintha leponyvázott harckocsi lenne. Az egyikük egy fémdobozt tart a kezében, és egymás után felé nyúlkálnak, figyelik, ahogy a kezük egyenesen áthalad rajta.

– Simon. – A Mágus a kis épületből lép elő. Egyik kezével átkarolja a vállam, majd odavezet a teherautóhoz. – Hát itt vagy.

– Jöttem volna azonnal, uram, de órám volt. És a Minótaurosz azt mondta, ha vészhelyzet lenne, biztos nagyobb madarat küldene.

A Mágus összehúzza a szemöldökét.

– Az ige nem működik nagyobb madarakon.

– Én tudom, uram. Bocsánat. Nem hallgatott rám.

– Nos – csap a vállamra –, nem volt vészhelyzet. Csak látni szerettelek volna. Megnézni magamnak. Miss Possibelf mesélt a támadásról, a bogarakról… azt mondta, az Üresség volt az.

Locsifecsik. Mágikuserdők-órán. Egy egész rajnyi. Sosem láttam még egy egész rajnyi locsifecsit.

Bogaraknak hívjuk őket, mert nagyjából akkorák, mint egy méh, de a locsifecsik inkább madárszerűek. Egy példány képes megölni egy kutyát, kecskét vagy griffet. Kettő-három le tud győzni egy mágust. Befészkelik magukat az ember fülébe, és olyan hangosan zümmögnek, hogy képtelenség tőlük gondolkodni. Az első az őrület – aztán bejutnak az agyba, és az ész után elmegy minden más is.

A locsifecsik általában nem támadnak emberekre, de múlt héten bejutottak az osztályterembe, és csacsogó, narancssárga felhőként vettek körül. A legrosszabb az a száraz, kiüresedett érzés volt, ami az Üresség támadásai után szokott maradni.

Mindenki más kirohant a teremből.

– Olyan érzés volt, mintha az Üresség lett volna, uram. De miért küldene locsifecsiket? Azok nem jelentenek igazi veszélyt.

– Rád nem, ez igaz. – A Mágus végigsimít a szakállán. – Talán emlékeztetni akar minket rá, hogy még jelen van. Mit használtál ellenük?

– És megfagyott a levegő-t.

– Kiváló, Simon.

– És… és, azt hiszem, ezzel megöltem mást is. Ebb fácánokat talált a réten. Rhysnek pedig volt egy törpepapagája…

A Mágus a válla fölött repdeső verébre sandít, majd megszorítja a karom.

– Azt tetted, amit tenned kellett. És senkinek sem esett baja. Ápoló látott?

– Jól vagyok, uram. – Közelebb lépek hozzá. – Uram. Azt reméltem, mármint… Sikerült elérni valamit? Az Ürességgel kapcsolatban? Látom, hogy az emberei jönnek-mennek. De azt nem, hogy… segíthetnék. Penelope is, én is. Segíthetnénk.

Keze lehullik a vállamról, és a csípőjére teszi.

– Ezen a fronton nincs mit jelenteni. Se áttörés, se támadás. Csak a folyamatosan táguló lyukak. Szinte már azt kívánom, bár ismét megmutatkozna az Üresség. – Megborzongok annak az arcnak az emlékétől, a Mágus pedig folytatja: – Hogy emlékeztessen ezekre az eltévelyedett bolondokra, akik ellen valójában küzdünk.

A vállam fölött hátrapillantok a teherautóra. Az emberei ládákat rakodtak egész idő alatt, amíg beszéltünk.

– Uram, megkapta az üzenetem?

Összehúzza a szemét.

– Az eltűnt Pitch fiúról.

– A szobatársamról. Még mindig nem jött vissza.

A Mágus bőrkesztyűs kézfejét végighúzza szakállán.

– Azt hiszem, jogosan aggódsz. A Régi Családok szervezkednek, hazahívják a fiaikat, zárják a kapukat. Készen állnak arra, hogy meginduljanak ellenünk.

– A fiaikat?

Elkezdi sorolni a neveket – olyanokét, akiket ismerek, de nem közelről. Hatodik, hetedik és nyolcadik évfolyamosok.

– De a Családok csak tudják, hogy az Üresség végez velünk, ha nem fogunk össze! Erősebb, mint valaha.

– Talán ez is része a tervüknek – mondja a Mágus. – Már letettem arról, hogy megértsem ezeket az embereket. Jobban törődnek a vagyonukkal és a hatalmukkal, mint a világunkkal. Néha az az érzésem, bármit feláldoznának, csak hogy engem bukni lássanak…

– Mivel tudok segíteni, uram?

– Azzal, ha óvatos vagy, Simon. – Kezét ismét a karomra teszi, és odafordul, hogy szembenézzen velem. – Néhány óra múlva megint elmegyek. Viszont azt reméltem, a legutóbbi támadás fényében meg tudlak győzni róla, hogy fogadd meg, amit mondtam. Gyere el innen, Simon! Hadd vigyelek az óvóhelyre, amiről beszéltem. Azzal lennél legtávolabb a veszedelemtől.

Hátrálok egy lépésnyit.

– De hiszen csak locsifecsik voltak, uram!

– Egyelőre.

– Nem. Uram. Megmondtam önnek… megvagyok itt. Teljes biztonságban vagyok.

– Sohasem vagy biztonságban! – Olyan hévvel mondja, hogy szinte fenyegetésnek hangzik. – Biztonság, állandóság, ez mind illúzió. Hamis bálvány, Simon. Kapaszkodás a süllyedő tutajba, nem úszni tanulás.

– Akkor ennyi erővel itt is maradhatok! – vágok vissza. Túl hangosan. A Mágus egyik embere, Stephen odakapja a fejét. Halkabban folytatom: – Ha sehol sem biztonságos, akkor akár itt is maradhatok. A barátaimmal. Még harcolhatok is. A segítségére lehetek.

Farkasszemet nézünk, és így láthatom, az övé hogyan telik meg csalódottsággal és sajnálattal.

– Tudom, hogy így van, Simon. De a helyzet jelenleg nagyon törékeny…

Nem kell befejeznie. Tudom, mire céloz.

A Mágusnak nincs szüksége egy bombára.

Felderítő küldetésekre meg stratégiai megbeszélésekre nem szokás bombát vinni. Ki kell várni, amíg kifutunk a lehetőségekből, és akkor ledobni.

Bólintok.

Aztán elfordulok tőle, és visszaindulok az udvar közepe felé.

Érzem, hogy az emberei engem figyelnek. Csak egy-két évvel idősebbek nálam. Utálom, hogy még idősebbnek gondolják magukat – fontosnak. Utálom a sötétzöld nadrágjukat meg az arany csillagokat az ingujjaikon.

– Simon! – kiáltja a Mágus.

Rendezem a vonásaimat, és megfordulok.

Egyik kezével árnyékot tart szeme fölé a nap ellen. Ritkán látott mosolyt dob felém. Egész kicsit.

– Lehet, hogy az Üresség erősebb, mint valaha, de ez rád is igaz. Ezt ne feledd!

Bólintok, és végignézem, ahogy visszamegy a garázsba.

Elkések a találkozómról Penelopéval.

20

PENELOPE

A hideg ellenére a domboldalon tanulunk, mert Simon nem szeret úgy gyakorolni, ha mások megláthatják.

A szürke gyapjúkabátja van rajta a zöld alapon zöld csíkos iskolai sáljával, nekem meg nadrágot kellett volna felvennem, mert a szél ellen semmit sem ér a szürke harisnyám.

Közeleg a samhain, a Fátyol hamarosan lezáródik – Beryl néninek pedig semmi nyoma.

– Az van, ami van! – bök Simon pálcájával egy fatuskóra rakott, kicsi kőre. A kő megrázkódik, majd egy kupac porrá omlik össze. – Nem tudom, hogy most az ige működött-e – mondja –, vagy egyszerűen csak elpusztítok dolgokat.

Minden nyolcadikos diáknak elő kell állnia év végéig egy új igével – vagy egy új nyelvi fordulattal, ami elég erőt gyűjtött, vagy egy régivel, ami fölött mindenki elsiklott, és használható.

A legjobb új igék praktikusak és ellenállók. A frázisok általában silányak; az emberek belefáradnak a hajtogatásukba, aztán továbbállnak. (Az igék így romlanak meg; lejár a szavatosságuk, amint kimennek a divatból.) A dalszövegek ugyanezért kockázatosak.

Watfordi diák szinte sosem tud olyan igét alkotni, ami ki is tart.

Anyukám viszont még csak hetedikes volt, amikor kidolgozta az A hölgy nem áll át-ot. Harc közben még mindig rendkívül népszerű, különösen a nők között. (Amit anyu, azt hiszem, egy kicsit szégyell. Hogy van egy igéje, amelyet a Mágus támadó workshopjain tanítanak.)

Simon a félév eleje óta minden héten új kifejezést próbál ki. Nem ad bele mindent, én pedig nem hibáztatom. Még a létező, működő igék is meg-megbicsaklanak a pálcáján. Amikor metaforákkal dolgozik, azok néha rémisztően szó szerint valósulnak meg. Úgy, mint amikor a Kutyaharapást szőrével-t használta Agathán hatodikban, hogy segítsen neki túljutni a másnaposságán, ám ehelyett kutyaszőrrel borította be. Azt hiszem, Simon akkor emelt utoljára pálcát másik emberre. Agatha pedig szerintem akkor ivott utoljára.

Lesöpri a port a fatuskóról, és pálcáját a zsebébe süllyesztve leül.

– Nem Baz az egyetlen, aki hiányzik.

– Ezt hogy érted? – Pálcámmal egy sakkbábura mutatok a táblán, amit a földön állítottam fel. – A játszma elkezdődött!

A futó eldől.

Újra próbálkozom.

– A játszma megkezdődött!

Semmi sem történik.

– Valamelyiknek csak jónak kell lennie – motyogom. – Sherlock Holmes, Shakespeare…

– A Mágus azt mondta, a Régi Családok sorra veszik ki a gyerekeiket az iskolából – folytatja Simon. – A hetedikes fiúk nem jönnek vissza. És Marcus, Baz unokatestvére sincs itt. Pedig ő csak hatodikos.

– Melyik az a Marcus?

– Sportos. Szőkés haj. Középpályás.

Vállat vonok, és felállok összeszedni a sakkbábukat. Annyit próbálkoztam már ezzel az igével, hogy momentán kifogytam az ötletekből. Úgy érzem, jó kezdő ige lehetne, katalizátor…

– Csak fiúk nem jönnek vissza? – kérdezem.

– Hm? – néz rám Simon. – Nem t’om. A Mágus nem mondta.

– Micsoda szexista! – csóválom a fejem. – Marcus. Ő az lenne, aki másodikban beszorult az ételliftbe?

– Aha.

– Az a gyerek csatlakozott a másik oldalhoz? Hát, akkor máris reszketek a félelemtől.

– A Mágus szerint a Családok egy nagy csapást készítenek elő.

– Mit akar, mit tegyünk?

– Nem akarja – mondja Simon.

A zsebembe dugom a bábukat.

– Hogy érted?

– Nos, azt még mindig szeretné, ha elmennék…

Valószínűleg ráncolom a homlokom, mert Simon felvonja a szemöldökét, és így folytatja:

– Tudom, Penny. Nem megyek sehova. De ha már itt maradok, azt akarja, hogy húzzam meg magam. Hogy húzzuk meg magunkat. Azt mondja, az emberei rajta vannak, és hogy kényes ügy.

– Hmm… – Leülök mellé a rönkre. Be kell vallanom, tetszik az ötlet, hogy meghúzzuk magunkat. Hogy hagyjuk, hogy a Mágus most az egyszer nélkülünk intézze az agyament ügyeit. Nekem az nem tetszik, hogy megmondják, hogy húzzam meg magam. Simonnak se. – Szerinted Baz a többi sráccal van? – kérdezem.

– Lenne értelme, nem?

Nem szólok semmit. Nagyon, de nagyon rühellek Simonnal Bazról beszélgetni. Mintha teáról beszélgetnék a Kalapossal. Utálom adni alá a lovat.

Sarkával a rönk kérgét rugdossa.

Nekidőlök, mert fázom, ő pedig olyan meleg. És mert szeretem emlékeztetni, hogy én nem félek tőle.

– Lenne értelme – mondja.

21

A MÁGUS

Könyvek. Ereklyék. Megbűvölt ékszerek. Megbűvölt bútorok. Majommancsok, nyúllábak, gnómintelmek…

Mindet hozzuk. Akkor is, ha tudom, hogy semmi hasznuk.

E feladatnak több célja van; jó lesz megmutatni a Régi Családoknak, hogy még mindig én állok legfelül.

Ebben az iskolában.

Ebben a világban.

És egyikük sem tudná jobban csinálni.

Azt mondják, elbuktam, mert az Üresség „még mindig ürít”, ellopja a mágiánkat, pusztítja a földjeinket – de őközülük ki képes szembeszállni egy ilyen fenyegetéssel?

Talán Natasha Grimm-Pitch helyre tudta volna utasítani az Ürességet, ő viszont már rég nincs köztünk, és egyik barátja vagy hozzátartozója sem bír az ő tehetségének még csak a töredékével sem.

Elküldöm az embereimet, hogy kobozzák el az ellenségeim kincseit, fosszák ki a könyvtáraikat. Megmutatom nekik, hogy még egy pirospozsgás képű, az én egyenruhámba öltözött gyermeknek is több hatalma van ebben az új világban, mint nekik. Megmutatom nekik, mit ér a nevük: semmit.

És mégis…

Nem találom, amit keresek. Nem találok valódi válaszokat – még mindig nem tudom helyrehozni őt.

Most már a Legnagyobb Mágus az egyetlen reményünk.

A Legnagyobb Mágusunknak alapvető gondjai vannak. Elrepedt. Megtört.

Simon Snow az a mágus. Tudom.

Semmi hozzá fogható nem járt még ezen a földön.

De Simon Snow – az én Simonom – még mindig nem bírja el ezt az erőt. Még mindig nem tudja irányítani. Ő az egyetlen kehely, amely elég nagy ahhoz, hogy megtartsa, de megrepedt. Megromlott. Ő…

Ő csak egy gyerek.

Muszáj, hogy legyen mód – egy ige, egy bűvölet, egy talizmán – rá, hogy segíteni lehessen rajta. Mágusok vagyunk! Az egyedüli lények, akik használják és alakítják a mágiát. Valahol a világunkban létezik válasz Simon számára. (Egy rituálé. Egy recept. Egy rím.)

A próféciák nem így működnek…

A történetek nem így szövődnek…

Ilyen tökéletlenül.

Ha Simonban repedés van, akkor azt össze lehet forrasztani.

És én rá fogok jönni, hogyan.

22

SIMON

Szerintem megbukok görögből, és politikatudományból is elvesztettem a fonalat.

Agathával összevitatkoztunk azon, hogy a félév után, szünetben hozzájuk menjek-e: én nem akarok elmenni a Watfordból, és nem is hiszem, hogy ő komolyan azt szeretné, ha vele mennék. De ő azt akarja, hogy akarjak. Vagy ilyesmi.

Már nem hordom a keresztet, egy dobozba eltéve az ágyam alatt tartom…

Könnyebbnek érzem a nyakam, de a fejem tele van mindenfélével. Segítene, ha képes lennék aludni, de nem tudok, nem is igazán van rá szükség – nagyjából elvagyok szendergéssel és mágiával.

Pennyt állandóan ki kell rúgnom a szobámból, nehogy rájöjjön, hogyan telnek az éjszakáim.

– De hát senki sem használja Baz ágyát – ellenkezik.

– A te ágyadat sem használja senki.

– Trixie és Keris összetolják az ágyakat, amikor nem vagyok ott. Valószínűleg minden csupa tündérpor.

– Ez nem az én problémám, Penny.

– Minden problémám a te problémád is, Simon.

– Miért is?

– Mert a te problémáid pedig az enyémek!

– Menj a szobádba!

– Simon, légyszi.

– Menj. Ki fognak rúgni.

– Csak ha rajtakapnak.

– Menj!

Amikor Penny végre elmegy, én is így teszek.

A katakombákkal befejeztem, ahelyett a várfalon bolyongok.

Nem igazán számítok rá, hogy ott megtalálom Bazt – mégis hol rejtőzne el? De legalább érzetre olyan, mintha meg tudnám látni, ha közeledik.

És szeretem a szelet. És a csillagokat. Nyaranta sosem látom a csillagokat: mindegy, melyik városban kötök ki, mindig túl sok hozzá a fény.

Az őrtoronyban van egy kis zug paddal és tetővel. Figyelem, ahogy a Mágus Emberei egész éjszaka jönnek-mennek a teherautóikkal. Egyszer csak elalszom.

– Fáradtnak tűnsz – állapítja meg Penny reggeli közben. (Sült tojás. Sült gomba. Sült bab és fekete puding.) – És amúgy – hajol át az asztalon – van egy levél a hajadban.

– Hmmm… – Csak lapátolom befelé a reggelimet. Ha sietek, még juthat időm egy második adagra.

Penny megint a hajam felé nyúl, majd Agathára pillant, és visszahúzza a kezét. Agatha mindig is féltékeny volt Pennyre és rám, nem számított, hányszor magyaráztam el neki, hogy semmi olyasmiről nincsen szó. (Tényleg nem olyasmiről van szó.)

De úgy tűnik, Agatha most egyikünkre sem figyel oda. Megint. Még mindig. A vitánk óta nem töltöttünk egymással időt. Őszintén szólva, ez megkönnyebbülés. Ennyivel is kevesebben kérdezgetik tőlem, jól vagyok-e. Kezemet a lábára teszem, és megszorítom, mire odafordul hozzám. Mosolyog, de csak a szájával, a szemével nem.

– Rendben – mondja Penny. – Ma este gyűlés Simon szobájában. Vacsora után.

– Gyűlés? De miért? – kérdezem.

– Stratégia – suttogja Penny.

Agatha életre kel.

– Mihez kell stratégia?

– Mindenhez – mondja Penelope. – Az Ürességhez. A Régi Családokhoz. Ahhoz, hogy vajon mire készülnek a Mágus Emberei. Belefáradtam abba, hogy meghúzzam magam. Ti nem érzitek úgy, hogy kihagynak minket?

– Nem – vágja rá Agatha. – Én úgy érzem, hálásnak kéne lennünk ezért a kis békéért.

Penny sóhajt.

– Én is így gondoltam… de aggódom, hogy csak hamis nyugalomba ringatnak minket. Direkt.

Agatha megrázza a fejét.

– Amiatt aggódsz, mert valaki azt akarja, hogy boldogok legyünk és nyugalomban töltsük a napjainkat.

– Pontosan! – bök Penny a villájával a levegőbe.

– Engedd el! – mondja Agatha.

– A terv részei kéne hogy legyünk – folytatja Penelope. – Bármi is legyen az. Mindig benne voltunk a tervben, még gyerekkorunkban is. Most már felnőttek vagyunk. Miért tesz minket a Mágus parkolópályára?

– Szerinted a Mágus vezet meg minket? Vagy az Üresség műve ez is? Esetleg Bazé? – Agatha szarkasztikusan mondja ezt, de Penny vagy nem veszi észre, vagy úgy tesz.

– Ja! – döf megint a levegőbe a villájával, mintha nem bízná a véletlenre a megölését. – Ez mind együtt!

Várom, hogy Agatha tovább vitatkozzon, de csak megcsóválja a fejét – vele szalmaszínű haját –, és szed egy kis tojást a pirítósára.

Ezt tényleg nagyon kedvelem Agathában. És Pennyben. Mindketten esznek, ha étel van körülöttük. Elég sokszor rekedtünk már cellákban és ragadtak el sasok ahhoz, hogy tudjuk, amikor csak lehet, enni kell.

Visszateszem a kezem Agatha lábára. Nem tűnik se boldognak, se nyugodtnak. Bosszúsan néz, szemét összehúzza, és szerintem smink sincs rajta.

– Fáradtnak tűnsz – mondom, és rosszul érzem magam azért, mert csak most veszem észre.

Egy pillanatra nekem dől, majd gyorsan vissza.

– Jól vagyok, Simon.

– Mindketten fáradtnak tűntök – jelenti ki Penny. – Talán poszttraumásstressz-szindrómátok van. Talán nem vagytok hozzászokva ehhez a csöndhöz és nyugalomhoz.

Ismét megszorítom Agatha lábát, aztán elindulok még egy kis tojásért és gombáért.

– Hamis nyugalom – hallom Pennyt.

23

PENELOPE

Hollók repítették fel őket ide, és Agatha még így is nyavalyog.

– Penelope, ez a fiúk épülete. Ki fognak rúgni minket.

– Hát, most már késő. – Leülök Simon asztalához. – Ugyanannyi esélyed van lebukni most, mintha később mennénk el, tehát akár maradhatsz is.

– Nem fogtok lebukni – mondja Simon, és leveti magát az ágyára. – Penny folyton felszökik ide.

Agatha nem örül neki, hogy ezt hallja. (Nem érdekel; ha elég kattant ahhoz, hogy azt higgye, Simon és én romantikus érzelmeket táplálunk egymás iránt, én nem fogom arra pazarolni az energiámat, hogy meggyőzzem az ellenkezőjéről.) Vonakodva olyan messzire ül le mindkettőnktől, amilyen messze csak tud, még úgy is, hogy ez Baz ágyát jelenti.

Aztán rájön, mit tett, és úgy néz ki, legszívesebben felállna. Tekintete a szobát pásztázza, mintha Baz mindjárt kilépne a fürdőszobából. Simon ugyanilyen paranoiásnak tűnik.

Komolyan mondom… micsoda páros.

– Még mindig nem tudom, miért tartjuk ezt a tanácskozást – mondja Agatha.

– Hogy megosszuk egymással a tudásunkat – válaszolom, és eszközökért kutatva körbenézek a szobában. – Annyival könnyebb lenne, ha lenne egy táblánk…

Pálcámat feltartva az Érted, miről beszélek! igét használom, amitől megjelenik az írás a levegőben. Amit tudunk:

– Semmit – vágja rá Agatha. – Ülés berekesztve.

Tudomást sem veszek róla.

– Én úgy látom, három dolog van, ami miatt folyton aggódnunk kell.

1., írom. Az Üresség.

– Mit tudunk az Ürességről?

– Hogy úgy néz ki, mint én – mondja Simon, igyekezve együttműködni velem. Agatha nem lepődik meg az információn; Simon biztosan elmondta neki, mi történt. – És hogy akar tőlem valamit. Hogy értem jön.

– És tudjuk, hogy mostanában meghúzta magát – egészítem ki. – A locsifecsiken kívül semmi sem történt június óta.

Agatha keresztbe teszi a karjait.

– De az Üresség továbbra is eszi a mágiát, nem?

– De – helyeslek. – Viszont nem annyit. Találkoztam a hétvégén apukámmal, és azt mondta, a lyukak sokkal lassabban terjednek, mint szoktak. – Ezt hozzáadom a lebegő jegyzeteimhez.

– Nem tudjuk, hogy eszi-e – mondja Simon. – Nem tudjuk, mit csinál az Üresség a mágiával.

– Maradjunk annál, amit tudunk… – válaszolom, és azt írom, 2. A háború a Régi Családok ellen.

– Háborúnak azért nem hívnám – kételkedik Agatha.

– De voltak összetűzések, ugye? – kérdezi Simon. – És párbajok.

Agatha felfortyan.

– Hát, ha csak úgy besétálsz valakihez, és követeled, hogy áttúrhasd a szennyesét, akkor számítanod kell néhány párbajra.

Simonnal ránézünk.

– Ezt hogy érted? – kérdezem.

– A Mágus – mondja Agatha. – Hallottam anyát egy barátjával beszélgetni róla a klubban. Házkutatást tart a mágusok otthonaiban, sötét mágiát keres.

– Titeket is átkutatott? – kérdezem.

– Nem tenné – mondja Agatha. – Apám a Kör tagja.

– Miféle sötét mágiát?

– Valószínűleg bármilyet, amit fegyverként lehet használni – válaszolja Agatha.

– Bármit lehetséges fegyverként használni – mondja Simon.

Felírom a jegyzetek közé: Házkutatás, sötét mágia, párbajok.

– És tudjuk, hogy a Régi Családok távol tartják a fiaikat a Watfordtól – teszi hozzá Simon.

– Ami puszta véletlen is lehet – mondom. – Itt terepmunkára lesz szükség. Lehet, hogy az eltűnt srácok egyetemre mentek.

– Vagy esetleg megunták, hogy úgy kezelik őket, mintha ellenségek lennének – mondja Agatha.

– Vagy csatlakoznak a sereghez – veti fel Simon.

Újabb jegyzetek: A Pitch-szövetségesek elhagyják az iskolát.

– Mi a helyzet Bazzal? – Simon kezd bezsongani.

Agatha végigsimít a matracon.

– Oda is eljutunk – nyugtatom meg. – Próbáljunk arra összpontosítani, amit tudunk.

Mégis erőlteti.

– Miss Possibelf szerint eltűnt. Azt mondta, az apja ijedtnek hangzott.

Sóhajtok, és nyitok egy harmadik oszlopot: 3. Baz. De nincs mit alá írni.

– Továbbra sem gondolom, hogy ez egy háború lenne – köti az ebet a karóhoz Agatha. – Ez csak politika, pont, mint a norm világban. A Mágusnak hatalma van, a Régi Családok meg kérik vissza. Nyivákolnak, nyűglődnek, megállapodásokat kötnek, partikat rendeznek…

– Ez nem csak politika – hajol közelebb hozzá Simon, ujjával felé bökve. – Ez az, hogy mi a helyes, mi nem.

Agatha a szemét forgatja.

– De ezt mondja a másik oldal is.

– Ezt mondja Baz is? – kérdezi Simon.

Megpróbálom leállítani.

– Simon.

– Ez nemcsak a politikáról szól – ismétli –, hanem arról is, hogy mi a helyes, és mi a helytelen. Ez az életünkről szól. Ha a Régi Családokon múlt volna, én itt sem lennék. Nem engedtek volna a Watfordba.

– De abban semmi személyes nem lenne, Simon – mondja Agatha. – Mert norm vagy.

– Hogy lennék norm? – csapja fel a kezeit Simon. – Köztudott, hogy én vagyok a legerősebb mágus.

– Tudod, hogy értem. – Agatha, úgy látom, őszintén beszél. – Sosem jártak a Watfordba normok.

Igaza van, de érdekelne, ezt ki adta a szájába.

– Próféciák szólnak rólam – mondja Simon, és annyira szánni való, amennyire védekezik, hogy azon gondolkodom, hogyan tereljem el a témát.

Simonról tényleg szólnak próféciák.

Vagy legalábbis valakiről. Több is.

A legnagyobb hatalmú mágus, aki valaha a Földön járt, közeledik, és akkor kell ideérnie, amikor a Mágusvilágnak a legnagyobb szüksége van rá.

És Simon ideért.

Az Üresség elkezdte elenni a mágiánkat, a Mágus és a Régi Családok egymás torkának estek – aztán megérkezett Simon. Felébredt az ereje, úgy ragyogott fel tőle a mágikus firmamentum, mintha elektromos vihar tombolna.

A varázslók többsége emlékszik rá, hol volt aznap. (Én nem, de én csak tizenegy voltam.) Anyukám órát tartott. Azt mondta, olyan volt, mintha csupasz vezetékhez ért volna, az elektromosság rázását belülről érezte. Nyers, forró, perzselő mágia volt…

Olyan, mint amilyennek Simon mágiája még manapság is érződik. Sosem mondtam neki, de rémes. Az ember úgy érzi magát, mintha sokkot kapna, akkor is, ha csak áll mellette, amikor robban. Az izmok kifáradnak utána, a haj füstszagú lesz.

Simon ereje néha csábít más mágusokat; megérzik, és közelebb szeretnének lenni hozzá. De senki, aki valóban volt már a közelében, nem érzi csábítónak.

Egyszer megtörtént, amikor Agathát és engem védett egy borzaborzklántól – azok olyanok, mint a borzok, csak borzalmasabbak –, és Agatha egy hétig rángatózott és tikkelt utána. Simonnak azt mondta, influenzás, hogy ne érezze rosszul magát. Agatha kevésbé bírja az erejét, mint én; talán mert neki magának kevesebb van belőle. Talán a mágiájuk inkompatibilis.

Van ez így néha, még azokkal is, akik egymásba szeretnek. Létezik egy régi történet két szerelmesről, akiket őrületbe kergetett a másik mágiája…

Szerintem Simon és Agatha nem szerelmesek.

De nem az én dolgom ezt megmondani nekik. (Ráadásul már próbáltam.)

Mindegy, anyukám szerint, amikor a Mágus visszahozta Simont a Watfordba, az olyan volt, mintha az egész Mágusvilágnak bizonyított volna. Itt a megmentő, akiről több ezer éve beszéltek.

Még akik nem hittek benne, azok sem mondhatták ki hangosan. Simon erejét pedig senki sem vonhatta kétségbe.

Valóban megpróbálták távol tartani a Watfordtól. A Mágusnak a saját örökösévé kellett tennie Simont ahhoz, hogy idejárhasson – és hogy bevehessék a Mágia Könyvébe.

Még mindig sokan vannak, akik nem fogadják el Simont, a Mágus szövetségesei között is. – A mágiánál több kell ahhoz, hogy valaki mágiát használjon – ahogy Baz mindig is mondta.

Sznob baromságnak hangzik, de bizonyos értelemben igaz.

Az unikornisokban van mágia. A vámpírokban is van valamennyi. Sárkányok, numptik, a semmirekellő farkasok – mindegyiküknek van.

De nem vagy varázsló, csak ha képes vagy kontrollálni a mágiát, ha képes vagy beszélni a nyelvét. És Simon… nos. Simon.

Most feláll, és az ablakhoz megy, szélesre tárja, majd a párkányra ül. Útban van neki a pálcája, úgyhogy kiveszi a farzsebéből, és az ágyára hajítja.

4., írom a levegőbe. A Mágus.

– Szóval tudjuk, hogy a Mágus emberei házkutatásokat tartanak… És, Simon, nem azt mondtad, hogy valamit lepakoltak az istállók mögött? Ott körbeszaglászhatnánk.

Nem hall engem, kifelé bámul az ablakon.

– Agatha, te mi mást hallottál még otthon?

– Nem is tudom – gondolkodik a szoknyáját birizgálva. – Apának sok vészhelyzeti hívása volt a Körtől. Anya azt mondta, már nem tarthatnak gyűlést nálunk. Állítólag a norm szomszédaink kezdenek gyanakodni.

– Rendben, akkor esetleg ugorjunk a kérdésekre… mit nem tudunk?

Új oszlopot nyitok a levegőben, de Agatha feláll, és elkezd kisétálni.

– Muszáj tanulnom.

Próbálom megállítani.

– Agatha, várj, elkapnak, ha egyedül mész! – De már be is csukta maga után az ajtót.

Simon hangosan kifújja a levegőt, ujjaival végigtúr a haján, amitől felállnak göndör, bronzszínű tincsei.

– Járok egyet – mondja az ajtó felé menetelve, pálcáját az ágyon hagyja.

Egy részem azt kívánja, bár Agathát követné, de nem hiszem, hogy ezt teszi.

Sóhajtok, majd leülök az ágyára, és a kurta listánkra nézek. Mielőtt elmennék, kifújom a szavakat az ablakon egy Tisztább levegőt! kíséretében.

24

AGATHA

Fogalmam sincs, miben reménykedem.

Hogy meglát a falnál állva, miközben a hajam lobog a szélben, a ruhám körülöttem örvénylik…

És akkor mi lesz?

Akkor majd jelenteni fogok neki bármit is?

Akkor majd meglát ott fönt, ahogy rá várok a fal tetején, és meglát engem úgy istenigazából először? Itt van hát a válasz, gondolja majd. Aztán kibontja, és a karjára vagy a combjára köti a szalagjaimat. És, Morgánára, az mégis mit jelentene?

Valamit.

Valami újat.

Tisztában vagyok vele, hogy Basil… nem is tudom… gondol rám. Vagy legalábbis gondolt. Hogy figyelt engem. Különösen, amikor Simonnal voltam.

Tudom, hogy utálta, ami Simon és köztem van. De közben vágyott rá. Bármit megtett volna, hogy közénk álljon.

Baz mindig jelen volt, minden táncnál a sor elé vágott. Elcsalogatott Simontól, de csak csalogatott. Eltűnt. Elosont.

Néha belementem a játékba – lehet, hogy hálásnak kéne lennem, amiért sosem leplezett le.

Ugyanis lehet, hogy nem is volt blöff. Lehet, hogy valóban elmennék Bazzal. Aznap követtem a Rengetegbe; a mai napig nem tudom, hová gondoltam.

Úgy értem, tudom, kicsoda Baz. Tudom, micsoda.

Nem szakíthatok Simonnal egy haladásellenes vámpírért – a szüleim kitagadnának. És azt sem tudom, hová vezetne. Gonosszá kéne válnom? Meg kéne mérgeznem mások italát? Sötét mágiát űznöm? Vagy egyszerűen csak egy másik fiú mellett ülnék egy másik asztalnál. Szépségesen – csak ezúttal a terem másik oldalán.

Én lennék az arany az ő feketéje mellett. Mindketten fehérek vagyunk, mint a hó.

Talán nem kéne gonosznak lennem – de Baz nem várná el, hogy jó legyek, folyton annyira nagyon jó.

És talán örökké élnék.

Éjszaka fehér ruhában, térdig érő gyapjúkabátban kimegyek a várfalra. Az időjárás változóban. Érzem vörös csípését az arcomon.

Talán előbb lát meg engem itt fent, mint én őt.

Talán akar majd engem.

És akkor majd én is tudni fogom, mit akarok.

25

LUCY

Folyton próbálkozom.

Folyton hívlak.

Tudom, hogy ez a te helyed.

26

SIMON

Amikor meglátom a várfalon, először azt hiszem, szellemet látok. Egy Látogatót.

Sápadt, lenge, fehér ruhát visel, fehér haja kibontva táncol az arca körül… De mindenki, aki a Fátyolon keresztül jött át, abban van, amiben meghalt – nem közhelyes szellemruhákban.

Nem jövök rá, hogy a fehér hölgy a várfalon Agatha, amíg meg nem torpan, és felém nem fordul. Biztosan meghallotta, ahogy megidézem a kardom. Azonnal elrejtem, amikor meglátom, hogy ő az.

– Ó – szalad ki belőlem. – Helló. Azt hittem, tanulsz.

Nem vagyok már mérges rá. Most, hogy a hideg levegőn álldogálunk, és volt időm kitisztítani a fejem.

– Tanultam is – mondja. – Aztán úgy éreztem, sétálnék egyet.

– Én is. – Megint hazudok.

Esküszöm, nem szoktam így hazudozni és titkolózni a barátaim előtt. Csak hát… nem mondhatom meg nekik, hogy azért jöttem, hogy Bazt keressem. Mármint Agathával egyáltalán nem akarok Bazról beszélgetni, aminek az oka egyértelmű, Penelope pedig egyszerűen csak nem akarja hallani.

Ötödik után Penny korlátozni kezdte, hogy mikor beszélhetek neki Bazról…

– Nem nyavalyoghatsz minden egyes alkalommal, amikor az idegeidre megy, Simon. Az nonstop nyavalygást jelentene.

– Miért ne tehetném? – kérdeztem. – Te is panaszkodsz a szobatársadra.

– Nem állandóan.

– Azért elég gyakran.

– Ehhez mit szólsz: akkor beszélhetsz velem Bazról, ha a jelenléte egyértelmű és azonnali fenyegetést jelent. Valamint legfeljebb tíz, de annál nem több százalékát teheti ki az összbeszélgetésünknek.

– Nem fogok folyton matekozni, miközben Bazról beszélek.

– Akkor maradj meg annál, hogy nem nyavalyogsz róla állandóan.

Most sincs hozzá türelme, pedig teljesen igazam volt Bazzal kapcsolatban – tényleg készült valamire. Az átlagos sunnyogása mellé az is jött, hogy vámpír.

Azon a tavaszon Baz megpróbálta ellopni a hangom. Ez a legrosszabb, ami egy mágussal történhet – talán a gyilkosságnál is rosszabb; a mágus nem tud szavak nélkül varázsolni. (Legalábbis alapesetben.)

A Tisztáson történt: kiszúrtam, hogy Baz naplementekor átlopódzik a felvonóhídon, és utánamentem. Egészen a főkapuig követtem, ahol megállt és szembefordult velem, zsebre tett kézzel, mintha végig tisztában lett volna vele, hogy mögötte vagyok.

Épp kérdőre akartam vonni, amikor Philippa mögém szaladt.

– Hellóka, Simon! – kiáltotta cincogó hangon. De amint kimondta a nevem, nem tudta abbahagyni. Megállíthatatlanul nyöszörgött tovább, mintha egy egész életnyi mondanivalót szakítottak volna ki belőle.

Tudom, hogy Baz csinálta.

Tudom, hogy csinált valamit.

Láttam a szemében, amikor Philippa megnémult.

Philippát elküldték. A Mágus azt mondta, visszakapja a hangját, hogy ez nem tartós, de a Watfordba sosem jött vissza.

Kíváncsi vagyok, Baz bűnösnek érzi-e magát. Kíváncsi vagyok, érzett-e ilyet valaha.

Most már ő sincs itt.

Amikor megint észreveszem Agathát, látom, hogy remeg. Kigombolom a szürke gyapjúkabátomat, kicsúsztatom a hosszúkás gombokat a hurkokból.

– Tessék – veszem le.

– Ne, jól vagyok – ellenkezik.

Akkor is felé tartom.

– Nem, minden oké. Ne… Simon. Tartsd meg a kabátod!

Leejtem a karom. Nem tűnik helyesnek visszavenni a kabátot, úgyhogy az egyik karomra hajtom.

Nem tudom, mi mást mondhatnék.

Ez már így is a legtöbb idő, amit Agathával kettesben töltöttünk, mióta visszajöttünk a félévre. Meg se csókoltam, mióta itt vagyunk. Valószínűleg meg kellene csókolnom…

Felé nyúlok, és megfogom a kezét – de biztosan túl gyors volt a mozdulat, mert meglepettnek tűnik. A keze megrándulva szétnyílik, és valami kiesik belőle. Letérdelek, felkapom, mielőtt elfújná a szél.

Egy zsebkendő az.

Az előtt tudom, hogy Baz zsebkendője, mielőtt meglátnám a sarkába hímzett monogramját, közvetlenül a Pitch-címer mellett (lángok, a hold, három sas).

Tudom, hogy az övé, mert ő az egyetlen ember az ismerőseim közül, aki régimódi zsebkendőt hord magánál. Egyet az ágyamra dobott, szarkazmusból, amikor elsősök voltunk, amikor legelőször megríkatott.

Agatha megpróbálja elvenni a kezemből, de nem engedem. Elkapom előle.

– Ez micsoda? – tartom fel. (Mindketten tudjuk, mi az.) – Te… te várod őt? Itt találkoztok? Ide tart?

A szeme elkerekedik és csillogni kezd.

– Nem. Dehogyis.

– Hogy mondhatod, hogy „dehogyis”, amikor itt vagy fent, nyilvánvalóan rá gondolsz, és közben a zsebkendőjét szorongatod?

Keresztbe teszi a karját.

– Fogalmad sincs, min gondolkodom.

– Igazad van, fogalmam sincs, Agatha. Tényleg fogalmam sincs. Ide szoktatok jönni minden éjszaka? Amikor nekünk azt mondod, hogy tanulsz?

– Simon…

– Válaszolj! – Parancsként tör elő. Mágiával átitatva, ami elvileg lehetetlen, mert ezek nem varázsszavak, ez nem egy ige. Az őszinteséget kikényszerítő varázsige az Az igazat, csakis az igazat, a színtiszta igazat – de sose használtam; haladó szintű ige, szigorú szabályok vonatkoznak rá. Mégis, látom Agatha arcán a kényszert. – Ne – mondom, és mágiát erőltetek a hangomba. – Nem kell ezt tenned!

A kényszer helyét az undor kifejezése veszi át. Elhátrál tőlem.

– Nem volt szándékos. Agatha. Nem volt szándékos. De te… – Feltartom a karom. – Te mit csináltál itt?

– Mi van, ha tényleg Bazra vártam? – köpi, mintha tudná, hogy ezen teljesen meg fogok ütközni. Így is van.

– De miért várnád?

A kőfal felé fordul.

– Nem tudom, Simon.

– Tényleg rá vársz?

A szél a hajába kap, örvénylik mögötte.

– Nem – válaszolja. – Nem várom. Semmi okom nincs rá, hogy azt higgyem, jön.

– De akarod, hogy jöjjön.

Megvonja a vállát.

– Mi van veled, Agatha? – Most már igyekszem uralkodni az indulataimon. – Ő egy szörnyeteg. Tényleg egy szörnyeteg.

– Mind szörnyetegek vagyunk – mondja.

Úgy érti, én vagyok az.

Próbálom visszataposni a haragot, ami a lábamtól kúszik felfelé.

– Megcsaltál? Bazzal? Most már vele vagy?

– Nem.

– Vele akarsz lenni?

Sóhajtva a durva köveknek dől.

– Nem tudom.

– Semmi mást nem szeretnél mondani nekem? Például azt, hogy „bocsánat”? Nem akarod helyrehozni ezt?

Visszanéz rám a válla fölött.

– Helyrehozni mit, Simon, a kapcsolatunkat? – Újra teljesen felém fordul. – Mi a mi kapcsolatunk? Annyi, hogy ott vagyok, amikor párra van szükséged a bálra? És zokogok örömömben minden alkalommal, amikor visszatérsz a halálból? Mert ezt ezután is megteszem érted. Továbbra is meg tudom tenni mindezt. Akkor is, ha nem vagyunk együtt.

Előreszegezi tökéletes, rózsaszín, remegő állát, a karja még mindig keresztben.

– A barátnőm vagy, Agatha – mondom.

– Nem. Penelope a barátnőd.

– Te vagy a…

Leereszti a karját.

– Mi, Simon, mi vagyok én?

A hajamba markolok, és a fogamat csikorgatom.

– Te vagy a jövőm!

Agatha arca eltorzul, nedves lesz a könnyektől. De még mindig szépséges.

– És nekem ezt akarnom kéne? – kérdezi.

– Én akarom.

– Te csak egy boldog befejezést akarsz.

– Merlinre, Agatha, te nem?

– Nem! Én nem! Én valakinek a „most azonnal”-ja akarok lenni, Simon, nem a „boldogan éltek, amíg meg nem haltak”-ja. Nem akarok a végén a fődíj lenni. Az, amit megkapsz, ha legyőztél minden ellenséget.

– Mindent kiforgatsz és elrondítasz.

Ismét vállat von.

– Lehet.

– Agatha… – Felé nyújtom a kezem. Azt, amelyikben nem Baz zsebkendőjét fogtam. – Helyre tudjuk hozni ezt.

– Biztosan. De én nem akarom.

Nem jut eszembe semmi, amit mondhatnék.

Agatha nem hagyhat el engem. Nem hagyhat el engem érte. Ó, hogy imádná – imádná, hogy ezt megszerezheti tőlem. A fenébe is, még csak itt sem kell lennie ahhoz, hogy megszerezze tőlem.

– Szeretlek, Agatha. – Azt hiszem, ez működhet. Ezek a szavak tulajdonképpen önmagukban varázslatosak. Ismét kimondom őket: – Szeretlek.

Agatha lehunyja a szemét, hogy ne kelljen látnia. Elfordítja az arcát.

– Én is szeretlek, Simon. Azt hiszem, ezért működtem ezzel együtt ilyen sokáig.

– Ezt nem gondolod komolyan.

– De. Légy szíves, ne vitatkozz velem!

– Nem hagyhatsz el érte.

Még egyszer visszanéz rám.

– Nem Bazért hagylak el, Simon. Ő elment. Csak nem akarok tovább veled lenni. Nem szeretnék ellovagolni veled a naplementébe… Ez nem az én boldog befejezésem.

Nem vitatkozom vele.

Nem maradok ott kint a várfalon.

Az arcom ég és viszket, és az mindig rossz előjel.

Elsietek Agatha mellett a lépcső felé, olyan gyorsan rohanok le rajta, hogy átugrom néhány fokot.

Aztán nagyjából lelebegek a lépcsőn. Zuhanok anélkül, hogy zuhannék.

Sosem csináltam még ilyet, és bizarr.

Megjegyzem, hogy szóljak róla Pennynek, aztán megjegyzem, nehogy szóljak róla, de végül így is a Kerengő felé rohanok, mert az üres szobámba nem akarok visszamenni, a felvonóhíd pedig fel van húzva, vagyis fogalmam sincs, hova mehetnék.

Penny ablaka alá állok, és az jár a fejemben, hogy ha a Mágus nem tiltotta volna be két éve a Watfordban a mobilokat, most csak úgy felhívhatnám.

Még mindig érzem a forróságot.

Próbálom lerázni magamról a mágia egy részét, amitől néhány szikra a körülöttem lévő száraz leveleket éri. Rájuk taposok.

Vajon Agatha ott van még a várfalon? Nem tudom elhinni, hogy azt mondta, amit. Egy pillanatra azt hittem, megszállta valami. De a szeme nem volt teljesen fekete. (Vagy mégis? Túl sötét volt, nem láttam.)

Nem hagyhat el csak így. Nem hagyhat el engem.

Már elrendeztük. Már kitaláltuk.

Ketten vagyunk a végjáték. (Már ha nekem jut olyan.) (Muszáj úgy menni előre, mintha jutna. Úgy kell csinálni mindent, mintha biztosan elérkezne; máskülönben egyáltalán nem lehet csinálni.)

Agatha szülei kedvelnek. Talán még szeretnek is. Az apja „fiamnak” szólít. Nem úgy, mint „fiamként gondolok rád”, de úgy igen, mint „hogy vagy, fiam?”. Mint egy „fiam”. Mint valaki, aki lehetne valaki másnak a fia.

Az anyukája pedig helyesnek tart. Ez minden, amit az anyukája valaha mondott nekem. „Nézzenek csak oda, milyen helyes vagy, Simon.”

Mit mondana Baznak? „Nézzenek oda, milyen helyes vagy, Basil. Szépen megkérlek, ne mészárold le a családomat a hátborzongató szemfogaiddal.”

Agatha apja, dr. Wellbelove ki nem állhatja a Pitcheket. Kegyetlennek és elitistának tartja őket. Megpróbálták távol tartani a nagyapját a Watfordtól csak azért, mert az selypített.

A rohadt életbe, nem… én ezt egyszerűen nem.

Háttal egy fának dőlök, kezemet a combomon nyugtatom, hagyom, hogy a fejem előrebukjon, miközben a mágia átszáguld rajtam. Amikor lenézek a lábamra, olyan, mintha nem lennének korlátaim. Mintha a széleim elmosódnának.

Ezt rendbe kell hoznom Agathával.

Bármit kimondok, amit csak akar.

Megölöm Bazt, hogy ne lehessen opció.

Meg fogom mondani neki, ráveszem, hogy gondolja meg magát – hogy mondhatja, hogy nem létezik happy end? Mindig is azon dolgoztam, hogy elérjem. A happy end az, amikor számomra elkezdődnek majd a dolgok.

Rendbe kell hoznom.

– Minden oké, Simon? – Rhys az. A könyvtárból levezető kis ösvényen jön le a tolószékével.

Felnézek.

– Minden oké. Persze. – Nem igaz. Érzem, hogy ki vagyok vörösödve, könnyezem. Ő vajon elmosódottnak látja a széleimet? Elsiet mellettem.

Hagyom, hogy Rhys távolabb kerüljön, aztán követem a Mímesek Házába.

Ki kéne ezt aludnom magamból…

Le kell nyugtatnom magam – hogy ne gyújtsam fel az ágyamat –, aztán el kell aludnom.

És akkor holnap rendbe hozom.

27

SIMON

Ezúttal nem alszom, amikor meghallom a zajt.

Csak fekszem az ágyban és Bazra gondolok.

Mit mondott Agathának? Mit ígért?

Az is lehet, hogy nem kellett mondania semmi. Lehet, hogy elég volt önmagának lennie. Okosabb, mint én. Jobban néz ki. Gazdagabb. Még lovasabb is – minden lovas eseményére elmehetne, miközben a pont megfelelő öltönyt és cipőt viseli. Tudná, az év melyik hónapjához melyik nyakkendő passzol.

Ha nem lenne vámpír, Baz irritálóan tökéletes lenne.

Irritálóan tökéletes. Megfordulok, arcomat a párnámba nyomom.

Ekkor nyikorgást hallok, amelyet hűvös szellő kísér. Próbálok nem tudomást venni róla. Senki sincs az ablaknál, senki sincs az ajtónál. Senki sincs itt. A hideg a ruhám alá kúszik, ezért feljebb húzom a takarót, a hátamra fordulok…

És meglátok egy nőt az ágyam végénél állni.

Felismerem. Ugyanaz a személy, aki egyik éjszaka az ablaknál állt. És most már tudom, hogy ő egy Látogató; elégszer láttam már őket. A Fátyol mögül érkezett.

– Te nem ő vagy – szólal meg. A hangja hideg (konkrétan hideg, a csontjaimból indul, jegesen üt át a bőrömön) és esdeklő.

Meg szeretném idézni a kardom, mégsem teszem.

– Ki maga? – kérdezem.

– Mindig eljövök. Ez az ő helye. Ide hívnak. De csak te vagy itt…

Magas, díszköpenyt visel, mintha ügyvéd vagy professzor lenne, sötét haja tömött kontyba rendezve. Még úgy is, hogy áttetsző, látom, hogy a ruhája vörös, a bőre sötét olíva, a szeme szürke. Felismerem őt a Mágus irodája melletti portréról…

Natasha Pitch, a Watford előző igazgatónője.

– Ő hol van? – kérdezi. – Hol a fiam?

– Nem tudom – válaszolom.

– Bántottad?

– Nem.

– A holtaknak nem hazudhatsz.

– Nem is akarok.

Az üres ágyra néz, és a szomorúsága ekkor annyira tapinthatóvá válik, hogy bármit megtennék, hogy visszahozzam őt neki. (Bármit megtennék, hogy visszahozzam őt.)

– A Fátyol kezd lezárulni. Húsz év múlva láthatom újra a fiamat. – Visszafordul felém, és közelebb jön. Halványodik; Penelope azt mondta, nem tudnak sokáig maradni, legfeljebb két percig.

– Neked kell megtenned.

– Mit kell megtennem? – Annyira hideg, hogy nem bírom, hogy ilyen közel van hozzám.

Felém nyúl, és megragadja a vállam. Keze, mint a jég, lehelete fájdalmas fagymarás az arcomon.

– Mondd meg a fiamnak – sulykolja elszántan –, mondd meg neki, hogy a gyilkosom él. Nicodemus tudja. Mondd meg Basiltonnak, hogy keresse meg Nicót, hadd nyugodjak békében. Értetted?

– Igen – válaszolom. – Keresse meg Nicót…

– Nicodemust. Mondd meg neki!

– Meg fogom. Megmondom neki.

Arca megenyhül.

– A fiam – mondja, miközben a szemében hideg könnycseppek gyűlnek. – Add át neki ezt! – Közelebb hajol, és megpuszilja a halántékomat. Soha senki sem puszilt meg ott. Soha senki sem csókolt meg sehol, csak a számon.

– A fiam. – Úgy hangzik, mintha suttogná, de szerintem kiáltja. Azt hiszem, kezd eltűnni.

Lefekszem az ágyra, reszketek, miután elmegy. Nagyon hideg a szoba. Tüzet kéne raknom, de nem akarom kinyitni a szemem.

Biztos, hogy elaludtam, mert az éjszaka közepén a hideg újra felébreszt, annak egy újabb hulláma. Úgy lebeg az ágyam fölött, mint egy felhő, aztán rám hullik, hozzám ér, ringat.

– A fiam, a fiam – hallom.

Ezúttal testetlen, mindössze a mindent átható hideg van itt. És a hang, ami magasabb, gyengébb, mint egy fuvallat.

– A fiam, a fiam. Én kicsi rózsám. Sohasem hagytalak volna el. Azt mondta, csillagok vagyunk.

– Megmondom neki – ismétlem, kiáltom. – Megmondom neki!

Csak azt akarom, hogy menjen már el.

– Simon, Simon… kicsi rózsám.

Lehunyom a szemem, fentebb húzom a takarót, de a hideg beborít, ott van bennem.

– Megmondom neki!

Ha Baz valaha visszajön, akkor megmondom neki.

28

SIMON

Reggel alig várom, hogy kijussak a szobámból. Kirontok az ajtón, a nyakkendőm csak lóg a nyakam körül, pulcsimat a vállamra dobom.

Nem tervezek visszajönni. Soha. Nincs helyem ebben a szobában, ha szellemek vannak benne. Hadd maradjon csak ott az anyja Baz üres ágyával; én már belefáradtam, hogy azt nézegessem.

El kell mondanom Pennynek, mi történt. Csalódott lesz, amiért nem bombáztam meg kérdésekkel a szellemeket. Sajnálom, hogy eltűnt a fia, Mrs. Pitch, de mivel Baz úgysincs itt, kihasználhatnánk az időt, és elbeszélgethetnénk a haladó szintű varázslattudományról…

Mire az asztalunkhoz érek, Penny előtt már ott a tea és a pirítós. Hozok egy tányér heringet rántottával.

– Beszélnünk kell – rogyok le a vele szemközti székre.

– Jól van – mondja. – Azt hittem, azt akarjátok, hogy kiverjem belőletek.

– Máris tudsz róla? Honnan tudsz róla?

– Hát, azt tudom, hogy valami történt. Agatha egyedül ül, és rám sem néz.

– Agatha? – Felnézek: Agatha egyedül ül az étkező túloldalán, könyvet olvas, közben gabonapelyhet eszik.

– Szóval? – kérdezi Penny. – Arról van szó, hogy a szobádban aludtam? Mert azt le tudom tisztázni vele.

– Nem. Nem, mi… szakítottunk.

Penny épp beleharapott volna a pirítósába, de eltartja magától.

– Szakítottatok? De miért?

– Nem is tudom… szerintem szerelmes Bazba. – Amiről eszembe jut… ugyanaz a nadrág van rajtam, mint tegnap. Benyúlok a zsebébe, és előhúzom Baz zsebkendőjét.

– Ó – nézi meg Penelope. – Azt hiszem, értem. Vagyis…

Előrébb hajolok.

– Érted? Hogy lehet ezt érteni? A barátnőm belezúg az esküdt ellenségembe? A barátnőm, aki jó, belezúg az ellenségembe, aki velejéig rossz?

– Nos, a kapcsolatotok látott már szebb… éveket is, Simon. Úgy tűnt, mintha Agathával mindketten csak sodródnátok.

– És a „sodródásba” belefér az, hogy Bazzal csevegjen?

– Megcsalt téged?

– Nem tudom.

Penny felsóhajt. Mintha sajnálna. Néha kibírhatatlanul lekezelő.

– Agatha igazából nem zúgott bele Bazba. Csak keresi, mi rázhatná fel. Szerelmesnek lenni egy halott vámpírba romantikus.

– Halott?

– Tudod, hogy értem – mondja Penny. – Eltűnt. Istenigazából eltűnt.

Baz halott? Nem tudná azt az anyja? Nem találkozott volna vele a Fátyol mögött? Lehet, hogy a halál nagy hely. (Annak kéne lennie.) Lehet, hogy azért keresi Bazt, mert a másik oldalon még nem találta meg.

Megbökdösöm a tojást, aztán az asztalra csapom a villát.

Mindez idő alatt egyszer sem vettem számításba, hogy Baz esetleg meghalt. Bujkál? Igen, ármánykodik. Lehetett emberrablás, sérülés, de… halál nem.

Megígérte, hogy nyomorúságossá teszi az életem.

Amikor az ebédlő ajtaja kinyílik, az szinte olyan, mintha az én művem lenne, mintha én idéztem volna meg. Hideg levegő zúdul a helyiségbe. Odakint, az udvaron világos van, és először csak valakinek a körvonalait látjuk.

Amint tesz előre egy lépést, azonnal felismerem.

Magas. Fekete haját hátrafésülte. Megvető vigyor. Ismerem ezt az arcot, úgy, mint a sajátomat.

Baz.

Túl gyorsan pattanok fel, a székem felborul. A terem másik végén leesik egy bögre és darabokra törik – odapillantok, és látom, hogy Agatha is áll.

Baz elindul felénk.

Baz.

MÁSODIK KÖNYV

29

BAZ

Szükségtelen nagyzolás Szezám, tárulj!-t használni az ajtókon, de én akkor is azt teszem, mert tudom, hogy mindenki az étkezőben tartózkodik, és akkor miért ne rendezhetnék nagy belépőt.

Így akartam. Hogy én legyek az egyetlen személy, aki bejelenti, hogy visszatértem.

Snow reagál elsőként – talpra szökken, bútorok röpködnek körülötte. Nehéz megőriznem a pókerarcom. (Az is nehéz egy kissé, hogy ne bámuljam meg. Sovány. És gyűrött. Ilyenkorra általában vissza szokta nyerni a versenysúlyát.)

Dev és Niall, az ég áldja őket, úgy tesznek, mintha csak nyolc percet késtem volna a reggeliről, nem nyolc hetet. Dev megböki Niallt, Niall vet rám egy unott pillantást, aztán elhúzza a teáskannát a helyemről, amelyet üresen hagytak. Jó emberek.

Odamegyek a tálalóasztalhoz, elveszek egy tányért. Eljátszom, hogy nem vagyok farkaséhes. (Úgy érzem, most már örökké éhes leszek.)

Snow még mindig áll. Hű szárnysegédje a ruhaujját rángatja, próbálja rávenni, hogy üljön le. Hallgatnia kéne rá. Várjunk csak, mi ez…? Hol marad ebből a cuki jelenetből Wellbelove?

Nem mozdítom a fejem, úgy lesek körbe a teremben. Ott is van, a másik oldalon ül – zűr a paradicsomban? –, és engem bámul. Mindegyikük engem bámul. De tudom, hogy Wellbelove vár tőlem valami többet, úgyhogy megadom neki. Egy hosszú, hűvös pillantást. Vegyen ki belőle azt, amit akar; egyébként is azt tenné.

Leülök az asztalhoz, és Dev tölt nekem egy csésze teát.

– Baz – vigyorog.

– Uraim – mondom –, miről maradtam le?

30

BAZ

Snow ismét feláll, amikor besétálok görögórára. Anélkül ülök le, hogy ránéznék.

– Elég lesz, Snow, nem a Királynő vagyok.

Nem válaszol – valószínűleg azon gondolkodik, hogyan vágjon vissza.

Snow visszavágásai páratlanok. De! Én! Úgy értem! Őőő! Csak! Nem csoda, hogy nem tud kinyögni egy igét sem.

A Minótaurosz keresztbe tett karral horkant, amikor meglát.

– Mr. Pitch – szólít meg –, látom, úgy döntött, csatlakozik hozzánk.

– Így van, uram.

– Meg kell beszélnünk, hogyan fog felzárkózni.

– Természetesen, uram. Habár úgy gondolom, rá fog jönni, hogy némileg az osztály előtt járok; az édesanyám mindig is ragaszkodott ahhoz, hogy nyaranta csiszoljam a görög- és a latintudásomat. – Anyámat mindig érdemes megemlíteni az idősebb tanárok előtt. Ők még emlékeznek rá. Látványos, ahogy leszegik a fejüket.

A Minótaurosz az udvaron dolgozott, amikor még anyám volt az igazgató; akkoriban nem lehetett a tanári kar tagja mindenféle lény. Merje csak ezt felhasználni ellenem.

Kurvára merje csak bármelyikük.

– Majd meglátjuk – húzza össze tehénszemét.

Nem hazudok. A görög nem fog problémát okozni – és menni fog a latin, a varázsnyelv és a kiejtés is. A politikatudomány száraz lehet, attól függ, mennyit haladtak. Ugyanez igaz a történelemre és az asztrológiára.

Bele fogok szakadni, hogy megint osztályelső legyek, és nem hiszem, hogy Mac edző visszaengedne a focicsapatba…

Talán kapnék egy kis enyhítést, ha azt mondanám, elraboltak.

Sohasem fogom elmondani senkinek, hogy elraboltak.

Elraboltak. Ráadásul nem mások, mint a rohadt numptik.

A numptik hasonlóak a trollokhoz, de náluk is taszítóbbak. Nagyok, agyatlanok, és állandóan fáznak. Takaróba csavarva, ruhákba bújva jönnek-mennek, ha épp nem, akkor levelekkel, sárral és régi újságpapírokkal takarják magukat. Általában hidak alatt élnek. Mert szeretnek hidak alatt élni. És elég okosak ahhoz, hogy fejbe vágjanak egy husánggal, becipeljenek a putrijukba, ha úgy gondolják, megéri.

A nagynéném, Fiona elborzadt, amikor rám talált a numpti kunyhóban. Hazafelé végig becsmérelt, egészen Watfordig folytatta. Az MG-je hátsó ülésére ültetett. (67-es Glorious.) Az első ülés olyanoknak van fenntartva, akik nem hagyják, hogy elrabolják őket az istenverte numptik. Édes Krisztusom, Baz. (Fiona szeret úgy káromkodni, mint egy norm. Punknak hiszi magát tőle.)

Tudtam, hogy az egyik fele undorítónak talál, a másik örül annak, hogy életben vagyok.

Hat hétre ragadtam a híd alatt egy koporsóban – még azt sem hiszem, hogy a numptik meg akartak volna kínozni. Bizonyára azt gondolták, ez az emberséges bánásmód egy vámpír számára. Ha már itt tartunk: még vért is hoztak. (Úgy döntöttem, nem gondolkodom azon, honnan szerezték.) Ételt nem hoztak. A legtöbben nem tudják, hogy a vámpíroknak mind a kettőre szükségük van. A legtöbben szart se tudnak a vámpírokról…

És ezzel én is pontosan így vagyok. Nem kaptam útmutatót a harapás mellé.

A numptik hat héten keresztül tartottak egy koporsóban, és nagyjából mindennap behajítottak egy kis vért. (Egy egyliteres műanyag üvegben, szívószállal.) Hosszabb ideig bírom ennivaló nélkül, mint egy átlagember, de mire Fiona rám talált, eléggé kikészültem.

Szerencsére a nagynénémet kemény fából faragták. A numptikat még az előtt kiütötte, hogy rátalált volna a koporsómra, utána pedig gyógyító igékkel bombázott.

– Ép testben ép lélek! – ezt suttogta szakadatlanul. És azt, hogy: – Miharabbi felépülést!

(Arra a napra emlékeztetett, amikor átváltoztam – Fiona és az apám együtt soroztak a gyógyító varázslatokkal, amitől rendbe jöttek a harapásnyomok és a horzsolások, de az addigra már bennem zajló változások ellen hasztalanok voltak.)

Még mindig le voltam gyengülve, amikor Fiona kisegített a koporsóból.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Éhes vagyok. Szomjas vagyok.

Belerúgott egy halott numptiba – miután elpusztulnak, óriási köveknek néznek ki, nagy, sárból és szürke agyagból álló kupacnak.

– Ezekből tudsz inni?

Elfintorodtam.

– Nem. – A numptik vére sárszerű, sós, semmiképp sem emészthető. Ami valószínűleg oka is annak, hogy valaki őket küldte rám.

– Elviszlek a McDonald’sba – jelentette ki.

– Az iskolába vigyél.

Fiona vett nekem három Big Macet, az elsőt két harapással lenyeltem – azonnal visszajött. Félrehúzódott, hagyta, hogy elintézzem az út szélén.

– Egy roncs vagy, Basil. Hazaviszlek.

– Szeptember van, az iskolába vigyél!

– Október van, és hazaviszlek, hogy pihenj.

– Október van? Vigyél az iskolába, Fiona! Most. – A ruhám ujjába töröltem a szám. Még mindig a teniszhez felvett fehér póló volt rajtam – a numptik a klub előtt ütöttek le; a ruháimon minden létező folt jelen volt, köztük a legújabb, a hányás.

Fiona a fejét csóválta.

– Az iskola most nem számít, öcsi. Egy háború kellős közepén vagyunk.

– Mindig egy háború kellős közepén vagyunk. Vigyél vissza a Watfordba. Nem fogom hagyni, hogy Penelope Bunce legyen az utolsó évben az osztályelső.

– Baz, most minden más. Elraboltak. És túszként fogva tartottak.

Az autójára dőltem.

– Ezért nem öltek meg a numptik? Mert kifizetted a váltságdíjat?

– Egy francot. A Pitchek sosem fizettek váltságdíjat, és nem most fogjuk elkezdeni.

– Én vagyok az egyetlen élő örökös!

– Ezt mondta apád is. Ő fizetni akart. Én meg megmondtam neki, hogy tudtam, hogy a nővérem a bödön alján kaparászott, amikor hozzáment egy Grimmhez, de nem akartam a kelleténél jobban összetörni szegényt. Már bocs, Basil. – Odanyújtott még egy Big Macet. – Próbáld újra! Lassabban!

Ettem egy falatot.

– Miért raboltak el? – kérdeztem három zsemlén és két marhahúspogácsán keresztül.

– Azt mondták, pénzt akarnak. Aztán hogy a pálcádat.

– Mihez kezdenének a numptik a pálcámmal?

– Ők semmit. Az a kérdés, ki fogadta fel őket. Vagy ki nyerte meg őket magának… Fogalmam sincs, hogy lehet rávenni a numptikat, hogy elvégezzék a piszkos munkát helyetted. Lehet, hogy csak meleg vizes palackokat kell vinni nekik. A mobilodról hívogattak minket, amíg le nem merült. Apád szerint elkaptak, és utána próbálták meg kitalálni, mihez kezdjenek veled. De szerintem a Mágustól bűzlik ez az egész. Nem elég, hogy meg kellett húznunk magunkat miatta, mindent akar, ami erőssé tesz minket.

– Szerinted a Mágus raboltatott el? Az iskolám igazgatója?

– Szerintem a Mágus bármire képes – válaszolta. – Szerinted nem?

Én is így gondolom. De Fiona mindenért a Mágust okolja. Úgyhogy nehéz őt komolyan venni, még azok után is, hogy épp ölt azért, hogy megmentse az életem.

Most leginkább az járt a fejemben, hogy lefeküdjek.

– Ó, tessék. – Fiona előkotorta a pálcámat (csiszolt elefántcsont, bőrmarkolat) méretes táskájából, és a nadrágom zsebébe tűzte. Kihúztam. – Tehát – folytatta – nyilvánvalóan nem fogsz visszamenni abba az iskolába, egyenesen annak a rohadéknak a kezei közé.

– Pedig de.

– Basilton. – Teljes név, mind a három szótag. Komolyan beszélt.

– Az iskolában nem fog zaklatni – ellenkeztem –, nem úgy, hogy mindenki jelen van.

– Baz, ezt komolyan kell vennünk. Ismét megtámadta a családunkat, nyíltan.

– Komolyan beszélek. Kémként egyébként is értékesebb vagyok, mint katonaként. A Családok mindig ezt mondják.

– Ezt mondtuk akkor, amikor még gyerek voltál. Most már felnőtt vagy.

– Diák vagyok – ellenkeztem. – Mit gondolsz, mit szólna az anyám, ha megtudná, hogy épp ki akarsz venni az iskolából?

Fiona fújtatott, a fejét csóválta. Még mindig az út szélén álltunk. Kinyitotta nekem a kocsi ajtaját.

– Szállj be, te kis kígyó!

– Csak ha visszaviszel a Watfordba.

– Először hazaviszlek. Apád és Daphne látni akarnak.

– És aztán a Watfordba.

A kocsi felé húzott.

– Jaj, istenem. Igen. Ha még akkor is menni akarsz.

Persze, hogy még akkor is a Watfordba akartam menni…

…amint találkoztam apámmal. Amint a mostohaanyám megsiratott. Amint aludtam tizenkét órát egy újabb adag gyógyító ige hatása alatt.

Másnap estig ágyban maradtam.

Mindenki megpróbált rábeszélni, hogy maradjak még.

Még Verát, a régi dadusomat is bevetették, hogy egy kis bűntudatot keltsenek. (Vera norm. Minden furcsaságunkat azzal magyarázza, hogy úgy tesz, mintha a maffia tagjai lennénk. Amikor kezd túl sok lenni neki, apa igével erősíti meg a naivitását.)

De két hét után felkeltem az ágyból, bepakoltam a táskámba, fogtam magam, és beültem Fiona kocsijának anyósülésére.

– Ha kell, ellopom! – kiabáltam ki. – Vagy elkötök egy buszt!

Ki volt zárva, hogy ne menjek vissza az iskolába: ez az utolsó évem. Az utolsó év a toronyban. Az utolsó év a pályán. Az utolsó év, hogy kínozhatom Snow-t, mielőtt az ellenségeskedésünk valami tartósabbá és kevésbé szórakoztató dologgá nem válik.

Az utolsó évem a Watfordban, az utolsó helyen, ahol láttam az anyámat…

Arra készültem, hogy igenis visszamegyek.

Fiona kicsörtetett súlyos, fekete Doc Martens bakancsában (micsoda klisé), és kinyitotta az ajtómat.

– Hátsó ülés – közölte. – Az első ülés olyanoknak van fenntartva, akik nem hagyják, hogy elrabolják őket az istenverte numptik.

Érzem, hogy Snow egész görögóra alatt engem bámul – szó szerint érzem. Annyira fel van húzva, hogy a mágiája elönti a helyiséget.

Amikor ez történik vele, néha kísértésbe esek, hogy félrevonjam. Mély levegő, Snow. Engedd el! Valamennyit belőle. Mielőtt újabb tüzet gyújtasz. Akármi is az, ami aggaszt, ettől nem lesz jobb.

De sose teszem. Sose vonom félre, vagy próbálom megnyugtatni. Inkább addig piszkálom, amíg fel nem robban.

Snow abban a legjobb. Nem tervez vagy csap le – egyszerűen csak robban, és amikor megtörténik, mindent letarol, ami az útjába kerül.

Ő maga is félig egy rohadt numpti. A Mágus kesztyűcskét meg takarókat ad neki, Snow meg robban, abba az irányba, amerre a Mágus irányítja. Láttam már. Valószínűleg többször láttam, mint bárki más, Bunce-t leszámítva…

Ahogy Snow körvonalai kezdenek elmosódni. Mint egy repülő hajtóműve. Ahogy pattognak a szikrák, villog az aurája. A fény megcsillan a haján, a pupillája pedig annyira összehúzódik, hogy csak a széles, kék írisz marad belőle. Általában kezében a kardja, úgyhogy onnan indul a láng – körbenyaldossa a kezét, a csuklóját, nyaldossa a pengét. Eszelős lesz tőle. Szerintem rövidzárlat keletkezik az elméjében, amikor suhint a karddal. Végül az erő hullámokban szabadul el körülötte. Mindent letaroló, mindent feketére festő hullámokban. Ez az erő hatalmasabb, mint amihez nekünk, többieknek valaha is hozzáférésünk lesz. Több, mint azt el tudjuk képzelni. Úgy ömlik ki belőle, mintha Snow egy pohár lenne a vízesés alatt.

Közelről láttam, ahogy megtörténik, közvetlenül mellőle. Ha Snow tudja, hogy ott van valaki, védi. Nem tudom, hogyan csinálja, azt sem, hogy miért. Ő egyszerűen ilyen, tényleg: amint egy kicsi irányítást is szerez, rögtön másokat kezd védelmezni.

A Minótaurosz mászkálni kezd. Igeragozás – tizenegy éves korom óta tudom.

Érzem a tarkómon Snow tekintetét. Ki tudom szagolni a mágiáját. Füstös. Ragadós. Mint a zöld ág a tábortűzben. A körülöttünk lévők meghülyülnek, megrészegülnek tőle. Figyelem, ahogy Bunce megpróbálja lerázni magáról – Snow-t bámulja. Snow meg engem.

Elfordítom a fejem, eléggé ahhoz, hogy lássa, a szám sarka felfelé görbül.

31

SIMON

Miután mára végeztünk az órákkal, visszamegyek a szobánkba, de Baz nincs ott. A ruhái a szekrényben, az ágya bevetve, a flakonjai és tubusai a fürdőszobaszekrényben.

Kitárom az ablakot, akkor is, ha odakint fagyos a hőmérséklet; egész nap ki voltam melegedve. Penelopénak gyakorlatilag le kellett fognia reggelinél. Oda akartam masírozni Bazhoz, és követelni, hogy mondja meg, hol volt. Azt akartam, hogy… azt hiszem, tudni szerettem volna, hogy tényleg ő-e az. Mármint… Egyértelmű, hogy ő az.

Baz visszatért.

Baz él. Viszonylag.

Szörnyen nézett ma ki, sápadtabbnak, mint egyébként. Soványabb is, mint lenni szokott, és valami nem stimmel azzal sem, ahogy mozog – vonszolja magát. Mintha minden végtagját súlyok húznák le.

Egyszerűen le akarom rohanni, kiütni, aztán mindent megtudni. Hogy mi a baja. Hogy hol volt…

Ebédidőig várakozom a szobánkban, de Baz csak nem jön vissza. Az étkezőben pedig végig tudomást sem vesz rólam.

Agatháról sem vesz tudomást. (Agatha pont úgy bámulja, mint én – de nem hiszem, hogy ő is amiatt aggódna, hogy Baz azért tért-e vissza, hogy megölje.) Egyedül ül az asztalnál, és nem tudom eldönteni, hogy ez elszomorít vagy feldühít. Hogy maga Agatha elszomorít-e vagy feldühít-e. Vagy hogy egyáltalán mit érzek iránta. Jelenleg képtelen vagyok gondolkodni.

– Az jutott eszembe, hogy ma este írhatnánk leckét a könyvtárban – veti fel Penny ebéd közben, mintha nem a robbanás szélén állnék.

– Muszáj valamikor beszélnem vele – mondom.

– Nem, nem muszáj. Egyébként meg mikor szoktatok ti ketten beszélgetni egyáltalán?

– Szembe kell néznem vele.

Penny áthajol a húsos pitéje fölött.

– Pontosan ez az, ami miatt aggódom, Simon. Előbb nyugodj le!

– Le vagyok.

– Simon. Sosem vagy.

– Ez rosszulesik, Penny.

– Nem kéne. Többek között ezért szeretlek.

– Egyszerűen… tudnom kell, merre járt…

– Hát, elmondani biztos nem fogja.

– Talán miközben nem mondja el, nem szándékosan mégis mond valamit. Mire készül egyáltalán? Úgy néz ki, mintha egy amerikai terrorbörtönben járt volna.

– Lehet, hogy beteg.

Átkok. Erre még nem gondoltam. Minden forgatókönyvben, amelyben Bazt elképzeltem, elrejtőzött és forralt valamit. Lehet, hogy betegen forralt valamit…

– Mindegy, mi az igazság – mondja Penny –, az nem segít, ha belekötsz.

– Nem fogok.

– De, Simon. Minden évben azt teszed. Amint meglátod. És az az érzésem, hogy most nem kéne. Valami történik. Valami, ami nagyobb Baznál. A Mágus lényegében felszívódott, Premal valamilyen titkos megbízatáson van már hetek óta. Anya mondta, hogy nem válaszol az üzeneteire.

– Aggódik érte?

– Premalért mindig aggódik.

– Te aggódsz érte?

Penny lesüti a szemét.

– Igen.

– Sajnálom… próbáljuk meg megkeresni?

Szigorú tekintettel néz vissza rám.

– Anya azt mondta, ne. Azt mondta, nekünk várnunk kell, és figyelnünk. Szerintem apával óvatosan körbekérdezősködnek, és nem szeretné, ha rájuk terelnénk a figyelmet. Ezért kell lehűtened magad. Csak tartsd nyitva a szemed! Figyelj! Ne borogasd fel a bútorokat, ne ölj meg semmit!

– Mindig ezt mondod – sóhajtok. – De ha arra kerül a sor, hogy mi vagy ők, azt akarod, hogy öljek meg valamit.

– Sose akarom, hogy ölj, Simon.

– Sose érzem úgy, hogy lenne választásom.

– Tudom. – Rám mosolyog. Szomorúan. – Ne öld meg ma éjjel Bazt!

– Nem fogom.

De egy napon valószínűleg meg kell ölnöm, és ezt mindketten tudjuk.

Penelope hagyja, hogy vacsora után visszamenjek a szobámba, és nem próbál meg követni. Most, hogy Baz újra itt van, Trixie és a barátnője mellett ragadt.

– A melegek tisztességtelen előnyökhöz jutnak! – panaszkodik.

– Csak ha a szobatársak látogatásáról van szó – mondom.

Elég normális hozzá, hogy ne vitatkozzon.

Amikor a lépcső tetejére érek, ideges leszek. Még mindig nem tudom, mit mondjak neki. Semmit, szólal meg Penny a fejemben. Csináld meg a leckét, feküdj le!

Mintha ez bármikor is ilyen egyszerű lett volna.

Megosztani egy szobát azzal a személlyel, akit a legjobban utálsz, azt jelenti, hogy folyamatos riadókészültségben vagy. Nem tudod figyelmen kívül hagyni, és megszokni sem fogod soha. Sosem szűnik meg fájdalmasnak lenni.

Baz és én immár hét éve fintorgunk és vicsorgunk egymásra. (Ő fintorog, én vicsorgok.) Mindketten távol tartjuk magunkat a szobánktól, amennyire csak lehet, ha tudjuk, hogy a másik bent van, ha pedig nem tudjuk egymást elkerülni, mindent elkövetünk azért, hogy ne nézzünk egymásra. Nem beszélek hozzá. Nem beszélek előtte se. Nem hagyom, hogy bármit is lásson, amit annak a ribanc nagynénjének, Fionának elmesélhetne.

Igyekszem nem ribancnak hívni a nőket, de Baz nagynénje, Fiona egyszer sárba tapasztotta a lábam. Tudom, hogy ő tette; hallottam, amikor azt mondja: – Tessék beleállni!

Másodjára pedig akkor kaptam rajta, amikor megpróbált besurranni a Mágus irodájába.

– Ez a nővérem irodája – mondta. – Csak szeretek néha eljönni látogatóba.

Még az is lehet, hogy igazat mondott. Vagy lehet, hogy a Mágust próbálta meg leleplezni.

És ez a probléma az össze Pitchcsel meg a csókosaikkal – lehetetlen eldönteni, hogy épp készülnek-e valamire, vagy csak simán emberként viselkednek.

Volt év, amikor azt gondoltam, rájöhetek, mi a tervük, ha elég alaposan figyelem Bazt. (Ez ötödikben történt.) Volt, hogy arra jutottam, együtt élni vele már önmagában elég nagy kínszenvedés, nemhogy még megfigyelés alatt is tartsam. (Tavalyi év.)

Az elején ez nem stratégia vagy döntés volt. Csak mi ketten, egymásnak esve a folyosón, évente kétszer vagy háromszor a szart is kirugdostuk egymásból.

Könyörögtem a Mágusnak egy másik szobatársért, de ez nem így működik. A Keresztező Bazt és engem osztott egymás mellé a legelső iskolai napon.

Minden elsőst így osztanak be. A Mágus rak egy tüzet az udvaron, a felsősök segítenek, a kicsik körbeállnak. A Mágus felállítja a Keresztezőt – ez egy valódi kereszt, ereklye az iskola alapításának idejéből – a tűz közepére, és belekezd a kántálásba; és mindenki vár, hogy belül a vas megolvadjon.

Nagyon furcsa érzés, amikor a mágia működni kezd rajtad. Aggódtam, hogy rajtam nem fog – hiszen kívülálló voltam. Az összes többi gyerek elkezdett megindulni egymás felé, én viszont továbbra sem éreztem semmit. Gondoltam rá, hogy színlelhetném, de nem akartam, hogy lebukjak és kirakjanak.

És egyszer csak mégis megéreztem a mágiát, mint egy horgot a gyomromban.

Előrebotladoztam, körbenéztem, és Baz közeledett felém. Nagyon lazának tűnt. Mintha csak azért jönne oda hozzám, mert úgy akarta, nem azért, mert egy misztikus mágnes húzza a belsőségeinél fogva.

A varázslat nem szűnik meg, amíg kezet nem rázol az új szobatársaddal – azonnal Baz felé nyújtottam a kezem. Ő azonban csak állt ott, ameddig bírt. Nem tudom, hogyan állt ellen a húzásnak; én úgy éreztem, mintha a belső szerveim ki akarnának robbanni, hogy köré fonódjanak.

– Snow – mondta.

– Igen – válaszoltam, meglengetve a kezem. – Gyere!

– A Mágus Örököse.

Bólintottam, de akkor még azt sem tudtam, hogy ez mit jelent. A Mágus az örökösévé tett, hogy legyen helyem a Watfordban. Ezért kaptam meg a kardját is. Történelmi fegyver, ami mindig is a Mágus Örökösére szállt, még akkoriból, amikor a „Mágus” cím családban öröklődött, és nem a Kör nevezte ki.

A Mágus nekem adta a pálcáját is – famarkolatú csont, az apjáé volt –, hogy legyen saját varázseszközöm. Kell, hogy az emberben legyen varázslat, és kell, hogy legyen valami, amivel elő lehet csalni; ez alapkövetelmény a Watfordban, alapkövetelmény a mágussághoz. Minden mágus örököl valamilyen családi ereklyét. Baznak hozzám hasonlóan pálcája van; minden Pitch pálcamunkás. Pennynek viszont gyűrűje van. Garethnek meg övcsatja. (Nagyon nem kényelmes – minden alkalommal, amikor igét mond, előre kell tolnia a csípőjét. Ő azt hiszi, jópofa, de rajta kívül senki se tartja annak.)

Penelope szerint a mások által levetett pálcám is oka annak, hogy az igéim úgy szarok, ahogy vannak – a pálca nem kötődik hozzám vérrel. Nem tudja, hova tegyen. A Mágusvilágban töltött hét év után is még mindig a kardomhoz nyúlok először; tudom, hogy ha hívom, jön. A pálcám is jön, de az esetek felében halottnak tetteti magát.

Amikor először kértem a Mágustól másik szobatársat, az pár hónappal azután volt, hogy Bazzal elkezdtünk együtt lakni. A Mágus meg se hallotta – bár azt tudta, hogy kicsoda Baz, és azt is, még jobban, mint én, hogy a Pitchek áruló kígyók.

– A szobatárssal való összekötés a Watford szent tradíciója – mondta. A hangja kedves volt, de határozott. – A Keresztező összerakott titeket, Simon. Vigyáznotok kell egymásra, ismernetek kell egymást, mintha testvérek lennétek.

– Jó, de, uram… – Abban a hatalmas bőrfotelben ültem az irodájában, aminek a támlájához három szarv van erősítve. – A Keresztező valószínűleg tévedett. A szobatársam nagyon gáz. Az is lehet, hogy gonosz. Múlt héten valaki egy igével lezárta a laptopom, és tudom, hogy ő volt. Szinte vihogott.

A Mágus az asztalánál ült, a szakállát simítgatta.

– A Keresztező összerakott titeket, Simon. Az a dolgod, hogy figyelj rá!

Folyton ugyanazt a választ adta, amíg fel nem adtam a könyörgést. Még akkor is nemet mondott, amikor bizonyítható volt, hogy Baz megpróbált megetetni egy kimérával.

Baz bevallotta, aztán azt mondta, hogy az, hogy nem jött össze, önmagában elég nagy büntetés neki. A Mágus meg egyetértett vele!

Néha egyáltalán nem értem a Mágust…

Csak az utóbbi pár évben jöttem rá, hogy a Mágus azért akarja, hogy Bazzal maradjak, hogy felügyelet alatt tartsa őt. Ami, remélem – gondolom –, azt jelenti, hogy a Mágus bízik bennem, hogy úgy gondolja, alkalmas vagyok a feladatra.

Úgy döntök, lezuhanyozom és megborotválkozom, amíg Baz nincs itt. Csak kétszer vágom meg magam, ami az átlagosnál jobb teljesítmény. Amikor kijövök flanel pizsamaalsóban, törülközővel a nyakam körül, Bazt találom az ágyán, épp a táskájából pakol ki.

Felkapja a fejét, az arckifejezése sunyi. Úgy néz, mintha máris belekötöttem volna.

– Mit csinálsz? – szűri a fogai között.

– Zuhanyozom. Mi a gond?

– Te – mondja a táskáját ledobva. – Mindig te.

– Helló, Baz. Üdv újra itt!

Leveszi rólam a szemét.

– Hol a nyakláncod? – Halkan kérdezi.

– A mim?

Nem látom az egész arcát, de mintha mozogna az állkapcsa.

– A kereszted.

A kezem a torkomhoz kap, aztán az államhoz. A keresztem. Hetekkel ezelőtt vettem le.

Az ágyamhoz sietek, előtúrom, de nem veszem fel. Inkább Bazhoz megyek, addig állok az aurájában, amíg kénytelen rám nézni. Így tesz. A fogait összeszorítja, fejét hátcsapja, oldalra, mintha arra várna, hogy én tegyem meg az első lépést.

Felé tartom a keresztet. Azt akarom, hogy nézze meg, mi az, mit jelent. Aztán a fejem fölé emelem, és óvatosan a nyakamba teszem. A tekintetemet Bazéba fúrom, aki nem néz félre, de az orrlyukai kitágulnak.

Amikor a kereszt újra a nyakamban van, a szemhéja megrebben, vállait hátrahúzza.

– Hol voltál? – kérdezem.

Szeme visszatalál az enyémhez.

– Semmi közöd hozzá.

A mágiám feltör, de megpróbálom visszagyömöszölni.

– Amúgy szarul nézel ki.

Most, hogy közelről látom, még ramatyabbul fest. Szürke filter van rajta – még a szemén is, ami mindig szürke.

A szeme általában az a fajta szürke, amit akkor kapunk, ha sötétkéket és sötétzöldet keverünk össze. Mélyvíz-szürke. Ma olyan, mint az ázott járda színe.

Baz kaffogva felnevet.

– Köszönöm, Snow. Te magad szintén elnyűttnek és szakadtnak tűnsz.

Így van, és ez az ő hibája. Hogy lettem volna képes rendesen enni és aludni, amikor tudtam, hogy épp ellenem áskálódik valahol?! És most itt van, és ha nem mond semmi használhatót, akkor akár csesztethetem is mindezért.

Vagy… megírhatnám a leckémet.

Megpróbálom. Én az asztalomhoz ülök, Baz az ágyán. Idővel távozik anélkül, hogy bármit is mondana, és én tudom, hogy a katakombákba megy patkányokra vadászni. Vagy a Rengetegbe mókusokra.

És tudom, hogy egyszer megölt és szárazra szívott egy vízifarkast, de nem tudom, miért – a test a vizesárok szélére sodródott. (Szinte ugyanúgy utálom a vízifarkasokat, mint Baz. Nem intelligensek, legalábbis szerintem, de attól még gonoszak.)

Miután Baz elmegy, lefekszem, de nem alszom el. Már egy napja visszajött, de úgy érzem, minden pillanatban tudnom kell, merre van. Ötödik osztály, kezdjük elölről.

Amikor végre visszajön a szobánkba, por- és enyészetszagúan, behunyom a szemem.

Ekkor jut eszembe az anyja.

32

BAZ

Ma éjjel majdnem felmentem a Mágus irodájába.

Csak azért, hogy Fiona minél előbb békén hagyjon.

Az egész Watfordba tartó út alatt prédikált nekem. Szerinte a Mágus hamarosan újabb lépéseket fog tenni, és valami konkrét dolgot keres. Úgy tűnik, az elmúlt két hónapban meglátogatta – átkutatta – a Régi Családok otthonait. Csak bevágódik a Range Roverébe (1981-es zöld Warwick, bámulatos…), szürcsöli a teáikat a vidám fiúkáival, aztán keresőigékkel körbeszaglászik a könyvtáraikban.

– Azt állítja, egyikünk az Ürességnek dolgozik – mondta Fiona –, és hogy semmit sem kell eltitkolnunk, amíg nincs titkolnivalónk.

Nem kellett, hogy kimondja, a mi otthonunkban mennyi titkolnivaló van. Nem dolgozunk az Ürességnek – miért dolgozna bármelyik mágus is az Ürességnek? –, de a házunk tele van tiltott könyvekkel, sötét tárgyakkal. Még betiltott szakácskönyvünk is van. (Habár legalább évszázadokkal ezelőtt lett az, amikor a Pitchek még ettek tündéreket.) (Manapság már nem is találni tündéreket.) (És nem azért, mert mindet megettük volna.)

Fiona nem lakik velünk. Van egy londoni lakása, normokkal randizik, újságírókkal és dobosokkal. Nem vagyok a fajom árulója, szokta mondani. Hozzájuk azért nem mennék. Szerintem azért randizgat velük, mert ők nem tűnnek valódinak. Azt hiszem, mindez anyám miatt van.

Apám azt mondja, Fiona szerint még a hold is anyám kedvéért van odafönt. (Ahogy hallom, apám hogyan beszél róla, meglehet, hogy a hold tényleg miatta van odafönt. Vagy az ő örömére.)

Fiona egy pekingi füvesember segédje volt, amikor anyám meghalt. Hazajött a temetésre, és sosem ment vissza. Apámmal maradt, amíg az újra meg nem házasodott, ő pedig Londonba költözött. A nagynéném most a család pénzéből él meg mágiából, és azért, hogy megbosszulja a testvérét.

Rossz döntés.

Fiona okos – és erős –, de a családban anyám volt a sakkjátékos. Anyámat felkészítették arra, hogy naggyá váljon. (Ezt mondja mindenki.)

Fiona kicsinyes. Türelmetlen. Néha pedig egyszerűen csak lázadni akar a rendszer ellen – akkor is, ha nincs is pontosan tisztában vele, melyik rendszer ellen, és hogyan kell ellene hatékonyan lázadni.

Az a grandiózus terve a Mágus mesterkedéseinek leleplezésére, hogy én lopózzam be az irodájába. Megszállottja a Mágus irodájának; az az anyám irodája volt, és Fiona valószínűleg úgy gondolja, visszalophatja.

– Lopózzak be az irodába, és mit csináljak ott? – kérdeztem tőle.

– Nézz körül!

– Mire számítasz, mit fogok találni?

– Hát, azt én nem tudhatom. Biztos hagyott ott nyomokat. Nézd meg a gépét!

– Ott sincs, hogy használja a számítógépét – mondtam. – Valószínűleg a telefonján tart mindent.

– Akkor lopd el a telefonját!

– Lopd el te a telefonját! Nekem órákra kell járnom.

Azt mondta, hamarosan találkozik a Régi Családokkal – összejövetel mindazok számára, akiket a Mágus forradalma cserben hagyott.

(Apám is eljár ezekre az alkalmakra, de csak fél szívvel teszi. Inkább beszélgetne a mágikus haszonállatokról és terménykészletekről. A Grimmek földművelők. Anyámnak betegesen szerelmesnek kellett lennie, hogy hozzáment.)

Miután anyám meghalt, mindenki, akiben megvolt a bátorság, hogy fellépjen a Mágus hadipuccsa ellen, kirekesztődött a Körből. Az elmúlt évtizedben a Régi Családok egyikének sem volt benne helye – noha a Mágus reformjainak többsége minket céloz:

Betiltott könyvek, betiltott igék. Szabályok arra nézve, mikor és hol találkozhatunk. Adó, ami a Mágus tevékenységére megy, különösen arra, hogy finanszírozzunk minden faun fattyút és kentaur unokatestvért, minden mágusnak nevezett szánalmat a Birodalomban, hogy a Watfordba járhasson. A Mágusvilágban sohasem voltak adók. Az adók a normoknak valók; nekünk méltóságunk van helyette.

Nem lehet hibáztatni a Régi Családokat, amiért egymásénak vetettük a hátunkat a Mágus ellen.

Egyébként azt mondtam Fionának, hogy megcsinálom. Hogy fel fogok menni a Mágus irodájába, és körbenézek, akkor is, ha semmi értelme.

– Hozz el valamit! – mondta, miközben megragadta a kormányt.

Én hátul ültem, ezért az arcából csak egy csíkot láttam a visszapillantó tükörben.

– Mit hozzak el?

Megvonta a vállát.

– Tök mindegy. Valamit.

– Nem vagyok tolvaj.

– Ez nem lopás. Az az iroda az övé volt, a tiéd. Hozz nekem onnan valamit!

– Jól van – hagytam rá.

Végül szinte mindig Fiona mellé állok. Azzal, ahogy anyát hiányolja, számomra is életben tartja.

Ma éjszaka azonban túl kimerült vagyok, hogy engedelmeskedjek Fiona nyaggatásának.

És túl feszült. Nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy valaki követ – hogy akárki is fizette le a numptikat, hogy raboljanak el, újra fog próbálkozni.

Mire végzek a katakombákban, úgy érzem, mintha a saját hullámat vonszolnám lépcsőfokról lépcsőfokra a szobánk felé.

Snow alszik, amikor benyitok.

Általában én zuhanyozom reggelente, ő esténként.

A sok-sok év alatt kialakult már a táncrend. Hogyan közlekedjünk a szobában anélkül, hogy a másikhoz érnénk, szólnánk, vagy csak egymásra néznénk. (Legalábbis hogyan ne nézzünk akkor egymásra, amikor a másik figyel.)

De ma este pókhálós a hajam, és annyira szomjas voltam, hogy ivás után vér maradt a körmöm alatt.

Ilyen tizennégy éves korom óta nem történt, azóta nem, mióta kezdtem felvenni a fonalat. Általában egy versenypónit is szárazra tudok szívni anélkül, hogy összekenném a számat.

Csöndben mozgok a szobában. Akármennyire is élvezem zavarni Snow-t, ma le kell nyugodnom, és aludnom egyet.

Nem kellett volna megpróbálnom kibírni az egész napot az összes órával. Nem érzem a lábam, a fejemben gyilkos fájdalom. Talán jobb is, hogy Mac edző nem vesz vissza a csapatba, ha az asztalnál ülve sem bírok ki nyolc órát. (Szomorúnak tűnt, amikor megjelentem edzésen. És gyanakvónak. Azt mondta, próbaidőre rak.)

Gyorsan, csendben lezuhanyzom, és amikor lefekszem, minden egyes csontom boldogan felsóhajt.

Crowley-ra, hiányzott ez az ágy. Még akkor is, ha poros, lapos, és libatollak türemkednek ki belőle, amelyek folyton megböknek.

Az otthoni szobám hatalmas. Minden bútorunk több száz éves, és nem akaszthatok rájuk semmit, nem mozdíthatok semmit sem arrébb, mert mind be van jegyezve a Nemzeti Kincstárnál. A helyi újság pár évente kijön, hogy cikket írjon róluk.

Az ottani ágyam súlyos, baldachinos, és ha jól megnézzük, negyvenkét vízköpő van belefaragva. Régen fellépői voltak, mert túl magas volt ahhoz, hogy felmásszak rá.

Ez az egy, itt, a Watfordban sokkal inkább az enyém, mint az valaha is volt.

Az oldalamra fordulok, Snow-val szembe. Alszik, úgyhogy nem számít, ha bámulom. Merthogy azt teszem. Akkor is, ha tudom, csak magamnak ártok vele.

Snow összekuporodva alszik: a térdét felhúzza, kezét ökölbe szorítja, vállát előretolja, fejét lehajtja, haja a párnahuzaton tekereg. Ami kevés holdfény beszűrődik, az a sápadt bőrére esik.

A numptiknál nem volt fény. Csak a fájdalom, a hangzavar és a vér egyetlen végtelen éjszakája.

Legalább félig halott vagyok, azt hiszem. Úgy értem, alapesetben, amikor jövök-megyek és jól érzem magam – legalább félig halott vagyok.

Amikor abban a koporsóban voltam, még tovább jutottam.

Hagytam magam megcsúszni…

Csak azért, hogy ne őrüljek meg. Csak azért, hogy kibírjam.

És amikor éreztem, hogy túl messzire csúszom, belekapaszkodtam az egyetlen dologba, amiben biztos voltam…

Kék szemek.

Bronzszínű tincsek.

Maga a tény, hogy Simon Snow a ma élő legerősebb varázsló. Hogy senki sem bánthatja, még én sem.

Hogy Simon Snow él.

Én pedig reménytelenül szerelmes vagyok belé.

33

BAZ

Itt a hangsúly a „reménytelenül” szón van.

Ez nyilvánvaló volt attól a pillanattól fogva, hogy rájöttem, én érzem majd magam a legszarabbul, ha valaha is sikerül kicsinálnom Snow-t.

Az ötödik évben hasított belém. Amikor Snow úgy koslatott utánam, mintha egy bokámhoz kötözött kutya lett volna. Amikor nem hagyott egyetlen pillanatnyi időt sem arra, hogy tisztázhassam magamban az érzéseimet – vagy hogy megpróbálhassam önkielégítésbe fojtani azokat. (Amit egyébként megpróbáltam azon a nyáron. Kevés sikerrel.)

Azt kívánom, bár sose jöttem volna rá, hogy szeretem.

Azóta sem okozott semmi mást, csak kínszenvedést.

Megosztani a szobádat azzal, akit a legjobban akarsz, olyan, mintha a nyílt tűz lenne a szobatársad.

Folyton feléd közelít. Te pedig folyton közelebb lépsz hozzá. Tudod, hogy nem tesz jót, egyáltalán nem jó, és hogy az égvilágon semmi nem sülhet ki belőle.

De mégis csinálod.

És akkor…

Nos, megégsz.

Snow azt mondja, a tűz megszállottja vagyok. Én azt mondanám, ez elkerülhetetlen mellékhatása annak, ha az ember gyúlékony.

Vagyis bizonyára mindenki gyúlékony, így vagy úgy – a vámpírok viszont olajjal vannak leöntve. Húsból álló papírok vagyunk.

Az a kegyetlen vicc az egészben, hogy tűzmágusok hosszú sorának leszármazottja vagyok – kettő sorénak, a Grimmeknek és a Pitcheknek. Ragyogóan bánok a tűzzel. Amíg nem kerülök hozzá túl közel.

Nem…

A kegyetlen vicc az, hogy Simon Snow-nak füstillata van.

Simon felnyög – rémálmok sújtják, őt is, engem is –, és a hátára gördül, egyik keze kinyújtva, mielőtt a feje fölé ejtené. Hajának játékos hullámai visszahullanak a párnájára. Hátul és oldalt rövid, de legfelül tele van laza göndörséggel. Aranybarnák. Most sötét van, de így is látom a színét.

A bőréről is tudom, milyen. Az arany egy másik árnyalata, fakóbb. Snow nem szokott lebarnulni, de a válla szeplős, a hátát, a mellkasát, a karját és a lábát anyajegyek pettyezik. Három anyajegy van az arca jobb felén, kettő a bal füle alatt, egy a bal szeme fölött.

Semmi jó nem származik abból, hogy tudom mindezt.

De abban sem vagyok biztos, hogy bármit is rosszabbá tenne. Nem tudom, lehetne-e még rosszabb.

Az ablak nyitva; Snow egész évben nyitott ablaknál alszik, kivéve, ha kiverem érte a balhét. Könnyebb plusztakaróval aludni, mint panaszkodni. Már megszoktam magamon a súlyát.

Fáradt vagyok. Tele a hasam. Érzem, ahogy a vér kavarog a gyomromban – valószínűleg fel kell majd kelnem vizelni.

Snow megint nyög, visszafordul az oldalára.

Itthon vagyok. Végre.

Elalszom.

34

BAZ

Snow pont leszarja, hogy ő felébreszt-e engem.

Szeret elsőként odaérni reggelire, Chomsky tudja, miért. Hat óra van, és máris úgy csörtet a szobában, mint egy véletlenül idecsöppent tehén.

Az ablak még mindig nyitva, beömlik rajta a napfény. Kibírom a napfényt – még egy mítosz –, de nem szeretem. Kissé szúr, különösen akkor, ha ezzel indul a nap. Snow szerintem ezt gyanítja, mert mindig elhúzza a függönyt.

Régen mintha többet veszekedtünk volna ilyesmik miatt.

Aztán majdnem megöltem, úgyhogy függönyökön acsarkodni hirtelen már nevetségesnek tűnt.

Snow úgy fogalmazna, harmadikban megpróbáltam megölni. Egy kimérával. De én csak rá akartam ijeszteni aznap – látni akartam, ahogy összepisálja és elbőgi magát. Ehelyett akkorát robbant, mint egy atombomba.

Azt is állítja, hogy rá egy évre le akartam hajítani a lépcsőn. Tényleg a lépcső tetején veszekedtünk, én pedig bevittem egy szerencsés ütést, amitől hátrarepült. Aztán amikor Fiona megkérdezte, lelöktem-e Simon Snow-t a lépcsőn, azt válaszoltam: – Kurvára le.

De az azt követő évben, ötödikben, tényleg megpróbáltam elintézni őt.

Annyira utáltam azon a tavaszon. Utáltam a látványát – utáltam, amit a látványa tett velem.

Amikor Fiona azt mondta, megtalálta a módját, hogyan lehetne „eltakarítani a Mágus Örökösét az utunkból”, több mint készségesen akartam segíteni. Adott egy zsebdiktafont, egy ősi tárgyat valódi szalaggal, és figyelmeztetett, hogy ne beszéljek, ha be van kapcsolva; anyám sírjára kérte, hogy esküdjek meg erre.

Nem tudom, mire számítottam, mi történik majd… olyan volt, mintha egy kémfilmben lettem volna. A kapunál álltam, és abban a pillanatban megnyomtam a gombot a zsebemben, amint megláttam, hogy Snow kezdi elveszíteni a fejét.

Talán azt gondoltam, csapdába csalom…

Talán azt gondoltam, ez bánthatja – vagy megölheti.

Talán nem gondoltam, hogy van bármi, ami képes megölni.

Aztán feltűnt az az istenverte Philippa Stainton, futott keresztül a réten, hogy égesse magát. (Abban az évben nem hagyta egyedül Snow-t, pedig Snow egyértelműen nem volt vevő rá.) A diktafon egy borzasztó nyikkanással nyelte el Philippa hangját, mint amikor egy egeret beszippant a vákuum, és fuldoklik. Azonnal megnyomtam a stopot, amint meghallottam… de addigra késő volt.

Snow tudta, hogy én voltam, de semmit sem tudott bizonyítani. És más se – nem nyúltam a pálcámhoz. Nem szóltam egy szót se.

Fiona alig zavartatta magát a hiba miatt. Philippa Stainton… ő nem közülünk való volt, ugye?

Emlékszem, átadtam neki a diktafont, a mágián gondolkodva, amit beletöltött. Hogy honnan szerzett ilyen sokat.

– Ne nézz ilyen bánatosan, Basil! – vette át tőlem Fiona. – Legközelebb elkapjuk.

Néhány nappal később, varázsnyelvórán Miss Possibelf biztosított minket róla, hogy Philippa rendbe fog jönni. De a Watfordba sose jött vissza.

Sohasem fogom elfelejteni Philippa arcát, amikor elment a hangja.

Sohasem fogom elfelejteni Snow-ét sem.

Akkor utoljára próbáltam ártani neki. Tartósan.

Csesztetem Snow-t. Zaklatom. Folyton gondolok arra, hogy megölöm, és egy nap meg is kell próbálnom – de addig mi értelme lenne?

Veszíteni fogok.

Azon a napon. Amikor Snow-nak és nekem tényleg meg kell küzdenünk egymással.

Meglehet, hogy halhatatlan vagyok. (Talán. Nem tudom, kitől kérdezzem meg.) De az a fajta halhatatlan, akit le lehet döfni vagy fel lehet gyújtani.

Snow… ő valami más.

Amikor robban, inkább természeti elem, mint mágus. Nem hiszem, hogy a mi oldalunk valaha is kiiktatná vagy megzabolázná, de tisztában vagyok vele – egyszerűen tudom –, hogy ki kell vennem belőle a saját részem.

Háborúban állunk.

Az Üresség lehet, hogy megölte az anyámat, de a Mágus az egész családomat el fogja űzni a mágiától. Csak azért, hogy példát statuáljon velünk. A befolyásunkat máris elvette. Kimerítette a kincstárainkat. Befeketítette a nevünket. Mind arra várunk, mikor nyúl a nukleáris fegyverhez…

Snow az a nukleáris fegyver. Snow-val a zsebében a Mágus mindenható. Bármire rávehet minket… elűzhet vele minket.

Nem hagyhatom, hogy az megtörténjen.

Ez az én világom, a Mágusvilág. Részt kell vennem az érte folytatott küzdelemben. Akkor is, ha tudom, hogy veszíteni fogok.

Snow most a szekrény előtt ácsorog, igyekszik tiszta inget találni. Egyik karját a feje fölé emeli, amitől az izmai megfeszülnek a vállán.

Én mindig csak veszítek.

Felülök, félrelököm a takarómat. Snow megtorpan, majd megragad egy pólót.

– Elfelejtetted, hogy én is itt vagyok? – kérdezem. Odatrappolok a saját szekrényemhez, a karomra terítek egy nadrágot és egy inget. Nem tudom, miért kínlódik Snow úgy a ruhái fölött, mintha hatalmas döntést kéne meghoznia. Mindennap egyenruhát hord, még hétvégén is.

Amikor becsukom a szekrényajtót, engem bámul. Nyugtalannak látszik. Nem nagyon tudom, mit csináltam, amivel nyugtalanná tettem, de gúnyosan nézek, csak hogy ne végezzek félmunkát.

A fürdőben öltözök fel. Snow és én sosem öltöztünk egymás előtt; ez az egyezményes paranoiánk hozadéka. És a kígyóknak legyen hála ezért, mert az én életem enélkül is elég nehéz.

Miután felöltözöm, elkészülök, és visszamegyek a szobánkba, Snow még mindig az ágya mellett áll, az inge már rajta, de begombolatlanul, a nyakkendője csüng a nyakában. A haja valahogy sokkal rosszabbul fest, mint amikor felkelt, mintha szétborzolta volna.

Lefagy, és felnéz rám.

– Mi a gond, Snow? Elvitte a cica a nyelved?

Megrezzen. Az Elvitte a cica a nyelved megátalkodott egy ige, harmadikban kétszer is használtam ellene.

– Baz – krákogja. – Én…

– Szégyent hozok a mágiára?

Az égre emeli a tekintetét.

– Én…

– Ki vele, Snow! Az ember azt hinné, épp ki akarsz mondani egy igét. Így lenne? Legközelebb a pálcádat is használd, segít.

Egyik kezével ismét a hajába túr.

– Lehetne, hogy…?

Semmi figyelemre méltó nincs Snow szemében. Átlagos méretű és formájú. Enyhén kidülled. A szempillái pedig ritkásak és sötétbarnák. A szemének még a színe sem érdekes: csak kék. Nem búzavirág. Nem tenger. Nincs benne egy kis mogyoró vagy lila.

Rám pislog. Csillog a szeme. Elpirulok. (Crowley-ra, ennyi vért ittam tegnap. Képes vagyok elpirulni.)

– Nem – vágom rá, és magamhoz veszem a könyveimet. – Most pont nem lehetne.

Kimegyek az ajtón, lemegyek a lépcsőn.

Hallom magam mögött Snow-t morgolódni.

Amikor lejön reggelizni, a nyakkendője még mindig nincs megkötve. Bunce homlokráncolva húzgálja a végét. Snow leejti a scone-ját, és a nadrágjába törli a kezét, mielőtt megköti. Aztán rám pillant, én viszont addigra már másfelé nézek.

35

SIMON

Penelope azt akarja, hogy a Tisztáson ebédeljünk. Azt mondja, jó idő van, a talaj száraz, és lehet, hogy nem lesz több lehetőségünk így piknikezni jövő tavaszig.

Szerintem meg csak távol akar tartani Baztól és Agathától – egész héten játszadoztak egymással. Hol egyik bámulja a másikat az étkezőben, hol fordítva, majd gyorsan másmerre néznek. Baz engem is mindig néz, hogy figyelek-e.

Még mindenki arról pusmog, hol lehetett. A legnépszerűbb elméletek az „ördögi felnőtté avatási ceremónia, ami túl sok nyomott hagyott rajta ahhoz, hogy nyilvánosan mutatkozhasson” és az „Ibiza”.

– Anyukám értem jön, hogy ma este a városba vigyen – mondja Penny. Egy óriási, megcsavarodott törzsű fának dőlünk, és a Tisztást bámuljuk. – Együtt vacsorázunk – teszi hozzá. – Szeretnél jönni?

– Megvagyok, köszi.

– Mehetünk arra a ramenes helyre, ami tetszett neked. Anyu állja.

Megrázom a fejem.

– Úgy érzem, szemmel kell tartanom Bazt. Még mindig fogalmam sincs, merre volt.

Penny sóhajt, de nem vitatkozik. A barna avart nézi.

– Hiányoznak a Látogatások. Olyan varázslatosak voltak…

Nevetek.

– Tudod, hogy értem – folytatja. – Beryl néni visszajött anyához, én meg lemaradtam róla.

– Mit mondott?

– Ugyanazt, amit legutóbb! „Ne keressétek a könyveimet, nincs benne semmi a magatok fajták számára!”

– Micsoda? Visszajött azért, hogy elmondja, ne keressétek meg a könyveit?

– Kutató volt, mint anya és apa. Senkit sem tart elég okosnak ahhoz, hogy a munkájához nyúljon.

– Nem hiszem el, hogy egy rokonod visszajött csak azért, hogy sértegessen titeket.

– Anya azt mondta, mindig is tudta, hogy Beryl néni a pokolba is magával fogja vinni a rémes modorát.

– Van, hogy a szellemek rossz helyen bukkannak fel?

– Én inkább lelkekként gondolok rájuk…

– Akkor lelkek. Van, hogy eltévednek?

– Nem is tudom – fordult felém Penny, miközben letép egy keveset a szendvicséből. – Az biztos, hogy össze lehet őket zavarni. Megpróbálhatod elrejteni a célszemélyüket. Mondjuk, ha aggódsz, hogy a lélek visszajöhet, és kifecsegheti a titkodat, elrejtheted azt az élőt, akit a lélek meglátogatna. Még gyilkosságok is történtek emiatt. Ha megöllek, neked nem lehet Látogatód, vagyis nem hallhatod meg vagy adhatod tovább a titkom.

– Vagyis a Látogatók össze tudnak zavarodni…

– Igen, csak felbukkannak ott, ahol úgy hiszik, lenniük kell. Pont, mint egy valódi ember. Madam Bellamy mondta, hogy látta a férjét az osztályterme hátuljában ólálkodni, mielőtt ténylegesen átjött volna a Fátyolon.

Ahogy én is láttam Baz anyját az ablaknál…

El kellene mondani Pennynek, mi történt. Mindig elmondom Pennynek, mi történt.

– Gyere! – mondja, miközben feláll, és lesöpri a lábáról a füvet. – Elkésünk óráról.

A szalvéták és a zacskók fölé tartja a kezét, és megtekeri a csuklóját.

– Rend a lelke mindennek! – A szemét eltűnik.

– Mágiapazarlás – mondom megszokásból, miközben felkapom a táskáinkat.

Penny a szemét forgatja.

– Annyira unom már, hogy ezt hallgatom. Használnunk is kell a mágiát. Minek tartogassuk?

– Hogy kéznél legyen, amikor szükségünk van rá.

– Ismerem a hivatalos választ, Simon, köszönöm. Amerikában úgy tartják, minél több mágiát használsz, annál erősebbé válsz.

– Ők a fosszilis tüzelőanyagokkal is így vannak.

Penny elképedve kapja rám a tekintetét, és elkezd röhögni.

– Nem kell ennyire meglepődni – mondom. – Ismerem a fosszilis tüzelőanyagokat.

Baz az óráink felén van ott. Csak ötvenen járunk az évfolyamra; korábban voltak olyan féléveink, amikor minden óránk együtt volt, egész nap.

Általában olyan messzire ülünk egymástól, amennyire csak tudunk, de ma kiejtésórán Madam Bellamy eltolta az útból a padokat, hogy párokban dolgozzunk. Baz közvetlenül mögém került.

Madam Bellamy a Látogatás óta nem a régi; olyan, mint aki, hát, szellemet látott. Folyton gyakorlati feladatokat ad, miközben ő teljesen elveszve jön-megy a teremben.

Mostanra, nyolcadik évre túljutottunk az alapfokú kiejtési ismereteken – kimondás, összhangzat, projektálás. Ez már sima ügy. Az igéknek még több erőt adni azzal, hogy szenvedélyesen, szándékkal mondjuk ki őket. Megállni a kulcsszó előtt, hogy az ige fókuszált legyen.

Ma Gareth a partnerem. A legtöbbször ő az. Borzasztóan rossz kiejtésből. Még mindig úgy szenvedi ki magából az igéket, mintha súgókártyáról olvasná őket. Működnek, de leeresztett lufikként landolnak. Ha Gareth levitáltat valamit, az rángatózik; ha transzformál valamit, mintha stop-motion animációt látnánk.

Penelope szerint Garethet fájdalom nézni – és nem csak a nevetséges varázsövcsatja miatt.

Baz szerint Gareth a régi időkben be se tehette volna a lábát a Watfordba.

Baz kiejtése hibátlan. Négy nyelven. (Bár azt hiszem, ami a franciát, a görögöt és a latint illeti, csak az ő elmondására hagyatkozhatok.) Hallom őt magam mögül, hűtő és melegítő igéket sorol egymás után. A tarkómon érzem a hőmérséklet-változást.

– Lassítson, Mr. Pitch – szól Madam Bellamy –, ne pazarolja a mágiát.

Hallom az ingerültséget Baz hangjában, ahogy még gyorsabban köpi a varázsigéket.

Néha felkavaró, mennyi közös van Bazban és Penelopéban. Utóbbinak egyszer megemlítettem ezt.

– És mindkettőtök családja gyűlöli a Mágust.

– Az én családom sehol sincs a Pitchekhez képest! – ellenkezett. – Ők fajisták és rasszisták. Baz valószínűleg úgy gondolja, még nekem sem kéne a Watfordban lennem.

– Rasszista is? De hát neki is van rassza, nem? Az anyja kicsit spanyolnak vagy arabnak tűnik a festményen.

– Az arab egy nyelv, Simon. És mindenkinek van rassza. Baz pedig a legfehérebb ember, akit valaha láttam.

– De csak mert vámpír – mondtam.

Basszus, beszélnem kell Bazzal az anyjáról. Vagy Pennyvel Baz anyjáról… Vagy talán a Mágussal. Ha nem az Üresség ölte meg az anyját, akkor ki?

Nem tarthatok meg egy ekkora titkot. Nincs már neki hely.

Penny, mielőtt este elindulna az anyjával, felszökik a szobámba. A bátorsága hülyeséggel határos – ez az egyetlen hülye dolog vele kapcsolatban –, és esküszöm, minél több idő telik el a vészhelyzeteink között, annál rosszabb. Kísértést érzek, hogy rávágjam az ajtót.

– Baz beköp, ha meglát a tornyunkban – figyelmeztetem. – És felfüggesztést kapsz.

Türelmetlenül int a kezével.

– Kint van a pályán, nézi a csapat edzését.

Belöki az ajtót, de megállítom.

– Akkor valaki más fog beköpni.

– Á, dehogy. Az évfolyamunkon minden fiú retteg tőlem. Azt hiszik, békává fogom őket változtatni.

– Létezik rá ige?

– Ja, de elég kockázatos, és meg kéne csókolnom őket, hogy visszaváltozzanak.

Sóhajtva elengedem az ajtót, miközben kilesek a lépcsőkre, és Penelope besurran mellettem a szobába.

– Csak azért jöttem, hogy rábeszéljelek, hogy gyere velem – mondja.

– Nem fog menni.

– Gyerünk már, Simon! Anyu nem prédikál nekem annyit, ha te is ott vagy.

– Helyette nekem prédikál. – Leülök az ágyamra. Néhány könyv kiterítve fekszik rajta. És pár régi irat a könyvtárból.

– Jó. Eloszlik a teher… Hékás, te a Mágikus Feljegyzéseket olvasod?

A mágusoknál a Feljegyzések felel meg leginkább annak, amit újságnak hívunk. Nyomon követi a születéseket és halálokat, mágikus egyezményeket és törvényeket, valamint jelent a Kör üléseiről. Kicsempésztem a könyvtárból pár gyűjteményes kötetet a 2000-es évek elejéről.

– Aha – válaszolom. – Úgy hallottam, érdekfeszítő.

– Ez tőlem hallottad, és tudom, hogy oda se figyeltél. Miért olvasod a Mágikus Feljegyzéseket?

Felnézek a könyvekből.

– Hallottál egy Nico vagy Nicodemus nevű mágusról?

– Mármint törin?

– Nem. Nem tudom, lehet. Csak valakiről. Talán egy politikus, vagy valaki, aki benne volt a Körben? Vagy professzor?

Az ágyamnak dől.

– A Mágusnak kell? Megbízást kaptál?

– Nem – rázom a fejem. – Nem, vele nem találkoztam. Ez… Bazról van szó. – Penny pofákat vág. – Az anyján gondolkodtam. Hallottam valamit arról, hogy talán volt egy ellensége.

– A Pitcheknek mindig is több ellenségük volt, mint barátjuk.

– Igaz. Mindegy, valószínűleg nem fontos.

Penny nincs nagyon felcsigázva, de feltettem egy kérdést, vagyis megpróbál válaszolni.

– Egy ellenség, akit Nicónak hívnak… – Valami azonban megcsörren a zsebében. Szeme elkerekedik, kezét zsebre vágja.

Én is elcsodálkozom.

– Neked van mobilod?

– Simon…

– Penelope, a Watfordban nem lehet mobilod!

Karba teszi a kezét.

– Nem értem, miért ne lehetne.

– A szabályok miatt. Biztonsági kockázatot jelentenek.

Morcosan előveszi a telefont: fehér iPhone, új.

– A szüleim jobban érzik magukat, ha nálam van.

– Hogy működhet itt egyáltalán? – kérdezem. – Igék vannak ellene…

Megnézi az üzeneteit.

– Anya megbűvölte. Már itt van a kapunál. – Felnéz. – Légyszi, gyere velünk!

– Az anyukád hátborzongató szupergonosz lenne.

Penny elmosolyodik.

– Gyere el vacsorázni, Simon!

Ismét a fejemet rázom.

– Nem, át akarom nézni ezeket, mielőtt Baz visszaér.

Végre feladja, és úgy rohan le a lépcsőn, mintha magasról tenne rá, hogy elkapják-e. Én az ablakhoz megyek, hátha kiszúrom Bazt a pályán.

36

PENELOPE

Anya ragaszkodott hozzá, hogy legyen mobilom, azok után, ami az Ürességgel történt.

Nyár alatt pár hétig azt mondogatta, egyáltalán nem jöhetek vissza a Watfordba, és apa sem próbálta meg erről lebeszélni. Szerintem már felelősnek érezhette magát, mintha még eredményre kellett volna jutnia az Ürességgel kapcsolatban.

Apa az egész júniust a laborjában töltötte, enni sem jött ki. Anya a kedvenc biryaniját készítette, a tányérokat az ajtaja előtt hagyta.

– Az az őrült! – dohogott anya. – Gyerekeket küldeni az Üresség ellen!

– Nem a Mágus küldött minket – próbáltam meggyőzni. – Az Üresség ragadott el minket. – Ettől viszont csak még dühösebb lett. Azt hittem, rá akar jönni, hogyan csinálta az Üresség. (Lehetetlen egyszerűen csak így ellopni valakit, ilyen távolságra teleportálni. Az ehhez szükséges mágia… annyi még Simonnak sincs.) De anya nem intellektuálisan szándékozott megközelíteni a dolgot.

Nagyon örülök, hogy nem tud minden egyes zűrről, amibe Simonnal belekeveredtünk – és kikeveredtünk, teszem hozzá. Azért több elismerést érdemlünk.

Anya valószínűleg hamarabb lenyugodott volna, ha nincsenek a rémálmok…

Amikor ténylegesen megtörtént, nem sikoltoztam.

Simon és én az egyik pillanatban még a Reszkető Rengetegben voltunk, kilestük Bazt és Agathát – én Simon karját fogtam –, a következőben pedig már egy lancashire-i tisztáson álltunk. Simon felismerte, gyerekkorában élt egy Pendle Hillhez közeli otthonban. Jött ez a hatalmas zajoszlop, ami úgy nézett ki, mint egy tornádó, és én először azt hittem, maga a zaj volt az Üresség.

Azonnal rájöttem, hogy egy elhalt foltban vagyunk.

Apa tanulmányozza ezeket, úgyhogy többnél megfordultam már. Ezek lyukak a mágikus atmoszférában, amelyek akkor kezdtek el feltűnni, amikor maga az Üresség, olyan beléjük lépni, mint elveszíteni az érzékeinket. Mintha kinyitnánk a szánkat, és rájönnénk, hogy nem jön ki rajta hang. A legtöbb mágus nem bírja ki, azonnal pánikba esik. Apa azt mondta, mivel neki sosem volt annyi ereje, mint a varázslók többségének, ő nem retteg annyira az elvesztésének gondolatától.

Tehát Simonnal megjelenünk ezen a tisztáson, és azonnal megéreztem az elhalt foltot – de volt ott más is. Valami rosszabb. Az a furcsa, süvítő szél, és minden száraz volt, nagyon száraz és forró.

Lehet, hogy nem egy elhalt folt, gondoltam, hanem egy haldokló folt.

– Lancashire – jegyezte meg Simon.

És akkor… ott volt az Üresség.

Tudtam, hogy ő az, mert ő volt mindennek a forrása. Mint ahogy tudja az ember, hogy a naptól származik a fény. Az összes hő és szárazság felőle jött. Vagy ő szívta el.

És sem Simon, sem én, egyikünk sem kiáltott vagy próbált meg elmenekülni, mert túlságosan megrendültünk; ott volt az Üresség – és pontosan úgy nézett ki, mint Simon. Pontosan úgy, mint ő, amikor először találkoztunk. Tizenegy évesen, elnyűtt farmerben, régi pólóban. Ráadásul ugyanazt a piros labdát pattogtatta, amelyet Simon sosem adott ki a kezéből egész első évben.

A gyerek odapattintotta a labdát Simonnak, aki pedig elkapta. Aztán Simon ordítani kezdett az Ürességgel:

– Hagyd abba! Hagyd abba! Mutasd magad, te gyáva! Mutasd magad!

Akkora volt a forróság és a szárazság, hogy úgy éreztem, mintha közvetlenül a bőrünkön keresztül az életet szívná el belőlünk.

Mindketten éreztük már így magunkat az Üresség korábbi támadásai során – azt a homokos, száraz szívó hatást. Tudtuk, milyen érzés, felismertük. De azelőtt sosem láttuk még az Ürességet. (Most már azon gondolkodom, nem az volt-e az első alkalom, hogy az Üresség képes volt megmutatni magát.)

Simon biztosra vette, hogy az Üresség azért viseli az ő arcát, hogy gúnyt űzzön belőle. Tovább kiabált vele, hogy fedje fel az igazi külsejét.

Az Üresség azonban csak nevetett. Mint egy kisgyerek. Úgy, ahogy a kisgyerekek akkor nevetnek, amikor épp csak belekezdenek, és nem bírják abbahagyni.

(Nem igazán tudom, miért gondolom ezt, vagy milyen jelentősége van, de nem hiszem, hogy az Üresség a vicc kedvéért jelent meg így. Szerintem az volt az igazi valója. Szerintem úgy néz ki, mint Simon.)

A szívás túl erős volt. Lepillantottam a karomra. Sárga folyadék és vér kezdett szivárogni a pórusaimból.

Simon kiabált. Az Üresség nevetett.

Előrenyúltam, elvettem a labdát Simontól, és lehajítottam a dombról.

Az Üresség hirtelen abbahagyta a nevetést, és azonnal a labda után vetette magát. Abban a másodpercben, hogy elfordult tőlünk, a szívásnak vége szakadt.

Elestem.

Simon szedett fel, és átdobott a vállán (ami egészen bámulatos, tekintve, hogy annyit nyomok, mint ő). Úgy nyomult előre, mint egy tengerészgyalogos, és amint kijutott az elhalt foltból, lerakott maga elé, és ekkor nagy, csontos szárnyak törtek elő a hátából. Szárnyféleségek. Idomtalanok és túl tollasak, túl sok ízülettel…

Ilyen ige nem létezik. Nincs rá szó. Simon csak annyit mondott, „Bárcsak tudnék repülni!”, és ezzel varázsolt.

(Ezt a részt senkinek sem mondtam el. A mágusok nem dzsinnek; nem kívánságokkal működünk. Ha bárki is megtudta volna, hogy Simon képes ilyesmire, máglyán égetik el.)

Mindketten megsérültünk, úgyhogy megpróbáltam gyógyító igéket használni. Folyton az járt az eszemben, hogy az Üresség visszahurcol minket, amint megtalálja a labdáját. De talán ezt a trükköt nem tudja egy nap alatt kétszer megcsinálni.

Simon olyan messzire repült, amennyire csak tudott, miközben én belé kapaszkodtam – igékkel, amelyek gyorsan gyengültek. Aztán szerintem rájött, milyen eszelősen nézünk ki, és leszállt egy város közelében.

Vonatra akartunk szállni, de Simon nem tudta összecsukni a szárnyait. Mivel azok nem szárnyak voltak. Csontok, tollak, varázslat – és akarat.

Ez az, amiről a rémálmaim szólnak:

Egy árokban rejtőzünk az út szélén. Simon kimerült. Én sírok. Próbálom összecsukni a szárnyait, visszanyomni a hátába, hogy bemehessünk a városba, és elkaphassunk egy vonatot. A szárnyak szétesnek a kezeim között. Simon vérzik.

A rémálmaimban nem jut eszembe a megfelelő ige…

De aznap emlékeztem rá. Ijedt gyerekekre használt ige, amivel a trágár vicceket és a komolytalankodást szokás elhessegetni. Kezemet Simon hátára tettem, és kipréseltem magamból: – Badarság!

A szárnyak port és szutykot hagyva leváltak a válláról.

Simon kizsebelt valakit a vonatállomáson, hogy tudjunk jegyet venni. A vonaton egymásnak dőlve aludtunk. Az évzáró kellős közepére értünk vissza a Watfordba, ahol ott volt anya és apa, és hazaráncigáltak.

Majdnem megtiltották, hogy idén ősszel visszajöjjek az iskolába… megpróbáltak rábeszélni, hogy maradjak Amerikában. Anyával ordibáltunk egymással, és azóta sem igazán szóltunk egymáshoz normálisan.

Megmondtam a szüleimnek, hogy nem hagyhatom ki az utolsó évet. De mind tudtuk, hogy ez valójában azt jelenti, hogy nem hagyhatom, hogy Simon nélkülem jöjjön vissza.

Azt mondtam, azért térnék vissza a Watfordba, hogy megtanuljak repülni.

Most miattuk mobiltelefont hordok a zsebemben.

37

AGATHA

A Watford csendes hely, ha az ember nem jár Simon Snow-val – és ha olyan sok évet töltött Simon Snow-val, hogy sosem vette a fáradságot, hogy mással is összebarátkozzon.

Nekem nincs szobatársam. A szobatárs, akit a Keresztező osztott nekem, Philippa, ötödikben beteg lett, és hazament.

Simon szerint Baz tett vele valamit. Apa szerint hirtelen traumatikus gégegyulladása lett. – Egy mágus számára ez kész tragédia.

– Mindenki számára tragédia lenne – mondtam. – A normok is beszélnek.

Nem igazán hiányzik Philippa. Majd belehalt a féltékenységbe, amiért Simon kedvelt engem. És kinevette az igéimet, ráadásul úgy lakkozta a körmét, hogy sosem nyitotta ki az ablakot.

Vannak barátaim, igaziak, otthon, de nekik nem beszélhetek a Watfordról. Nem is vagyok rá képes – apa rám olvasott egy igét, miután rajtakapott, hogy a legjobb barátomnak, Mintynek panaszkodom a pálcámról.

– Csak annyit mondtam, hogy macerás mindenhova magammal vinnem! Azt nem árultam el neki, hogy mágikus!

– Az ég szerelmére, Agatha – dorgált apa.

Anya erőltette.

– Meg kell tenned, Welby!

Így hát apa rám szegezte a pálcáját: – Mitsem a Fordwatról!

Ez egy súlyos ige. Csak a Kör tagjainak szabad használni. De azt hiszem, a helyzet is súlyos volt: ha a normoknak beszélsz a mágiáról, felkutatják őket, és elfeledtetik velük. És ha ezt nem lehet, el kell költöznöd.

Minty (általános iskolában találkoztunk, valóban ez a neve, hát nem üdítő?) most azt hiszi, szupervallásos magániskolába járok, ahol nem engedélyezik az internetet. Ami igaz is, amennyire tudom.

A mágia valóban vallás.

De képtelenség nem hinni benne, vagy csak eljátszani az ünneplést húsvétkor és karácsonykor. Az egész életed a mágia körül forog, állandóan. Ha varázsképességgel születtél, az veled marad, és a varázslókkal ragadtál, a soha véget nem érő háborúkban ragadtál, amelyekről azt sem tudni már, mikor kezdődtek.

A szüleimmel nem szoktam így beszélni.

Sem Simonnal és Pennyvel.

Mitsem a lóvadi zéérseimről.

Baz egyedül mászkál az udvaron. Nem beszéltünk, mióta visszajött.

Azt hiszem, sosem beszélgettünk igazán. Még akkor sem, ott a Rengetegben. Mielőtt bármire jutottunk volna, Simon ránk tört, aztán meg kitört.

(Amikor már azt gondolnád, kapsz egy jelenetet Simon nélkül, betoppan, hogy emlékeztessen, te a mellékszereplő vagy az ő katasztrófájában.)

Aznap, amint Simon és Penny eltűnt, Baz elengedte a kezem:

– Mi a tököm történt Snow-val?

Azok voltak az utolsó szavai hozzám.

De még mindig figyel engem az étkezőben. Simon kiborul tőle. Ma reggel elege lett, lecsapta a villáját, és amikor Bazra néztem, rám kacsintott.

Sietek, hogy utolérjem. Megy le a nap, amitől szürke bőre szinte melegnek tűnik. Az én hajam lángol tőle, tudom.

– Basil – szólítom meg hűvösen, mosolyogva, mintha a neve titok lenne.

Enyhén felém fordítja a fejét.

– Wellbelove. – Fáradtnak hangzik.

– Nem beszéltünk, mióta visszajöttél.

– Mert azelőtt beszéltünk?

Úgy döntök, merész leszek.

– Nem annyit, mint szerettem volna.

Sóhajt.

– Crowley-ra, Wellbelove, vannak sokkal jobb módszerek arra, hogy kiköveteld a szüleid figyelmét.

– Mi?

– Semmi – mondja, és csak megy tovább, előre.

– Baz, arra gondoltam… arra gondoltam, talán szükséged lehet valakire, akivel beszélhetsz.

– Nincs, jól vagyok.

– De…

Megáll, sóhajtozva a szemét dörzsöli.

– Nézd… Agatha. Mindketten tudjuk, hogy akármi is az, amin te meg Snow épp kínlódtok, hamarosan elrendezitek, és ismét nekivághattok arannyal kikövezett utatoknak. Ne bonyolítsd túl!

– De mi nem…

Baz megint elindul. Kissé sántít. Talán ezért nem focizik. Követem.

– Lehet, hogy nem akarom az arannyal kikövezett utat – mondom.

– Majd ha rájössz, hogyan lehet letérni a kijelölt útról, szólj! – Olyan gyorsan halad, amennyire sántán képes, és úgy döntök, nem fogok futni azért, hogy lépést tartsak vele. Taszítóan nézne ki.

– Lehet, hogy valami érdekesebbre vágyom! – kiáltom utána.

– Én nem érdekesebb vagyok! – kiáltja vissza anélkül, hogy hátrafordulna. – Neked én csak rosszabb vagyok! Tanuld meg megkülönböztetni a kettőt!

Az alsó ajkamba harapok, igyekszem nem keresztbe tenni a karom, mint egy hatéves.

Honnan tudja, hogy ő rossz nekem?

Miért hiszi mindenki azt, hogy tudja, hova tartozom?

38

BAZ

Snow egész nap bámult – most már hetek óta csinálja –, és én nagyon nem vagyok rá vevő. Lehet, hogy Fionának igaza van; több ideig kellett volna otthon maradnom és pihennem. Iszonyú szarul érzem magam.

Mintha nem lenne elég semmi, mintha nem tudnék felmelegedni – és múlt éjszaka valamiféle rohamom is volt a katakombákban. Olyan kurva sötét van odalent. És bár látok a sötétben, mégis olyan érzésem volt, mintha abban a hülye numpti koporsóban lettem volna.

Képtelen voltam tovább a föld alatt maradni. Hat patkányt kaptam el, a fejüket a padlóba vertem, összecsomóztam a farkukat, aztán felvittem őket a lépcsőn, és a csillagok alatt, az udvaron szívtam ki őket. Ennyi erővel díszes értesítőt is küldhettem volna az egész iskolának, hogy bejelentsem, vámpír vagyok. Vámpír, aki fél a sötétben, hogy Crowley verné meg.

A patkányhullákat a vízifarkasoknak dobtam. (Azok rosszabbak, mint a patkányok. Mindegyiket kiszívnám, ha az ízük nem maradna hetekig a számban. Vadhúsízük van, és halas.)

Ezután úgy aludtam, mintha meghaltam volna, kilenc órán keresztül, és még az sem bizonyult elégnek. Ebéd óta állva elalszom, de nem igazán mehetek fel a szobámba lefeküdni. Snow valószínűleg leülne velem szemben, és bámulna.

Mindenhova követ. Ötödik óta nem volt ilyen kitartó – tegnap még a férfivécébe is utánam jött, úgy tett, mintha kezet kellett volna mosnia.

Nincs idő erre.

Úgy érzem magam, mintha megint tizenöt lennék, mintha veszély fenyegetne, ha túl közel jön: vagy megcsókolom, vagy megharapom. Csak azért bírtam ki azt az évet, mert nem tudtam eldönteni, melyik opció szabadíthatna meg a szenvedéseimtől.

Elképzelhető, hogy maga Snow szabadított volna meg a szenvedéseimtől, ha bármelyikkel is próbálkozom.

Ezek voltak az ötödik év ábrándjai: csókok, vér, és hogy Snow kitöröl a létezésből.

Délután megnéztem a fociedzést, ez volt az ürügy, hogy leülhessek, aztán lecsatlakoztam a csapatról, amikor vacsorázni indultak.

Wellbelove elkap az udvaron, és próbál berántani a hölgyikés drámájába, de nincs időm a kínlódásra. Hallottam, ahogy Miss Possibelf azt mondta, a Mágus holnap tér haza – és én még nem törtem be az irodájába. (Bizonyára azért, mert ez egy idióta ötlet.) De ha felmegyek oda, és elhozok valamit, akkor legalább Fiona le fog szállni rólam egy időre.

Elvonszolom magam a Könnyező Toronyhoz, és nem a csigalépcsőn megyek, hanem a személyzeti lifttel, egészen a legtetejére.

Elhaladok az igazgatói irodához vezető ajtó mellett. Amikor anyám volt az igazgató, itt éltem vele. Még kicsi voltam. Apa hétvégente eljött, nyaranta pedig hazamentünk Hampshire-be.

Anya hagyta, hogy az irodájában játsszak, miközben ő dolgozott. Kivett a bölcsőből, és kirakta a szőnyegre a legóimat.

Amikor az ajtóhoz érek, gond nélkül kinyílik nekem – a Mágus nem vetette le azt a védelmet, ami most anyám jóvoltából beenged. A szobájába is be tudok jutni. (Egyszer belopóztam, és azon kaptam magam, hogy a vécéjébe hányok.) Fiona azt akarta, hogy minden éjjel kutassam át a szobáit, de megmondtam neki, hogy ezt akkorra tartogassuk, amikor valóban szükségessé válik. Amíg haszna nem lesz. Ne csak gőzölgő szarral teli zacskókat hagyjunk az ágyán!

– Továbbá, Fiona, nem szarok zacskóba.

– A szarást én intézem, te tuskó. Lehet az én szarom.

Összeszorul a gyomrom, ahogy belépek az irodába. Amikor meglátom anyám asztalát. Sötét van – a függönyök elhúzva –, úgyhogy tüzet idézek a tenyeremre, és magam elé tartom.

A mostohaanyám frászt kap, amikor ezt csinálom.

– Basilton, ne. Te gyúlékony vagy.

De tüzet idézni nekem olyan, mint lélegezni; alig igényel mágiát, és mindig érzem, hogy teljes mértékben én irányítok. Kígyóként tudom siklatni az ujjaim között.

– Pont, mint Natasha – mondja mindig apám. – Több tűz volt benne, mint egy démonban.

(Igaz, határozott vonalat húzott akkor, amikor cigizésen kapott a kocsiszínben. – Crowley szerelmére, Baz, te gyúlékony vagy.)

Az igazgatói iroda pontosan olyan, mint akkor volt, amikor itt játszottam. Azt hinné azt ember, hogy a Mágus megszabadult mindentől, ami anyámé volt, és Che Guevara-posztereket aggatott ki, de nem.

Poros a széke. Anyám széke. Vastag por fedi a számítógépének billentyűzetét is – szerintem nem használja. A Mágus nem az a „leülök és gépelek” fajta. Folyton ide-oda lopakodik, hadonászik a kardjával, vagy olyasmit csinál, ami értelmet ad a Robin Hood-jelmezének.

A pálcámmal kihúzom a legfelső fiókját. Nincs ott semmi… beszáradt irodaszerek. Egy telefontöltő.

Anyám teát tartott ebben a fiókban, mentolos Aero szeleteket és savanyú cukorkát. Odahajolok, hogy kiderítsem, ott van-e még az illatuk – ki tudok szagolni olyasmiket, amiket más nem. (Ki tudok szagolni olyasmiket, amiket egy ember sem.) (Mivel nem vagyok az.)

A fióknak fa- és bőrillata van. A szobának bőr, acél és erdő, mint magának a Mágusnak. Kézzel nyitom ki a többi fiókot. Sehol egy akna. Sehol egy személyes tárgy. Fogalmam sincs, mit vigyek Fionának. Egy könyvet talán.

A lángomat a könyvespolc felé tartom, és megfordul a fejemben, hogy ráfújom, és lángba borítom az egész szobát. De meglátom, hogy a könyvek nincsenek elrendezve. Szembetűnően nincsenek. Fel vannak stószolva ahelyett, hogy visszarakták volna őket – néhány kupacokban hever a padlón. Késztetést érzek rá, hogy visszategyem a köteteket, téma szerint rendezve, ahogy anyám csinálta. (Mindig megengedte, hogy hozzányúljak a könyveihez. Mindig megengedte, hogy bármelyiket elolvassam, amíg visszarakom őket a helyükre, és megígértem, hogy szólok neki, ha valami összezavart vagy megijesztett belőlük.)

Lehet, hogy ki kéne használnom, hogy a könyvek nincsenek a helyükön: senki sem venné észre, ha eltűnne egy… vagy több. Odanyúlok az egyikért, amelyiknek a gerincén egy dombornyomott sárkány van; a sárkány szája tátva, a kiokádott tűz alkotja a címet: Égni és ragyogni – A lángok művészete.

Egy fénysáv vetül a polcra, én pedig megperdülök. A könyv is mozdul, ellapozódik. Valami kiesik belőle a padlóra.

Snow áll az ajtóban.

– Mit csinálsz itt? – szegezi nekem a kérdést. A kardját már előhúzta.

Elégszer láttam már azt a kardot munka közben. Azt hihetnénk, félek tőle, de inkább megnyugtat. Volt már vele dolgom korábban, Snow-val is.

Komolyan nagyon kimerült lehetek, mert az igazat mondom:

– Anyám egyik könyvét keresem.

– Nem jöhetsz csak úgy be ide – mondja, mindkét kezével a kardján.

Fentebb tartom a lángomat, és ellépek a polcoktól.

– Nem nyúlok semmihez. Csak egy könyvet akarok.

– Minek? – Lepillant a könyvre, ami kettőnk között hever, majd előrelép; elhagyja a helyét, ahonnan legyőzhet. Nekidőlök a polcnak, egyik lábamat a másik elé helyezem. Leguggol a könyvért. Biztosan azt gondolja, hogy nyomként használhatja, ami leleplezi az összeesküvésemet.

Egy kis papírdarabbal a kezében feláll. Idegesnek tűnik.

– Tessék – mondja halkan, és felém nyújtja. – Én… bocs.

Miközben figyel, elveszem a papírt, egy fotót. Szeretném a zsebembe süllyeszteni és később megnézni, de a kíváncsiságom felülkerekedik, úgyhogy feltartom…

Én vagyok az.

Az óvodában, azt hiszem. (A Watfordban régen volt óvoda és napközi is, arra csaptak le a vámpírok.)

Ezen a fotón még kicsi vagyok. Három- vagy négyéves, világosszürke, buggyos kantáros nadrág van rajtam fehér bőrcsizmával. A legsokkolóbb a bőröm: élénkpirosas, aranyszínű a fehér galléros ingem és a fehér zoknim mellett. Belemosolygok a kamerába, valaki az ujjamat fogja…

Felismerem anyám jegygyűrűjét. Ráismerek széles, erős kezére.

Aztán visszaemlékszem a kezére. Ahogy a lábamhoz ért, ha azt akarta, hogy nyugton maradjak. Ahogy precízen tartja a pálcáját. Ahogy benyúl az asztalának fiókjába egy édességért, és a szájába dobja.

– Érdes a kezed – mondtam, amikor az arcomat fogta vele közre.

– Tűzfogó kezek – válaszolta. – Lángvetők.

Anyám keze végigsúrolja az arcom. A fülem mögé igazítja a hajam.

Anyám keze feltartva – lángra lobbantja az óvoda levegőjét, miközben egy sápadt bőrű szörny a torkomba mélyeszti a fogait.

– Baz… – szólal meg Snow. Felvette a könyvet, és most felém tartja.

Elveszem.

– El kell mondanom valamit – folytatja.

– Mit? – Mióta van Snow-nak és nekem mondanivalónk egymásnak?

– Beszélnem kell veled.

Megemelem az állam.

– Akkor beszélj!

– Nem itt. – Elteszi a kardját. – Tilosban járunk, és… amit mondani akarok, az kicsit személyes.

Egy pillanatra – nem is egy pillanatra, a másodperc törtrészéig – elképzelem, ahogy azt mondja, „az az igazság, hogy menthetetlenül vonzódom hozzád”. Aztán elképzelem, ahogy arcon köpöm. Azért azt is elképzelem, ahogy lenyalom az arcáról, és megcsókolom. (Merthogy zavarodott vagyok. Bárki megmondhatja.)

Kívánj valamit!-tal eltüntetem a lángot a kezemről, a fotót visszateszem a könyvbe, a könyvet a hónom alá csapom.

– Nagy szerencsénkre van egy saját lakosztályunk egy torony tetején. Szerinted az elég félreeső?

Kelletlenül bólint, és maga elé int, hogy induljak előre.

– Csak menjünk! – mondja.

Megyek.

39

SIMON

Tetten értem az ellenséget, amint betört a Mágus irodájába. Ezért kirúgathattam volna. Végre.

És én inkább odaadtam neki azt, amit ellopott, aztán megkérdeztem, beszélhetünk-e négyszemközt – mindezt egy babakori kép miatt.

De Baz tekintete azon a képen… Mosolygott, csak mert boldog volt, az arca, mint két piros alma.

És az arckifejezése, amikor meglátta… Mintha valaki megfújt volna egy kürtöt, amitől leomlottak a falai.

Visszasétálunk a szobánkba, és az egész nagyon kellemetlen: nincs tapasztalatunk abban, hogyan kell egymással sétálni, még úgy sem, hogy általában ugyanabba az irányba szoktunk haladni. Tartjuk a távolságot a lépcsőn, az udvaron még messzebb húzódunk. Végig arra vágyom, hogy előhúzhassam a kardom.

Baz teljesen befeszül, mire a szobánkba érünk. Bevágja magunk mögött az ajtót, a könyvet az ágyára hajítja, és keresztbe fonja a karját.

– Rendben, Snow. Magunk vagyunk. Akármi is az, amit mondani szeretnél, ki vele.

Én is keresztbe fonom a karom.

– Jól van – kezdem –, csak… ülj le, oké?

– Miért kéne leülnöm?

– Mert kényelmetlenül érzem magam miattad.

– Az jó. Örülnöd kéne, hogy nem vérzel miattam.

– Jézusom – nyögök fel. Amikor elszakad a cérna, úgy káromkodom, mint egy norm. – Le tudnál csillapodni? Ez fontos.

Baz a fejét csóválja, de leül az ágya végére, mérgesen néz rám. Mindig ilyen bágyadt kutyaszeme van, mintha a szempillája alól lesne ki, akkor is, amikor tágra nyitja, a szája sarka pedig eleve lefelé görbül. Mintha az arca kifejezetten bosszankodásra lenne tervezve.

Odamegyek a táskámhoz, és kiveszek belőle egy füzetet. Miután Baz anyja meglátogatott, másnap mindent leírtam, amit csak tudtam; arra gondoltam, azért jegyzem le, hogy megoszthassam a Mágussal.

Felé fordulva ülök az ágyamra, mire vonakodva ő is úgy helyezkedik, hogy szemben legyen velem.

– Oké, figyelj! Nem akarom ezt elmondani neked, azt sem tudom, el kéne-e mondanom. De az édesanyádról van szó, és azt hiszem, nincs jogom elhallgatni előled.

– Mi van az anyámmal? – Leereszti a karját, előredől, és megragadja a füzetemet.

Elkapom előle.

– Elmondom, rendben? Csak hallgass végig!

Összehúzza a szemét.

Rémesen ideges vagyok.

– Amíg odavoltál… a Fátyol fellebbent.

Azonnal rájön – az orrlyuka kitágul, a tekintete kissé megvadul –, annyira rohadt okos. Fogalmam sincs, hogy fogom valaha is legyőzni.

– Az anyám… – suttogja.

– Téged keresett. Többször visszajött. Ide. Hol voltál, hogy nem talált meg?

– Az anyám átjött a Fátyolon?

– Át. Azt mondta, ide szólt a hívása, a szobánkba, hogy ez a te helyed. És eléggé kivolt attól, hogy nem talált itt. Tudni akarta, én bántottalak-e.

– Beszélt hozzád?

– Aha. Mármint… igen. – Ujjaimmal végigtúrom a hajam. – Jött, hogy megkeressen téged, én majd beszartam tőle, megkérdezte, bántottalak-e, aztán azt mondta, hogy a Fátyol leereszkedik… – Lepillantok a füzetemre.

Baz kikapja a kezemből, mohón fut át rajta, majd hozzám vágja.

– Úgy írsz, mint egy állat. Mit mondott?

– Azt, hogy… – Megremeg a hangom. – Hogy a gyilkosa él. Hogy meg kell találnod Nicodemust, hogy békében nyugodhasson.

– Békében nyugodhasson?

Fogalmam sincs, mit mondhatnék. Az arcán látom, hogy kínlódik.

– De anyám megölte a vámpírokat – mondja.

– Tudom.

– Az Ürességre értette?

– Nem tudom.

– Mondd el újra!

Visszanézek a füzetemre.

– A gyilkosa él, és Nicodemus tud róla. Keresd meg Nicodemust, hogy békében nyugodhasson.

– Ki az a Nicodemus? – csattan fel Baz. Tüzesen, fejedelmien, pont, mint az anyja.

– Nem mondta.

– Mi volt még? – kérdezi. – Volt még más is?

– Hát… megpuszilt. – Megrándul a kezem, az ujjaimmal végigsöprök a homlokomon. – Azt mondta, hogy neked szánja, és adjam át.

Összeszorítja maga mellett az öklét.

– És még?

– Utána elment – válaszolom. – Még egyszer visszajött, ugyanazon az éjszakán, az utolsó éjszakán, mielőtt a Fátyol lezárult… – Baz úgy néz ki, mint aki meg akar fojtani. – Akkor már másabb volt, szomorúbb, mintha sírt volna. – Belenézek a jegyzeteimbe. – Akkor nem láttam, de azt mondta, „én kicsi rózsám”. Ezt mondta párszor, azt hiszem. Aztán a nevemen szólított, és azt mondta, hogy sosem hagyott volna el téged. És hogy „azt mondta, csillagok vagyunk”.

– Ki mondta ezt? Nicodemus?

– Gondolom. Nem tudom.

Baz még jobban megfeszíti az öklét, a hangja, mint egy visszafojtott üvöltés.

– Ki a faszom az a Nicodemus?

– Fogalmam sincs – felelem. – Azt hittem, te tudod.

Felpattan az ágyról, és mászkálni kezd a szobában.

– Az anyám visszajött. Azért, hogy meglátogasson. És ehelyett te találkoztál vele. Nem hiszem el.

– De hát hol voltál? Miért nem tudott megtalálni?

– Nem voltam elérhető! Semmi közöd hozzá!

– Nos, remélem, megérte a titkos kiruccanásod! – kiabáltam. – Mert az anyád miattad jött el! Eljött, és megint eljött, és újra eljött, miközben te a hiábavaló kis lázadásodat tervezgetted!

Megtorpan, majd kezét a nyakam felé nyújtva rám veti magát. Én viszont jobban féltem őt, mint magamat, még úgy is, hogy tudom, hogy meg akar ölni. Mert ha hozzám nyúl, kirakják. A Kötés.

Talpra ugrom, és elkapom mindkét csuklóját. Hidegek.

– Baz, nem akarsz bántani engem. Ugye? – Megfeszül a szorításomban. Zihál a dühtől. – Nem akarsz bántani engem – ismétlem, megpróbálva hátralökni. – Igaz? Sajnálom. Nézz rám! Sajnálom.

Szürke szeme fókuszál, majd hátrébb lép, kitépi a kezemből a karját. Mindketten körbenézünk a szobában, várjuk, hogy a Kötés beüssön.

Kopogás hallatszik az ajtó felől, amitől mindketten ugrunk egyet.

– Simon? – Penny hangja.

Baz felhúzza egyik szemöldökét, és szinte hallom, hogy azt gondolja, érdekes. Eloldalazok mellette, és kinyitom az ajtót.

– Penny, te mit…?

Sírt. És megint elpityeredik.

– Simon. – A karjaim közé rohan. Lassan átölelem, majd Bazra nézek, várva, mikor fúj riadót.

Megrázza a fejét, mintha az egész túl sok lenne neki.

– Magatokra hagylak titeket – mondja, és kicsusszant mellettünk az ajtón. A gondolatát is utálom, hogyan fogja ezt Penelope ellen használni, vagy ellenem, de most Penny épp a karjaim között zokog.

– Hé – lapogatom a hátát. Ölelkezésben nem vagyok jó, ezt ő is tudja, de most ez valószínűleg nem érdekli. – Hé, mi a baj?

Elhúzódik, ruhaujjával letörli a könnyeit. Még mindig a kabátja van rajta.

– Anya… – Megrándul az arca, ismét megtörli.

– Jól van?

– Nem esett baja… senkinek. De azt mondta, Premal tegnap hazament. – Túl gyorsan beszél, még mindig sírva. – A Mágus nevében ment két másik Emberével, és át akarták kutatni a házunkat.

– Micsoda? Miért?

– A Mágus küldte őket. Premal állítása szerint rutinellenőrzés, tiltott mágia után kutattak, de anya szerint nincs olyan, hogy rutinellenőrzés, és inkább nyelje el a mocsár, de nem hagyja, hogy a Mágus úgy kezelje őt, mintha az állam ellensége lenne. Aztán Premal kijelentette, hogy ez nem kérés volt. Erre anya, hogy jöjjenek vissza, ha a Körtől hoznak parancsot. – Penny reszket a karjaimban. – Mire Prem, hogy háború van, és a Mágus a Mágus, és amúgy is, mi rejtegetnivalója van anyának, anya meg azt mondta, nem ez a lényeg, a lényeg az emberi jogok és a szabadság, és hogy az ember húszéves fia ne bukkanjon fel a küszöbén, mint Rolf A muzsika hangjából. És biztos, hogy Premal megalázva érezte magát, nem volt önmaga, vagy talán csak jobban kijött belőle a barom, mint egyébként szokott, erre azt válaszolta anyának, hogy jobb lesz, ha meggondolja magát. És anya azt mondta, hogy náciként vagy fasisztaként is visszajöhet, de a fiaként nem. – Penny hangja megint elcsuklik, és a karjával eltakarja az arcát, amivel állon könyököl.

Hátrakapom a fejem, és megragadom a vállait.

– Hé – mondom –, biztos vagyok benne, hogy ez csak úgy elszabadult. Beszélünk a Mágussal.

Elrántja magát tőlem.

– Simon… nem! Nem beszélhetsz erről vele.

– Pen. Ő a Mágus. Nem fogja bántani a családod. Tudja, hogy ti jók vagytok.

Megrázza a fejét.

– Az anyám megígértette velem, hogy nem mondom el neked, Simon.

– Nincsenek titkok – védekezem azonnal. – Megállapodtunk.

– Tudom! Ezért is vagyok itt, de a Mágusnak nem mondhatod el. Anya fél, márpedig az én anyám nem szokott félni.

– Miért nem hagyta, hogy egyszerűen csak átkutassák a házat?

– Miért kellett volna hagynia?

– Mert ha a Mágus ezt csinálja, akkor annak oka van. Ő nem zargat csak úgy senkit. Nincs rá ideje.

– De… mi lett volna, ha találnak valamit?

– A ti házatokban? Nem találtak volna.

– De lehet – ellenkezik. – Ismered anyát. „Az információ szabad akar lenni.” „Nincs olyan, hogy rossz gondolat.” A könyvtárunk szinte akkora, mint a Watfordé, és kiterjedtebb. Ha valami veszélyeset akarsz benne találni, biztosan tudsz.

– De a Mágus nem akarná bántani a családodat.

– Kit akar bántani, Simon?

– Azokat, akik minket akarnak bántani! – vágom rá. Szinte kiáltom. – Azokat, akik engem akarnak bántani!

Penny leereszti a karjait, és rám néz. Nagyjából abbahagyta a sírást.

– A Mágus nem tökéletes. Nincs mindig igaza.

– Senkinek sincs. De meg kell bíznunk benne. Megteszi, amit tud. – Ahogy kimondom, máris érzem a bűntudatot a gyomromban. Beszélnem kellett volna a Mágusnak a szellemről. Pennynek is beszélnem kellett volna róla. Mindkettőjüknek el kellett volna mondom, mielőtt elmondom Baznak. Lehet, hogy a rossz oldalnak kémkedek.

– Szeretném, ha gondolkodnál ezen – mondja Penny. – Ez nem az én titkom, nem is a tiéd.

– Rendben – értek egyet.

– Rendben. – Kibuggyan még néhány könnycsepp, majd ismét megrázza a fejét. – Mennem kéne. El sem hiszem, hogy Baz nem jött még vissza a felügyelővel. Valószínűleg azt hiszik, hazudik…

– Szerintem nem köp be.

Gúnyosan puffog egyet.

– Dehogynem. Nem érdekel. Van mi miatt aggódnom.

– Maradj még egy kicsit! – marasztalom. Ha marad, beszélek neki Baz anyjáról.

– Nem. Kitárgyalhatjuk holnap. Csak el akartam neked mondani.

– A családod biztonságban lesz – nyugtatom. – Emiatt nem kell aggódnod. Ígérem.

Penelope kételkedve néz, és már-már várom, hogy rámutasson, milyen keveset ért eddig a szavam, de csak bólint egyet, és azt mondja, reggelinél találkozunk.

40

BAZ

Szívesen látnám Bunce-t lógni ezért.

(Nem gondoltam, hogy van bárki, aki képes átlépni a lakóépületek nemekre vonatkozó korlátozását, de Bunce-ban lehet bízni, ő megtalálja a módját. Bestiálisan kitartó.)

De ez nem is izgat.

A katakombák felé veszem az irányt, és mindent kizárva vadászom.

Idelent van anyám sírja. Utálok arra gondolni, hogy talán figyel engem. Átlátnak a lelkek a Fátyolon? Tudja, hogy már én is közéjük tartozom?

Olykor elgondolkodom azon, hogy alakult volna, ha még mindig élne.

Én voltam az egyetlen gyerek az óvodában, aki aznap átváltozott. Ha anyám nem állítja meg őket, lehet, hogy a vámpírok magukkal vittek volna.

Apám azonnal eljött értem, amint meghallotta, mi történt. Fionával együtt mindent elkövetett, hogy meggyógyítson – de tudták, hogy átváltoztam. Tudták, hogy a vérszomj idővel fel fogja ütni a fejét.

És egész egyszerűen…

Úgy tettek, mintha semmi sem történt volna. Crowley-ra, szerencsések, amiért nem kezdtem el azonnal embereket zabálni, ahogy elértem a pubertáskort. Nem hiszem, hogy apám valaha is említést tett volna róla, még akkor sem, ha rajtakap, hogy kiszívom a szobalányt. Basil, öltözz át vacsorához, különben a nevelőanyád feszült lesz.

Bezzeg annak, ha levetkőztetem a szobalányt, örülne… (Az, hogy meleg vagyok, sokkal nagyobb csalódást okozott neki, mint az, hogy élőhalott.)

Apám sosem tesz említést arról, hogy vámpír vagyok – a gyúlékonyságot leszámítva –, és tudom, hogy sosem tagadna ki emiatt.

De az anyám?

Ő megölt volna.

Ő szembenézett volna velem, azzal, ami vagyok, és azt tette volna, ami helyes.

Az anyám sohasem engedett volna vámpírt a Watfordba. Soha.

A sétám a sírjának ajtajánál ér véget. Egy kő jelöli a falban.

Ő volt a legfiatalabb, aki valaha a Watfordot vezette, és annak a három igazgatónak az egyike, akik a védelmezése közben haltak meg. Ide temették, tiszteletbeli helyre, az iskola alapjának részeként.

Az anyám visszajött.

Értem jött vissza.

Mit jelent az, hogy nem tudott megtalálni?

Talán a szellemek nem látnak át a koporsókon.

Talán azért nem látott, mert nem vagyok teljesen élő. Vajon látom majd akkor, amikor Simon végre végez velem?

Így lesz… végezni fog velem.

Snow azt fogja tenni, ami helyes.

Addig maradok a katakombákban, amíg be nem fejezem az evést. Amíg be nem fejezem a dühöngést. Amíg már rá sem bírok nézni többé arra a rólam készült fotóra. (Pufók, mázlista vérzsák.)

Amíg be nem fejezem a sírást.

Az ember azt hinné, ez is odalesz átváltozáskor – a könnyek. De még mindig pisálok, még mindig sírok. A víz kijön.

(Nem tudom pontosan, hogy működik ez az egész vámpírság; a családom nem enged mágus-doktor közelébe – eleve nem mintha képes lennék megfázni vagy oltásokra lenne szükségem.)

A virágok, amelyeket anyám sírjához vittem, elhervadtak. Májusi eső!-t mondok rájuk, és ismét kivirágoznak. Több mágiát igényel, mint amennyit most megengedhetek magamnak – a virágoknak és az ételeknek élet kell –, ezért megtámaszkodom magam előtt a falon.

Mostanában, ha fáradt vagyok, nem tudom megemelni a fejem. És a numptik óta a bal lábam sem az igazi; érzéketlenné válik. Dobbantok vele a kőpadlón, és csak a sarkamban érzem valamennyire.

Ha anyám visszajött a Fátyol mögül, az azt jelenti, hogy nem kelt át teljesen. Nincs itt – nem lát engem –, de a következő helyen sincs teljes mértékben. A lelke a kettő között ragadt.

Hogyan tudnék segíteni?

Találjam meg ezt a Nicodemust? Ő volt az, aki a vámpírokat küldte?

Nekem mindig azt mondák, hogy az Üresség küldte a vámpírokat. Még Fiona is úgy gondolja, hogy az Üresség küldte a vámpírokat. Minden mást is az Üresség küld a Watfordba…

A lábam annyira zsibbad, hogy amikor feljutok a tornyunkba, ki kell lépnem a jobbal, hogy magam mögött tudjam húzni a balt, egész végig, fel a lépcsőn.

Bunce eltűnt a szobánkból. Snow az ágyában, az ablakok nyitva. Lezuhanyozott. Azt a szappant használja, amit az iskola ad – amikor tiszta, olyan szaga van, mint egy kórháznak.

Nem vesződöm azzal, hogy arcot mossak vagy átöltözzek. Atlétáig és nadrágig vetkőzöm, majd bemászom az ágyamba. Olyan érzés, mint a halál. Halál, ami még befűtve sincs.

Amint elhelyezkedtem – csukott szemmel koncentrálok, hogy ne kezdjek el újra bőgni –, Snow megköszörüli a torkát. Tehát ébren van. Nem fogok bőgni.

– Segítek neked – mondja olyan halkan, hogy azt csak egy vámpír képes meghallani.

– Miben segítesz?

– Segítek megtalálni, akármi is ölte meg az anyukádat.

– Miért?

Velem szembe fordul az ágyában. Én látom őt a sötétben. Ő nem lát engem.

Megvonja a vállát.

– Mert megtámadták a Watfordot.

Elfordulok.

– Mert az anyád volt – folytatja. – És a szemed láttára ölték meg. És ez… nem helyes.

41

LUCY

A Fátyol lehull, mindnyájunkat visszaránt – de engem nem tud megragadni.

Nem hiszem, hogy maradt belőlem elég. Képzeld el, hogy annyi élet sincs benned, hogy rendesen halott légy. Nem elég ahhoz, hogy áttörj, és nem elég ahhoz, hogy visszamenj.

Inkább itt maradok.

Inkább tovább beszélek hozzád, akkor is, ha nem hallasz. Akkor is, ha nem látlak. (Volt egy pillanat, amikor azt hittem, mégis; volt egy pillanat, amikor azt hittem, meghallottál.)

Maradok. És sodródom. Átcsúszom a padlón, amely nem képes megtartani. Átsuhanok a falakon, amelyek nem képesek megállítani. Az egész világ szürke, árnyakkal teli.

Nekik mesélem el a történetem.

HARMADIK KÖNYV

42

SIMON

Baz, mire felkelek, szinte teljesen felöltözött.

Az ablaknál áll – becsukta, pedig már így is túl meleg van idebent –, és a tükröződését figyelve köti meg a nyakkendőjét.

Fiú létére hosszú haja van. Amikor focizik, belelóg a szemébe, ráhullik az arcára, zuhanyzás után viszont hátrasimítja, úgyhogy minden reggel úgy néz ki, mint egy gengszter – vagy azzal a hajvonallal, mint egy fekete-fehér film vámpírja.

Azon agyalok, Baz azért nem bukik-e le azzal, hogy vámpír, mert annyira annak tűnik. Mert ugye túlzás lenne megvádolni vele – túl kézenfekvő. (Baznak hosszú, keskeny orra van. Az a fajta, ami túl magasan kezdődik az arcon, és a szemöldöke útjába áll. Néha, miközben nézem, legszívesebben odanyúlnék, és egy két centivel lentebb rántanám. Nem mintha az használna.) (És az orra legalul egy kicsit ferde is – azt nekem köszönheti.)

Nem tudom, hogy állunk ma reggel.

Mármint azt ígértem neki, hogy segítek kideríteni, mi történt az anyjával. Most rögtön neki kéne látnunk? Vagy ez olyasfajta ígéret volt, ami majd évek múlva tér vissza, hogy kísértsen, pont amikor már megfeledkeztem róla?

És mindegy, mi történik, attól még ellenségek vagyunk, igaz? Még mindig meg akar ölni?

Valószínűleg nem próbál meg megölni, amíg nem segítettem neki – ez végül is megnyugtató gondolat.

Baz egy végső rántással csomót köt a nyakkendőjére, majd miközben felveszi a kabátját, felém fordul.

– Nem fogod megúszni.

Felülök.

– Mi van?

– Nem fogsz úgy tenni, mintha a múlt éjszaka csak egy álom lett volna, vagy amit mondtál, azt nem is úgy értetted. Segíteni fogsz megbosszulni anyám halálát.

– Senki sem beszélt megbosszulásról. – Hátralököm a takarót, felállok, két kezemmel megborzolom a hajam. (Alvás közben lelapul.) – Azt mondtam, segítek kinyomozni, ki ölte meg.

– Vagyis segítesz, Snow. Mert amint megtudom, ki volt az, meg fogom ölni.

– Hát, abban a részben nem fogok segíteni.

– Máris azt teszed – mondja, és átlendíti vállán a táskáját.

– Micsoda?

– Most azonnal elkezdjük – mutat a padló felé. – Most azonnal nekifogunk. Ez a prioritás. – Az ajtó felé veszi az irányt.

Vitatkozni akarok.

– Mi lesz a…? – Baz megáll, türelmetlenül visszafordul felém. – Mi lesz minden mással? – kérdezem.

– Mi minden mással? Az órákkal? Attól még járhatunk órára.

– Nem – mordulok fel. – Tudod, mi minden mással. – Az életünk elmúlt hét évére célzok. Az összes üres fenyegetésére. És beváltottakra. – Azt akarod, hogy együtt dolgozzak veled, de… közben le akarsz lökni a lépcsőn.

– Rendben van. Megígérem neked, hogy nem foglak lelökni a lépcsőn, amíg ezt meg nem oldottuk.

– Komolyan beszélek – mondom. – Nem segíthetek, ha folyton felültetsz.

Megvetően néz.

– Azt hiszed, ez felültetés? Hogy visszahoztam anyámat a halálból, hogy baszakodjak veled?

– Nem.

– Tűzszünet – vakkantja.

– Tűzszünet?

– Nagyjából biztos vagyok benne, hogy tudod, mit jelent a „tűzszünet”, Snow. Semmi agresszió, amíg túl nem vagyunk ezen.

– Semmi agresszió?

Az égre emeli a tekintetét.

– Semmi agresszív viselkedés.

Felkapom a pálcám az ágyaink között álló asztalról, odamegyek hozzá, és bal kezemmel feltartom, jobb kezemet kinyújtom.

– Esküdj meg rá! – kérem. – Mágiával.

Összehúzott szemmel néz engem. Látszik, ahogy megfeszül az álla.

– Jól van – üti arrébb a pálcámat. – De nem hagyom, hogy a közelembe gyere azzal. – Kihúzza a kabátzsebéből a saját pálcáját, és kettőnk közé tartja. Megfogja a kezem (az övé hideg), mire reflexből visszahúzom. Erősebben szorít.

– Tűzszünet – néz a szemembe.

– Tűzszünet – ismétlem sokkal kevésbé határozottan.

– Amíg ki nem derül az igazság – teszi hozzá.

Bólintok.

Aztán ráüt a pálcával a kezünkre.

– Az ember annyit ér, mint az adott szava!

Érzem Baz mágiáját beleivódni a kezembe. Más varázslata sosem olyan érzés, mint a sajátod – ahogy más nyála sem olyan ízű, mint a sajátod. (Bár én, azt hiszem, csak Agatháéról tudok nyilatkozni.) Baz mágiája éget. Mint az alkohol. A kezem izmaiba hatol.

Letettünk egy esküt. Sohasem tettem még le esküt. Baz így is megszegheti, még mindig ellenem fordulhat, de akkor a keze begörcsölne, és egy hétre elmenne a hangja. Lehet, hogy ez része a tervének.

Mindketten bámuljuk az egymásba kulcsolt kezünket. Még mindig érzem a mágiáját.

– Beszélhetünk róla órák után – szólal meg Baz. – Itt.

A szorítása lazul, én pedig visszarántom a kezem.

– Rendben.

Elkésem a reggeliről, és Penelope sem tett nekem félre se heringet, se pirítóst.

Nincs kedve beszélgetni, és nekem sincs kedvem beszélgetni, pedig annyi mindent el szeretnék mondani neki.

Agatha továbbra sem ül velünk. Nem is látom őt ma reggel – talán Bazzal lépett le valahova. Ezt hozzá kellett volna adnom a tűzszünethez: valamint békén kell hagynod a barátnőmet.

Vagyis exbarátnőmet. Mindegy.

– Hallottál anyukád felől? – kérdezem Pennyt.

– Nem – válaszol. – Baz be fog árulni?

– Nem. Visszajött a Mágus?

– Én még nem láttam.

Feleannyit evett, mint szokott, én meg kétszer annyit, hogy lefoglaljam a szám. Korán indulok el a görögórára, mert úgy érzem, cserben hagytam Pennyt – nem foghatom az ő pártját a Máguséval szemben. Nem tudom, mit számít, de a Mágusét sem foghatom az övével szemben.

Mire a tanterembe érek, Baz már ott van. Tudomást sem vesz rólam. Nem vesz rólam tudomást egész reggel. A folyosón észreveszem néha, hogy Devvel és Niall-lal sugdolózik.

Amikor itt az ideje, hogy a szobánkban találkozzunk, szólok Pennynek, hogy kihagyom a teát, mert tanulnom kell, és az udvaron át visszarohanok a Mímesek Házába.

Egészen a lépcsőig jutok, mire szöget üt a fejemben, hogy ez az egész találkozó nem egy csapda-e – ami színtiszta paranoia. Baznak nem kell odacsalnia a szobánkba; ott vagyok minden éjjel.

Ez most nem olyan, mint amikor meg akart etetni a kimérával. Amikor megkért, hogy találkozzunk a Reszkető Rengetegben. Azt mondta, információi vannak rólam, a szüleimről, és túl kockázatos lenne az iskolaudvaron elmondania.

Tudtam, hogy hazudik.

Azt mondtam magamnak, azért megyek a Rengetegbe, hogy megnézzem, mire készül, aztán beledöngöljem a földbe. De egy részem mégis úgy gondolta, hogy talán tényleg tud valamit a szüleimről – mert hát valakinek tudnia kell, kik voltak. És még ha Baz fel is akarná használni ellenem azt, amit tud, csak lenne valamim.

Rohadtul gyönyörű volt, amikor a kiméra Bazt vette észre előbb a fák között rejtőzve, és utána indult el, nem utánam. Hagynom kellett volna, hogy a szörny megfuttassa kicsit. Jót tett volna neki…

Aztán ott volt az is, amikor negyedikesek voltunk, és hagyott nekem egy üzenetet Agatha kézírásával arról, hogy várjak rá a tiszafa alatt, sötétedés után. Farkasordító hideg volt, és persze Agatha nem jött el, én meg kint ragadtam egész éjszakára, amíg a felvonóhidat le nem eresztették másnap reggel. A melegítő igém nem működött, a hódémonok pedig a fejemet dobálták mogyorókkal. Hajlottam rá, hogy megnyomorgatom őket, de védett mágikus lények. (Globális felmelegedés.) Elkezdtem arra számítani, hogy valami rosszabb fog feltűnni. Miért kínozna engem Baz hódémonnal? Csak félintelligens hógolyók szemöldökkel és kezekkel. Még csak nem is sötétek. De semmi más nem jött, ami azt jelentette, hogy Baz ördögi terve meghiúsult – hacsak az ördögi terve nem az volt, hogy félholttá fagyaszt a nagy vizsgánk előtti éjszakán.

Tavaly pedig azt mondta nekem, Miss Possibelf látni akar, és amikor odamentem az irodájához, Baz bezárt oda egy görényt. Miss Possibelf biztos volt benne, hogy én vagyok a felelős – még úgy is, hogy nagyon kedvel.

Visszavágás gyanánt Baz szekrényébe raktam a görényt, ami nem volt akkora megtorlás, mert ugyanazon a szobán osztozunk.

Az ajtónkhoz érek. Még mindig azt próbálom eldönteni, csapda-e. Arra jutok, hogy nem számít – mert ha biztosra tudnám, hogy az, akkor is bemennék.

Kinyitom az ajtót, mire Baz egy régi típusú táblát húz az ágyaink elé.

– Ez meg honnan van? – kérdezem.

– Egy teremből.

– Jó, de hogy hoztad ide fel?

– Repült.

– Most komolyan.

A szemét forgatva válaszol:

– Fel, fel és tovább! Nem volt nagy ügy.

– Minek?

– Mert egy rejtélyt akarunk megoldani, Snow. Szeretem rendezve látni a gondolataimat.

– Így szoktad tervezgetni a megbuktatásomat is?

– Igen. Több különböző színű krétával. Fejezd be a nyafogást! – Kinyitja a táskáját, és kivesz belőle pár almát meg más zsírpapírba csomagolt valamiket. – Egyél! – vágja hozzám az egyiket.

Baconös szendvics. És van egy kanna teája is.

– Mi ez az egész?

– Te, nyilván. Tudom, hogy nem vagy működőképes, ha nem tömheted magad.

Kicsomagolom a tekercset, és beleharapok.

– Kösz.

– Ne köszönd meg! – ellenkezik. – Helytelennek hangzik.

– Nem annyira, mint az, hogy baconös bucit hozol nekem.

– Rendben, akkor szívesen. Bunce mikor jön?

– Miért kéne jönnie?

– Mindent együtt csináltok, nem?! Amikor azt mondtad, segíteni fogsz, arra számítottam, hogy az eszesebbik feledet is magaddal hozod.

– Penelope semmit sem tud erről – mondom.

– Nem tud a Látogatásról?

– Nem.

– Hogyhogy nem? Azt hittem, mindent elmondasz neki.

– Ez… úgy tűnt, a te magánügyed.

– Valóban az én magánügyem – nyomatékosítja Baz.

– Igen. Szóval nem meséltem el neki. Na, tehát hol kezdjük?

Felfújja az arcát.

– Abban bíztam, Bunce fogja megmondani, hol kezdjük.

– Kezdjük azzal, amit tudunk – javaslom. Penelope mindig ezzel kezd.

– Jól van. – Baz konkrétan idegesnek tűnik. A krétáját a nadrágjának ütögeti, amivel fehér foltot hagy rajta. Nicodemus, írja a táblára gondos, dőlt betűkkel.

– Ez az, amit nem tudunk – jegyzem meg. – Hacsak nem jöttél rá valamire.

Megrázza a fejét.

– Nem. Sohasem hallottam még róla. Ebédszünetben átfutottam a könyvtárat, de nem valószínű, hogy bármit is találnék a Gyermekkertben.

A legtöbb varázskönyvet eltávolították a Watford könyvtárából. A Mágus azt akarja, hogy a norm könyvekre koncentráljunk, hogy közeli kapcsolatot ápoljunk a nyelvvel.

A Mágus reformjai előtt a Watford annyira védelmezte a tradicionális igéket, hogy inkább azokat tanították a jobban működő újak helyett. Még olyan kezdeményezések is voltak, amelyek a viktoriánus könyveket és kultúrát népszerűsítették a normok körében, csak azért, hogy új életet leheljenek a régi igékbe.

– A nyelv fejlődik – mondja mindig a Mágus –, így hát nekünk is kell.

Baz visszanéz a táblára. A haja megszáradt, laza hullámokban hullik az arcába. Egy tincset a füle mögé söpör, majd felír egy dátumot:

2002. augusztus 12.

Már épp megkérdezném, mi történt aznap, aztán beugrik.

– Csak ötéves voltál – tűnődöm. – Mindenre emlékszel?

Rám néz, majd vissza a táblára.

– Egy részére.

43

BAZ

Egy részére. Arra nem, hogy hogyan indult a nap, vagy bármelyik átlagos részre.

Az egész évből kevés dologra emlékszem: egy állatkerti látogatásra, arra, hogy apám leborotválta a bajuszát, én meg nem ismertem fel.

Emlékszem, hogy óvodába jártam.

Hogy mindennap emésztésserkentőt kaptunk és tejet. A plafonra festett nyulakra. A kislányra, aki belém harapott. Emlékszem, hogy voltak vonataink, és én a zöldet szerettem. Babák is voltak ott, és néha, ha valamelyikük sírt, az óvónő engedte, hogy a bölcső fölé hajoljak, és azt mondjam: „Semmi baj, pufika, minden rendben lesz.” Mert anyám is mindig ezt mondta nekem, amikor én sírtam.

Nem hiszem, hogy sokan lettünk volna ott. Csak pár gyerek. Két terem. Én a babákkal.

Kifejezetten arra nem emlékszem, hogy augusztus tizenkettedikén odamegyek. De arra igen, amikor a vámpírok betörték az ajtót.

A vámpírok – így én is – különösen erősek, amikor vadásznak. Egy nehéz tölgyfa ajtó, faragott nyulakkal és borzokkal… nem tartóztat fel egy egész csapatot.

Nem tudom, hány vámpír jutott be aznap az óvodába. Egy tucatnak tűnt, de lehet, hogy nem annyi volt, mert én voltam az egyetlen gyerek, akit megharaptak. Emlékszem arra, hogy az egyikük, egy férfi úgy emelt fel, mint egy kiskutyát, a ruhám nyakánál fogva. Az előkém is húzódott, egy pillanatra elszorította a nyakam.

Én úgy emlékszem rá, hogy az anyám azonnal közvetlenül mögöttük termett. Előbb hallottam, ahogy igéket kiált, mint hogy láttam volna. A kék tüzét előbb vettem észre, mint az arcát.

Anyámnak annyi volt tüzet idézni, mint levegőt venni. Erőfeszítés nélkül volt képes órákig égetni.

A gyerekek feje fölött lőtte el a tűzcsóvákat. A levegő életre kelt tőle.

Emlékszem a tülekedésre. Emlékszem, ahogy az egyik vámpír úgy lobban fel, mint egy fáklya. Emlékszem anyám arcára, amikor meglátott engem, az agónia villanását, mielőtt a férfi a nyakamba mélyesztette a fogát.

És a fájdalomra.

Aztán semmi…

Bizonyára elájultam.

Amikor felébredtem, anyám lakrészében voltam, apa és Miss Possibelf pedig gyógyító igéket olvasott rám.

Amikor felébredtem, anya már nem volt.

44

SIMON

Baz felemeli a kezét, és azt írja, vámpírok, majd azt, hogy az Üresség utasítására és egy halálos áldozat.

Nem tudom, hogyan képes erre – úgy beszélni a vámpírokról, hogy közben nem ismeri el, hogy ő is az. Úgy tenni, mintha nem tudnék róla. Mintha nem tudná, hogy már tudok róla.

– Hát, nem csak egy halálos áldozat volt – állapítom meg. – A vámpírok is számítanak, nem? Anyukád mindegyiküket megölte? Mennyi volt?

– Lehetetlen megmondani. – Keresztbe teszi a karját. – Nem voltak maradványok. – Hátat fordít a táblának. – Nincsenek maradványok egy ilyen jellegű halál után… csak hamvak.

– Tehát az Üresség vámpírokat küld a Watfordba…

– Az első behatolás az iskola történetében – mondja.

– És az utolsó – teszem hozzá.

– Nos, tényleg nehezebbé vált, nem igaz? – tűnődik Baz. – Ezt meg kell adnom a Mágusnak. A védelmi rendszer feszes, mint egy dob. Ha tehetné, a Fátyol mögé rejtené a Watfordot.

– Volt egyáltalán vámpírtámadás azóta?

Baz vállat von.

– Nem hinném, hogy a vámpírok egyébként rá szoktak támadni a varázslókra. Apám szerint olyanok, mint a medvék.

Ők.

– Mármint? – kérdezem.

– Ott vadásznak, ahol a legkönnyebb, a normok között, és nem támadnak mágusokra, csak akkor, ha éheznek vagy veszettek. Túl körülményes.

– Mit mondott még apád a vámpírokról?

Baz hangja, mint a jég.

– Ritkán kerül elő a téma.

– Én csak azt mondom – kihúzom magam és határozottan beszélek –, hogy ebben a konkrét ügyben segítene, ha tudnánk, hogy milyenek a vámpírok.

Szája felfelé kunkorodik.

– Egész biztos vagyok benne, hogy vért isznak és denevérré változnak, Snow.

– A kultúrájukra céloztam, oké?

– Persze, hiszen nagy rajongója vagy a kultúrának.

– Kell a segítségem, vagy sem?

Felsóhajt, és azt írja a táblára, hogy vámpírok: átgondolni.

Betolom a baconös szendvics utolsó falatját.

– Tényleg képesek a vámpírok denevérré változni?

– Miért nem kérdezel meg egyet? Haladjunk! Mit tudunk még?

Felkelek az ágyról, a gatyámba törlöm a kezem, és felveszem a Feljegyzések egyik bekötött példányát az asztalomról.

– Utánanéztem, mit írtak a támadásról. – Felcsapom a könyvet a megfelelő helyen, és átnyújtom neki. Az anyja hivatalos portréja az oldal felét foglalja el. Szerepel benne még egy fotó az óvodáról is, leégve, megfeketedve, a szalagcím pedig:

VÁMPÍROK AZ ÓVODÁBAN

Natasha Grimm-Pitch elhunyt, miközben a Watfordot védelmezte a sötétség lényeitől.

Vajon biztonságban vannak a gyerekeink?

– Sosem láttam még ezt – veszi el Baz a könyvet. Leül a székemre, és elkezdi hangosan felolvasni a cikket:

– A támadás mindössze az őszi félév kezdete előtt néhány nappal történt. Ha belegondolunk, mekkora lett volna a mészárlás, ha egy átlagos watfordi napon esik meg… Mary asszony, az óvoda igazgatója azt nyilatkozta, hogy ez egyik bestia hátulról támadt Grimm-Pitchre, fogait a nyaka felé csattogtatta, miután az igazgatónő lefejezte egyik társát, aki nem mást, mint az ő fiát szemelte ki magának. „Olyan volt, mint a megtestesült Harag, mondta Mary. Mintha egy filmből lépett volna elő. A szörnyeteg megharapta az igazgatónőt, ő pedig fuldokolva kimondott még egy Tigris, tigris, éjszakánk erdejében sárga láng{3}-ot, majd mindkettőjüket elemésztette a tűz.”

Baz abbahagyja az olvasást. Megütközve néz.

– Erről nem tudtam – mondja, inkább a könyvnek, mint nekem. – Nem tudtam, hogy megharapták.

– Mi az a Tigris, tigris…? – Megállok. Nem bízom magamban eléggé ahhoz, hogy hangosan kimondjak egy új igét.

– Gyújtó ige – válaszolja. – Népszerű az orgyilkosok és az… elutasított szerelmesek körében.

– Vagyis megölte magát? Szándékosan?

Becsukja a szemét, fejét a könyvre dönti. Úgy érzem, tennem kéne valamit, amivel megvigasztalhatom… de a legnagyobb ellenséged ilyesmit nem tud tenni érted.

Habár… Az ördögbe is, nem is én vagyok a legnagyobb ellensége. Ördög és pokol.

Még mindig mellette ácsorgok, a fejemmel megbököm a vállát – amolyan vigasztaló noszogatásként –, és a könyvért nyúlok. Onnan kezdem felolvasni, ahol megállt:

– Fia, az ötéves Tyrannus Basilton megrázkódtatást igen, de sebesülést nem szenvedett. Édesapja, Malcolm Grimm a család hampshire-i otthonába vitte lábadozni. A Kör vészhelyzeti ülést tartott, e cikk írásának idején tárgyalják a watfordi támadást, a sötét lények problémájának súlyosbodását, valamint a helyettesítő igazgató kinevezését. Kérések érkeztek, hogy zárják be az iskolát addig, amíg a sötét lények ügye meg nem oldódik, sőt olyan javaslatok is elhangzottak, melyek szerint csatlakozzunk az amerikaiakhoz és a skandinávokhoz gyermekeink norm iskolákba való beíratásával.

– Vannak még cikkek erről – mondom. – Hogy mihez kezdjenek a Watforddal. Elolvastam pár havit. Sok-sok megbeszélés, vita, esszé. Amíg a Mágust ki nem nevezték februárban.

Baz elbámul mellettem a semmibe. Haja a szemébe lóg, karja keresztben, a saját könyökét fogja. Próbálok megint kedves lenni; ezúttal ténylegesen ráteszem a kezem a vállára.

– Rendben van.

Felnevet. Száraz ugatással.

– Talán ez az egy, ami pont nem igaz. A „rendben”.

– Nem. Úgy értem, rendben van, ha nem vagy rendben. Akármit is érzel, az rendben van.

Felpattan, lerázza magáról a kezem.

– Ezt mondják neked a barátaid, amikor felrobbantasz egy darabot az iskolaudvarból? Mert akkor hazudnak. Nincs rendben. És nem is lesz. Eddig mindig csak azt jelezte, hogy még több szörnyűség fog bekövetkezni. Te nem leszel rendben, ugye, Snow?

Érzem felkúszni a hátamon a vörös hullámot, a vállamon, de elnyomom, és határozottan arrébb megyek tőle.

– Nem rólam van szó.

– Én sem így hittem – sziszegi –, de tévedtem már korábban is. Itt minden rólad szól.

Levágom a könyveimet az asztalomra, és az ajtó felé veszem az irányt. Tudhattam volna, hogy nem fog működni. Továbblépésre képtelen barom, még akkor is, amikor egy merő szánalom.

– Azt hittem, tanulnod kell – mondja Penelope.

A laptopja az étkezőasztalon, körülötte papírok kiterítve. Ott egy teáskanna is, de biztos vagyok benne, hogy már kihűlt.

Ráteszem a kezem a kannára, és azt mondom, Van, aki forrón szereti! Hallom, ahogy a tea felbugyog, a fedőn pedig végigfut egy hajszálrepedés.

– Baznak segítettem valamiben – válaszolom –, de azzal végeztem. Végleg.

Fintorogva hajol a kanna fölé, miközben töltök belőle magamnak egy csészével. Jól tudom, mire gondol – hát, ennek nem így kellett volna mennie –, aztán felkapja a fejét, és fintorog tovább.

– Segítettél valamiben Baznak?

– Igen. Hiba volt. – Leülök, és kortyolok a teából. Leégeti a nyelvem.

– Miért segítettél Baznak bármiben is?

– Hosszú történet.

– Másom sincs, csak időm, Simon.

Ekkor halljuk meg az első sikolyt. Az asztalt feldöntve ugrok fel, a kanna végérvényesen széttörik.

Az udvarról a diákok berohannak az étkezőbe. Mindegyikük sikoltozik. Elkapok egy mellettem elrohanó elsőst, szinte a karjánál fogva felemelem.

– Mi történt?

– Sárkány! – ordítja. – Az Üresség ideküldött egy sárkányt!

Kardommal a kezemben máris futok az ajtó felé. Tudom, hogy Penny szorosan a nyomomban.

Az udvar üres, de a szökőkúton perzselésnyomok, a talajon elfeketedett sávok. És érzem a levegőben az Ürességet – az üres, szívó hatást, a száraz viszketését. Mostanra a legtöbb watfordi diák felismeri ezt az érzést, mint egy vészjelzőt.

Átrohanok az első, majd a második kapun, és egyszer csak a boltívnél, amikor a felvonóhídra lépnék, megüt egy hőhullám. Forró levegőből álló fal. Az arcom elé kapom a kezem, és érzem, ahogy Penny az ingemnél fogva hátraránt. Gyűrűs kezét kinyújtja a vállam fölött:

– Nem nyúlka-piszka!

– Ez micsoda? – kiáltok oda neki.

– Gátemelő ige. Nem fog működni, csak ha a sárkány tudja a folytatását!

– Honnan tudná a sárkány a folytatását?

– Igyekszem, Simon!

– Én nem is látom! – kiáltom. – Te igen?

Nem látom, de azt hiszem, hallom. Szárnycsapások. Tűzfolyó önti el a Tisztást, és felnézek – épp felénk veti magát. Úgy néz ki, mint egy vörös T-rex sárga macskaszemekkel és nagy, bőrhártyás, vörös szárnyakkal.

Penny még mindig igéket sorol a vállam fölött, próbálja lehozni a földre.

– És mi lesz, ha földet ért? – kérdezem.

– Nem fog minket tűzzel bombázni! – kiált vissza.

Próbálok visszaemlékezni arra, amikor legutóbb megküzdöttem egy sárkánnyal, de akkor tizenegy éves voltam, és szinte biztos vagyok benne, hogy egyszerűen csak felrobbantottam. Gyere közelebb, üzenem gondolatban a szörnynek, hadd robbantsalak fel.

A sárkány irányt vált a levegőben anélkül, hogy tüzet nyitna ránk, és egy pillanatra úgy tűnik, Penny igéi működnek. Aztán meglátom a célpontját: egy csapat diák, talán harmadikosok, akik a tiszafa alatt húzták meg magukat.

Velük van Miss Possibelf, látom, ahogy igéket küld a sárkány felé a sétabotjával. A fa felé kezdek futni, előkapom a pálcám a farzsebemből, és olyan hangosan ordítok a sárkánynak, amilyen hangosan csak tudok:

– Figyelmet kérek!

Belegyúrom a mágiámat.

A sárkány megáll célzás közben, hogy rám nézzen; egy pillanatra csak lebeg a levegőben, mintha pause gombot nyomtak volna rá. Aztán hátraveti a fejét, és egyenesen felém veszi az irányt.

– Ó, pompás – mordul fel Penelope. Pár méterre áll tőlem. Az iskolára mutat, nem a sárkányra, és azt kiáltja: – Nincs itt semmi látnivaló!

– Mit művelsz? – ordítom, miközben kitörök jobbra, hogy elcsaljam a sárkányt az épületektől.

– A figyelmi bűbájod mindenkin fogott! Mind kijönnek, hogy nézzék! Nincs itt semmi látnivaló! – kiáltja megint a kapuk felé. – Oszolj!

Hátrapillantok, és meglátom a diákokat a felvonóhídon állni, a várfal oldala felé futni. A sárkány ismét lecsap, és úgy döntök, nekirontok. Tűzszalag süvít el a fejem fölött. Az utolsó pillanatban vetem magam földre és gurulok arrébb – a fogai felszántják mögöttem a talajt.

Felemelkedik, fújtat, amit dühként azonosítok, aztán állkapcsát csattogtatva felém veti magát. A kardomat a nyaka felé lendítem, mire a penge eltalálja, és beleszorul. A sárkány ismét felszáll, én pedig rátapadok, a kardomba kapaszkodom, és a lendületet kihasználva a monstrum feje felé lendítem magam, térdemet az állkapcsa mögé vájva.

Így már jobb. Most már egyszerűen csak meg kell fojtanom.

A sárkány megpróbál lerázni engem – én pedig igyekszem kihúzni a kardom az oldalából, hogy újra belé döfhessem –, amikor egyszer csak meghallom Bazt, amint a nevemet kiáltja. Felnézek, és meglátom a várfalon mellettünk futni.

Biztos, hogy valamilyen igét használt, hogy a hangja így zeng. (Kíváncsi vagyok, vajon a Halljuk, halljuk! volt-e az – az nekem sosem jött össze.)

– Simon – kiáltja –, ne bántsd!

Ne bántsam? Kapja be. Folytatom a kardom rángatását.

– Simon! – kiabál ismét. – Állj! A sárkányok nem sötét lények! – Eljut a várfal végéig, de ahelyett, hogy megállna, felszökken a fal tetejére, ki a vizesárok fölé… és egyszerűen nekifutásból elrugaszkodik az épülettől! És nem esik le! Átlebeg az árkon, és a másik oldalon landol. Ez volt a legszebb dolog, amit valaha láttam.

A sárkány szerint is az lehetett, mert abbahagyja a küzdelmet velem, és fejével Bazt kezdi követni.

A szárnyai már kevésbé csapkodnak dühödten. Szinte csak sodródik a levegőben, Baz irányába húzva, kicsi tűzpamacsokat pöfékelve.

Baz felénk rohan, pálcáját felemelve megveti előttünk a lábát.

– Baz! – kiáltok. – Ne! Te gyúlékony vagy!

– Ahogy minden más is! – ordít vissza nekem.

– Baz!

De máris a sárkányra szegezi a pálcáját, és belefog az igébe:

– Gólya, gólya, hazaszállj!

Az első sor gyakori ige kisállatokra, egerekre, ilyesmikre. De Baz továbbmegy vele. Megpróbálja igévé alakítani az egész mondókát. Mintha ő maga lenne Houdini.

– Gólya, gólya, hazaszállj, féllábon ne álldogálj!

Nincs a világon semmi, ami erősebb lenne a mondókáknál – azoknál a rövid versikéknél, amelyeket gyerekként tanulnak az emberek, és amelyek örökre az agyukba égnek. Egy erős mágus akár egy kiszámolóval is meg tud futamítani egy hadsereget.

– Gólya, gólya, hazaszállj, féllábon ne álldogálj, a fészekben feleséged gólyafiakat nevelget!

A sárkány nem repül haza, de Baz lenyűgözi. Leszáll elé a földre, és leszegi a fejét. Most kéne egy kis tüzet okádnia, annyi hiányozna hozzá, hogy Baz megsemmisüljön.

Baz nem tágít.

– Az egyiket felakasztjuk, a másikat felnyársaljuk!

Lecsúszom a bestia nyakán, esés közben a testsúlyomat beleadva kitépem belőle a kardom.

– Gólya, gólya, hazaszállj, féllábon ne álldogálj, a fészekben feleséged gólyafiakat nevelget!

Érdekelne, miért nem segít neki senki – aztán körbenézek, és észreveszem, hogy minden diák és tanár vagy az iskola ablakaiban ácsorog, vagy a várfalon. Mind figyelnek, ahogy utasítottam őket. Még Penny is megadta magát. Vagy lehet, hogy ő is pont annyira meg van döbbenve, mint én. Baz folytatja.

– Harmadikat megpörköljük, negyediket agyonütjük!

A sárkány hátrales maga mögé, és szerintem azt fontolgatja, hogy feladja-e. Végül idegesen dobbant, szárnyait szélesre tárja.

Baz megemeli a hangját. A homlokán, a hajvonalánál verejték, a keze remeg.

Segíteni akarok, de esélyes, hogy csak belekontárkodnék az igébe. Azon gondolkodom, csapjak-e le a sárkányra most, amikor nem figyel, de Baz azt mondta, ne tegyem. Lassan közelítek, amíg mögé nem érek.

A sárkány megrázza a fejét, és ismét elkezd megfordulni. Kezdem azt érezni, hogy tényleg menni szeretne. Hogy azt akarja, hogy működjön az ige.

– Gólya, gólya, hazaszállj, féllábon ne álldogálj, a fészekben feleséged gólyafiakat nevelget!

Baznak már az egész karja remeg.

A vállára teszem a kezem, hogy tartsam. És aztán olyat teszek, amit korábban soha, valamit, amit valószínűleg soha nem próbálnék ki olyasvalakivel, akit félnék megsebezni.

Megtolom.

Fogom a mágiát, ami mindig próbál belőlem kiszökni, és egyszerűen Baznak nyomom.

A karja megerősödik, mint egy rúd, és a hangja is erősebben csattan a mondat közepén:

– Hazaszállj!

A sárkány szárnyai megrezdülnek, és meghátrál.

Beleöntök még egy kis mágiát. Aggódom, hogy már túl sok, de Baz nem esik össze vagy remeg meg. A vállai kőkemények és stabilak a tenyerem alatt.

– Gólya, gólya, hazaszállj! – dörgi. A sárkány szárnyai őrülten csapkodnak, majd elrántja magát a talajtól, mint egy felszálló repülőgép.

Befejezem a tolást, és lehunyom a szemem, hagyom, hogy Baz annyit vegyen a mágiámból, amennyit ő akar. Nem szeretnék túlzásba esni és felrobbantani a kezeim között, mint egy gránátot.

Amikor ismét kinyitom a szemem, a sárkány már csak egy vörös pont az égen, a várfalról pedig éljenzést hallok.

– Oszolj! – kiáltja Baz, pálcájával az iskola felé mutatva. A tömeg azonnal elkezd szétszéledni. Azután Baz ellép a kezemtől, és szembefordul velem.

Úgy néz rám, mintha egy mutáns lennék. (Mostanra mind tudjuk, hogy ez így is van.) A jobb szemöldöke olyan magasan van, hogy úgy tűnik, mintha elszabadult volna a szemétől.

– Miért segítettél? – kérdezem.

– Tűzszünet – közli, továbbra is készenlétben állva, aztán megrázza a fejét, pont úgy, ahogy a sárkány tette, amikor megpróbálta lerázni magáról a mágiáját. – Egyébként sem neked segítettem. – Kezével megdörzsöli a tarkóját. – A sárkánynak segítettem. Te megölted volna.

– Megtámadta az iskolát.

– Nem azért, mert azt akarta. A sárkányok nem támadnak, csak akkor, ha fenyegeti őket valami. És Angliának ezen a részén nem is élnek sárkányok.

Penelope úgy rohan belém, mint egy kisiklott vonat. Megragadja a kezem, és a vállára rakja.

– Mutasd! Jöjjön a jó cucc!

Visszahúzom a kezem.

– Mi?

Ismét megragadja.

– Láttam, mi történt. – Visszarakja a vállára. – Mikor tanultad ezt?

– Elég. – Igyekszem jelentőségteljesen mondani, közben körbenézek, kik hallhatnak minket. A Tisztás tele van diákokkal, a perzselésnyomokat vizsgálgatják, és pontosan úgy viselkednek, mint azok, akik majdnem meghaltak, aztán mégsem. – Csak lelki támogatást nyújtottam neki.

– Kiváló munka, uraim. – Miss Possibelf áll mellettünk; nem is vettem észre, hogy odajött. – Nem sokszor láttam ilyen erős és kidolgozott mondókát, Mr. Pitch, olyan szituációt pedig, ahova ennyire elkélt volna, még soha.

Baz alázatosan meghajol. Tökéletesen. Haja előrehullik.

– Mr. Snow – folytatja felém fordulva –, legyen szíves jelenteni ezt az igazgatónak, amint visszatér. A héten pedig kiejtésórán a moderáción fogunk dolgozni.

Lehajtom a fejem.

– Igenis, hölgyem.

– Oszolj! – mondja mágia nélkül.

Penelope megint a vállára teszi a kezem. Én leveszem róla.

Amikor visszafordulok a kastély felé, meglátom Agathát, az egyetlen embert, aki még mindig minket néz a várfalról.

45

SIMON

– Volt egy Látogatásod! És nem is szóltál róla!

Penelope csípőre tett kézzel áll, és biztos vagyok benne, hogy ha Baz nem vette volna el a pálcáját, már rég megátkozott volna.

– Neki elmondtad – bök Baz felé –, nekem meg nem?

– Az ő anyja volt – vágok vissza.

– Igen, de ő nem is volt ott!

– El akartam mondani neked, Penny, de aztán Baz visszatért, és minden megbonyolódott.

– Most épp elmondjuk – teszi hozzá Baz.

– „Juk”? – kérdezi Penny. – Mióta beszéltek többes számban?

– Nem beszélünk többes számban! – Szinte kiabálok.

Baz a levegőbe lendíti a karjait, és hátravágódik az ágyán.

– Elképesztőek vagytok.

– És mióta vagy te erőforrás, amire más mágusok csak úgy rácsatlakozhatnak? – fordul hozzám Penny.

– Nem tudom – felelek. – Ilyet még sosem próbáltam.

– Próbáld újra, most. – Helyet foglal mellettem az ágyamon.

– Penny, nem, nem akarom, hogy bajod essen.

A vállára teszi a kezem.

– Simon, gondolj csak bele, mire lennénk képesek a te erőddel és az én igéimmel. Még ebéd előtt végezhetnénk az Ürességgel… aztán véget vetnénk az éhezésnek, és elhoznánk a világbékét!

– Gondolj csak bele, mit fog tenni a Mágus, ha felfedezi, hogy egy nukleáris erőmű van a hátsó udvarában – duruzsolja Baz az ágyából.

Nyelek egyet, és a falat bámulom. Penny elveszi a kezét. Be kell vallanom, nem igazán szeretném elmondani a Mágusnak – vagy bárki másnak –, amit ma csináltam. Épp elég rossz, hogy nem tudom irányítani az erőmet, nem akarom, hogy még ki is vegyék teljesen a kezemből.

Penny az enyémre teszi a kezét az ágyon.

– Valamilyen különleges ige volt? – kérdezi halkan.

– Nem, csak… megtoltam.

– Mutasd meg!

Baz a könyökére támaszkodik, hogy lásson. Penny tekintetébe fúrom az enyémet.

– Megbízom benned – mondja.

– Ami nem jelenti, hogy nem fogok fájdalmat okozni.

Penny megvonja a vállát.

– A fájdalom átmeneti dolog.

– Ami nem jelenti, hogy nem fogok kárt tenni benned.

Ismét vállat von.

– Gyerünk! Rá kell jönnünk, hogyan működik.

– Sosem kell – vágok vissza. – Csak te szeretnél mindig.

Megszorítja a kezem.

– Simon.

A szemébe nézek; nem fog békén hagyni, amíg meg nem teszem. Megpróbálom felidézni, milyen érzés volt ott, a Tisztáson. Mintha megnyíltam, kioldódtam volna – csak egy kicsit. Épp csak elengedtem…

Lökök, egy egészen kicsit.

– Az istenit! – rántja el Penny a kezét, felpattanva az ágyról. – Bassza meg a kilencujjú troll, Simon! – A kezét rázza, közben könnyezik a szeme. – Stevie Nicks és Gracie Slick! Basszus!

Én is felugrom.

– Ne haragudj! Penny, bocsánat, hadd nézzem meg!

Baz kuncogva visszahanyatlik az ágyra.

Penelope kinyújtja a karját. Vörös és foltos.

– Annyira sajnálom. – Finoman megérintem a csuklóját. – Menjünk a gyengélkedőre?

– Nem hiszem, hogy kell. Mintha máris múlna. – Remeg a karja. Baz odajön, hogy megnézze.

– Olyan volt, mintha igét mondanék? – kérdeztem.

– Nem – válaszolnak mindketten egyszerre.

– Inkább mintha ráznál – folytatja Penny, majd Bazra néz. – Neked milyen volt?

Baz előveszi a pálcáját.

– Nem tudom. A sárkányra koncentráltam.

– Fájt? – kérdezi Penny.

– Lehet, hogy nem azt láttad, amit látni véltél – mondja Baz. – Lehet, hogy Snow valóban csak lelki támaszt nyújtott.

– Persze. Meg az is lehet, hogy te vagy a legutóbbi öt generáció legtehetségesebb mágusa.

– Lehet, hogy az vagyok – vágja rá Baz, elefántcsont pálcáját Penny karjához érintve. – Mihamarabbi jobbulást!

– És ez milyen érzés volt? – kérdezem.

– Jobb – mondja Penny vonakodva, és elhúzza tőlünk a karját. Összevonja a szemöldökét, és Bazra néz. – Tüzes.

Baz egy félmosollyal felrántja a szemöldökét.

– Mármint ami a hőmérsékletet illeti – mondja Penny. – A mágiád olyan érzés, mint a forró olaj okozta sérülés, Basil.

Baz vállat vonva suhint egyet a pálcájával, és elfordul a tábla felé.

– Családi vonás.

Mint mondtam, mindenki mágiája máshogy érződik. Penelopéé sűrű, és zsályás ízt hagy a szádban. Nekem egészen tetszik.

– Szóval… – követi Bazt a táblához. – Látogatásod volt. Igazi Látogatásod. Natasha Grimm-Pitch itt járt.

Baz hátrapillant a válla fölött.

– Úgy tűnik, le vagy nyűgözve, Bunce.

– Így is van. Édesanyád hős volt. Kidolgozott egy igét a gnómlázra. És ő volt a Watford történetének legfiatalabb igazgatója.

Baz úgy bámul Pennyre, mintha most találkoznának először.

– Továbbá – folytatja Penny – megvédte apádat három párbaj során, mielőtt apád belement volna a házasságba.

– Ez igen barbárul hangzik – állapítom meg.

– Tradíció volt – mondja Baz.

– Briliáns volt! – lelkendezik Penny. – Olvastam róla a beszámolókat.

– Hol? – kérdezi Baz.

– Otthon, a könyvtárunkban – válaszolja Penny. – Apám imádja a házassági rítusokat. Igazából mindenféle családi mágiát. Ő és anyám öt különböző dimenzióban kötötték egymáshoz magukat.

– Imádni való – mondja Baz, és bennem megfagy a vér, mert mintha komolyan is gondolná.

– Én meg fogom állítani az időt, amikor megkérem Micah-t – ábrándozik Penny.

– Azt a kis amerikait? Az ormótlan szemüveggel?

– Már nem annyira kicsi.

– Érdekes. – Baz megdörzsöli az állát. – A holdat anyám tette föl.

– Egy legenda volt – ámuldozik Penny.

– Azt hittem, a szüleid utálják a Pitcheket – vágok közbe.

Úgy néznek rám, mintha kézzel nyúltam volna a levesestálba.

– Az a politika miatt van – tisztázza Penny. – Mi most a mágiáról beszélgetünk.

– Nyilván – hagyom rá. – Mit is gondoltam…

– Nyilván semmit – mondja Baz.

– Most tulajdonképpen mi folyik itt? – kérdezem. – Mit is csinálunk egyáltalán?

Penelope keresztbe tett karral a táblára hunyorít.

– Kiderítjük, ki ölte meg Natasha Grimm-Pitchet.

– A legendát – teszi hozzá Baz.

Penelope ránéz, kedvesen, úgy, ahogy rám szokott.

– Hogy békében nyugodhasson.

46

BAZ

Penelope Bunce egy nagyon szenvedélyes mágus, amit nem esik nehezemre elismerni.

Vagyis most nem esik nehezemre, amikor épp az én oldalamon áll.

Nem csoda, hogy Snow úgy követi mindenhova, mint egy kreténnek született, rövid pórázon tartott kutya. Biztos vagyok benne, hogy semmi olyat nem tudunk most, amit ne tudtunk volna eddig, de Bunce annyira eszes és magabiztos, hogy minden együtt töltött perc haladásnak tűnik.

És megjavította az ablakunkat, ami így már nem nyikorog.

Tudom, hogy továbbra is undoknak és taszítónak tart, de hát Róma sem a kölcsönös imádatból épült. Jó agya van a mágiatörténethez – az otthona tele lehet tiltott könyvekkel –, és a gondolatainak feléért tömlöcbe vetnék, ha a neve nem Bunce, hanem Pitch lenne.

(Kell, hogy legyen valahol a vérében varázstalanság; a Bunce a legkevésbé mágikus név a Birodalomban. Az apját meg, Bunce professzort látni kell. Mint egy megelevenedett, lábjegyzetekkel teli könyv. A felöltője mintha kizárólag könyökfoltokból állt volna. Soron kívül tanított minket az Ürességről a múlt félévben, és nem hiszem, hogy valaha végig tudtam volna követni egyetlen mondatát is.)

Snow és Bunce leküld az étkezőbe vacsoráért – mert én vagyok az, aki jóban van Pritcharddal, a szakáccsal; a nő távoli unokatestvér –, és mire visszaérek, Bunce-nál ott egy darab zöld kréta, amivel hozzáír a táblára a jegyzeteimhez apró betűs, sűrű kézírással.

Nicodemus

– Megnézni a könyvtárban

– Megkérdezni anyát? (Kockázat?)

– Megkérdezni a Mágust? Nem.

Google? Igen! (Nem fog fájni, Simon.)

Még a vázlatait is Snow-nak címzi. Olyanok ezek ketten, mint Sherlock és Watson. Mindig együtt keverednek valamibe. Hmm… kíváncsi vagyok, Wellbelove-ot is üdvözölhetjük-e majd körünkben.

– Simonnak igaza van a vámpírokkal kapcsolatban – mondja Bunce anélkül, hogy elfordulna a táblától.

A tálca a vacsorával megbillen a kezemben. Megállok egy kicsit, hogy megigazítsam.

– Hogyan?

– A vámpírok – fordul meg csípőre tett kézzel. A szoknyáját krétapor borítja.

Snow letesz egy könyvet, és odajön, hogy elvegye a tejeskancsót a tálcáról. A szája felé emeli, amiért lábszáron rúgom.

– Kötés! – kiáltja.

– Nem bántani akarlak, csak megvédelek a saját gusztustalan szokásaidtól. Most a szoba sem engem fog hibáztatni. Itt vannak a poharak.

Lerakja a tejet az ágyaink közötti asztalra, majd elvesz egy poharat meg egy szendviccsel megpakolt szalvétát.

– Ezt Pritchard szakács mind odaadta neked? – Kicsomagol egy brownie-t.

– Kedvel engem.

– Azt hittem, engem kedvel – tűnődik. – Megmentettem egy konyhai szkinktől!

– Aha, hát engem önmagamért szeret.

– Vámpírok – vág közbe Penelope. – Figyeltek egyáltalán?

Gúnyosan rávigyorgok. Megszokásból.

– Szőj a témában egy szendvicset, Bunce!

– Hogyan tudhatnánk meg, ki küldte a vámpírokat, vagy mit akartak a vámpírok, ha semmit sem tudunk a vámpírokról?

– A vámpírok vért akarnak – motyogja Snow a sült marhán keresztül.

– De azt bárhol szerezhetnek – veti ellen Bunce. – Könnyen hozzájuthatnak. A Sohóban. Éjfél után. – Felkap egy szendvicset, és keresztbe tett lábbal leül Snow ágyára. Ha ahhoz lenne kedvem, beleshetnék a szoknyája alá, csak egy kicsit kéne megdöntenem a fejem. – El sem tudok képzelni olyan helyet, ahol egy vámpír nehezebben juthat vérhez – folytatja –, mint a Watfordban, fényes nappal.

Van értelme annak, amit mond.

– Vagyis miért próbálkoztak egyáltalán? – kérdezi.

– Nos, a félév akkor még nem kezdődött el – mondom, és elveszek egy almát –, vagyis senki sem őrködött.

– Igen, de ez a Watford – dobálja hosszú haját. – Már akkoriban is volt egy egész sorfalnyi őre a sötét lények ellen.

– Nem kell, hogy értelme legyen – szól közbe Snow. – Az Üresség küldte a vámpírokat, úgy, mint ma azt a sárkányt. Az sem akart itt lenni.

Nem voltam benne biztos, hogy Snow ezt felismerte-e vagy elhitte nekem. Arra számítottam, hogy hidegvérrel meg fogja gyilkolni azt a sárkányt az egész iskola színe előtt.

Vagyis nem hidegvérrel – tényleg megtámadott minket. De sárkányt ölni sötét dolog, még az én családomnak is túl sötét. Nem ölsz le egy sárkányt, hacsak nem próbálsz meg ajtót nyitni a pokolra.

– De ha Grimm-Pitch igazgatónő az Ürességről beszélt – kezdi Bunce –, miért rakná ezt Baz vállára? Azt várja, hogy ő ölje meg az Ürességet? És mi a helyzet Nicodemusszal?

Snow összehúzza a szemöldökét.

– Nem kéne úgy gondolnunk a támadásra, mintha elszigetelt eset lenne.

– Ez volt az egyetlen vámpírtámadás az iskola történetében – ellenkezem.

– Igen, de akkoriban történt sok minden más is – veti fel. – A Mágus szerint a sötét lények úgy gondolták, gyengülünk. Hogy komolyan megindultak a Birodalom ellen.

– Mikor mondott ilyet? – kérdezi Penny.

– Benne van a Feljegyzésekben – mondja Snow. – A Mágus beszédet tartott a Körben, még a watfordi invázió előtt. – Betömi a szájába azt, ami a szendvicséből maradt, és Pennyt kikerülve a könyvért nyúl. A blézere és a pulóvere a padlón, fehér inge egyik oldalon kilóg a nadrágjából.

Hamar megtalálja a keresett oldalt, és felénk tartja. Föléjük állok – nem vagyok felkészülve arra, hogy le is üljek Snow ágyára.

A Feljegyzések címlapján van. A Mágus teljes beszéde nyomtatásban, egy nagy, dátumokat és nyílt atrocitásokat soroló táblázattal – az elmúlt ötven év összes varázslény elleni támadása. VESZÉLYBEN AZ URALMUNK? – teszi fel a kérdést a szalagcím.

– Egy pillanat… – Bunce elveszi tőle a könyvet, helyette odaadja neki a szendvicsét; Snow beleharap. – Itt semmi sincs az Ürességről. – Előrelapoz az anyám haláláról szóló cikkben, átfutja, ujját végighúzva rajta. – Itt sem szerepel az Üresség.

Becsukja a könyvet, és megkocogtatja a gyűrűjével a borítót.

– Fésüld át: az Üresség! – A könyv felcsapódik, a lapok peregni kezdenek. A vége felé felgyorsul; végül puffanva becsukódik az ölében.

– Nem említik – jelenti ki Penny.

– Ennek semmi értelme – mondom. – Az Üresség létezett akkoriban. Az első elhalt folt a kilencvenes évek végén tűnt fel a Stonehenge közelében. Tanultuk mágiatörténetből.

– Tudom – bólint Penny. – Anyám épp terhes volt velem, amikor megjelent. Apával odamentek a helyszínre. – Bunce visszaveszi Snow-tól a szendvicsét, eszik egy falatot. Felpillant rám, miközben elgondolkodva rág. – De honnan tudták…?

– Kik? – kérdezem. – Mit?

– Vajon honnan tudták, hogy az Üresség áll az egész, a sötét lények támadásai és az elhalt foltok mögött? Honnan tudták, hogy ő volt az, mielőtt tisztában lettek volna vele, milyen érzést okoz? Most már ez alapján azonosítjuk be. Az érzés alapján.

– Te érezted az Ürességet? – kérdezi Snow. – Aznap az óvodában?

– Kissé elterelték a figyelmem – válaszolom.

– Mit mondtak neked? – folytatja Bunce.

– Kik?

– A családod. Miután meghalt anyukád.

– Nem mondtak semmit. Mit mondtak volna?

– Esett szó a vámpírokról?

– Azt nem kellett elmesélniük. Ott voltam.

– Vannak emlékeid? – faggatózik Penny. – Láttad a vámpírokat?

– Igen. – Visszateszem az almát a tálcára.

Snow krákog egyet.

– Baz, mikor hallottad először, hogy az Üresség küldte a vámpírokat?

Most épp elképzelik, ahogy apám leültet egy bőrfotelbe, majd így szól, Basilton, van valami, amit el kell neked mondanom…

Sosem mondott ilyet.

Az én családomban senki sem mond el semmit a másiknak. Egyszerűen csak tudod. Megtanulod, honnan tudd.

Senkinek sem kellett elmondania, hogy anyáról beszélhetünk, anya haláláról viszont nem.

Senkinek sem kellett elmondania, hogy vámpír lettem.

Emlékszem arra, hogy megharaptak, és ugyanazokon a horrorsztorikon nőttem fel, mint mindenki más – aztán egy nap arra keltem, hogy vérre szomjazom. Senkinek sem kellett elmondania, hogy ne egy másik emberét vegyem.

– Az iskolában tanultam – válaszolok. – Mint ti. – Mindketten meglepettnek tűnnek.

– Mi történt a vámpírokkal? – kérdezi Snow. – Nem azokkal, akiket anyád megölt. A többivel.

– A Mágus a legtöbbjüket kiűzte Angliából – válaszolok. – Azt hiszem, az volt az egyetlen alkalom, amikor a családom közreműködött az egyik hadjáratában.

– Anyukám szerint a háború a vámpírok megindulásával kezdődött – veti közbe Bunce.

– Melyik háború? – kérdezi Snow.

– Mindegyik – feleli. Átnyúl Snow ölén, hogy elérjen egy brownie-t.

Elveszek egy szendvicset és egy almát, majd felállok.

– Levegőre van szükségem.

Az evéssel megvárom, amíg leérek a katakombákba. Nem igazán szeretek mások előtt étkezni.

47

SIMON

Penny visszatér a táblához, ír.

Apával beszélni karácsonyi szünetben. Oké addig várni?

Megkérni, küldjön jegyzeteket?

– Hogyhogy „mindegyik”? – kérdezem.

– Hm?

– Hogyhogy mindegyik háború? Hogyhogy mind a vámpírokkal kezdődött?

– Ekkor kezdődött a háború a sötét lényekkel – magyarázza. – Ez nyilvánvaló. Mármint a mágusok és a vámpírok sosem jöttek ki egymással. Nekünk szükségünk van arra, hogy a normok éljenek, ők meg ölni akarják őket. De a Watfordba való betörés háborús tett volt. És ez volt ez első igazi támadás az Üresség részéről is.

– Mi a helyzet a Régi Családok elleni háborúval?

– Hát, a Mágus reformjai is akkor kezdődtek – von vállat.

– Bárcsak mindössze egy háború lenne. És csak egy ellenség, akit képes vagyok megérteni.

– Váó – fordult el végre Penny a táblától –, mihez kezdesz most, hogy nincs ott erre Baz?

– Baz még mindig megvan.

– De már nem ellenségként.

– Ez csak fegyverszünet – ellenkezem.

– Egy mágiamegosztó fegyverszünet.

– Penny. – Összehúzom a szemöldököm, és hátradőlök az ágyamon. Ki vagyok dögölve.

Érzem, ahogy mellém mászik.

– Próbáld meg újra – fogja meg a kezem.

– Nem.

– Bazzal miért próbáltad meg?

– Nem próbáltam – válaszolom. – Csak segíteni akartam neki, és nem tudtam, hogyan tegyen. Ezért rátettem a kezem, és arra gondoltam, hogy segítek neki.

– Elég lenyűgöző volt.

– Szerinted észrevette valaki?

– Nem… Talán. Nem tudom. Én sem igazán vettem észre… pedig én álltam legközelebb. De azt észrevettem, ahogy kihúzta magát, amikor megérintetted. És hogy az ige hatni kezdett. Kizárt, hogy Baz annyira erős legyen, hogy arrébb tudjon kántálni egy sárkányt… – Megszorítja a kezem. – Próbáld meg újra.

Én is megszorítom a kezét.

– Nem. Sérülést fogok okozni.

– Baznak nem okoztál.

– Lehet, hogy mégis… sosem vallaná be.

– Lehet, hogy azért nem okoztál neki sérülést – veti fel –, mert már eleve halott.

– Baz nem halott.

– Hát nem is élő.

– Szerintem… szerintem az – ellenkezem. – Megvan a mágiája. Az maga az élet.

– Morgána fogára, képzeld csak el, ha meg tudnád ismételni! Ha tényleg képes lennél kontrollálni az erődet, Simon.

– Baz kontrollálta az erőmet.

– Olyan volt, mintha akkor először fókuszáltál volna… irányítottad. Úgy használtad Bazt, mint egy pálcát.

Lehunyom a szemem.

– Nem használtam őt.

48

BAZ

Mire visszaérek, Bunce már nincs itt. Meg tudom mondani, hogy megint az ágyamon ült – átvette a szagát: vér, csoki és konyhafűszer. Majd holnap eligazítom erről.

Snow lezuhanyozott, amitől a szoba csupa pára, a papírjaink és az ebédünk nyomai még mindig szanaszét szórva az asztalon és a padlón. Mintha két tróger szobatársam is lenne.

A falnak tolt tábla viszont rendezett, teljesen beteríti Bunce görcsös kézírása.

Leveszem a kabátomat, tisztára varázsolom, beakasztom a szekrényembe. A nyakkendőmet a zsebembe gyűrtem, kiveszem onnan, és rátekerem a vállfára.

A pincében megettem a szendvicsemet, majd leöblítettem néhány patkánnyal. Megint ki kell mennem vadászni a Rengetegbe; a patkányok egyre fogynak a katakombák körül, pedig igyekszem nem a nőstényeket elkapni.

Igazi szenvedés a Rengetegben vadászni. Nappal kell csinálnom, mert a Mágus napnyugtakor felhúzatja a felvonóhidat, és ahhoz, hogy átjussak az árok fölött, nem használhatom a Lebegj, mint egy pillangó! igét minden éjjel, ahogy ma tettem; nem elég hozzá a mágiám.

A vállam mögött Snow-ra lesek – az ágyában heverő hosszú, betakart púpra.

Neki van elég a mágiája.

Ő bármire képes.

Még mindig zúg bennem a mágiája, pedig órák teltek el, mióta levette rólam a kezét. Mondott rám korábban igéket, de ez most más volt, olyan, mintha belém csapott volna egy jó szándékú villám. Úgy éreztem, tisztára perzsel. Feneketlen volt…

Nem, nem ez a jó szó, nem feneketlen. Középpont nélküli. Mintha belül nagyobb lennék. Mintha bármelyik igét meg tudnám idézni – bármilyen ígéretet be tudnék teljesíteni.

Először olyan volt, mintha Snow mágiát adna nekem, mintha küldené. De aztán a mágia egyszerűen csak ott volt. Abban pillanatban minden, ami az övé volt, az enyém lett.

Jól van. Be kell fejeznem, hogy így gondoljak rá, mintha ajándék lett volna. Snow sohasem nyitotta volna meg így magát nekem, ha nincs fölöttünk egy sárkány…

Kíváncsi vagyok, vajon sikerülne-e elvennem a mágiáját, ha megpróbálnám, de a gondolattól felfordul a gyomrom.

A fürdőszobában átöltözöm, fogat mosok, és amikor kijövök, meglátom, hogy Snow felült az ágyában.

– Baz?

– Mi van? – A saját ágyamra, a takaróra ülök.

– Én… ide tudnál jönni?

– Nem.

– Akkor odamehetek én.

Keresztbe teszem a lábam és a karom.

– Nem jöhetsz.

Snow elkeseredetten puffog. Helyes, gondolom.

– Csak… gyere ide! – ismétli. – Oké? Ki kell próbálnom valamit.

– Hallod egyáltalán, milyen nevetségesnek hangzol?

Felkel. A szobánkban sötét van, de világít a hold, és én mindig jobban látom őt, mint ő engem. Szürke flanel pizsamaalsót visel, az iskoláét, meg az aranykeresztjét. Ebben a fényben a bőre is olyan szürke, mint az enyém, fénylik, mint a gyöngy.

– Nem ülhetsz le az ágyamra – mondom, miközben leül az ágyamra. – Ahogy Bunce sem. Az ágyam intenzitástól és brownie-tól bűzlik.

– Gyerünk! – nyújtja felém a kezét.

– Te mit akarsz tőlem, Snow?

– Semmit – mondja. És igazat mond, az őszinte rohadék. – Meg kell csinálnunk újra!

– Minek?

– Hogy meggyőződjünk róla, nem csak véletlen volt – válaszol.

– De az volt. Harcoltál egy sárkánnyal, én pedig segítettem. Szerencsés véletlen volt.

– Merlinre, Baz, te nem akarod tudni?

– Hogy rád csatlakozhatok-e, mint egy generátorra?

– Nem olyan volt – ellenkezik. – Hagyom, hogy te csináld.

– Engedni fogod, hogy újra megtegyem?

– Nem.

– Akkor meg nem számít, hogy véletlen volt-e!

Snow még mindig az ágyamon ül.

– Rendben. Talán.

– Mi talán?

– Talán újra megtenném – fejti ki. – Ha előállna egy olyan helyzet, mint a mai… ha életek forognának kockán, és ez megoldás lehet, lehetőség ahelyett, hogy… érted, robbanjak.

– Mi van, ha felhasználom ellened?

– A mágiámat?

– Igen. Mi van, ha elveszem a mágiádat, ellened fordítom, és letudom a „Baz kontra Simon”-t egyszer s mindenkorra?

Snow szája enyhén tátva marad. A nyelve feketén csillog a sötétben.

– Hogy tudsz ekkora főgonosz lenni? – Mintha undorodna. – Hogy juthatott máris ilyesmi az eszedbe?

– Már akkor eszembe jutott, amikor a rímeket daráltam a sárkánynak – vágok vissza. – Neked nem?

– Nem.

– Ezért foglak legyőzni – jelentem ki.

– Fegyverszünetet kötöttünk.

– Attól még gondolkodhatok úgy, mint az ellenfeled. Veled kapcsolatban mindig erőszakos dolgok jutnak az eszembe.

Megragadja a kezem. Elrántanám, de nem akarok ijedtnek tűnni – ráadásul nem is akarom elhúzni. Cseszd meg, Snow. Ebben a pillanatban is erőszakos dolgok jutnak veled kapcsolatban az eszembe.

– Most meg fogom próbálni – figyelmeztet.

– Rendben.

– Nem kéne mondanod egy igét?

– Fogalmam sincs – válaszolom. – Ez a te kísérleted.

– Akkor ne – dönti el. – Ne azonnal! De szólj, ha fáj!

– Akkor nem fájt – motyogom.

– Nem?

– Nem.

– Milyen érzés volt?

– Hagyd már az érzésekről dumálást – rázom meg a kezét. – Üss ki vele! Vagy tölts fel! Amit akarsz.

Snow megnyalja az alsó ajkát, szemét félig lehunyja. Így nézett ki délután is? Crowley-ra.

Érzem a mágiáját.

Először bizsergés az ujjbegyeimben, aztán elektromosság, ami végigfut a karomon. Elfojtok egy rándulást.

– Minden oké? – kérdezi halkan.

– Igen. Mit csinálsz most?

– Nem tudom – motyogja. – Megnyitom… azt hiszem.

A karomban lévő elektromosság nehéz lüktetéssé válik, mintha a szikrák lángokká nőnének. A kényelmetlenség elmúlik, bár a nyaldosó, lángoló érzés felerősödik. Ezzel már tudom, mihez kezdjek: ez tűz.

– Még mindig oké? – kérdezi.

– Nagyon is – mondom.

– Az mit jelent? Azt, hogy használni is tudnád?

Felnevetek, sokkal kedélyesebben, mint amilyennek szántam.

– Snow. Szerintem jelenleg akár egy szonettet is meg tudnék idézni.

– Mutasd! – mondja.

Annyira eltelek erővel, hogy úgy érzem, csukott szemmel is látnék. Nóvává tudnék változni, és ha akarnám, megteremthetném a saját galaxisomat. Ilyen érzés Simon Snow-nak lenni? A mellényzsebedben hordod a végtelenséget?

Tisztán hozzákezdek:

– Ragyogj, ragyogj, kiscsillag!

Mire a következő sor végére érek, a szoba eltűnik körülöttünk, és a csillagok érintésnyi közelségbe kerülnek.

– A föld fölött magasan.

Simon megragadja a másik kezemet, és a mellkasom még szélesebbre tárul.

– Merlin és Morgána… – ámuldozik. – Az űrben vagyunk?

– Nem tudom – mondom.

– Ez egy ige?

– Nem tudom.

Mindketten körbenézünk. Nem hiszem, hogy az űrben lennénk; tökéletesen tudok lélegezni. És nem is lebegek – de a hisztéria határán egyensúlyozom. Mennyi erő! Milyen sok csillag! A számban füst ízét érzem.

– Visszafogtad egyáltalán? – kérdezem.

– Tudatosan nem – mondja Snow. – Túl sok?

– Nem. Olyan, mintha létrehoztál volna egy áramkört – válaszolom, és a másik kezét szorongatom. – Habár kissé részegnek érzem magam.

– Megrészegülve a hatalomtól? – kérdezi.

Kuncogok.

– Basszus, Snow. Hallgass! Ez kínos.

– Akarod, hogy visszavegyem?

– Nem. A csillagokat akarom nézni.

– Visszaveszem – jelenti ki.

És megteszi. A dagály visszahúzódik – amennyiben a dagály heroinból és tűzből állt.

Megrázom a fejem. Nem eresztem el Snow kezét.

– Jól vagy? – kérdezi.

– Igen. Te?

– Jól.

Most itt ülünk az ágyamon, egymás kezét fogva, Simon Snow és én. Képtelen vagyok a szemébe nézni, úgyhogy a keresztjét bámulom.

– Az anyukád… – szólal meg. – Amikor visszajött, mondott valamit a csillagokról. „Azt mondta, csillagok vagyunk.”

– Szerintem ez csak véletlen – mondom.

– Persze – bólint Simon. – Van még belőle? Mármint ott maradt benned? A mágiám.

– Maradékféle? – kérdezem.

– Igen.

Nemet intek.

– Nem. Az érzés. A bizsergés. De az erő nem.

– Működik a te oldaladról?

– Mire gondolsz?

– Még mindig egymáshoz érünk – magyarázza. – Próbálj meg rákapcsolódni!

Behunyom a szemem, próbálok megnyílni, vákuumnak vagy fekete lyuknak lenni. Semmi sem történik. Aztán megpróbálom behúzni Snow-t, beszippantani a saját mágiámba… Továbbra is semmi.

Kinyitom a szemem.

– Nem. Nem tudom elvenni tőled. Sohasem hallottam még olyanról, hogy egy mágus el tudja venni egy másik erejét. El tudnád képzelni?

– Már így is széttépjük egymást.

– Nem tudom elvenni – ismétlem meg.

– Szerinted okozott benned valami kárt? A mágiám.

– Nem hiszem.

– Vagyis megcsinálhatjuk újra.

– Épp az előbb csináltuk, Snow.

Bólint. Vajon elfelejtette, hogy épp a kezemet fogja? Vagy azt felejtette el, hogy mit jelent fogni valakinek a kezét. Vagy azt felejtette el teljesen, hogy én ki vagyok.

Megint eszembe jut, hogy el kéne húznom az enyémet – de jelenleg Snow akár tüzet is gyújthatna a tenyeremen, akkor se tenném. Már így is olyan érzés.

– Baz – kezdi. Nem példa nélküli, hogy kiejtse a nevem, de tudom, hogy kerüli. – Ez butaság. Ha együtt fogunk dolgozni, nem tehetsz úgy, mintha nem tudnám.

– Mintha mit nem tudnál? – kérdezem, és elrántom mindkét kezem.

– Mintha nem tudnék rólad. Hogy mi vagy.

– Húzzál el az ágyamról, Snow!

– Nem változna meg semmi…

– Valóban?

– Pontosabban könnyebbé tenné a dolgokat – mondja. – Hogyan beszélgethetnénk arról, mit tudunk a vámpírokról, ha még azt sem vallod be, hogy te is az vagy?

– Tűnés az ágyamról!

Snow feláll, de nem tágít.

– Tudom. Tudom már ötödik óta. Hogy segítsünk, ha ennyi mindent eltitkolsz? Például miért kezdted később a félévet? És mi történt veled? Miért sántítasz?

– Semmi közöd hozzá – sziszegem. – Egyikhez sem.

– Igazad van, de azt mondtad, szükséged van a segítségemre. Úgyhogy emiatt mégis van hozzá közöm.

– El fogok mondani mindent, amiről úgy gondolom, hogy releváns.

– Épp rá akarunk jönni, ki küldött vérszívó vámpírokat, hogy megöljék az anyukád, te pedig konkrétan vérszívó vámpír vagy. Erről nem gondoltad, hogy releváns?

Mintha csak úgy bevallhatnám. Hangosan. Hivatalosan. Mintha nem akarna minden második mágus tűzre vetni, ha kitudódik, hogy igaz.

Mintha Snow maga nem próbált volna meg leleplezni éveken keresztül, minden egyes nap.

Összeszorítom az állkapcsom.

El kéne mennem. Vissza a katakombákba. De Snow mágiája lemerített – abban sem vagyok biztos, hogy fel tudnék-e most állni. Úgyhogy becsukom a szemem.

– Mára végeztem veled – mondom. – Az elmúlt tizenkét órában kétszer csapott belém a villám, úgyhogy végeztem.

49

SIMON

Agatha beszélni akar velem varázsnyelvóra után.

Egy szót sem szólt hozzám, mióta szakítottunk – még rám is alig néz –, ezért amikor idejön, az ösztönös reakcióm az, hogy a padlót bámulva megpróbálok elhaladni mellette. El kell kapnia a ruhámat ahhoz, hogy figyeljek rá, ami mindkettőnknek elég kínos.

– Simon – szólít meg. – Beszélhetek veled?

Idegesnek tűnik; az alsó ajkát harapdálja. Be kell vallanom, az első gondolatom az, hogy hiányzom Agathának. Azt akarja, legyünk újra együtt.

Igent fogok mondani, természetesen. Kérnie sem kell. Folytathatjuk pontosan ott, ahol abbahagytuk. Talán még azt is elmesélem neki, mi folyik Baz körül. Lehet, hogy tudna segíteni.

Aztán eszembe jut, hogy ha Agatha a szobánk közelében járna, Baz kiszagolná a pulzusát… és úgy döntök, nem fogok neki mindent elmondani, legalábbis rögtön.

De vissza fogom fogadni.

Ez az egész olyan szar volt. Hogy kerültük egymást. Külön ültünk, úgy viselkedtünk, mintha ellenségek lennénk, miközben soha semmi mások nem voltuk, csakis barátok.

Vissza fogom fogadni. Pont időben, karácsony előtt.

Mostanában sokat gondolkodtam a karácsonyon. Mindig Wellbelove-éknál töltöm, amióta a Watfordba érkeztem.

Azt hiszem, ez először az apja, dr. Wellbelove jótékonysági tette volt. Pont olyasmi, amit ő tenne: megnyitja a házát karácsonykor az árvák előtt.

Így lettünk barátok Agathával. Nem vagyok benne biztos, hogy valaha is hozzám szólt volna, ha nem esik csapdába velem az otthonában minden évben két hétre.

Nem azt mondom, hogy Agatha fenn hordja az orrát…

Vagyis… Egy kicsit fenn hordja az orrát. Szerintem bejön neki, hogy mindenkinél szebb, jobb ruhái vannak és szerencsésebb.

Nem tudom hibáztatni érte.

De nem túl társaságkedvelő. Főleg nem az iskolában. Még a Watford előtt nagyon belemélyedt a táncba, és még mindig odáig van a lovakért, és szerintem közelebb áll a nyári, norm barátaihoz, mint bárki máshoz.

Agatha nem olyan, mint Penny. Nála nem alap a máguspolitika iránti érdeklődés, és nem is olyan, mint én: nem is kell, hogy érdekelje.

Nem hiszem, hogy Agatha igazán, elszántan törődne a mágiával. Amikor legutoljára beszélgettünk a jövőnkről, azon gondolkodott, hogy állatorvos lesz.

Dr. Wellbelove elkötelezett a norm–mágus egyenlőséggel kapcsolatban, szerinte a mágusoknak nem válik javukra, ha jobbnak gondolják magunkat a normoknál. (– Én értem, amit Welby mond – szokta mondani Penelope anyja –, de képesek vagyunk mindenre, amire a normok, és még varázsolni is. Ez hogy ne lenne jobb?)

Az apja sosem erőltette, hogy Agatha máguskarriert válasszon. Szerintem, ha akarna, még egy normmal is randizhatna. (Az anyjának lehet, hogy nem tetszene; a normok nem járhatnak a klubba.)

Mindenesetre én szeretek Wellbelove-éknál lenni, egészen addig, amíg nem rendeznek puccos vacsorákat és ráncigálnak végig a rendezvényszezonon. A házukban minden vadonatúj és első osztályú. Egész falat beterítő tévéjük van, óriási, lovakat ábrázoló festmények mögé rejtett hangfalakkal, minden kanapéjuk bőrből készült.

Agatha anyja mindig odavan valahol, az apja általában a klinikán. (Norm doktor, de a legtöbb páciense mágus. Akut abnormális esetekre specializálódott.) Van egy amolyan házvezetőnő-szerűségük, Helen, aki főz Agathára és fuvarozza mindenhova. De senki sem kezeli házvezetőnőként. Rendes ruhákban jár, nem egyenruhában, és odáig van a Doctor Who-ért.

Mind kedvesek hozzám, Helent is beleértve. Agatha anyja minőségi ruhákat szokott adni karácsonyra, az apja pedig úgy beszél a jövőmről, mintha nem halnék majd meg egy tűzgolyónak köszönhetően.

Tényleg kedvelem őket. És szeretem a karácsonyt. Azon gondolkodtam, milyen furcsa lesz a vacsoraasztalnál ülni, beszélgetni Agatha szüleivel annak tudatában, hogy szakítottunk.

Agathával a varázsnyelvtanteremben maradunk, miután mindenki elmegy.

Még mindig az ajkát harapdálja.

– Agatha… – kezdem.

– A karácsonyról van szó.

Füle mögé fésül egy tincset. Tökéletesen egyenes haja középen van elválasztva, keretbe foglalja az arcát. (Penny szerint ez varázslat. Agatha azt mondja, nem az. Penny azt mondja, a szépségmágiában nincs semmi szégyellnivaló.)

– Apám azt akarja, hogy tudd, természetesen még mindig szívesen látunk karácsonykor – közli.

– Ó – nyögöm. – Az jó.

– De, azt hiszem, mindketten tudjuk, mennyire kényelmetlen lenne – folytatja. Már attól, hogy ezt mondja, kényelmetlenül érzi magát. – Mindkettőnknek.

– Persze. – Kényelmetlen lenne. Gondolom.

– Elrontaná a karácsonyt – teszi hozzá.

A nyelvemre harapok, mielőtt azt mondhatnám: Elrontaná? Tényleg elrontaná, Agatha? Nagy az a ház, és én végig a tévészobában maradok.

– Persze – helyeslek inkább.

– Szóval úgy tájékoztattam, hogy valószínűleg Bunce-éknál leszel.

Agatha tisztában van vele, hogy nem lehetek Bunce-éknál. Penelope anyja nagyjából két-három napot bír ki anélkül, hogy úgy kezdene kezelni, mint egy hatalmas dán dogot, ami folyton lever mindent a farkával.

Bunce-ék háza nem kicsi, de tele van emberekkel – meg egy rakás holmival. Könyvekkel, papírokkal, játékokkal, edényekkel. Nem lehet nem láb alatt lenni. Testetlennek kell lenned ahhoz, hogy ne boríts le semmit.

– Persze – mondom. – Oké.

Agatha a padlóra fordítja a tekintetét.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a szüleim küldenek-e majd ajándékot.

– Küldök nekik képeslapot.

– Az kedves lenne. Köszönöm. – Vállára dobja a táskáját, és ellép tőlem, aztán megáll, és arrébb söpri a haját az arcából. (Ez csak a mozdulatról szól, sosincs az arcában a haja.) – Simon. Nagyszerű volt, ahogy legyőzted azt a sárkányt. Megmentetted az életét.

Vállat vonok.

– Igen, hát… Baz csinálta, ugyebár. Én elvágtam volna a torkát, ha rájövök, hogyan lehet.

– Apám szerint az Üresség küldte.

Ismét megvonom a vállam.

– Boldog karácsonyt, Simon! – mondja Agatha. És azzal elsétál mellettem az ajtó felé.

50

SIMON

– Egyszerűbb lenne, ha hagynátok, hogy a szobátokban maradjak – mondja Penelope. – Mindent leegyszerűsítene.

– Nem – vágjuk rá Bazzal egyszerre.

– Hol aludnál? – kérdezem. – A fürdőkádban?

A tábla még mindig elfoglalja a szabad helyet az ágyaink végében, és most már könyvkupacok veszik körül. A Watford könyvtárából minden hasznos könyv átkerült a szobánkba Baznak és Penelopénak köszönhetően – és egyikük sem szabályosan hozta el ezeket, az biztos.

Minden éjszaka itt dolgozunk, bár zagyvaságnál többet nem nagyon tudunk felmutatni.

– Nem bánnám, ha a kádban kéne aludnom – mondja Penny. – Puhára varázsolnám.

– Nem – ismétli Baz. – Már az is elég rossz, hogy Snow-val kell megosztani a fürdőszobát.

– Penny, van egy teljesen jó szobád – teszem hozzá, nem törődve az odaszúrással.

– Simon, egy teljesen jó szobában nem lenne ott Trixie.

– Ő a szobatársad? – kérdezi Baz. – Az a pixi?

– Igen – válaszolja Penelope.

Baz szája egyszerre görbül felfelé és lefelé.

– Képzeld el, hogy pixi vagy! Tudom, ízléstelen, de csak képzeld el… pixi vagy, és van egy lányod, és Trixie-nek nevezed el. Trixie, a pixi.

– Szerintem egész aranyos – mondom.

– Szerinted Trixie is egész aranyos – mondja Penny.

– Trixie tényleg aranyos – vonok vállat.

– Snow – szól közbe Baz. – Most ettem.

A szememet forgatom. Valószínűleg úgy gondolja, a pixik alacsonyabb rendű lények. Félintelligensek, mint a gnómok és a netes trollok.

– Ez olyan, mintha egy démont Damonnek hívnál – folytatja.

– Vagy egy vámpírt Gampirnak – vágok vissza.

– A Gampir nem egy létező név, Snow. Borzasztó vagy ebben a játékban.

– Trixie védelmére legyen mondva – szakít minket félbe Penelope, és látszik, hogy fájdalmat okoz neki, hogy ezt kell mondania –, a pixik valószínűleg nem úgy jönnek-mennek, hogy „pixiknek” hívják magukat. Úgy értem, ha Amber nevű ember vagy Liu nevű fiú lennél, senki se akadna fenn rajta.

– Lefogadom, hogy a szobátok tele van csillámporral – rezzen össze Baz.

– Nem akarod, hogy ebbe belekezdjen – mondom. – Jó éjszakát, Penny!

– Jól van – adja meg magát, majd feláll, magához veszi a könyvet, amit olvasott, a Feljegyzés egyik gyűjteményes kötetét; mind átolvassuk ezeket nyomok után kutatva. Szakértők leszünk az egy évtizede aktuálisnak számító események témájában.

Az egész annyira furcsa…

Nemcsak a közös munka Bazzal, hanem az is, hogy folyton jelen van, amikor Pennyvel vagyok.

A szobánkon kívül továbbra sem szól hozzánk.

Azt mondja, összezavarná a kis pribékjeit, ha azt látnák, hogy az ellenséggel barátkozik. Egész konkrétan így nevezte őket, „kis pribékjeim”. Lehet, hogy csak hülyéskedett…

Nem mindig tudom megmondani, Baz épp szívat-e. Kegyetlen szája van. Akkor is megvetőnek néz ki, amikor örül valaminek. Igazából fogalmam sincs, szokott-e valaha boldog lenni. Mintha kétfajta érzelmet ismerne: a dühöt meg a szadisztikus ámulatot.

(És a machinálást. Az lehet érzelem? Ha igen, akkor hármat.)

(Meg az undort. Négy.)

Különben Penny és én még mindig nem avatjuk be Bazt mindenbe. Például sosem beszélünk a Mágusról – azonnal veszekedés van belőle, ha megtesszük. Ráadásul Penny nem akarja, hogy Baz megtudja, hogy a családja esetleg rosszul fekszik a Mágusnál. (Habár ezzel Baz valószínűleg szimpatizálna.)

Penny folyton emlékeztet arra, hogy Baz továbbra is ellenség, és miután vége a fegyverszünetnek, mindent, amit megtudunk, ellenem fordíthat.

De nem vagyok biztos benne, hogy én vagyok az, akit emlékeztetni kell. Az együtt töltött idő felében én csak ülök az ágyamon és olvasok, miközben Penelope és Baz a top tíz kedvenc 1800-as évekbeli igéjét hasonlítgatja össze, vagy azon vitatkozik, melyiknek nagyobb a mágikus értéke, a Hamletnek vagy a Macbethnek.

Valamelyik nap Baz elkísérte őt a Kerengőhöz, miközben a katakombák felé ment. Miután visszajött, lejelentette, hogy nincs arra utaló nyom, hogy Penny hogyan jut be a Mímesek Házába. A rá következő napon Penny azt mondta, Baz egyáltalán nem ismerte el, hogy azért tartott abba az irányba, hogy rágcsálók vérét szívja.

– Arra jössz, amerre én? – kérdezi tőle most a küszöbről.

– Nem, ma éjjel itt maradok – válaszolja Baz.

Rohadt fura.

– Találkozunk reggelinél, srácok! – köszön el Penny, és becsukja maga után az ajtót.

Ha Baz ma éjszaka nem megy vadászni, akkor inkább letusolok és lefekszem. Ha csak ketten vagyunk, általában keményebbek a vitáink.

Épp a pizsamámat szedem össze, amikor megszólal:

– Szóval mit tervezel jövő hétre? Az ünnepekre.

Megfeszül az állkapcsom.

– Valószínűleg Pennyvel leszek pár napig, aztán a többi részét itt fogom tölteni.

– Semmi ünneplés a Wellbelove családi tűzhely mellett?

Bevágom a szekrényem ajtaját. Erről még nem beszéltünk. Én és Baz. Agatháról.

Azt nem tudom, hogy ők ketten beszélnek-e. Találkoznak-e. Agatha már nem is szokott lejönni ebédelni. Szerintem a szobájában eszik.

– Nem lesz – mondom, és elhaladok az ágya mellett.

– Snow.

– Mi az?

– El kéne jönnöd Hampshire-be.

Megtorpanok, és rábámulok.

– Mi? Miért?

Baz megköszörüli a torkát, keresztbe teszi a karját, állát pedig felszegi, hogy kihangsúlyozza, mennyire nagyon lenéz engem.

– Mert megesküdtél rá, hogy segítesz megtalálni anyám gyilkosát.

– De segítek is.

– Nos, nagyobb segítségemre lennél ott, mintha itt maradnál. Az otthoni könyvtárunk sokkal nagyobb annál, mint hogy egyedül végigérjek rajta. És van egy kocsim. Ténylegesen is tudnánk nyomozni. Itt még internet sincs.

– Felajánlod, hogy menjek veled az otthonodba.

– Igen.

– Karácsonyra.

– Igen.

– A családodhoz.

Pofákat vág.

– Hát, nem mintha neked lenne sajátod.

– Te meg vagy őrülve. – Elindulok ismét a fürdőszoba felé.

– Ez miért őrültség? – háborodik fel. – Jól jönne a segítséged, és neked nincs itt semmid. Az ember azt hinné, értékeled a társaságot.

Megállok az ajtóban, és újra megfordulok.

– A családod gyűlöl engem.

– Igen. És? Én is.

– Meg akarnak ölni – mondom.

– Nem fognak megölni. Vendég leszel. Még mondok is rád egy igét, ha akarok. Légy a vendégünk!

– Nem szállhatok meg nálatok. Elment az eszed?

– Snow, hét éve már, hogy ugyanabban a szobában lakunk. Hogyhogy ezzel problémád van?

– Te meg vagy őrülve! – kiáltom, és magamra csukom az ajtót.

Ez megveszett.

– Anyukád nem bízik meg bennem? – kérdezem.

A folyosón haladunk, és Penelope azonnal elkezd hadonászni, hogy csitítson.

– Megbízik benned – hadarja. – Teljes mértékben megbízik benned. Tudja, hogy őszinte vagy, és egyenes, és ha hallasz valamit, amit nem kellene, akkor azonnal mész, hogy elmondd a Mágusnak.

– Nem is!

– De, előfordulhat, Simon.

– Penny!

– Cssss!

– Penny! – kérlelem valamivel halkabban. – Sosem tennék olyat, amivel bajba keverem anyukádat a Mágusnál, és azt sem tudom elképzelni, hogy ő bármi olyat tenne, ami bajba keverné a Mágusnál.

– Megint elküldte az embereit. Premal azt mondta, legközelebb maga a Mágus fog elmenni a házhoz.

– Akkor ott kéne lennem – próbálkozom. – Előttem sosem bántaná anyukádat.

Penny megáll.

– Simon. Te tényleg azt gondolod, hogy a Mágus bántaná egyáltalán anyukámat?

Én is megtorpanok.

– Dehogy. Persze hogy nem.

Közelebb hajol.

– Anya épp felülvizsgálati kérelmet nyújt be a Körnek. Úgy gondolja, ez most sikeres lesz. De tudod, hogy muszáj kutatnom a watfordi tragédiával kapcsolatban, amíg otthon vagyok, és esélytelen, hogy anya beengedjen téged a könyvtárunkba, miközben ez az egész épp zajlik. Mini Mágusnak hív téged.

– Miért nem kedvel engem?

– Téged kedvel téged – forgatja Penny a szemét. – A Mágust nem kedveli.

– Anyukád nem kedvel engem, Penny.

– Mindössze úgy gondolja, hogy vonzod a bajt. És tényleg vonzod, Simon. Meglehet, hogy szó szerint.

– Igen, de nem tehetek róla.

Penelope elindul.

– A koronatanút győzködöd.

Nem arról van szó, hogy sajnálnék egyedül maradni a Watfordban – nem sajnálnám nagyon. De karácsony napján senki sincs itt. Be kell majd törnöm a konyhába ennivalóért. Lehet, hogy elkérhetném Pritchard szakácstól a kulcsot…

Odaérünk a következő órámra, és direkt lekoccolom a vállammal az ajtó mellett a falat. (Azok, akik azt mondják, hogy a dolgok csapkodásától vagy szétverésétől nem leszel jobban, nem csapkodtak vagy vertek szét semmit úgy igazán.)

– Most már így hívjuk? – kérdezem. – A Watfordi Tragédia?

Kell egy másodperc, mire Penny visszapörgeti magában a beszélgetésünket.

– Akkoriban hívták így. Miért számít, hogy hívjuk?

– Nem számít, csak… Azért csináljuk ezt, mert valaki meghalt. Baz anyja meghalt. A „Watfordi Tragédia” úgy hangzik, mintha innen messze történt volna, olyanokkal, akik nem számítanak nekünk.

– Mondd meg a Mágusnak, hogy itt maradsz karácsonyra! – vált témát. – Veled akar majd lenni.

Ezen nevetnem kell.

– Mi az? – kérdezi.

– El tudod képzelni? Együtt karácsonyozni a Mágussal?

– Karácsonyi dalokat énekelve – kuncog.

– Csillagszórót gyújtani.

– Nézni a Királynő beszédét.

– Gondolj bele az ajándékokba! – röhögök. – Valószínűleg becsomagolna nekem egy átkot, csak hogy lássa, meg tudom-e törni.

– Beköti a szemed, ledob a Rengeteg Poklába, és megmondja, hogy ebéddel gyere haza.

– Hah! – vigyorgok. – Mint harmadikban.

Penny megböki a karom, én kitérek a fal mentén.

– Beszélj vele! – mondja. – Agyament a fazon, de veled törődik.

Baz az utolsók között van, akik elmennek szünetre. Ráérősen pakol be a bőrtáskájába. A jegyzeteink java részét berakta… Még mindig nem döntötte el, beszéljen-e minderről apjáéknak, de kiderít mindent, amit lehet.

– Valakinek tudnia kell valamit Nicodemusról.

Én az ágyamon fekszem, próbálom bebeszélni magamnak, hogy jó lesz, hogy az egész szoba az enyém lesz – és közben igyekszem nem őt figyelni. Krákognom kell. – Legyél óvatos, oké? Nem tudjuk, kicsoda ez a Nicodemus, és ha veszélyes, nem akarjuk, hogy megneszelje, hogy keressük.

– Csak olyanokkal beszélek majd, akikben megbízom – mondja Baz.

– Aha, de pont ez a lényeg, nem? Nem tudjuk, kiben bízzunk meg.

– Te megbízol Penelopéban?

– Igen.

– Megbízol az anyjában?

– Bízom abban, hogy nem gonosz.

– Nos, én megbízom a családomban. Nem számít, hogy te így vagy-e vele.

– Csak azt mondom, hogy legyél óvatos.

– Fejezd be a jólétem fölötti aggodalmaskodást, Snow! Mindjárt rosszul leszek tőle. – Lehajtja a táskája fedelét, összecsatolja, majd szemöldökét ráncolva rám néz, épp eldönt valamit. Ismerős ez az arckifejezés. Kezemet a kardom markolatára teszem.

– Snow… – kezdi.

– Igen?

– Úgy érzem, el kéne mondanom valamit. A fegyverszünetünkre való tekintettel.

A szemébe nézek, és várok.

– Aznap, amikor láttál Wellbelove-ot és engem a Rengetegben…

Lehunyom a szemem.

– Mégis hogy jön ez a fegyverszünetünkhöz?

Folytatja.

– Aznap, amikor láttál Wellbelove-ot és engem a Rengetegben… az nem az volt, amire gondolsz.

Kinyitom a szemem.

– Nem akartad lenyúlni a barátnőmet?

– Nem.

– Ó, hagyjál már! – vágom rá. – Azóta próbálsz közém és Agatha közé állni, amióta engem választott helyetted.

– Sosem választott téged helyettem.

– Mássz már ki a saját seggedből, Baz!

Megbántottnak tűnik. Ez új.

– Nem – erősködik. – Azt akarom mondani… hogy én soha nem is jöttem szóba Wellbelove-nál.

Visszanyomom a fejem a párnámba.

– Nem így tűnt, de akkor nyilván tévedtem. Nézd, most már tiszta a terep! Végzett velem.

– Megzavart. Aznap a Rengetegben.

Nem veszek róla tudomást.

– Megzavarta az ebédemet. Meglátott. Megkértem, hogy ne mondja el senkinek.

– És ehhez meg kellett fognod a kezét?

– Azt csak azért csináltam, hogy téged bosszantsalak. Tudtam, hogy látsz minket.

– Hát bejött – vágom oda.

– Nem figyelsz. – Most már tényleg úgy tűnik, mint aki szenved. – Soha nem is fogok közéd és Wellbelove közé állni. Mindig is csak téged akartalak kiakasztani.

– Azt mondod, csak azért flörtöltél Agathával, hogy bánts engem?

– Igen.

– Ő soha nem is érdekelt.

– Nem.

Összeszorítom a fogam.

– És szerinted ezt akarom hallani?

– Hát, nyilván. Így már kibékülhetsz vele, és tökéletes lehet a karácsonyotok.

– Mekkora segg vagy! – pattanok fel, és megindulok felé.

– Kötés! – kiáltja, és hallom őt, de akkor is majdnem beleállítom az öklöm a képébe.

Hirtelen megállok.

– Ő tud róla?

Vállat von.

– Hogy te mekkora seggfej vagy!

– Csak flörtölés volt – mondja Baz. – Nem egy kimérával próbáltam megetetni.

– Igen, de ő kedvel téged. Szerintem téged jobban kedvel, mint engem.

Félrebillenti a fejét, és megint vállat von.

– Miért ne kedvelne?

– Menj már a fenébe, Baz, komolyan! – Annyira közel állok, hogy tulajdonképpen teleköpködöm az arcát. – Magával hurcolta a rohadt zsebkendődet, végig, amíg te nem voltál itt! Tavaly óta.

– Milyen zsebkendőt?

A fiókhoz megyek, amelybe elsüllyesztettem a kendőt a pálcámmal meg pár másik dologgal együtt, aztán az arcába tolom.

– Ezt.

Baz elveszi tőlem az anyagdarabot, én viszont azonnal visszamarom, mert nem akarom, hogy az övé legyen. Most épp nem akarom, hogy bármije is legyen.

– Nézd, befejezem – mondja. – Mostantól békén hagyom Wellbelove-ot. Nekem ő nem számít.

– Ettől csak még rosszabb az egész!

– Akkor nem fejezem be! – kiabálja, mintha ő lenne az, akinek mérgesnek kéne lennie. – Az jobb? Fogom, aztán elveszem feleségül, és a mieink lesznek a mágia történetének legszebb gyerekei, és direkt mindegyiküket Simonnak fogjuk elnevezni, hogy téged idegesítsünk!

– Menj már el! – ordítom. – Komolyan. Ha tovább kell bámulnom téged, nem fog érdekelni a Kötés, ha kirúgnak a Watfordból, legalább tőled megszabadulok!

51

BAZ

Próbáltam szívességet tenni Snow-nak.

Szívességet, ami az én érdekeimet nem szolgálja – nagyon nem.

Tényleg rohadtul el kéne vennem Wellbelove-ot. Apám imádná.

Elvenni. Odaadni neki a kulcsot bármihez, amihez kéri, aztán keresni ezer férfit, aki pontosan úgy néz ki, mint az a rohadék Simon Snow, és mindegyiknek különböző módon összetörni a szívét.

Wellbelove nem igazán erős, de elbűvölő. És jó kilátásai vannak; járhatna lovagolni a mostohaanyámmal.

Aztán apám befejezhetné a kéztördelést, amiért a Pitch név kihal velem. (Már ha a Pitch név nem halt ki velem már most; biztos vagyok benne, hogy a vámpíroknak nem lehetnek gyerekeik.) (Crowley-ra, milyen lenne, ha a vámpíroknak lehetnének gyerekeik? Micsoda rémálom.) (És miért nem Fiona viszi tovább a saját istenverte nevét? Ha anyám az övét adta nekem, Fiona is hozzájárulhat néhány Pitchcsel a világhoz.)

Szerintem, ha megházasodnék, elvennék egy jó családból származó lányt, apámat nem érdekelné, hogy meleg vagyok. Vagy hogy ki nemzi az unokáit. Ha nem fordulna fel a gyomrom a gondolattól, hogy így adjam tovább anyám nevét, még fontolóra is venném.

Snow valószínűleg kitalálna egy teljesen új módot arra, hogy utáljon, ha tudná, milyen elutasítóan gondolkodom a szerelemről, a szexről és a házasságról. Az ő tökéletes Agathájáról.

De mit számít ez egyáltalán, ha a szándékaim sosem jók? Az én pokolba vezető utam nem jó szándékkal van kikövezve – vagy rosszal –, hanem az maga az utam.

Menj csak, Snow. Bocsáss meg a barátnődnek. Nem állok az utadba. Menjetek, álljatok fel valami szaros domb tetejére, nézegessétek a naplementét egymás haján – én már nem leszek akadály. Végeztem. Fegyverszünet.

Nem gondoltam, hogy így leengedem majd a falaimat ebben az egész… együttműködésben. Nem számítottam arra, hogy meggyőzöm vagy megtérítem Snow-t. De azt igenis hittem, hogy haladunk. Hogy talán ha ennek az egésznek vége, bár ő és én továbbra is ott fogunk állni a lövészárok két oldalán, nem fogjuk leköpni egymást. Nem mocskolnánk be az ütközetet.

Tudom, hogy Simon és én örökre ellenségek leszünk…

De azt hittem, eljuthatunk odáig, hogy már ne akarjunk azok lenni.

52

SIMON

Mivel Penny (és Baz) elment, sok időt töltök az iskola udvarán sétálgatva. Úgy döntöttem, megkeresem az óvodát…

Baz szerint a Könnyező Torony elnyelte, miután az anyja meghalt. Penny szerint ez néha megtörténhet, ha egy mágus kötődik egy épülethez, különösen, ha ott vérmágiát is űztek. Ha a mágus vérét ontották, az az épületnek is fáj. A hely egyfajta cisztaként nő köré.

Azon gondolkodom, mi történne a Mímesek Házával, ha meghalnék – azok után, hányszor használtam vért ahhoz, hogy a szobánk felismerjen.

Ezért nem szereti Penny a véresküket és a vérmágiát. „Ha olyan erős vagy, mint a szavaid, a szavaknak is elégnek kell lenniük.”

Megint őt idézem. Egész álló nap beszélgetést folytatok vele a fejemben. Néha Baz is csatlakozik a képzeletbeli társalgáshoz – általában azt mondja, micsoda gyökér vagyok… bár sosem használja ezt a szót, még a fejemben sem. Túl közönséges.

Így ténfergek a Könnyező Torony körül, beszélgetek magamban, belesek a sarkokba, amikor egyszer csak megakad valamin a szemem. Egy kecskecsorda halad át a felvonóhídon a hóban. A mögöttük lévő lábnyom, gondolom, Ebbé lehet.

Ebb. Ebb…

Ebb tizenegy éves kora óta a Watfordban van, és most legalább harminc vagy negyven. Itt kellett lennie, amikor Pitch igazgatónő meghalt. Ebb sosem ment el.

A kecskék a csűrnél járnak, mire odaérek. Bekopogok az ajtón. Nem akarok ráijeszteni Ebbre; a kecskékkel él idekint.

Tudom, hogy ez furcsa, de tényleg nagyon nehéz elképzelni Ebbet az emberek között élni. A személyzet többi tagja között. A csűrben azt csinál, amit akar. A kecskék nem bánják.

– Hahó, Ebb! – kopogok megint. – Én vagyok az, Simon.

Kinyílik az ajtó, és egy kecske dugja ki az orrát, mielőtt Ebb is feltűnne.

– Simon! – tárja szélesre az ajtót. Int, hogy lépjek be. – Mit csinálsz te itt? Azt hittem, már mindenki elment.

– Csak azért jöttem, hogy boldog karácsonyt kívánjak – követem be a csűrbe. Odabent melegebb van, de nem sokkal. Nem csoda, hogy Ebb úgy öltözködik, ahogy; szakadt watfordi melegítője egy másik melegítő fölött, hosszú, csíkos sál és egy teljes káosznak tűnő kötött sapka. – A kígyók nevére, Ebb, ördögien hideg van itt.

– Nem olyan vészes. Gyere, rakok egy kis tüzet.

A kecskéken át jutunk el a csűr hátsó részébe, ami Ebb nappalijaként szolgál. Van egy kis asztala és egy szőnyege, meg egy tévéje, az egyetlen a Watfordban, amennyire tudom. Minden egy kis tűzhely köré van rendezve, ami nem kapcsolódik sem a falhoz, sem a kéményhez.

Ez a legjobb része Ebb meglátogatásának – egyáltalán nem érdekli a mágiapazarlás. Annak, amit kiejt a száján, a fele varázsige, de sosem láttam őt mágiaszegénynek vagy kimerültnek.

A tűzhely is meg van bűvölve, ebben biztos vagyok. És valószínűleg ahhoz is mágiát használ, hogy focimeccseket nézzen.

„Miért nem varázsol magának egy zuhanyzót is?” – kérdezte Agatha, amikor utoljára jött velem át Ebbhez, és ez már évekkel ezelőtt volt. Nem tudom, hol fürdik Ebb, lehet, hogy csak minden reggel mond egy Tiszta, mint a patyolat-ot.

(Nekem ugyanez jutott eszembe, amikor tizenhárom voltam, de Penny kioktatott, hogy a patyolat valójában egy anyagféle, vagyis a Tiszta, mint a patyolat csak arról a fajta koszról gondoskodik, amit látni lehet.)

Ebb rak néhány ágat a tűzre, megbökdösi.

– Ó, neked is boldog karácsonyt! Még pont elkaptál. Holnap hazamegyek.

– Meglátogatod a családod? – kérdezem.

Ebb Kelet-Londonból származik. Bólogat.

– Szeretnéd, ha valaki figyelne a kecskékre?

– Áh, hagyom, hogy az udvaron mászkáljanak. Mi a helyzet veled? Agathával mész?

– Nem – válaszolom. – Arra gondoltam, itt maradok. Ez az utolsó évem meg minden, próbálok annyit magamba szívni a Watfordból, amennyit csak lehet.

– Bármikor visszajöhetsz, Simon, én is azt tettem. Kérsz kávét? Attól tartok, csak kávém van itt. Nem, várj, van Rich Tea kekszem is. Azt együk meg, mielőtt megpuhul.

Felfordítok egy kosarat, és a tűz közelébe ülök. Ebb a konyhaszekrényben matat, amit a csűr falára szögelt fel. Polcai is vannak, zsúfolásig rakva kerámiaállatokkal.

A második évben egy kicsi, finoman megmunkált kecskét adtam Ebbnek karácsonyra; nyáron találtam egy garázsvásáron. Annyira odavolt érte, hogy még pár karácsonyon keresztül ilyen csecsebecséket hoztam. Kecskéket, bárányokat, szamarakat.

Szégyenletesen üresnek érzem a kezem, amikor Ebb átadja nekem a lepattant peremű bögrében a kávét egy adag keksszel.

– Nem igazán tudom, mihez kezdenék itt – mondom. – Nem hiszem, hogy a Watfordnak két kecskepásztorra lenne szüksége. – Az egyik kisebb kecske közelebb jön, a térdemnek dörgölőzik. Odanyújtok neki a tenyeremen egy kekszet, és elfogadja.

Ebb mosolyogva elhelyezkedik a székén.

– Találnánk neked valamit. Nem volt üresedés akkor sem, amikor Pitch igazgatónő felvett.

– Baz édesanyja – mondom a kecske fülét vakarva. Lehet, hogy könnyebb lesz szóba hozni Ebbnél a dolgot, mint gondoltam.

– Ő, bizony – bólint. – Na, ő volt aztán a nagy mágus.

– Mennyire ismerted?

Harap egyet a kekszből.

– Hát, varázsnyelvet tanított, amikor én voltam iskolás – mondja, morzsákat köpködve a sáljára. – És ő volt az igazgató. Szóval innen ismertem. Az biztos, hogy nem ugyanabban a társaságban mozogtunk, gondolhatod… de miután a testvérem, Nicky meghalt, a családom nem mozgott semmilyenféle társaságban.

Ebb iskolás volt, amikor a bátyja meghalt. Gyakran emlegeti, akkor is, ha mindig megviseli és lehangolja. Penny többek között ezért sem jött ki Ebb-bel. „Annyira melankolikus. Mintha még a kecskék is kilennének.”

Nekem úgy tűnik, a kecskék rendben vannak. Néhányuk Ebb székét bökdösi, a kis kuncsorgó pedig letelepedett a lábam mellé.

– Féltem elmenni a Watfordból – folytatja Ebb –, Pitch igazgatónő pedig azt mondta, nem is kell. Utólag úgy látom, aggódhatott, hogy én is bajba keverem magam. Mindig is több erőm volt, mint eszem. Puskaporos hordó voltam, Nicky is az volt, én is. Pitch igazgatónő jót tett a mágiának, amikor befogadott, és azt mondta, ne aggódjak azon, mi lesz. A varázserőnek nem kell tehernek lennie, így mondta. Ha túlságosan is nyomja a vállad, tartsd máshol. Egy fiókban. Az ágyad alatt. „Engedd el, Ebeneza, mondta. Vele születtél, de nem kell, hogy a sorsoddá váljon.” Apus sohasem mondta ezt… Kíváncsi vagyok, Pitch igazgatónő akkor is ilyen megbocsájtó lett-e volna, ha az övé vagyok.

Kuncogás közben igyekszem nem kiköpni a kekszmorzsákat.

– Mi az? – lepődik meg. – Ez egy inspiráló történet akart lenni.

– A neved Ebeneza?

– Tökéletes név! Nagyon hagyományos. – Ő is nevet, és betol egy egész kekszet a szájába, majd kávéval öblíti le.

– Rendesnek tűnik – megyek tovább. – Baz anyukája.

– Hát igen. Meg vad is volt, mint egy oroszlán. Jóval sötétebb a kelleténél… minden Pitch olyan… A reformok ellen foggal-körömmel harcolt. De szerette a Watfordot. Szerette a mágiát.

– Ebb… hogyan halt meg a bátyád? – Sohasem kérdeztem erről. Nem akartam jobban felzaklatni, mint amennyire egyébként fel volt.

Azonnal felül a székén, és elfordul tőlem.

– Hát, erről nem beszélünk… Nem beszélek róla egyáltalán… Csak jelképesen temettük el, mert a testét nem tudtuk, még a Könyvből is ki lett húzva a neve… De az ikertestvérem volt. Nem jó érzés úgy tenni, mintha sosem létezett volna.

– Nem is tudtam, hogy az ikertestvéred volt.

– Igen… A bűntársam.

– Biztosan nagyon hiányzik.

– Hiányzik. – Szipog. – Nem beszéltem vele azóta, hogy átállt. Nem számít, ki mit mond.

– Persze hogy nem – helyeslek. – Halott.

– Tudom, mit mondanak.

– Komolyan, Ebb. Én sosem hallottam senkit a testvéredről beszélni, csak téged.

Egy pillanatig csak bámul, a háta megfeszül, aztán magához tér, és összegörnyedve újra a tűz felé fordul.

– Bocsáss meg, Simon! Csak… csak azt hiszem, hogy az emberek úgy gondolták, vele megyek. Hogy nem fogok tudni élni nélküle. Nicky szerette volna, ha megyek.

– Azt akarta, hogy végezz magaddal?

– Azt akarta, hogy menjek vele oda a… – Idegesen körbenéz, hangja suttogássá halkul. – A vámpírokhoz. Nicky azt mondta, várni fog… Hogy örökre várni fog engem.

A keksz elroppan a kezemben.

– A vámpírokhoz?

– Tényleg senki sem beszél róla? Rólam sem?

– Nem, Ebb. – A vámpírokhoz? Ebb bátyja a vámpírokkal van?

Elveszettnek tűnik.

– Egyáltalán nem emlegetik, még azok után sem, amiket tett… Azt hiszem, ez történik, amikor kihúznak a Könyvből. Ott voltam. Pitch igazgatónő engedte, hogy megtartsam a szavakat.

Feltartja a botját – és bár ő csak Ebb, eléggé futkos rajtam a hideg ahhoz, hogy összerezzenjek. A lábamnál fekvő kecske felugrik és elfut. Ebb észre sem veszi. Sosem láttam még ennyire komornak. Könnyek húznak tiszta csíkokat piszkos arcán.

A tűz fölött lengeti a botját, a szavak lángokká válnak, de nem égnek el:

Nicodemus Petty.

Annyira letaglóznak, hogy majdnem odanyúlok, hogy megragadjam őket. Nicodemus! Nicodemus, aki átállt a vámpírokhoz!

– Nicky – suttogja Ebb. – Az egyetlen mágus, aki választotta, hogy a vámpírokkal haljon meg. – Ruhaujjával megtörli a szemét. – Ne haragudj, Simon! Nem kéne beszélnem róla… de nem tudok nem gondolni rá az évnek ebben az időszakában. Ünnepekkor. Hogy odakint van, egyedül.

– Még életben van?

Ez vagy rossz kérdés volt, vagy túl heves vagyok, mert Ebb újabb könnyeket töröl le.

– Még él valahol – válaszolja. – Azt hiszem, tudnám, ha már nem lenne. Azelőtt is mindig megéreztem, ha bajba keveredett.

– Hol van? – kérdezem. Türelmetlennek hangzom, mert kétségbeesetten akarom tudni a választ.

Ebb visszafordul a tűzhöz.

– Mondtam, nem beszéltem vele azóta, hogy elment. Esküszöm.

– Hiszek neked – nyugtatom meg. – Annyira sajnálom. Biztosan… biztosan nagyon hiányzik neked.

– Mintha a saját szívem hiányozna. – A tűzbe tartja a botját, minden betűt egyesével visszavesz.

– Velük volt? – kérdezem. – A vámpírokkal, akik megölték Baz anyját…

Ebb felrántja az állát.

– Nem – mondja védekezőn. – Én magam kérdeztem meg Mary asszonyt, mielőtt elhunyt volna. Megesküdött rá, hogy Nicky nem volt ott aznap. Sosem tenne olyat. Nicky nem akart embereket ölni. Csak örökké szeretett volna élni.

– Te itt voltál? – próbálkozom tovább. – Amikor történt.

Az arca jobban elkomorul, mint lehetségesnek gondoltam.

– Kint voltam a kecskékkel. Nem tudtam segíteni nekik.

– Mi történt az óvodával? – megyek tovább, aggódva, hogy még egy perc, és Ebb olyan erősen fog sírni, hogy nem lesz képes több kérdésre válaszolni. – Hová tűnt?

– Elrejtette magát – szipog egy nagyot. – Arra szolgáltak a védelmei, hogy megóvja a gyerekeket, de elbukott. Úgyhogy a védelem elrejtette. Berántotta a falakba és a padlóba. Egyszer megtaláltam az alagsorban, utána a Könnyező Torony szívében. Aztán eltűnt.

Valószínűleg tovább kéne kérdeznem Ebbet. Penny nem állna le. Baz előhúzná a pálcáját, követelné, hogy választ kapjon mindenre.

Én ehelyett csak ülök Ebb mellett, és a tüzet bámulom. Néha hallom, ahogy megtörli a szemét a sálja végével. Mintha visszarakná a koszt az arcára.

– Sajnálom – szólalok meg. – Nem akartam ennyi fájdalmas témát felhozni. Olyan sok minden van, amit nem tudok a Watfordról…

– Mit tud bármelyikünk is a Watfordról… – sóhajt Ebb. – Még az erdei nimfák sem emlékeznek a Fehér Kápolna előtti időkre.

– Sajnálom – ismétlem.

Ebb felém hajol, átkarolja a vállamat. Néha ezt csinálja. Amikor gyerek voltam, imádtam. A lehető legközelebb ültem hozzá, hogy könnyebben elérjen.

– Pff – legyint. – Nem te hoztad fel. Mindig az eszemben van. Tulajdonképpen még jó is beszélni róla. Kiönteni a szívemből, ha csak egy percre is.

Felállok, ő pedig követ az ajtóig, majd meglapogatja a hátam.

– Boldog karácsonyt, Simon! – mondja, és megint megtörli az arcát. – Ha magányos vagy, hívhatsz. Szólsz, és megyek is, oké? Érezni fogom.

Valaki fűrészeljen ketté, Ebb olyan erős lehet, mint a Mágus! Szólsz, és megyek is?

– Megleszek – mondom. – Köszi, Ebb. Boldog karácsonyt!

Kinyitja nekem az ajtót, én pedig próbálok nem túl sietősen elbúcsúzni – de amint becsukja, rohanni kezdek a saját épületem felé. Felverem a havat, ahogy közeledek a tornyunkhoz. Előbányászom a készpénzt, amit a szekrényem aljában tartok. Nem sok, de Hampshire-be szerintem eljutok vele.

Stoppolni próbálok a pályaudvarig, de senki sem vesz fel. Nem gond. Futok tovább. Megérkezem az állomásra, megveszem a jegyem, plusz egy szendvicset.

A vonaton vagyok, egy órára a Watfordtól és egy órára Winchestertől, amikor eszembe jut, hogy egyszerűen csak kölcsön kellett volna kérnem valakitől egy mobilt, hogy telefonáljak.

53

BAZ

Szeretek a könyvtárban hegedülni. Az öcséim és a húgaim még nem jöhetnek be ide, és az egyik falát teljesen elfoglalja egy osztott üvegű ablak, amin át látni a kertet.

Szeretek hegedülni, és kész. Jó vagyok benne. És leköti az agyamnak azon részeit, amelyek útban vannak. Játék közben tisztábban tudok gondolkodni.

A nagyapám is hegedült. Képes volt varázsolni a vonójával.

Itt felejtettem a hegedűmet, amikor elindultam az iskolába – nem voltam eszemnél –, és most egy kicsit merev vagyok a gyakorlás hiányától. Egy Kishi Bashi-dalon dolgozom, amit a mostohaanyám, Daphne „szükségtelenül morózus”-nak tart.

– Basilton… Mr. Pitch.

Elveszem a hangszert az államtól, és megfordulok. Vera áll az ajtóban.

– Elnézést a zavarásért, de eljött magához egy barátja.

– Nem várok senkit.

– Az iskolából érkezett. Az egyenruhájukat viseli.

Lerakom a hegedűt, és elsimítom az ingem.

Gondolom, Niall lesz az. Átjön néha. Bár előtte általában ír… Nem általában – mindig. És nem lenne egyenruhában. Senki sem lenne, szünet van.

Tempósan, gyakorlatilag csörtetve vágok át a társalgón és az étkezőn, pálcával a kezemben. Daphne az étkezőasztalnál ül a laptopjával. Kíváncsian felnéz. Lelassítok.

Amikor az előcsarnokba érek, Simon Snow áll ott, mint egy kivert kutya.

Vagy mint egy amnéziás beteg.

A watfordi kabátja van rajta, nehéz bőrbakancs, hó és sár borítja. Vera bizonyára megmondta neki, hogy maradjon a szőnyegen, mert pontosan a közepén áll.

A haja borzalmas, az arca kipirult, és úgy néz ki, mint aki helyben robbanni fog, bármiféle provokáció nélkül.

Az előcsarnok boltíves bejáratánál állok meg, pálcámat az ingujjamba dugom, és zsebre teszem a kezem.

– Snow.

Felkapja a fejét.

– Baz.

– Próbálom elképzelni, mit keresel a küszöbünkön… Legurultál egy nagyon meredek hegyoldalon, és itt kötöttél ki?

– Baz… – mondja ismét, én pedig várom, hogy bökje már ki. – Rajtad… rajtad farmer van.

Oldalra döntöm a fejem.

– Igen. Rajtad meg a fél vidék.

– Gyalog kellett jönnöm az úttól.

– Igen?

– A taxisofőr nem mert felétek jönni. Azt hitte, a házatok szellemjárta.

– Az is.

Nyel egyet. Snow-nak van a leghosszabb nyaka, amit valaha láttam, és nála lassabban sem nyel senki. Állát kitolja, az ádámcsutkája megrándul – kész jelenet az egész.

– Hát akkor – vonom fel élesen az egyik szemöldököm –, tök jó, hogy benéztél…

Snow erre akadozva felmordul, előrébb lép, le a szőnyegről, majd vissza.

– Azért jöttem, hogy beszéljek veled.

Bólintok.

– Rendben.

– Ez…

– Rendben – mondom még egyszer, ezúttal kevésbé nyersen. Igazából nem akarom, hogy annyira kellemetlenül érezze magát, hogy elmenjen. (Sosem akarom, hogy Snow elmenjen.) – De a házba nem jöhetsz így be. Egyáltalán, hogy lettél ilyen?

– Mondtam már. A főúttól gyalog jöttem.

– Használhattál volna igét, hogy tiszta maradj.

Ráncolja a szemöldökét. Snow sosem mond igét saját magára – vagy bárki másra –, ha van más választása. Előcsúsztatom a pálcámat, és rá mutatok vele. Megrezzen, de nem mondja, hogy ne csináljam. Mondok egy Tiszta, mint a patyolat-ot a bakancsára, mire lepereg róla a sár, majd kinyitom az ajtót, és kilebegtetem rajta a piszkot.

Miután becsukom az ajtót, Snow leveszi az átázott kabátját. Iskolai nadrágot visel, piros pulóvert, a lába és a haja még mindig nedves. Újra felemelem a pálcámat.

– Nem gond – állít meg.

– A bakancsot le kell venned. Még mindig csöpög.

Leguggol, hogy kikösse, a vizes nadrágja nevetségesen feszül a combján…

És ekkor Simon Snow ott áll az előcsarnokunkban, vörös zokniban.

Az összes vérem a fülembe és az arcomba zúdul.

– Hát akkor, Snow, gyere és… beszéljünk!

54

SIMON

Egyik óriási szobából a másikba követem Bazt. A házuk nem kifejezetten kastély, de közelít hozzá.

Átmegyünk egy étkezőn, ami úgy néz ki, mintha a Downton Abbey-ben lennénk. Ott egy nő az asztalnál, aki egy ezüstszínű laptopon dolgozik.

Megköszörüli a torkát, és megállítja Bazt, hogy az mutasson be neki.

– Anyám, emlékszel a szobatársamra. Simon Snow.

Eddigre már fel kellett ismernie, de még mindig döbbentnek tűnik, amiről eszembe jut feltenni magamnak a kérdést, hogy mi a vérző poklot keresek itt. A kibaszott Pitch-házban, Baz otthonában. Erre már a vonaton gondolnom kellett volna, vagy a taxiban, vagy akár az alatt az öt mérföld alatt, amit lejártam a főút és Bazék bejárati ajtaja között.

Sohasem gondolkodom.

– Snow – fordul oda Baz –, a mostohaanyámmal már találkoztál. Daphne Grimm.

– Örvendek, Mrs. Grimm – köszöntöm.

Még mindig le van taglózva.

– Tehát, Mr. Snow. Hivatalos ügyben jött?

Fogalmam sincs, mire céloz; nekem sosincs hivatalos ügyem.

Baz a fejét csóválja, próbálja levakarni azt az értelmezhetetlen kifejezést a mostohaanyja arcáról.

– Csak látogatóba jött, anyám. Van egy projekt, amin együtt dolgozunk… iskolai projekt. És nem szükséges így szólítanod. Hívhatod csak Simonnak.

– Te sem hívsz Simonnak – dörmögöm.

– Fent leszünk a szobámban – folytatja Baz, tudomást sem véve rólam.

A mostohaanyja krákog egyet.

– Értetek küldetek, ha kész a vacsora.

– Köszönöm – mondja Baz, és már indul is. Felvezet egy tekintélyt parancsoló lépcsősoron, amire szobrokat helyeztek, meztelen nőket, kezükben fénykörökkel. Nem tudom, hogy elektromos fények-e vagy mágikusak, de jó ötletnek tűnik, hogy legyen beépített fényforrás a lépcsődön, ha az egész házad sötét fa- vagy sötétvörös színű, az ablakok pedig olyan messze vannak, hogy a ház közepe olyan, mint az óceán feneke.

Igyekszem tartani vele a lépést. Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy farmerben van. Gondoltam, hogy nem hordja az egyenruháját, ha nem az iskolában van, de Bazt mindig úgy képzeltem el, hogy öltönyökben és mellényekben nyomul – meg azokkal a selyemkendőkkel a nyaka körül.

Tény, hogy… ez egy nagyon drágának tűnő farmer. Sötét. Deréktől bokáig passzentos anélkül, hogy szorosnak tűnne.

Egy pillanatra felmerül bennem, hogy épp csapdába csal-e. Nem tudta, hogy jövök, de az ilyen házakkal nem jár együtt eleve beépített csapdarendszer is? Valószínűleg csak meg fog húzni egy kart, én pedig lezuhanok egy tömlöcbe, amint elmondtam neki azt, amit tudok.

Egy hosszú folyosóra érünk, ahol Baz kinyit egy magas, íves ajtót, ami egy szobához tartozik. Az ő szobájáéhoz.

Ez egy újabb vámpíros vicc: a falakat vörös bársonypanelek borítják, az ágya egy monstrum, amit vízköpők díszítenek. (Vízköpők. Az ágyán.)

Becsukja mögöttem az ajtót, és leül az ágya elé, egy ládára. Azon is vannak vízköpők.

– Jól van, Snow. Mi az ördögöt keresel itt?

– Te hívtál meg – mondom. Mennyire béna. Mennyire végtelenül béna.

– Ezért vagy itt? A karácsony miatt?

– Nem. Azért vagyok itt, mert valamit el akarok mondani… de tényleg meghívtál.

Úgy rázza a fejét, mintha egy idióta lennék.

– Csak mondd. Az anyámról van szó?

– Megtudtam, kicsoda Nicodemus.

Erre felfigyel. Feláll.

– Ki az?

– Ebb bátyja.

– Ebbnek, a barátnődnek?

– Ebbnek, a kecskepásztornak.

– Neki nincs bátyja.

– De, van. Egy ikertestvére. Akit kitöröltek a Könyvből, mert vámpír lett.

Esküszöm, Baz arca még fehérebb lett.

– Ebb testvérét megharapták? És ezért kitörölték a Könyvből?

– Nem, ő maga csatlakozott a vámpírokhoz. Önként.

– Mi? – horkant fel Baz. – Ez nem így működik, Snow.

Közelebb lépek hozzá.

– Hogyan működik, Baz?

– Rohadtul nem állsz csak úgy be közéjük.

– Ez a Nicodemus így csinálta. Megpróbálta Ebbet is magával vinni.

– Ebb. A kecskepásztor. Akinek van egy Nicodemus nevű bátyja, akiről sohasem hallott senki…

– Mondtam már, azért nem hallottunk róla, mert kihúzták. Ezért él Ebb a Watfordban. Anyukád adta neki a munkát, hogy ne menjen a testvére után. Azt hiszem, ők ketten valamiféle szuperhősök voltak, és mindenki félt, hogy összefognak és szupervámpírokká válnak.

– Ebb ismerte anyámat?

– Aha. Anyukád adott neki munkát.

Baz úgy ácsorog ott, mintha meg akarna ütni valamit – vagy szárazra szívni.

– Akkor hol van most? – kérdezi. – Ez a Nicodemus.

– Ebb nem tudja. Nem szabad vele beszélnie. Még róla sem szabad beszélnie.

Baz megint felhorkant, aztán emlékeztet rá, hogy ő tényleg egy szupervámpír. Egy szupergonosz.

– Nem tudja? Tényleg? Hát, azt majd meglátjuk.

A mellkasára teszem a kezem. Nem kell közelebb lépnem hozzá, hogy elérjem.

– Nem – jelentem ki határozottan. – Ebb nem tudja, hol van Nicodemus. Nem beszélünk vele még egyszer.

Baz nyel egyet, megnyalja fakó rózsaszín alsó ajkát.

– Ha akarok, beszélek a kecskepásztorral, Snow.

– Nem, ha kell a segítségem. – A mellkasán tartom a kezem, mert úgy érzem, vissza kell tartanom, de nem tudom elhinni, hogy ezt ő hagyja.

A keze fellendül és a csuklóm köré záródik. (Mintha olvasna a gondolataimban.) (Ez egy vámpír-dolog?)

– Rendben – húzza le a kezem. – Akkor hogyan találjuk meg Nicodemust?

– Odáig még nem jutottam. Elindultam ide, amint eljöttem Ebbtől.

– És Penelope mit gondol?

– Vele sem beszéltem még.

– Ő hol van?

– Nem tudom… mondom, hogy nem beszéltem vele. Egyenesen idejöttem.

Úgy tűnik, össze van zavarodva.

– Egyenesen idejöttél?

– Jobban szeretted volna, ha csak az ünnepek után tájékoztatlak?

Összehúzza a szemét, és megint megnyalja a száját. Én a csípőmre teszem a kezem, csak hogy kezdjek vele valamit.

– Mi a helyzet veled? – kérdezem. – Te haladtál valamit?

Elnéz másmerre.

– Nem. Vagyis sokat olvastam a vámpírokról.

Megállom, hogy megkérdezzem, „Önsegítő könyveket?”.

– És mire jutottál? – mondom inkább.

– Hogy halottak, gonoszak, és szeretnek babákat ölni.

– Hú – mondom. – Említettek ecetes-sós csipszet is? – Baz ilyet eszik az ágyában, amikor azt hiszi, hogy már alszom, aztán a morzsákat az ágyaink közé sepri.

Rám mered, aztán otthagy, és az asztala felé indul.

– Igazából senki sem tud semmit a vámpírokról – mondja, miközben egy tollal játszik. – Talán el kéne mennem beszélni velük.

Kopogás hallatszik az ajtón, majd kinyílik.

– Kopognod kellett volna! – csattan fel Baz, mielőtt a kislány egyáltalán belépne. A húga, azt hiszem. Még kicsi a Watfordhoz. Úgy néz ki, mint Baz mostohaanyja, sötét hajú és szép, de nem úgy, mint Baz és az ő anyja; őket ennél merészebb vonalakkal rajzolták.

– Kopogtam – védekezik a kislány.

– De meg kellett volna várnod, hogy azt mondjam, „szabad”.

– Anyu üzeni, hogy gyertek le vacsorázni.

– Jó – mondja Baz.

A kislány nem mozdul.

– Hamarosan lent leszünk – türelmetlenkedik Baz. – Menj!

A kislány grimaszol, és behajtja az ajtót. Baz ismét elgondolkodik, tovább szórakozik a tollal.

– Hát – szólalok meg –, jobb lesz, ha elindulok visszafelé. Küldj üzenet, ha hallasz valamit. Megpróbálhatsz felhívni, de nem hiszem, hogy a szünet alatt bárki is felvenné majd a telefont.

– Mi van? – néz fel rám a homlokát ráncolva.

– Mondom, majd küldj üzenetet, ha…

– Nem fogsz most elmenni.

– Elmeséltem mindent, amit tudok.

– Snow, az utolsó vonattal jöttél, aztán egy órát gyalogoltál. Nem ettél egész nap, a hajad pedig még mindig csuromvíz. Ma este nem mész sehova.

– Hát, itt nem maradhatok.

– Még nem gyulladtál fel.

– Baz, idefigyelj…

Egy legyintéssel szakít félbe.

– Nem.

55

BAZ

Snow kész roncs volt vacsora közben.

Amit akár élvezhettem is volna, ha nem akarom olyan kétségbeesetten, hogy maradjon.

Úgy tűnt, minden, ami a tányérján volt, összezavarta, és ide-oda csapongott az étele nyomorult fixírozása és felfalása között, ugyanis nyilvánvalóan ki volt éhezve.

Daphne mindent megtett, hogy otthonosan érezze magát, a gyerekek pedig csak bámultak rá. Még ők is hallottak a Mágus Örököséről.

Apám, úgy tűnik, azt gondolja, valamiféle sötét tervet lendítettem mozgásba. (Végül is tényleg van egy sötét tervem, bár ezúttal annak semmi köze ahhoz, hogy Snow-t nyomorítsam meg.) Vacsora után félrehívott – mármint apa –, hogy megkérdezze, akarom-e, hogy segítségül hívja a Családokat.

– Nem – válaszoltam. – Légy szíves, ne! Snow csak egy iskolai projekt miatt jött.

Apa gyakorlatilag rám kacsintott.

Gondoltam rá, hogy elmesélem neki, hogy anya visszajött hozzám. De mi van, ha megkérdezi, miért nem őhozzá jött? Mi van, ha a Családok elé viszi a témát? Sosem értenék meg, miért kezdtem el Snow-val és Bunce-szal összedolgozni. Eltántoríthatatlanok, ha egyszer a fejükbe vesznek valamit. Abszolút megbízhatóak, és nem féltik magukat. Végignéztem újra és újra, ahogy ezek ketten összeesküvéseket lepleznek le és szörnyeket vernek vissza.

Snow még mindig a vacsoráját eszi. Daphne udvariasságból egyre újabb és újabb repetával kínálja, Snow pedig el is fogadja.

Sohasem ültem még korábban egy asztalnál Snow-val. Megengedem magamnak, hogy figyeljem, és megengedem magamnak, hogy élvezzem legalább pár percig. Ezt csinálom, amióta az egész elkezdődött – kényeztetem magam. (Hogy is van az a mondás? Ha a Titanicon vagy, a desszerttel kezdj.)

Snow-nak fogalma sincs az asztali illemszabályokról, olyan, mintha egy elvadult kutyát nézne az ember evés közben. Egy elvadult kutyát, akit legszívesebben lekapna az ember.

Vacsora után a könyvtárba megyünk, és megmutatom neki, mit találtam a vámpírokról. Folyton távolabb megy tőlem, én pedig úgy teszek, mintha nem venném észre. Valószínűleg fel kéne hívnunk Bunce-t, hogy lássuk, mit gondol minderről – holnap fel fogom vetni.

A könyvtárunkban semmi nincs semmiféle Nicodemusról. Már átnéztem egyszer, de újra megteszem. Az ajtóban állva azt mondom: – Fésüld át: Nicodemus Petty! – Egyetlen könyv se repül le a polcokról.

A Petty családról magáról találunk néhány említést, úgyhogy azokat olvassuk. Régi East End-i család, kiterjedt, és néhány generációnként kikerül belőle egy Ebbhez hasonló nagyágyú. Ha Snow nem toppan be, lehet, hogy Ebb lenne a világunk legerősebb mágusa – ha belegondolok, hogy mindezt kecskékre és felmosásra pazarolja…

– Szerinted bekerült volna a Feljegyzésekbe? – kérdezi Snow. – Hogy Nicodemus átállt?

– Fogalmam sincs – válaszolom. – Talán nem. Valószínűleg el szerették volna tussolni, és nem úgy tűnik, mintha bántott volna bárkit is.

– Mi értelme vámpírrá válni, ha senkit sem tervezel bántani?

– Mi értelme egyáltalán vámpírrá válni? – kérdezek vissza.

– Mondd meg te!

Elszámolok tízig, aztán megint tízig, és folytatom a könyvek átnézését.

Snow átvág a helyiségen, és leül velem szemben egy steppelt fotelbe, amit egy kis asztalhoz húz.

– Nem, komolyan. Miért csinálta ezt Nicodemus?

– Arra kérsz, hogy gyártsak egy elméletet?

Bólint.

– Hogy erősebb legyen – válaszolom. – Fizikailag.

– Mennyivel erősebb? – húzza össze a szemét Snow.

Vállat vonok.

– Őt kell megkérdezned. Én nem tudom, mihez kell hasonlítani. – Mert nem emlékszem rá, milyen volt normálisnak lenni.

– És még? – kérdezi.

– Hogy fejlessze magát… az érzékeit.

– Például, hogy jobban lásson?

– A sötétben. Hogy több mindent halljon. És hogy élesebb legyen a szaglása.

– Hogy örökké éljen?

Megrázom a fejem.

– Azt nem hiszem. Nem hiszem, hogy így működik. De soha többé nem lenne… beteg.

Snow vonásai ellazulnak.

– Ha innen nézem, hogyhogy nem változik át mindenki…

– Mert ez a halál – magyarázom.

– Nyilvánvalóan nem.

– Állítólag a lelked meghal.

– Baromság – vágja rá.

– Te meg aztán honnan is tudnád azt, Snow?

– Megfigyelés.

– Megfigyelés – ismétlem. – A lelket nem tudod megfigyelni.

– Ha van időd, de. Szerintem tudnám, ha…

– Ez a halál – szakítom félbe –, mert életet kell enned ahhoz, hogy te életben maradj.

– Ez mindenkire igaz – mondja. – Ezt hívják evésnek.

– Ez a halál. – Nem hagyom, hogy a hangom hangosabb legyen. – Mert amikor éhes vagy, nem tudsz másra gondolni, mint mások megevésére.

Snow hátradől. A szája tátva – mivel soha senki nem tanította meg neki, hogyan csukja be. Nyelvét az alsó ajkának szorítja. Elképzelem, ahogy vért nyalok le róla.

– Ez a halál – nézek vissza a könyvembe –, mert ránézel valakire, élő emberekre, és nagyon távolinak tűnnek. Másfélének tűnnek. Mint mások számára a madarak. És tele vannak valamivel, amid neked nincs. El tudod tőlük venni, de akkor sem lesz a tiéd. Tele vannak, és… te éhes vagy. Nem élsz. Csak éhes vagy.

– Ahhoz, hogy éhes legyél, élőnek kell lenned – veti fel Snow. – Ahhoz, hogy változz, élőnek kell lenned.

– Lehet, hogy neked kéne írnod egy könyvet a vámpírokról – mondom.

– Igen, lehet. Úgy tűnik, én vagyok a világ vezető szakértője.

Amikor felnézek, Snow egyenesen rám szegezi a tekintetét.

Érzem a keresztet a nyaka körül, mintha statikus töltés keletkezne a nyálmirigyeimben, de sosem bátortalanított még el ennyire. Ki tudnám ütni, most azonnal. (Megcsókolnám? Megölném? Rögtönöznék?)

– Meg kéne kérdezned a szüleidet – szólal meg.

– Hogy élek-e? – Bassza meg. Ezt nem így akartam mondani; bevallani, még ha csak halványan is.

Snow becsukja a száját. Nyel egyet. Ott harapnám meg, pontosan a torkán.

– Úgy értettem – mondja –, meg kéne kérdezned őket, hogy emlékeznek-e Nicodemusra. Lehet, hogy tudják, merre van.

– Nem fogom megkérdezni a szüleimet az egyetlen mágusról, aki lelépett azért, hogy csatlakozzon a vámpírokhoz – magyarázom. – Neked teljes sötétség van odabent?

– Ó! – esik le neki. – Azt hiszem, erről az oldalról nem gondoltam végig.

– Nem gondoltad, hogy… – mondom, de aztán: – Ó. Ó, ó. Ó!

SIMON

Baz felrohan a lépcsőn, én meg rohanok utána. Nem találkoztunk senkivel vacsora óta. Ez a ház akkora, hogy még egy bűnbandát is el tudna nyelni, és még akkor is üresnek tűnne.

Most egy másik szárnyban vagyunk. Egy másik hosszú folyosón. Baz megáll egy ajtó előtt, amire lefegyverző igéket kezd el sorolni.

– Olyan kiszámítható paranoid – morogja.

– Mit csinálunk? – kérdezem.

– Nicodemus után kutatunk.

– Úgy gondolod, itt lakik?

– Nem – vágja rá. – Viszont…

Az ajtó kinyílik, és egy újabb hátborzongató gót szobába jutunk. Ez olyan, mintha a gótok történelmét mutatná be, mert a vízköpők fölött a 80-as és 90-es évek kihúzott szemű rocksztárjainak poszterei vannak kiragasztva. Valaki a falra sárga festékszóróval még azt is felírta, hogy „Never Mind the Bollocks”{4}, tönkretéve ezzel az antik fekete-fehér tapétát.

– Ez kinek a szobája? – kérdezem.

Baz a könyvespolchoz guggol.

– Fiona nénikémé.

Visszalépek az ajtó felé.

– Mit csinálunk itt?

– Keresünk valamit… – Egy másodperccel később előhúz egy nagy, lila naplót, aminek a borítóján az „Emlékezz a mágiára” aranyszínű felirat domborodik. – Aha! – kiált fel. – Biztos, hogy Fiona akkor járt az iskolába, mint Ebb. Hallottam beszélni róla. Mondhatom, lesújtóan nyilatkozott róla. De Ebb testvérét sosem említette…

Baz átpörgeti a lapokat. Mellé guggolok.

– Ez micsoda?

– Emlékkönyv – mutatja. – A Mágus előtt a Watford osztott ilyet a végzősök bálján. Benne vannak az osztályképek minden évből, apróbb történetek… – Egy fotókkal teli oldalon nyitja ki a könyvet. Bárcsak nekem is lenne valami ilyesmim. Nincsenek fényképeim sem magamról, sem a barátaimról. Agathának van néhány, azt hiszem.

Baz a könyv végére lapoz, és hunyorogva fürkész egy nagy osztályképet.

A kép alá valaki pár pillanatképet ragasztott.

– Nézd! – mutat egy lány fényképére. Egy fának dőlve ül, a tiszafa az. Őrült, fekete haja van szőke csíkokkal, orrát ráncolva vicsorog, nyelve a fogai között. Mellette ül egy csontos fiú, épp átkarolja a lány vállát.

– Pont olyan, mint Ebb – ámulok el. Mert az egyenes, szőke haj ugyanolyan. Az élesen metszett arccsont is. De Ebbet sosem láttam ennyire magabiztosnak, el sem tudom képzelni őt, amint így mosolyog.

A kép alá valaki azt írta, „Én és Nickels”, az i betűre pedig szívecskét rakott.

– Fiona! – csapja be a könyvet Baz.

Elveszem tőle, és megint kinyitom, elhelyezkedem a padlón, nekidőlve az ágynak. Fiona minden iskolában töltött éve kapott pár oldalt, nagy osztályképekkel, üres oldalakkal, ahova még több képet lehet ragasztani, emlékeket. Fionát egyik osztályképen sem nehéz kiszúrni – a fehér csík valószínűleg természetes –, aztán megtalálni Ebbet és Nicodemust, mindig egymás mellett állva, majdnem teljesen ugyanúgy néznek ki, mégis teljesen máshogy. Ebb olyan, mint Ebb, minden képen kedves és bizonytalan. Nicodemus úgy néz ki, mint aki tervez valamit. Már az első évben is.

Találok még egy fotót Nicodemusról és Baz nagynénjéről, ezúttal régies jelmezekben pózolva.

– Tudtad, hogy a Watfordnak volt színjátszó köre? – kérdezem.

– A Watfordnak sok mindene volt a Mágus előtt. – Baz elveszi tőlem a könyvet, és visszateszi a polcra. – Gyere!

– Hova megyünk?

– Most? Az ágyba. Holnap? Londonba.

Biztosan fáradt vagyok, mert ezek közül a mondatok közül egyiket sem értem.

– Gyere! – mondja. – Megmutatom a szobádat.

Eddig az én szobám bizonyul a legbizarrabbnak: az ajtófélfára egy sárkányt festettek, a pofája mágiával világít, és követ a sötétben.

És van valami az ágy alatt.

Nem tudom pontosan, hogy micsoda, de nyögdécsel, kattog, és rezeg tőle az ágykeret. Baz ajtajánál kötök ki, hogy közöljem, visszamegyek a Watfordba.

– Mi van? – Félig még alszik, amikor az ajtóhoz jön. És ki van vörösödve. Biztos, hogy vadászott, miután aludni mentem. Vagy az udvaron elkerítve tartanak neki valamit.

– Elmegyek – jelentem ki. – Abban a szobában van egy kísértet.

– Az egész ház kísértetjárta, már mondtam.

– Elmegyek.

– Gyere már, Snow, aludhatsz a kanapémon. A lidércek ide nem jönnek be.

– Miért nem?

– Rájuk hozom a frászt.

– Énrám is rám hozod a frászt – motyogom, mire belevágja a párnáját az arcomba. (Olyan illata van, mint neki.)

Miközben elhelyezkedem a kanapéján, rájövök, hogy nem is bánom. Hogy rám hozza a frászt.

Régen bántam. Általában így van.

Ebben a házban viszont ő a legismerősebb dolog, így Baz légzését hallva könnyebben elalszom, mint a téli szünet kezdete óta bármikor.

56

FIONA

Igen, Natasha, tudom, hogy semmit sem lett volna szabad mondanom neki.

Te nem is tetted volna.

Bevitorlázik a lakásomba, keresi a bajt. Miközben bajban van, csakúgy, mint életének minden egyes pillanatában.

– Mesélj Nicodemusról! – mondja, mintha máris tudna mindent, amit akar.

Tudja, hogy ő a kedvencem, ez a gond. Akkor is ő lenne az, ha egész alomnyit szültél volna. Pimasz ez, mint Mick Jagger. És vág az esze, mint a borotva.

– Ki beszélt neked Nicodemusról? – kérdezem.

A kopott asztalomnál ül, nekilát meginni a teámat, amibe belemártogatja az utolsó levendulás teasüteményemet.

– Senki. – Hazug. – Csak úgy hallottam, ő olyan, mint én.

– Egy számító dög?

– Tudod, hogy értem, Fiona.

– Szép ez az öltöny, Basil. Hová készülsz?

– Táncolni.

A legjobb darabjait vette fel. Spencer Hart, ha nem tévedek. Mintha azért jött volna, hogy átvegye a BAFTA-díját.

Leülök vele szemben.

– Egyáltalán nem olyan, mint te.

– El kellett volna mondanod. Hogy nem én vagyok az egyetlen.

– Ő választotta. Átállt.

– Mit számít, hogy én választottam-e, Fiona? Az eredmény ugyanaz.

– Aligha – tiltakozom. – Ő elhagyta a világunkat. Elhagyta. Úgy mondta, tovább fog fejlődni.

Úgy mondta, több lesz ez, mint puszta mágia.

– Már most elég erős vagy, Nicky.

– Mit gondolunk az „elég”-ről, Miss Pitch?

Az iskolai nyakkendője a kabátzsebébe volt gyűrve. Az a kegyetlen, hűvös mosoly.

– Elárult bennünket, Basil. – Érzem, ahogy a régi düh, a régi minden feltolul a torkomban.

– És kihúzták – mondja az unokaöcsém.

– Amiért áruló lett.

– Amiért vámpír lett – összegzi Baz, és nem tehetek róla, ettől a szótól még mindig visszarettenek.

Nem nekem kéne, Natasha. Elmondani ennek a fiúnak, hogyan tapossa ki az útját ebben a világban. Én ebben nem vagyok jó. Nézz rám! Harminchét vagyok, a köntösömben tekerem magamnak a jointot, kekszet eszem reggelire, már amikor sikerül felkelnem. Gyalázatos vagyok.

Te mit mondanál neki, ha itt lennél?

Nem… hagyjuk! Tudom, mit mondanál – és tévednél.

Ebben jobb vagyok nálad. Én elég gyenge voltam ahhoz, hogy adjak a fiadnak egy esélyt. És most nézz csak rá – lehet, hogy halott, de nem elveszett. Éjsötét, pengeéles, és a te mágiáddal van tele. Valódi tűzzel. Büszke lennél rá, Tasha.

– Téged nem fognak kihúzni, Basil – nyugtatom. – Erről van szó? Senki sem tudja rólad, de még ha rá is jönnének, ami nem fog megtörténni, tudni fogják, hogy téged nem nélkülözhetünk. A Családok végre készen állnak arra, hogy visszavágjanak a Mágusnak. Ez be fog következni.

Megnyalja a száját, és kinéz a kis ablakomon. A nap még süt, és tudom, hogy zavarja, akkor is, ha nem panaszkodik. Kioldom a függönyt, és a konyha árnyékba borul.

– Életben van még? – kérdezi. – Nicodemus.

– Azt hiszem. Bizonyos szempontból. Nem hallottam az ellenkezőjét.

– Hallottad volna egyáltalán?

Egy doboz cigi van az asztalon. Meggyújtok egyet a pálcámmal, szívok belőle pár slukkot, egy kistányérba hamuzok.

– Tudod, hogy a Családok hasznát látják a londoni kapcsolataimnak…

– Ez mit jelent, Fiona?

– Én beszélek itt olyan emberekkel, akikkel senki más nem akar. A nemkívánatosakkal. Nem rettenek vissza attól, hogy olykor-olykor bemocskoljam a kezem.

Erre, nővérem, az egyik szemöldöködet felvonva megdönti a fejét.

Kifújom a füstöt.

– Nem úgy, te perverz.

– Szóval Nicodemus nemkívánatos – mondja.

– Nem szabad beszélnünk róla. Mágustörvény.

– Engem is ilyen egyszerűen kilöknél?

– Jaj, basszus már, Baz, tudod, hogy nem. Mit szeretnél hallani?

– Nem tehetek róla, kíváncsi vagyok. – Felém hajol az asztal fölött. – Él? Vadászik? Öregszik? Átváltoztatott már valakit?

– Nicodemus Petty nem jelent választ a kérdéseidre, kölyök. – Felé bökök a cigimmel, úgyhogy inkább elnyomom, mielőtt véletlenül felgyújtom. – Ő egy kétbites gengszter, egy harmadrangú zsivány egy Guy Ritchie-filmből. Azt hitte, übermágussá fog válni, de végül csak a Covent Gardenig jutott, ahol egy vámpírbárban kockázik. Eldobta az egész életét, és fájdalmat okozott mindenkinek, aki szerette. És semmi sincs, amit tanulhatnál tőle, Basil. Azon kívül, hogy hogyan legyél szar vámpír.

Baz szemöldöke még mindig felhúzva. Ledönti a maradék teát.

– Rendben. Értem, amit mondasz.

– Helyes. Indítsd haza, és tanulj!

– Szünet van.

– Indítsd haza, és találd ki, hogyan győzhetjük le a Mágust.

– Már mondtam. Táncolni megyek.

Megint megnézem az öltönyét és a fénylő cipőjét.

– Basil. Csak nem összeakadtál egy sráccal?

Elmosolyodik; ő a megtestesült bajkeverés. Bele kellett volna dobnunk a Temzébe egy kövekkel teli zsákban. Ki kellett volna raknunk, vigyék csak el a tündérek.

– Valami olyasmi.

57

AGATHA

Penelopéék pultjánál ülök, épp rózsaszín cukorkákat szórok egy újabb mézeskalács lányra.

– Miért kell a mézeskalács lányoknak rózsaszínt hordaniuk? – kérdezi Penny.

– Miért kéne a mézeskalács lányoknak úgy érezniük, hogy nem szabad rózsaszínt hordaniuk? – kérdezek vissza. – Én szeretem a rózsaszínt.

– Csak azért, mert arra kondicionáltak a Barbie-kkal és a nemek szerint marketingelt legókkal.

– Lazíts már, Penny! Életemben nem legóztam.

Pennyvel lógni igazából simábban megy, mint gondoltam. Amikor a szünet előtt sarokba szorított az udvaron, azt hittem, le fog cseszni, amiért elhagytam Simont.

– Hé, hallottam, hogy Simon nem megy hozzátok karácsonyra.

– Azért, mert már nem járunk, Penelope. Boldog vagy?

– Általában igen – válaszolta –, de nem azért, mert szakítottatok.

Pennyvel képtelenség lezárni egy beszélgetést. Lehetsz bunkó, nézheted levegőnek, ő rendíthetetlen.

– Agatha, te tényleg azt hitted, hogy én együtt akarok lenni Simonnal?

Én azt hiszem, hogy Penny akar lenni a legfontosabb ember Simon életében. Tehát akkor igen vagy nem?

– Nem tudom, Penelope. De azt igenis gondolom, hogy nem akartad, hogy én együtt legyek vele.

– Mert mind a ketten csak szenvedtetek!

– Ahhoz neked egyáltalán semmi közöd!

– Dehogy nincs! A barátaim vagytok.

Erre csak nyíltan forgattam a szemem, de folytatta.

– Nem erről akartam beszélni veled – mondta felélénkülve. – Hallottam, hogy Simon nem megy át hozzátok karácsonykor, hozzánk pedig nem tud, mert anyum kivan a Mágusra, de arra gondoltam, attól még te meg én tölthetnék együtt, csinálhatnánk sütit és ajándékozhatnánk.

Ezt mindig csináljuk, minden évben, hárman.

– Simon nélkül?

– Igen, mint mondtam, anyának Simon most vörös posztó.

– De mi sosem lógunk együtt Simon nélkül – mondtam.

– Csak mert mindig jelen van. Az, hogy ti szakítottatok, nem jelenti, hogy mi sem vagyunk már barátok, te és én.

– Barátok vagyunk?

– Nicksre és Slickre, hát remélem! – vágja rá Penny. – Mindössze három barátom van. Ha mi nem vagyunk azok, csak kettő marad.

– Mit csináltok, lányok? – Penny anyukája jön be a konyhába a laptopjával, mintha nem tudná otthagyni annyi időre, hogy készítsen magának egy bögre teát. Haja kócos sötét kontyba rendezve, ugyanazt a kardigánt és melegítőalsót hordja, amit tegnap, amikor megérkeztem. Az én anyám a hálószobából sem lépne ki így.

Bunce professzor középkori történelmet oktat egy norm egyetemen, emellett mágiatörténész. Egy egész polcnyit publikált máguskönyvekből, de semmit sem keres vele. Nincs elég varázsló, aki támogatná a mágikus művészeteket és tudományokat mint karriert. Apámnak azért megy jól mágusdoktorként, mert ő az egyik azon kevesek közül, akik jó oktatást kaptak, orvosra pedig mindenkinek szüksége van. Penny apukája nyelvészetet tanított egy helyi egyetemen, de most minden idejét a Kör szolgálatába állítva az Ürességet tanulmányozza. Még saját kutatócsapata is van, a műhelyében dolgoznak vele az emeleten. Már majdnem két napja vagyok itt, és még nem láttam.

– Csak teáért meg szendvicsért jön le – mondta Penny, amikor kérdeztem róla. Van néhány kisebb testvére, őket a Watfordból ismerem. Egyikük épp a nappaliban táborozik, három hónapra elég Eastenderst néz, és legalább még egy másikuk az emeleten netezik. Rémisztően függetlenek. Szerintem nem is tudják, mi az a főétkezés. Csak ki-be mászkálnak a konyhába müzlistálakkal és sajtos tósztokkal.

– Mézeskalácsot sütünk – válaszolja Penny az anyukája kérdésére. – Simonnak.

– Nyugi, Penelope – teszi az anyukája a konyhaszigetre a laptopot, majd végignéz a sütiken. – Egy-két hét múlva viszontlátod Simont. Biztos vagyok benne, hogy még emlékezni fog rád. Ó, Agatha, most komolyan… muszáj minden mézeskalács lánynak rózsaszínben lennie?

– Én szeretem a rózsaszínt.

– Jó látni, lányok, hogy időt töltötök egymással – sóhajt. – Jó, ha az ember élete átmegy a Bechdel-teszten.

– Mert a házunk csak úgy túlcsordul a te női barátaidtól – dünnyögi Penny.

– Nekem nincsenek barátaim. Nekem kollégáim vannak. És gyerekeim. – Az anyukája vesz egyet a rózsaszín sütilányokból, és beleharap.

– Hát, én nem a többi lányt kerülöm – mondja erre Penny. – Én a többi embert kerülöm.

– Nekem sok lány barátom van – szólok közbe. – Bárcsak velük járhatnék egy iskolába… – Ma nem először jut eszembe, hogy a valódi barátaimtól, a norm barátaimtól veszem el ezt a napot csak azért, hogy Penelope kedvére tegyek.

– Ó, jövőre velük lehetsz az egyetemen – mondja az anyukája. – Hova mész tovább, Agatha?

Megvonom a vállam. Még nem tudom. Nem is kell, csak tizennyolc vagyok. Semmire sem vagyok hivatott. A szüleim sem kezelnek úgy, mintha a nagyságra kéne törekednem. Ha Penny nem fedezi fel a rák ellenszerét vagy talál tündéreket, szerintem az anyja rettentően csalódott lesz.

Bunce professzor a homlokát ráncolja.

– Hmm. Biztosan találsz majd valamit. – A vízforraló kattan, tölt magának egy teát. – Ti, lányok, kértek egy csészével? – Penny odatartja a sajátját, az anyukája pedig elveszi az enyémet is. – Volt egy barátnőm, amikor olyan idős voltam, mint ti. A legjobb barátnőm, Lucy… – Nevet, mintha eszébe jutna valami. – Csirkefogók voltunk.

– Még mindig barátok? – kérdezem.

Leteszi a csészéinket, és úgy néz rám, mintha egészen eddig csak félig figyelt volna oda a beszélgetésünkre.

– Részemről így lenne – válaszolja –, ha előkerülne. Pár évvel az iskola után Amerikába ment. Az a helyzet, hogy azóta nem láttuk egymást, hogy végeztünk a Watfordban.

– Miért nem? – kérdezi Penny.

– Nem kedveltem a pasiját.

– Miért? – kíváncsiskodik Penny. Istenem, a szülei valószínűleg már százezerszer hallották ezt a kérdést.

– Azt gondoltam, túlzottan szeret irányítani.

– Emiatt ment a barátnőd Amerikába?

– Szerintem akkor ment, amikor szakítottak. – Bunce professzor úgy néz ki, mint aki épp azon gondolkodik, hogyan folytassa. – Az az igazság, hogy… Lucy a Mágussal járt.

– A Mágusnak volt barátnője? – döbben meg Penny.

– Hát, akkoriban még nem „a Mágusnak” hívtuk. Hanem Davynek.

– A Mágusnak volt egy csaja – ismétli Penny a szemét meresztve. – És neve. Anya, nem is tudtam, hogy a Mágussal jártál suliba!

Bunce professzor belekortyol a teájába, közben vállat von.

– Milyen volt? – kérdezi Penny.

– Ugyanolyan, mint most. Csak fiatalabb.

– Helyes volt? – kérdezem.

Elhúzza a száját.

– Nem tudom… Szerinted most helyes?

– Pfuj, nem – mondja Penny pontosan akkor, amikor én azt, hogy: – Igen.

– Jóképű volt – ismeri el Bunce professzor –, és karizmatikus is a maga módján. Lucyt az ujja köré csavarta. Lucy szerint valódi látnok volt.

– Anya, azt el kell ismerned, hogy valóban látnok volt.

Bunce professzor ismét grimaszol.

– Mindig mindennek úgy kellett lennie, ahogy ő akarta, már akkor is. Davynél minden fekete-fehér volt mindig. És ha Lucy nem értett egyet vele… hát, Lucy mindig egyetértett vele. Elvesztette benne önmagát.

– Davy – ízlelgeti Penelope. – De furcsa.

– Milyen volt Lucy? – kérdezem.

Penny anyukája elmosolyodik.

– Ragyogó. Erős. – A szeme felvillan erre a szóra. – Fizikailag is. Rögbizett, emlékszem, a fiúkkal. Egyszer a pályán kellett helyre raknom a kulcscsontját, őrület volt. Vidéki lány volt, széles vállú, szőke hajú, a kéknél is kékebb szemekkel…

Penny apukája téved be a konyhába.

– Apu! – kiáltja Penny. – Most tudunk beszélni?

A másik Bunce professzor elbotladozik a vízforralóhoz, és bekapcsolja. Penny anyja kikapcsolja, és a csaphoz viszi, hogy töltsön bele vizet. A férje puszit nyom a homlokára.

– Helló, szerelmem.

– Apa – szól Penny.

– Ja… – Az apukája a hűtőben kotorászik. Kis termetű ember, alacsonyabb, mint a felesége. Homokszőke haja és nagy, húsos orra van. Ódivatú, kerek, drótkeretes szemüvegét a homlokára tolta. Penny családjában mindenki ódivatú szemüveget hord.

Penny apukájáról az a pletyka járja, hogy fele olyan erős sincs, mint a felesége; anyukám szerint csak azért került be a Watfordba, mert az apja régen ott tanított. Penny anyukája akkora hatalomsznob, hogy nehezen érthető, miért ment egy kispályáshoz.

– Apa, emlékszel? Beszélni akartam veled.

Az apja sorra pakolja ki a kajákat: két joghurt, egy narancs, egy csomag garnélás kréker. Felkap egy mézeskalácsot is, és ekkor észrevesz engem.

– Ó! Szia, Agatha!

– Üdv, Bunce professzor!

– Martin – mondja, miközben már el is ment. – Hívj csak Martinnak!

– Apa.

– Ja, gyere csak fel, Penny! Hozod a teámat?

Penny megvárja a teát, magához vesz még néhány mézeskalácsot – gyorsabb ütemben eszik, mint ahogy én díszítem őket –, és követi az emeletre.

– És miért szakítottak? – fordulok Bunce professzorhoz, miután Penny és az apja már nem voltak ott.

A laptopját bámulja, teája a szája felé félúton megáll.

– Hm?

– Lucy és Davy.

– Ó. Nem tudom – válaszolja. – Addigra már megszakadt a kapcsolatunk. Gondolom, végül rájött, hogy nem komplett a fickó, és az óceán másik felére kellett menekülnie, hogy megszabaduljon tőle. El tudod képzelni, hogy a Mágus az exed? Ő mindenhol ott van.

– Ön hogy tudta meg, hogy elment?

Bunce professzor szomorúnak tűnik.

– Az anyja mondta el nekem.

– Kíváncsi vagyok, a Mágus vajon miért nem járt azóta mással…

– Ki tudja… – Kiszakad a témából, és ismét belemerül a laptopjába. – Lehet, hogy titokban norm barátnői vannak.

– Vagy esetleg tényleg nagyon szerette Lucyt – vetem fel –, és sosem tette túl magát rajta.

– Lehetséges – hagyja rám Bunce professzor. Nem figyel. Pár másodpercig gépel, majd felnéz rám. – Most eszembe juttattál valamit, amire évek óta nem gondoltam. Várj csak! – Kimegy a konyhából, és szerintem nem fog visszajönni. A Bunce-ok néha csinálnak ilyet.

De mégis visszajön, egy fényképpel a kezében.

– Ezt Martin fotózta.

Három watfordi diák, két lány és egy fiú, a fűben ülnek, azt hiszem, a focipályánál. A lányok nadrágban vannak. (Anya szerint a kilencvenes években senki sem hordott szoknyát a suliban.) Az egyikük egyértelműen Penny anyukája. Haja kibomlott, zabolátlan – sokban hasonlít Pennyre. Ugyanaz a széles homlok. Ugyanaz a félmosoly. (Bárcsak Penny is idelent lenne, hogy húzhassam miatta.) A fiú pedig nyilvánvalóan a Mágus – máshogy néz ki a hosszabb, kócos hajával és a hülye bajusza nélkül. (A Mágusé a világ legborzalmasabb bajusza.)

A középen lévő lány viszont ismeretlen.

Imádni való.

Vállig érő szőke haja göndör és sűrű. Az arca rózsás, szeme olyan hatalmas és kék, hogy a színe átüt a fotón. Kedvesen mosolyog, Penelope anyukájának kezét fogja, és a fiúnak dől, aki átkarolja a vállát.

A Mágus tényleg szívdöglesztő volt. Jobban néz ki, mint a két lány. És sohasem láttam ennyire lágynak. Szájának egyik felével mosolyog csak, szemében már szinte szelídség.

– Lucyval sosem veszekedtünk igazán – szólal meg Bunce professzor. – Mire én vitatkoztam volna, Lucy igyekezett témát váltani, így a végére már nem is volt veszekedés. Azt hiszem, azért nem beszélt már velem, mert belefáradt, hogy Davyt mentegesse előttem. Davy annyira energikus volt, és mire végeztünk… radikális lett, készen állt arra, hogy megrohamozza a palotát, és felállítson egy guillotine-t.

Úgy veszem észre, Bunce professzor már inkább magában beszél és a fotónak, nem nekem.

– És sosem fogta be – teszi a fotót a pultra. – Még mindig gőzöm sincs róla, Lucy hogy bírta elviselni.

Összehúzott szemmel néz fel rám.

– Agatha, tudom, hogy indiszkrét vagyok… de ami ebben a konyhában elhangzik, az nem juthat ki innen, érted?

– Ó, természetesen – mondom. – És ne aggódjon, az én anyukám is panaszkodik a Mágusra.

– Igen?

– Sosem jelenik meg a partijain, amikor igen, akkor is egyenruhában van, ami általában tiszta sár, és korán távozik. Anyám migrént kap tőle.

Bunce professzor felnevet.

Megcsörren a telefonja. Kiveszi a zsebéből.

– Itt Mitali. – Visszapillant a laptopjára, és klikkel egyet. – Hadd nézzem meg! – Felkapja és magához szorítja a gépet, vállával a füléhez nyomja a telefont, és elhagyja a konyhát.

A fényképet a pulton hagyja. Egy idő múlva kézbe veszem.

Újra megnézem hármójukat. Olyan boldognak tűnnek… Nehéz elképzelni, hogy mára egyikük sincs beszélőviszonyban a másik kettővel.

Lucyra nézek, az arcának színére, égkék szemére, és belecsúsztatom a képet a zsebembe.

58

LUCY

Bárcsak ismerted volna fiatal korában!

Jóképű volt, nyilván. Még mindig az. Most úgy jóképű, hogy mindenki képes észrevenni…

De akkoriban csak én tudtam.

Megsajnáltam, azt hiszem, így kezdődött. Folyton beszélt, és soha senki nem hallgatta meg.

Én szerettem hallgatni. Tetszettek az ötletei. Olyan sok dologban volt igaza. Még most is.

– Hogy megy a forradalom, Davy?

– Ne kötekedj, Lucy! Nem szeretem a kötekedést.

– Tudom. De én igen.

A tiszafa alatt ült, egyedül, úgyhogy leültem mellé. Amikor ismerkedni kezdtünk, itt találkozgattam vele, hogy ne lássanak minket együtt – hogy senki se lásson együtt engem a flúgos Davyvel.

Addigra azért szerettem találkozni vele a tiszafánál, mert az szinte olyan volt, mintha magunk lennénk.

– Csendes vagy mostanában – jegyeztem meg.

– Nincs már mit mondani. Senki sem figyel.

– Én figyelek.

– Elmondtam a panaszaimat a Kör előtt – folytatta. – Kinevettek.

– Biztosan nem nevettek, Davy…

– Nem kell hangosan röhögnöd ahhoz, hogy gúnyt űzz valakiből. Úgy kezeltek, mint egy gyereket.

– Hát, gyerek is vagy. Mindketten azok vagyunk.

Egyenesen a szemembe nézett. Davy szemében van valami. Félig mágikus. Sosem tudtam félrenézni.

– Nem, Lucy. Nem vagyunk azok.

Az után a találkozó után a Körrel Davy állandóan a könyvtárban volt, vagy egy könyv fölé görnyedt az étkezőben, lecsöpögtetve szafttal a négyszáz éves szövegeket.

Néha én is vele ültem, és néha beszélt hozzám.

– Lucy, te tudtad, hogy a Watfordnak valaha volt saját orákuluma? A helyiség a kápolna tetején, aminek az ablakai az iskola falára néznek. Ott dolgoztak az orákulumok. Olyan fontosak voltak, mint az igazgatók.

– Mikor lett ennek vége?

– 1914-ben. Megszorító intézkedés. Az volt az elképzelés, hogy attól kezdve az orákulumok igény szerint segítenének a szolgálataikkal.

– Egy orákulumot sem ismerek – tűnődtem.

– Hát, a Watford orákuluma képezte ki a többit. Mára kihalt a szakma. A könyvtárnak még mindig van egy egész szárnya, ami az ő próféciáikkal van tele…

– Mióta érdekelnek téged a kristálygömbök és a tarot-kártyák?

– A gyermekek nem érdekelnek, akik olyan játékokkal szórakoznak, amelyekhez nem értenek, de ez… – Megvillant a szeme. – Tudtad, hogy megjósolták a burgonyavészt?

– Nem.

– A holokausztot is.

– Komolyan? Mikor?

– 1511-ben. És azt tudtad, hogy van egy olyan látomás, amelyet a Watford alapítása óta minden orákulum látott?

– Harminc másodperccel ezelőttig még azt sem tudtam, hogy voltak egyáltalán orákulumok.

– Arról szólt, hogy eljön egy nagy mágus.

– Mint abban a gyermekdalban – jutott eszembe. – „És eljön egy, hogy bevégezze sorsunk. És eljön egy, hogy előidézze az ő bukását. Győzedelmeskedjen a nagyobb erő, Hozza el mindannyiunk megváltását.”

– Így van.

– A nagymamám mesélt régen a Legnagyobb Mágusról.

– Többtucatnyi prófécia létezik – mondta Davy. – Mind ugyanarról a mágusról, a Kiválasztottról.

– Honnan tudod, hogy ugyanarról a személyről szólnak? És honnan tudod, hogy nem jött már el, majd ment is?

– Szerinted nem vennék észre valakit, aki megmentette az egész népünket? Valakit, aki helyrebillentené a világunkat?

– Azt mondják, helyre fogja billenteni?

– Itt az áll, hogy jön egy fenyegetés. Sötétben leszünk, megosztottak, maga a mágia kerül veszélybe, és lesz egy mágus, akinek olyan hatalma lesz, amilyenről soha senki még csak álmodni sem mert, egy mágus, aki a föld középpontjából meríti az erejét. „Egyszerű emberként jár-kel, erejéhez párt senki sem lel.” Az egyik orákulum „kehelyként” írja le, ami elég nagy és erős ahhoz, hogy megtartsa magában a mágia egészét.

Miközben beszélt, Davy egyre izgatottabbá vált. Szeme csillogott, szavai egymásba torlódtak.

A könyvkupac felé intett, mintha annak a puszta jelenléte megkérdőjelezhetetlenné tenné a próféciát.

Kissé hátrahőköltem.

– Ugye, nem…

– Tessék?

– Hát, ugye nem hiszed azt, hogy…

– Mit, Lucy? Mit nem hiszek?

– Hát… hogy te vagy a Legnagyobb Mágus…

Horkantott egyet.

– Hogy én? Nem. Ne butáskodj! Erősebb vagyok az összes itteni kreténnél – pillantott gyorsan körbe a könyvtárban –, de nekem olyasféle erőm van, amit igenis el lehet képzelni.

Próbáltam nevetni.

– Igen. Vagyis…

– Vagyis?

– Vagyis akkor miért olyan fontos ez neked?

– Minden idők Legnagyobb Mágusa közeledik, Lucy. És akkor érkezik majd el, amikor a legnagyobb szükségünk lesz rá. Amikor a mágusok „karmaikkal egymás torkának esnek”, amikor „hatalmas építményünk feje hiába keresi az utat”. Az hamarosan bekövetkezik. Az most van. Ez mindannyiunkat kéne, hogy érdekeljen! Fel kéne készülnünk!

59

PENELOPE

Szeretem apa dolgozószobáját. Fent, a padláson. Itt senkinek sem szabad takarítania, még az asszisztenseinek sem. Teljes káosz az egész, de apa mindenről tudja, hol találja, úgyhogy ha bárki átrak egy könyvet az egyik stószról a másikra, picit kiborul.

Az egyik falat teljes egészében Nagy-Britannia térképe borítja – a mágikus atmoszféra lyukai nem terjedtek még a vízen túlra, de az évek során nőtt a méretük. Apa rajzszögekkel és cérnával jelöli minden lyuk átmérőjét, aztán más-más színekkel jelöli, hogyan nőnek. Kis zászlók mutatják a mérés dátumát. Az évek során feltűnt néhány nagy lyuk – Cheshire-ben például szinte egyáltalán nem maradt már mágia.

Apa asszisztensei jelenleg felderítésen vannak. Épp most vett fel egy újat, egy mágikus antropológust, hogy tanulmányozzák a foltok mágikus lényekre gyakorolt hatását. Azt is szeretné kutatni, hogyan hatnak a normokra, de ahhoz nem tud támogatást szerezni.

A térképhez megyek. Londonban két lyuk van – egy nagyobb Kensingtonban, egy kisebb a Trafalgar téren. Utálok belegondolni, mi történne, ha az Üresség Hounslow-ban, az otthonunk közelében támadna. Sok máguscsaládnak kellett elköltöznie, néha legyengíti őket. A mágiád megkapaszkodik bizonyos helyeken, onnan támogat.

Az egyik magas asztalhoz ülök. Apa szeret állva dolgozni, ezért az összes asztal magas. Máris kinyitott egy könyvet, számokat másol egy listába. Számítógépet is használ, de a nyilvántartásokat kézzel vezeti.

– Egy iskolai feladaton dolgozom – fogok bele. – És nézegettem párat a Feljegyzések régi számaiból…

– Mmm-hmmm.

– És olvastam a Watfordi Tragédiáról.

Apa felnéz.

– Igen?

– Emlékszel rá?

– Persze. – Visszatér a nyilvántartásához. – Anyád és én egyetemre jártunk. Te még kicsi voltál…

Anya és apa közvetlenül a Watford után összeházasodott, és azonnal gyerekvállalásba kezdtek, pedig még mindig suliba jártak, és anya karriert akart. Apa szerint anya mindent azonnal akart.

– Borzalmas lehetett – mondom.

– Az volt. Előtte sosem támadták meg a Watfordot… És szegény Natasha Grimm-Pitch.

– Ismerted őt?

– Személyesen nem. Idősebb volt nálunk. A húga, Fiona néhány évvel alattam járt, de őt sem ismertem. A Pitchek mindig is a velük egyívásúakkal maradtak.

– Szóval nem kedvelted Natasha Grimm-Pitchet?

– Nem tetszettek a nézetei. Szerinte a kisebb erejű mágusoknak be kéne szolgáltatniuk a pálcájukat.

Kisebb erejű mágusok. Például apa.

– De miért törtek be a vámpírok Watfordba? – kérdezem. – Sosem csináltak ilyet.

– Az Üresség küldte őket – válaszolja apa.

– De ezt sehol sem írják – hajolok közelebb hozzá az asztalon át. – A legelső hírek, közvetlenül a támadás után csak annyit mondanak, hogy a vámpírok tették.

Megint rám néz, ezúttal érdeklődve.

– Ez így van – bólint. – Először nem is tudtuk. Azt hittük, a sötét lények hasznot húztak abból, hogy mennyire szervezetlenek voltunk. Azok más idők voltak. Minden kötetlenebb volt. A Mágusvilág inkább olyan volt, mint… egy klub. Vagy egy társaság. Nem volt védvonal. Akkoriban még rendes vérfarkastámadások is történtek Londonban. El tudod képzelni?

– Szóval senki sem tudta, hogy az Üresség állt a támadás mögött?

– Egy darabig nem – helyesel. – Eleve azt sem tudtuk, hogy az Üresség egy entitás.

– Ez mit jelent?

– Nos, abban az évben kezdtek a lyukak feltűnni…

– 1998.

– Így van – bólint –, akkor jegyeztük fel ezeket először. Tizenhét évvel ezelőtt. Azt hittük, természetes jelenségek, esetleg a légszennyezés okozza. Mint az ózonréteg lyukait. Dr. Manning használta először a szót, emlékszem. Ellátogatott a lancashire-i lyukhoz, és úgy írta le: „alattomos üresség, szürkeség, amely a lelked mélyéig rágja magát”. – Elmosolyodik. Szereti az ütős megfogalmazásokat. – Nem sokkal ezután kezdtem meg a kutatásaimat.

– Ti mikor jöttetek rá, hogy az Üresség egy személy?

– Most sem tudjuk, hogy személy-e.

– Tudod, hogy értem… mikor jöttetek rá, hogy egy szándékkal rendelkező valami? Hogy ellenünk van?

– Nem egy konkrét napon történt. 2008 volt, amikor nagyjából minden megváltozott. Én személy szerint úgy gondolom, hogy az Üresség akkoriban vált még erősebbé. Figyelemmel kísértük a kisebb lyukakat, a buborékokat a mágikus atmoszférában, és egyszer csak gombaszerűekké váltak, mintha rákként burjánzanának. Ekkoriban történt az is, hogy a sötétség világa megőrült. Azt hiszem, amikor a sötét lények elkezdtek közvetlenül Simonra támadni, akkor jöttünk rá, hogy ártó szándékkal és tudatossággal van dolgunk, nem egyszerű természeti katasztrófával. Meg aztán ott volt az az érzés. A lyukak, a támadások… az a meghatározhatatlan érzés. – Szemével rám fókuszál, szájának vonala megkeményedik.

Miután az Üresség tavaly elrabolt engem és Simont, apa minden részletet tudni akart. A nagy részét el is meséltem – mindent az Ürességről, még azt is, hogyan néz ki. Apa szerint az Üresség azért vehette fel Simon alakját, hogy kigúnyolja.

Felkönyökölök az asztalra.

– Szerinted miért gyűlöli ennyire nagyon az Üresség Simont?

– Hát – ráncolja az orrát. – Úgy tűnik, az Üresség a mágiát gyűlöli. És Simonnak több van belőle, mint bárki másnak, talán bármi másnak.

– Furcsa, hogy az Üresség nem is a valódi neve – mondom. – Gondolom, nem ő találta ki vagy nevezte el saját magát…

– Szerinted egy sötét teremtmény választaná az Alattomos Üresség nevet?

– Még sosem gondolkodtam ezen – vonok vállat. – Mindig is jelen volt, és így.

Apa sóhajt egyet, és feltolja a szemüvegét.

– Megszakad a szívem, ha belegondolok, hogy te nem emlékszel az Üresség nélküli világra. Félek, hogy a te generációd egész egyszerűen alkalmazkodni fog hozzá. Hogy nem fogjátok látni, miért szükséges harcolni ellene.

– Én, azt hiszem, látni fogom, apa. Az az átkozott elrabolt engem… és folyton meg akarja ölni a legjobb barátomat.

Összeráncolt szemöldökkel tovább néz engem.

– Tudod, Penelope… egy csapat amerikai érkezik ide pár héten belül. Azt hiszem, végre felkeltettem a figyelmüket, amikor múlt nyáron náluk voltunk.

Apa annyi mágiakutatóval találkozott, amennyivel csak tudott, amikor meglátogattuk Micah-t. Volt egy mágus geológus, aki komolyan érdeklődött apa munkája iránt.

Az amerikai mágusok jóval kevésbé szervezettek, mint mi. Az egész ország területén élnek, és általában a saját dolgukkal vannak elfoglalva. De több pénzük van. Apa igyekezett meggyőzni más nemzetközi tudósokat is arról, hogy az Üresség az egész mágusvilágra veszélyt jelent, nem csak a britre.

– Örülnék, ha eljönnél néhány utunkra – folytatja. – Találkozhatnál dr. Schellinggel. Van egy kutatócsoportja Clevelandben.

Látom, mit csinál. Így próbál biztonságban tudni az Ürességtől. Azzal, hogy eldug Ohióban.

– Talán – mondom. – Ha el tudok szabadulni az órákról.

– Írok igazolást.

– Simon is jöhet?

Összepréseli a száját, és megint fentebb tolja a szemüvegét.

– Nem vagyok biztos benne, hogy Simonnak is írhatok igazolást – mondja, és kezébe veszi a tollát. – Mit mondtál, miről is szól ez az iskolai feladat?

– A Watfordi Tragédiáról.

– Szólj, ha ráakadsz bármire, ami fényt derít az Ürességre. Mindig is érdekelt, érzékelte-e ott bárki a jelenlétét.

Fejben már visszatért a munkához. Úgyhogy leugrom a székről, és kifelé igyekszem. Az ajtóban megállok.

– Figyelj, apa, még valami… ismertél valaha egy Nicodemus nevű varázslót?

Felnéz, és az arca teljesen rezzenéstelen. Ebből tudom, hogy direkt nem reagál.

– Nem mondhatnám. Miért?

Nem vall apára, hogy hazudjon nekem.

Nem vall rám, hogy hazudjak apának.

– Csak láttam ezt a nevet a Feljegyzésekben, és nem volt ismerős.

– Hmm. Nem… nem hiszem, hogy fontos ember lenne.

60

SIMON

Éjfél utánig várunk azzal, hogy vámpírkeresésre induljunk. Baz nagynénje nem mondta meg neki, pontosan hol szoktak lenni, de Baz úgy hiszi, meg tudja találni őket, és szerinte éjfélre végeznek a vadászattal…

Amitől nekem cafatokban lógnak az idegeim. Gyilkosságok történnek. Miközben mi várakozunk.

Ha a vámpírok minden éjszaka kimennek normokra vadászni, miért nem teszünk ez ellen semmit? A Körnek tudnia kell, hogy ez történik. Mert hát ha Baz nagynénje tisztában van vele, a Körnek is muszáj tisztában lennie vele.

Úgy döntök, most nem Baz az alkalmas személy ennek megvitatására.

Van még időnk, miután eljövünk a nagynénjétől, úgyhogy visszatérünk a British Museum könyvtárába – a nagyba –, aztán az olvasótermébe. Baz legalább egy tucat könyvet lop el.

– Ezt nem szabad – szólok rá.

– Ez kutatás.

– Ez árulás.

– Be fogsz köpni a Királynőnek?

Amikor a múzeum teljesen bezár, megkerüljük a parkot, és találunk egy helyet, ahol curryt eszünk, miközben átnézi a lopott könyveket.

– Enned kéne valamit – jegyzem meg.

Felvonja az egyik szemöldökét.

– Ó, hagyj már békén! – Vajon ezért nem volt még soha barátnője? Mert elviszi a csajt randizni egy könyvtárba, aztán ragaszkodik hozzá, hogy perverzül csak üljön ott, miközben a lány egyedül kajál?

Végeztem a currymmel és két adag samosával, aztán figyelem, ahogy olvas – esküszöm, a szemfogait nyalogatja, miközben gondolkodik –, amikor egyszer csak egyik kezével becsapja a könyvet, és felpattan.

– Gyerünk, Snow! Keressünk egy vámpírt!

– Köszi – törlöm meg a számat a ruhaujjammal –, de én e téren már elértem a limitet.

Baz már ki is ment az ajtón.

– Hé! – kiáltok, miközben próbálom beérni. Nem vesz rólam tudomást, ezért megragadom a karját.

Bosszúsan néz.

– Nem rángathatod csak úgy az embereket, hogy odafigyeljenek rád.

– Mondtam, hogy „hé”.

– Akkor sem.

– Gondolkodtam – váltok témát. – Ha tényleg ezt csináljuk, el kell kezdened a nevemen szólítanod.

Nem tudom, ez miért tűnik olyan fontosnak. De… ha már együtt sétálunk be egy vámpírfészekbe, úgy érzem, túl kell lépnünk ezeken a dolgokon, és valóban szövetségeseknek kell lennünk.

– A Snow is a neved – mondja Baz. – Valószínűleg. Ki nevezett el egyébként?

Másmerre nézek. A karomra volt írva: Simon Snow. Az írhatta rá, aki a gyermekotthonnál hagyott. Talán az anyám.

– Simonnak kell szólítanod – jelentem ki. – Hívtál már úgy korábban is.

Kinyitja a kocsijának az ajtaját, és beszáll, mintha meg se hallott volna. De tudom, hogy hallott.

– Jól van – mondja Baz. – Szállj be, Simon.

Beszállok.

Majdnem két óra hosszat tartott, mire megtaláltuk a helyet. Baz szagolta ki; olyan volt, mintha egy vérebbel járőröznék a Covent Garden körül.

– Ez az? – kérdezem. – Itt vannak?

Megigazgatja a gallérját és az ingujját. Egy régi, soklakásos épület előtt állunk, aminek a bejárata mellett többsornyi nevet láttuk réz névtáblákon.

– Maradj a közelemben! – súgja, és kézfejével bekopogtat.

Egy termetes fickó nyit ajtót. Meglátja Bazt, és kicsivel szélesebbre tárja. Egy másik férfi, aki egy hosszú bárpult mögött áll a helyiség közepén, odapillant, majd bólint egyet. Az ajtónálló a fejével int, hogy menjünk be.

Követem Bazt egy tágas, alacsony belmagasságú szobába, aminek nincs mennyezeti világítása. A bárpult középen van, két oldalon, a fal mellett díszes, privát szeparék, azok fölött lóg egy-egy sárga lámpa.

Mindenki felénk fordul. Egy nő az ajtó közelében leejti a poharát, a mellette lévő férfi kapja el.

Nem úgy néznek ki, mint a vámpírok.

Mindegyikük vámpír lenne?

Egyszerűen csak gazdagnak néznek ki. És… szürkének. De nem szépek, vékonyak és élesen metszett arccsontúak, mint amilyenek filmekben szoktak lenni.

Bazt méregetik, nem engem. Biztos, hogy fél, de legalábbis ideges, mégsem látszik rajta. Esküszöm, minél nagyobb a fenyegetés, annál összeszedettebbnek tűnik. (Amikor én fenyegetem, ez dühítő. De most elég menő.)

Annyira féltékeny lehet rá mindegyikük. Ő minden, ami ők is, és még mágus is. Ráadásul a külsejéhez is illik a szerep: mintha valamiféle sötét királynak született volna.

Baz megáll az első szeparénál.

– Nicodemus – mondja, még csak nem is kérdezi.

Egy ősz hajú, szürke bőrű, fényes öltönyt viselő férfi tekintete találkozik Bazéval, és a szoba hátsó része felé biccent – aztán rám néz és fintorog. Lehet, hogy felfigyelt a keresztemre vagy a szagomra. Vagy talán tudja, ki vagyok. A Mágus Örököse. (A Mágus vámpírokat öl; szerintem az nem gyilkosság.) (Ezeket a vámpírokat hogyhogy nem ölte meg a Mágus?)

Megyek a szobán keresztül Baz után, közben azt kívánom, bárcsak felvettem volna az összes előkelő cuccot, amit megpróbált rám erőszakolni, mielőtt elindultunk Hampshire-ből. A watfordi egyenruhám nadrágját viselem az ő egyik skandináv mintás pulóverével – és azt is csak azért fogadtam el, mert azt mondta, az iskolai egyenruhában úgy nézek ki, mint egy tizenkét éves.

Baz annyira lassan megy, hogy folyton a sarkára lépek. Mintha azt akarná, hogy mindenki, aki a szobában tartózkodik, alaposan megnézhesse magának. (És lehet, hogy így akarja leplezni, hogy sántít.) Minél mélyebbre megyünk benne, a szoba egyre sötétebb. Figyelem az asztalokat Nicodemus után kutatva, de nem hiszem, hogy fel tudnám ismerni, akkor sem, ha elég fény lenne. Még mindig úgy néz ki, mintha Ebb gonosz férfiváltozata lenne?

Eljutunk a szemközti falhoz, és épp készülök sarkon fordulni, amikor Baz továbbhalad egy ajtón, amit én nem is láttam. Követem egy lefelé vezető csigalépcsőn, aminek a korlátai kilazultak. Mire az aljára érünk, szédülök.

Ekkor, azt hiszem, az alagsorba jutunk. Olyan, mint egy barlang – sokkal tágasabb, mint a felettünk lévő szoba, a mennyezete még alacsonyabb, a padlót pedig halványkék fények világítják meg, mint egy moziban.

Nehéz megmondani, hányan vannak idelent, mert nem igazán látok, de úgy érzem magam, mintha egy zsúfolt szobában lennék. Elektronikus zene szól, de olyan halkan, mintha messziről szűrődne be.

Baz egyik kezét zsebre téve megáll a lépcső alján, és körbetekint a szobán, mintha ismerős után kutatna.

Ha akarnák, a vámpírok most ránk vethetnék magukat, és darabokra téphetnének minket. Reménytelenül nagy túlerőben vannak, még egy jó varázsigére sem maradna időnk. Még a pálcám sincs nálam, habár ezt ők nem tudják. (Baz tudja. Nem akarta elhinni, hogy a Watfordban felejtettem.) (Siettem!)

Néhányukat le tudnám vágni a kardommal, de valószínűleg nem mindegyiküket.

Robbanhatnék is. És aztán ki tudja, mi történne.

Baz elindul. Idelent kevésbé drágák a ruhák. Idelent vannak azok a vámpírok, akiket elhagyott a szerencséjük? Hogyan hagyja el a szerencse a vámpírokat? Annak ellenére, hogy egy pincében vagyunk, minden és mindenki tiszta. Nem is tudom, mire számítottam. Vérfoltokra? Vérkoktélokra? Úgy tűnik, idelent a többség gint iszik. Bombay Sapphire-üvegeket látok az asztalokon. Van, aki felveszi velem a szemkontaktust, és tartja is, úgyhogy hagyom, hogy a mágia kiüssön a bőrömön – csak egy gondolatba kerül, hogy elöntsön. Az illető elkapja a tekintetét.

Annyira mélyen vagyunk már a barlangban, hogy elfelejtettem, merre van az ajtó. Baz meghúzza valakinek a ruhaujját, egy férfiét, aki majdnem kétszer akkora, mint ő.

– Nicodemus – mondja Baz, továbbra sem kérdésként. A fickó maga mögé biccent, mire Baz elengedi.

Továbbmegyünk, amíg el nem érjük a biliárdasztalokat.

Baz megáll. Elővesz egy doboz cigit a kabátja belső zsebéből, és meggyújt egy szálat a pálcájával. Az asztalok körül mindenki összerezzen. Baz hosszan beleszív – a cigaretta vége felparázslik –, és a füstöt az asztalok felé fújja.

Nem is tudtam, hogy dohányzik.

– Nicodemus – mondja, még mindig füstöt pöfékelve.

És meglátom. Ebb. Egy keményebb, érdesebb Ebb. Szőke haja hátrasimítva. Rajta is öltöny van, de olcsónak tűnik, ujján feslett öltések.

Bazra mosolyog, és tetőtől talpig végigméri.

– Nahát… nézzenek oda! Valakinek bejött az élet.

Baz még egy slukkot szív, közben lustán belenéz Nicodemus szemébe.

– A nevem Tyrannus Basilton Pitch. És azért jöttem, hogy az anyámról beszéljek magával.

– Hát persze, Mr. Pitch. – Nicodemus szinte csak suttog. – Hát persze.

Nicodemus megint elvigyorodik, és meglátom a hézagokat a mosolyában; hiányoznak a szemfogai. A nyelve nyomakodik ki a helyükön.

A többiek, akik egy asztal körül vannak vele, hátrébb húzódnak a sötétbe, hogy minket, hármunkat magunkra hagyjanak.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezi Nicodemus.

– Tudni akarom, ki ölte meg az anyámat.

– Tudod, hogy ki ölte meg. – Nyelve a hézagnak nyomódik, az ínyén siklik. – Mindenki tudja. És azt is mindenki tudja, mit tett az anyád azokkal, akik ott voltak.

Baz a szájához emeli a cigijét, beleszív, majd leejti a kezét, és a padlóra hamuzik.

– Mondja el a többi részét! Mondja meg, ki volt a felelős!

Nicodemus felnevet.

– Különben? Meg fogsz harapni? – Lenéz a cigire. – Arra kéne gondolnom, hogy anyád fia vagy? Hogy felgyújtasz itt mindannyiunkat? Még nem ölted meg magad, Mr. Pitch. Szerintem nem a mai napot választottad ki hozzá.

Baz körbenéz a szobában. Mintha azt latolgatná, hány vámpírt tudna magával rántani.

– Mondja el neki a többit! – morgom. – Különben én ölöm meg.

Nicodemus rám néz Baz válla fölött, és vigyora megkeseredik.

– Azt hiszed, olyan legyőzhetetlen vagy. Azzal a sok erőddel. Mintha nem lenne semmi, ami le tudna győzni.

– Eddig így volt – vágom rá.

Megint felnevet. Egyáltalán nem olyan, mint Ebb nevetése. Nicodemus úgy nevet, mintha semmi sem számítna; Ebb úgy, mintha minden számítana.

– Legyen – szólal meg. – Elmondom. Egy részét. – A dákót az asztalra teszi. – A vámpírok nem sétálhatnak csak úgy be a Watfordba. Sehova sem mehetünk hívatlanul, az otthonunkat leszámítva. Valaki felkeresett pár héttel a támadás előtt, és azt akarta, hogy hozzak tető alá egy alkut. Így boldogulok. Alkukat kötök, embereket hozok össze. Nem akad sok munka egy olyan vámpírnak, aki nem tud se harapni, se pálca nélkül varázsolni. – Nyelve kényszeresen a fogai közé csusszan. – A pénz jó volt érte – folytatja –, de nemet mondtam. A húgom a Watfordban él. Sosem küldeném a küszöbére a halált, nem, hacsak ő maga nem akarja. – Foghíjas mosolyát ismét Bazra villantja. – Kíváncsi vagyok, te része voltál-e a tervnek, Mr. Pitch. Nehéz elhinni, hogy a mágusok eddig engedték… Miért engedik még mindig? Mit terveznek veled?

– Ki volt az? – kérdezi Baz. Nem hiszem, hogy pislogott, mióta beléptünk ide. – Ki volt az, aki felkereste magát? Az Üresség?

– Az Üresség? Aha, a mumus volt az, Mr. Pitch. A szörny, ami az ágyad alatt lakik.

– Ő volt az? Az Üresség? – kérdezi Baz újra.

Nicodemus még mindig vigyorogva megrázza a fejét.

– Közületek volt valaki. De a neve nem ér annyit, mint az életem. Lehetséges, hogy megölsz, ha nem mondom el… de ha megteszem, garantáltan meghalok.

Baz a szájába veszi a cigit, és előcsúsztatja ruhaujjából a pálcáját a tenyerébe.

– Rá tudom venni, hogy beszéljen.

– Az illegális lenne – mondja Nicodemus. Igaza van. A kényszerítő igék tiltottak.

– És veszélyes – teszi hozzá Baz. Megint csak igaz.

– Mihez kezdene a Kör, ha tiltott varázsigét használnál, Tyrannus Basilton? – gúnyolódik Nicodemus. – Szerinted elnézőek lennének olyasvalakivel, mint te?

– Itt helyben meg kéne ölnöm magát – dől egyre előrébb Baz. – Nem hiszem, hogy bárki megállítana. Vagy hiányolná magát.

Baz vállára teszem a kezem.

– Menjünk!

– Még nem mondott semmit – sziszegi Baz.

– Épp eleget mondtam – vágja oda Nicodemus.

– Gyere! – húzom vissza Bazt.

– Ja, menj csak! – mondja Nicodemus Baznak. – Menj csak a haveroddal! Egy nap úgyis visszatalálsz ide.

Baz a biliárdasztalra pöcköli a csikkjét, amitől Nicodemus hátrébb ugrik, most először veszítve az összeszedettségéből. Az italáért nyúl, és a cigire önti. Baz máris kifelé csörtet.

Ránézek Nicodemusra.

– A testvére hiányolja magát – mondom.

Aztán Baz irányába fordulok, és megpróbálom beérni. A lépcső tetején vár rám. (Azt hihetnék, a legjobb barátja vagyok – szerintem azt akarja, hogy ők azt higgyék.) Aztán, hidegen, mint a jég, átszeli a fenti helyiséget az ajtóig.

Amikor kijutunk, az éjszakai London olyan fényesnek tűnik, hogy megfájdul a szemem.

Megtaláljuk a kocsit, az apja Jaguarját, és Baz már azelőtt elindítja, hogy én egyáltalán kinyitnám az anyósülés ajtaját. Amint beszállok, kitolat a parkolóhelyről, sebességbe vágja, és a lehető leggyorsabban hajt a forgalmas úton. Beér egy taxist, majd a másik sávba rántja az autót.

– Hé! – kiáltok fel.

– Pofa be, Snow!

– Figyelj…

– Pofa be! – Mágiával mondja, de nincs a kezében a pálca, így nem ér célba. Ekkor előkapja a pálcáját, és már-már azt hiszem, engem fog megátkozni, de egy buszra szegezi. – Utat a királynak! – A busz sávot vált, de ott van előtte egy másik autó. Baz rámutat, és megint elmondja az igét. Hülye módja ez a mágiapazarlásnak.

– Még azelőtt fel fogsz borulni, hogy a West Endből kijutnánk.

Nem érdeklem, maga elé tartja a pálcáját, és rálép a gázra. Amikor legközelebb mondja az igét, a bicepszére teszem a kezem, és belenyomok valamennyi mágiát.

– Utat! – A kocsik jobbra-balra húzódnak előle. Mintha az egész út kettényílna neki, sosem láttam még ehhez foghatót.

Sosem éreztem még ehhez foghatót.

Minden piros lámpánál behunyom a szemem, és zöldet kívánok. Baz padlóig tapossa a gázt.

Repülünk.

A varázslat addig tart, amíg Baz karjához érek.

Tisztának érzem magam.

Egy áramlatnak érzem magam.

Nem tudom, Baz mit érez. Az arca, mint a kő, és amikor kiérünk Londonból, könnyek kezdenek hullani a szeméből. Nem törli le vagy pislogja ki őket, úgyhogy legördülnek az arcán, és az állkapcsáról hullanak le.

Amint lakott területen kívülre érünk, már nincs szüksége mágiára ahhoz, hogy megtisztítsa az utat, úgyhogy elengedem. Egyre kisebb és kisebb utakra kanyarodik, amíg már csak mi vagyunk egyedül egy erdőben, alattunk kavicsok ropognak, nekiütődnek a kocsi aljának.

Baz hirtelen lehúzódik az útról, lefékez, félig egy árokba evickél, majd kiszáll a kocsiból, mintha épp párhuzamos parkolást hajtott volna végre, és megindul a fák közé.

Kinyitom az ajtómat, és utánaindulok, aztán visszasietek leállítani a kocsit és elhozni a kulcsot. A hóban hagyott lábnyomait követem, el egy fasor mellett, amíg el nem veszítem a nyomokat a sötétben.

– Baz! – kiáltom. – Baz! – Haladok tovább, majdnem felbukok egy faágban. Aztán megbotlom. – Baz! – Látok egy fénycsóvát magam előtt, tüzet, bent a fák sűrűjében.

– Takarodj, Snow! – hallom a kiáltását.

A tűz és a hangja felé futok.

– Baz?

Újabb tűzcsóva. Belekap egy ágba, nem ereszti, és megvilágítja Bazt, aki egy fa alatt ül, fejét a karjaiba temeti.

– Mit csinálsz? – szólok neki. – Oltsd el!

Nem válaszol. Remeg.

– Baz, minden rendben. Csak meg kell tudnunk a nevet valaki mástól. Nincs még vége. Azt fogjuk tenni, amit anyukád kért.

Szinte vonyítva meglendíti a pálcáját, amitől körülöttünk minden lángba borul.

– Ezt akarta volna nekem az anyám, te idióta!

Térdre esek előtte.

– Mégis miről beszélsz?

Gúnyosan néz, látszódnak a fogai, az összes. A szemfogai hegyesek, mint egy farkasé.

– Az anyám úgy halt meg, hogy közben vámpírokat ölt – mondja. – És amikor megharapták, végzett magával. Ez volt az utolsó tette. Ha tudná, mi vagyok… Nem hagyott volna életben.

– Ez nem igaz – ellenkezem. – Szeretett téged. A kicsi rózsájának nevezett.

– Azt szerette, ami voltam! – ordítja. – Már nem az a kisfiú vagyok! Már olyan vagyok, mint ők!

– Nem vagy olyan.

– Nem te próbálod gyerekkorunk óta bebizonyítani, hogy szörnyeteg vagyok? Crowley-ra, most már megkaptad a bizonyítékod! Menj, meséld el a Mágusnak, mondd el mindenkinek, hogy igazad volt! – Az arcát megvilágítja a tűz fénye. Érzem a hőt a hátamon. – Vámpír vagyok, Snow! Most boldog vagy?

– Nem vagy az – mondom, és nem tudom, miért mondtam, és azt sem tudom, miért kezdek el hirtelen sírni.

Baz meglepettnek tűnik. És ingerültnek.

– Mi?

– Sosem haraptál meg senkit.

– Menj! A francba!

– Nem!

Fejét megint lehajtja a karjai közé.

– Komolyan. Menj! Ez a tűz nem neked van itt.

Megragadom a csuklóját, és húzni kezdem.

– Így van, nem is. Mindig azt mondtad, gondoskodni fogsz róla, hogy közönség előtt végezz velem. – Felrántom. – Gyere már!

Baz nem ellenkezik, csak előrebukdácsol. Szikrákból álló felhő állapodik meg a közelében, mire rájuk morranok, és elfújom őket.

Felemelem az állát.

– Baz.

– Menj el, Snow!

– Nem vagy szörnyeteg – jelentem ki. Az arca olyan hideg a kezemben, mintha egy halotté lenne. – Tévedtem. Ez alatt a sok év alatt. Egy agresszor vagy. Beképzelt. Meg seggfej is. De olyan nem vagy, mint ők.

Baz megpróbálja elrántani a fejét, de erősen tartom. Kinyitja a szemét, amely most a szürkeség, a feketeség és a fájdalom medencéje. Nem bírom elviselni. Megint felmordulok. A tűz visszahúzódik.

– Ezt érdemlem – mondja.

Megrázom a fejem.

– Hát én viszont nem.

– Akkor menj!

Látom szikrázni a tüzet a szemében, ami azt jelenti, hogy már körbezárt minket.

– Nem megyek – mondom. – Sosem fordítottam neked hátat. És nem most fogom elkezdeni.

61

BAZ

Ennyi. Igével kell elűznöm magam mellől ezt a barmot. Az utolsó cselekedetem az lesz, hogy megmentem Simon Snow életét, és az egész családom szégyenkezni fog.

A kezével tartja az arcomat, elvárja, hogy maradjak életben csak azért, mert ő azt mondta – mert ő az istenverte Simon Snow, és ő mindent megkap, amit csak akar, ha elég hangosan bömböl.

Azt hiszem, megcsókolom, mielőtt kirepítem innen.

(El tudom úgy küldeni magam mellől, hogy ne törjön el egy csontja sem? Melyik ige tarthatja távol úgy, hogy ne rohanjon vissza a tűzbe?)

Azt hiszem, megcsókolom. Itt van. A szája nyitva (így vesz levegőt), a szeme él, él, él.

Annyira élsz, Simon Snow.

Megkapod az én részemet is.

A fejét rázza, miközben mond valamit, én pedig, azt hiszem, megcsókolom.

Mert sosem csókoltam még meg senkit. (Féltem, hogy harapnék helyette.) És sosem akartam senkit sem megcsókolni, csak őt. (Nem fogom megharapni. Nem fogom bántani.)

Csak meg akarom csókolni, aztán elmenni.

– Simon… – kezdem.

Erre ő csókol meg engem.

SIMON

Azt akarom, hogy fogja be és ne mondjon ilyeneket. Azt akarom, hogy keljen fel, és jöjjön utánam innen kifelé. Azt akarom, hogy a watfordi szobánkban legyek, tudva, hogy ő is ott van, és hogy épp nem bánt senkit, és senki sem bántja őt.

BAZ

Jó ez a csók? Fogalmam sincs.

Snow szája forró. Minden forró.

Nekem nyomódik, úgyhogy én is nekinyomódom.

A keresztjét a csontjaimban érzem. A pulzusa a torkomban lüktet. És a szája megöl mindent, amire gondolni próbálok.

Simon Snow.

SIMON

Baz szája hűvösebb, mint Agatháé.

Azért, mert fiú, gondolom, majd: Nem, hanem mert szörnyeteg.

Nem szörnyeteg. Csak ellenség.

Nem ellenség. Csak egy fiú.

Épp megcsókoltam egy fiút.

Épp megcsókoltam Bazt.

Annyira hideg, a világ pedig annyira forró.

BAZ

Úgy fogok meghalni, hogy közben Simon Snow-t csókolom.

Aleister Crowley-ra, elbűvölő életem van.

SIMON

Ha Baz azt hiszi, hogy valaha is hagyom elmenni, téved. Tetszik így. Hogy az ujjaim között van. A kezemben. Nem szövetkezve, intrikázva, vámpírokkal beszélgetve.

Most már megvagy. Végre ott vagy, ahol akarom, hogy legyél.

BAZ

Snow csinált már ilyet korábban.

Kellemes dolgokat csinál az állával. Fel és le mozgatja. Megdönti a fejét. Egyre hátrébb tol.

Nem próbálom meg utánozni. Csak hagyom, hogy folytassa.

Úgy fogok meghalni, hogy közben Simon Snow-t csókolom…

Simon Snow úgy fog meghalni, hogy közben engem csókol.

SIMON

Baz megragadja a vállam, és ellök magától.

Csak azért sikerül neki, mert nem számítottam rá.

Az ingujjába nyúl, előveszi a pálcáját, majd a vállamnak szegezi, és azt kiáltja:

– Kívánj valamit! – Körülöttünk mindenfelé tűz, ami egyre közelebb siklik a füvön.

Baz igéje talál, és az egyik fa eloltódik, majd ismét tüzet kap. Baz vesz egy levegőt, mire mindkét kezemet a mellkasára teszem, hagyom, hogy vegye el tőlem, amit akar.

– Kívánj valamit! – kiáltja, hangja, mint a mennydörgés.

A tűz egy sóhajtással kialszik, mintha elszippantották, nem elfújták volna. A fülem pattog, füst tekereg a fák közül.

Bazra nézek.

Ennyi volt? Meg kellett csókolnom ahhoz, hogy magához térjen az öngyilkos ámokfutásából?

Ledobja a pálcáját, és a pulóveremért nyúl (az ő pulóvere), és lehúzza a nyakát. A másik kezével felszakítja az ingem gallérját, letépve a felső gombot, és megragadja a keresztemet, közben a láncot nézi. Jól megrántja – a lánc elszakad –, és félrehajítja.

Aztán Baz úgy néz rám, ahogy akkor szokott, amikor támadni készül.

BAZ

Attól még Simon Snow úgy fog meghalni, hogy közben engem csókol.

Csak nem ma.

62

SIMON

A földön ülve kötök ki, Baz mellett, felé fordulva. Megcsókolom. Megfogja a vállam, a gallérom mindkét oldalát, és nem ereszt.

Hogy teljesen őszinte legyek, nem tudom biztosan, mit csinálunk – de már semmi sem lángol. És úgy érzem, talán megoldottunk valamit. Akkor is, ha valószínűleg ez újabb problémát jelent.

Egy pillanatra eszembe jut Agatha, és egy disznónak érzem magam, de aztán arra gondolok, hogy már nem vagyunk együtt, vagyis ez nem megcsalás. És aztán arra gondolok, hogy ez, ami most történik, azt jelenti-e, hogy meleg vagyok. De Bazt és engem elrejtenek a fák, senki sem lát minket, szóval úgy döntök, az utóbbi kérdésre nem kell most rögtön válaszolnom. Nem kell semmit sem csinálnom, csak Bazt átölelnem; az az, amit csinálnom kell.

Még mindig az arcán tartom a kezem, ami már nem olyan hideg ott, ahol hozzáértem. És amikor hozzáérek az ajkához, az szinte rózsaszín lesz. Pár pillanatra legalábbis.

Vajon mióta akarja ezt?

Vajon én mióta akarom ezt?

Azt mondanám, hogy én nem akartam, a lehetőség most először hasított belém. De ha ez így van, akkor miért van egy lista a fejemben arról, mi mindent akartam mindig is csinálni Bazzal. Például ezt:

Beletúrok a hajába. Puha, siklik az ujjaim között. Ökölbe szorítom körülötte a kezem, és felrántja a fejét, majd ugyanilyen hirtelen el az enyémtől.

– Bocs – mondom. (Zihálok. Kínos.)

Baz elengedi a pulcsimat, és megrázza a fejét.

– Semmi, csak… hol a kereszted?

Körbetapogatom magunk körül a talajt. Amikor megtalálom, feltartom magunk közé.

– Vedd vissza! – mondja.

– Miért? Meg fogsz harapni?

– Nem. Megharaptalak valaha?

– Nem. De nem is csókoltál meg soha.

– Te csókoltál meg engem, Snow.

Vállat vonok.

– Vagyis? Meg fogsz harapni?

Baz feláll.

– Nem, de… szeretnék kevesebbet gondolni rá. Innom kell. Elég… – Körülnéz, de túl sötét van ahhoz, hogy bármit is lássunk. – …régen volt az utolsó alkalom. – Visszapillant rám, majd szégyenlősen el. – Nézd, muszáj… vadásznom. Megvársz?

– Veled megyek – ajánlkozom.

– Crowley-ra, biztos, hogy nem.

Felpattanok.

– Bármi lehet?

– Micsoda?

– Bármi, aminek van vére, ugye?

– Mi? – kérdezi újra. – Igen.

Megfogom a kezét.

– Hívj ide valamit! Biztos vannak vadászó igék.

– Vannak – engedi le a szemöldökét. – De csak kis távolságon belül működnek.

Megszorítom a kezét.

Előveszi a pálcáját, úgy figyel engem, mintha valami extrakülönleges idióta lennék.

– A sötét erdő közepéből!{5} – bök a fák közé a pálcájával, és a mágiám felragyog körülöttünk.

Nem több, mint egy perc múlva egy szarvasünő lép ki az elfeketedett ágak közül.

Baz összerezzen.

– Ezt be kell fejezned.

– Micsodát?

– Az isteni erőd fitogtatását.

– Miért? Tök jó.

– Hátborzongató.

Rávigyorgok.

– Tök jó.

– Ne nézz ide! – mondja, miközben elindul a szarvas felé.

Tovább mosolygok rá.

Visszapillant rám.

– Ne nézz!

BAZ

Becsalom a szarvast a fák közé, ahol túl sötét van hozzá, hogy Snow lásson minket. Miután végzek vele, egy hasadékba dobom a testet.

Nem emlékszem, mikor ittam utoljára ennyit.

Amikor visszatérek, Snow még mindig a hamukör közepén ül. Tudom, hogy nem lát engem; szólok neki, hogy ne ijesszem meg.

– Itt vagyok, Snow.

– Korábban Simonnak hívtál.

Látom a szemében, amikor végre észreveszi, hogy közeledem felé. Tüzet gyújtok a kezemen. (Nem rajta – fölötte lebegtetem.)

– Nem, nem hívtalak.

– Dehogynem.

– Menjünk vissza a kocsihoz – indulok el. – A szomszédok már így is azt fogják hinni, hogy valami sötét rituálét rendeztünk itt.

– Nem tudom, nem így volt-e – mondja, és követni kezd.

Snow csöndben van, amikor a kocsihoz érünk. Én azért vagyok csöndben, mert őszintén fogalmam sincs, hogyan tovább. Hogyan lehet folytatni onnan, hogy „meg kell szakítanom a csókolózást, hogy mehessek inni egy kis vért”?

– Vámpír vagy – szólal meg végül Snow. (Gondolom, így lehet folytatni.)

Nem válaszolok.

– Tényleg az vagy – teszi hozzá.

Beindítom a motort.

– Mármint, tudtam… évek óta tudom. De most… – Hozzáér az arcomhoz. – Melegebb vagy.

– A vértől.

– Nehezebb is lennél? Ha megemelnélek?

– Gondolom. Épp kiürítettem egy szarvast. – Ránézek; még mindig úgy néz ki, mint amit szívesen megennék. – Meg ne próbáld!

– Hogy működik ez?

– Nem tudom… mágia, vérmágia. Vírus, mágikus vírus. Fogalmam sincs.

– Milyen gyakran kell innod?

– Ahhoz minden éjszaka, hogy jól érezzem magam. Néhány éjszakánként, hogy eszemnél maradjak.

– Haraptál már meg bárkit is?

– Nem. Nem vagyok gyilkos.

– Mindig halálosnak kell lennie? A harapásnak? Nem tudsz csak valamennyit inni valakinek a véréből, aztán odébb állni?

– Nem hiszem el, hogy ezt kérdezed, Snow. Te, aki egy fél szendvicset sem tud otthagyni.

– Vagyis nem tudod?

– Sosem próbáltam. Nem vagyok… olyan. Az apám megölne, ha hozzányúlnék egy emberhez. – (Szerintem tényleg megtenné, ha megharapnék valakit. De egyébként valószínűleg jól is tenné.)

– Hé, ne – ráncolja a homlokát Snow.

– Mi ne?

– Ne gondolkodj! Bármin is agyalsz, hagyd abba.

Ingerülten kifújom a levegőt.

– Téged hogyhogy nem zavar ez az egész?

– Micsoda?

– Hogy vámpír vagyok.

– Hát, régen zavart – válaszol. – Akkor, amikor még azt hittem, egyszer csak kiszipolyozol az éjszaka leple alatt, vagy zombivá változtatsz. De az elmúlt pár nap egészen megvilágosító erejű volt, nem igaz?

– Szóval most, hogy biztosra tudod, hogy vámpír vagyok, már nem is érdekel?

– Most, hogy tudom, hogy csak azért szoktál settenkedni, hogy háziállatokból igyál és a legális játszmát űzd, ja, nem igazán zavar. Nem vagyok harcos vegetáriánus.

– És még mindig nem hiszed, hogy halott lennék.

Határozott nemet int a fejével.

– Szerintem nem vagy halott.

Már a felhajtónknál járunk, ráfordulok.

– A napfénytől megégek – vetem fel.

Vállat von.

– Én is.

– Egy idióta vagy, Snow.

– Korábban Simonnak hívtál.

– Nem, nem hívtalak.

SIMON

Nem tudom, mitől vagyok ennyire boldog. Semmi sem változott.

Változott valami?

A csók. Az újdonság. Az, hogy akarom.

Nézni Bazt, és arra gondolni, hogy a haja lusta hullámként hullik a homlokába…

Aha, nem. Erre már korábban is gondoltam.

Baz vámpír; ez nem újdonság.

Baz szemmel láthatóan a világ legkelletlenebb, legkevésbé vérszomjas vámpírja – ami kissé meglepő.

És szemmel láthatóan a legvonzóbb is. (Most, hogy már láttam néhányat.)

Egy sráccal akarok csókolózni. Ez változás, de nem állok készen arra, hogy gondolkodjam rajta.

…Még egyszer. Még egyszer meg akarom csókolni.

Leparkolunk az autóval egy régi istállóban, amit garázzsá alakítottak át, utána csöndben bemegyünk a házba a konyha ajtaján keresztül, hogy ne keltsünk fel senkit.

– Éhes vagy? – kérdezi Baz.

– Igen.

Matat a hűtőben. Csak egy tipikus tinédzser vámpír, aki éjszakai nasi után néz.

A kezembe nyom egy edényt, aztán villákat vesz elő.

– Tej? Kóla?

– Tej. – Vigyorgok. Nem bírom abbahagyni a vigyorgást. Egy edény tetejére rakja a tejesdobozt, kivesz a fiókból néhány szalvétát, és a szobája felé veszi az irányt. Nehéz tartani vele a lépést.

Bárcsak tudnám, mire gondol…

BAZ

Fogalmam sincs, mit gondolok.

SIMON

Amikor felérünk a szobájába, Baz felkapcsol egy lámpát – sötétvörös árnyalatú, hogy ne adjon túl sok fényt –, és leveti magát az ágya elé, a padlóra, pedig a szoba tele van kényelmes bútorokkal, amikre le lehetne ülni.

Mellé telepszem. Elveszi tőlem az edényt, és mond egy gyors Egy-kettőre felmelegszel!-t – majd leveszi a tetejét, és odanyújt egy villát. Pásztorpite.

– Kell enned? – kérdezem. – Vagy csak szeretsz?

– Kell – vesz magának egy falatot, kerülve a tekintetem –, csak nem annyit, mint másoknak.

– Honnan tudod, hogy nem vagy halhatatlan?

– Nincs több kérdés.

Eltüntetjük a pásztorpitét, a Baz ölében lévő edényből esszük ki. Rágás közben a szája elé tartja a kezét. Próbálok visszaemlékezni, láttam-e egyáltalán enni valaha… Ledöntöm a tejet. Ő nem kér.

Miután végeztünk, kirakja a szobája elé a mosogatni valót, és a pálcájával tüzet gyújt a kandallóban.

Odamászom, és mellé ülök.

– Piromániás vagy – mondom.

Vállat von, közben a tüzet nézi.

– Nem azon kattogsz, hogyan égesd le a házat, ugye?

– Nem, Snow. Nincs halálvágyam. Bárcsak lenne… az mindent megkönnyítene.

– Légy szíves, ne mondj ilyeneket!

Egy ideig egyáltalán nem mond semmit. Aztán hirtelen felém fordul.

– Ezért csókoltál meg? Hogy visszatarts attól, hogy megöljem magam?

Megrázom a fejem.

– Nem egészen. Mármint vissza is akartalak tartani attól, hogy megöld magad…

– Akkor miért? – kérdezi.

– Miért csókoltalak meg?

– Igen.

– Azt hiszem, akartam – vonok vállat.

– Mióta?

Megint csak vállat vonok, és ez felidegesíti. Dob még a tűzre.

– Te akartad, hogy megtegyem? – kérdezek vissza.

– Dehogy – válaszolja. – Miért akartam volna? Miért jutott volna egyáltalán ilyesmi az eszembe? „Hé, tudod, mi hozná rendbe ezt az elcseszett helyzetet a vámpírokkal, az anyámmal, a háborúval meg a mágia hanyatlásával? Ha lekapna a féleszű szobatársam. Az, amelyik valószínűleg egy nap végleg el fogja kúrni az életem. Ez aztán a terv.”

– Nem kell ekkora seggnek lenni – mondom. – Egy oldalon állunk.

– Pillanatnyilag. Te segítesz rájönni, ki ölte meg az anyámat, én megölöm, akárki is az, aztán te gondoskodsz arról, hogy engem bezárjanak érte egy toronyba. Máris nyertél. Amint elmondod a Mágusnak, hogy vámpír vagyok, kitépi a szemfogaimat és eltöri a pálcámat. A Covent Gardenben fogom végezni Nicodemus cipőjét nyalogatva. Ha szerencsém van.

Baz tényleg azt gondolja, hogy ezt tenném? Pont most?

– Azok a vámpírok el voltak tőled ájulva. Legszívesebben koronát tettek volna a fejedre.

– Azt mondod, álljak közéjük?

– Nem. Csak azt, hogy lenyűgöző voltál ma.

– Egyáltalán nem figyeltél rám, ugye?

– De. De tévedsz. Ezek után semmi sem lesz ugyanolyan. Hogy lenne?

– Mert most már barátok vagyunk?

– Mert annál többek vagyunk.

Baz a piszkavassal belekotor a tűzbe.

– Egy csók, és máris azt hiszed, a világ kifordult a sarkaiból.

– Két csók – helyesbítek, és hátulról kapom el, a nyakánál.

BAZ

Nem tudom, mennyi az idő.

A sötétség megváltoztatta a színeket a szobában, mintha a nap fölénk lopakodott volna. A hátunkon fekszünk a tűz mellett, amellett, ami maradt belőle, és egymás kezét fogjuk.

Snow sóhajt, megszorítja a kezem. Amikor felszisszenek, összeráncolja a szemöldökét, és feltartja magunk közé: a tenyeremen ott egy kereszt alakú égés attól, hogy tegnap éjjel letéptem a nyakláncát. (A keresztje most a szoba másik végében van; ezúttal maga Snow gondoskodott róla.)

A szájához emeli a tenyerem, és megpuszilja.

– Nem tudtam, hogy meleg vagy – mondom halkan.

Megvonja a vállát. Snow mondanivalójának fele vállvonogatás.

– Ez mit jelent? – suttogom.

– Nem tudom. – Lehunyja a szemét. – Azt hiszem, nem gondolkodtam sokat azon, hogy mi vagyok. Így is elég sok gondom van.

Ezen nevetnem kell. Gyerekes, horkantós nevetés. Snow velem együtt nevet.

– Nem mondod!

– Te meleg vagy? – kérdezi, még mindig nevetve rám néz.

– Igen – válaszolom. – Teljes mértékben.

– Szóval te mindig ezt csinálod?

Forgatom a szemem.

– Nem.

– Akkor honnan tudod, hogy meleg vagy?

– Egyszerűen tudom. Te honnan tudod, hogy nem vagy az?

– Nem t’om. – Az enyéim közé fűzi az ujjait, lazán fogja a kezem. – Próbálok nem gondolkodni.

– Azon, hogy meleg vagy-e?

– Semmin. Listákat írok arról, mire ne gondoljak.

– Miért?

– Mert fájdalmas olyasmikre gondolni, amiket nem kaphatsz meg, vagy amiket nem tudsz jobbá tenni. Szóval jobb nem gondolni rájuk.

Hüvelykujjammal oda-vissza simogatom a kézfejét.

– Én rajta vagyok a listádon?

Nevet, és megrázza a fejét, a haja az enyémnek dörzsölődik.

– Esélytelen. – Álmosnak hangzik. – Megpróbálni nem gondolni rád… olyan, mintha egy mellkasodon ülő elefántot próbálnál figyelmen kívül hagyni.

Ezt emésztgetem.

Hogy Snow gondol rám.

Elmosolyodom.

– Nem tudom, hogy ez dicséret-e, vagy…

– Én se.

– Szóval nem gondolkodsz.

– Nincs értelme.

Felkönyökölök, és lenézek rá.

– Nem értelek. Te vagy korunk, sőt valószínűleg a valaha élt legerősebb varázsló. Megkaphatnál mindent, amire vágysz. Hogy lenne értelmetlen ezen gondolkodni?

Snow mindkét könyökére támaszkodik, fejét felém billenti.

– Mert nem számít. Végül úgyis mindig csak azt teszem, amit elvárnak tőlem. Amikor az Üresség utánam jön, megküzdök vele. Amikor sárkányokat küld, megölöm őket. Amikor rászedsz egy kimérával, robbanok. Nem választhatok vagy tervezgethetek. Csak fogadom azt, ami jön. És egy nap lesz valami, ami váratlanul fog érni vagy túl nagy lesz ahhoz, hogy leküzdjem, de akkor is harcolni fogok. Addig harcolok majd, amíg már képtelen leszek tovább. Min kéne gondolkodnom?

Simon visszahanyatlik a padlóra. Odanyúlok, és nagyon óvatosan hátraseprem a haját a homlokából. Becsukja a szemét.

– Mindig is úgy hittem, hogy meg fogsz ölni – mondom.

– Én is – bólint. – Arra próbáltam nem gondolni.

Beletúrok az ujjammal a hajába. Sűrűbb, mint az enyém, göndörebb, és a tűzfényben aranyszínben fénylik. Van egy anyajegy az arcán, amit tizenkét éves korom óta meg akarok puszilni. Megteszem.

– Régóta – mondom.

– Hm? – Az egyik szemét kinyitja.

– Ezt régóta meg akartam tenni. Nagyjából azóta, hogy találkoztunk…

Snow ismét becsukja a szemét, és úgy mosolyog, mintha igyekezne elfojtani.

Én is mosolygok, csak azért, mert nem néz.

– Azt hittem, bele fogok halni.

63

AGATHA

Penelope azzal ébreszt, hogy lerántja rólam a takarót. Visszarántom.

– Kelj fel, Agatha! Mennünk kell.

– Megyek később. Alszom.

– Nem, mennünk kell. Most! Gyerünk!

Az ágya végén fekszem. Így aludtunk, folyton hátba rúgott.

– Menj el, Penelope!

– Próbálok, de kellesz, hogy vezess.

Kinyitom a szemem.

– Vezessek? Hova?

– Nem mondhatom meg. Még. De meg fogom.

– Valahová Londonba?

– Nem.

– Penny, ma van karácsonyeste. Haza kell mennem.

– Tudom! – Már felöltözött. Haját hátrafogta egyetlen nagy, kócos lófarokba, ami valószínűleg szép és hullámos lenne, ha tenne rá bármiféle ápolószert. Bármit. Akár kézkrémet. Borotvahabot. – És haza is mehetsz, Agatha. De először el kell vinned vidékre.

– Minek?

– Az meglepetés – válaszolja.

– Nem.

– Kaland?

– Hazamegyek.

Penny felsóhajt.

– Mennünk kell segíteni Simonnak.

Becsukom a szemem, és elfordulok tőle.

– Agatha? Légyszi… Ez egy igen vagy nem? Ha nem, akkor elvihetem a Volvód?

64

BAZ

Legalább egy órával hamarabb ébredek, mint Snow.

Nehéz nem nézni őt alvás közben.

Csináltam már korábban is – mániákusan –, de akkor azt hittem, ennél több sohasem fog jutni. Azt hittem, az, hogy leshetem Snow-t, életem vigaszdíja.

Még most sem tudom, mi történik közöttünk. Múlt éjjel megcsókoltuk egymást. És ma reggel is. Sokszor. Ez azt jelenti, hogy ma is megtesszük? Ő még abban sem biztos, hogy meleg. (Ami hülyeség. De Snow hülye. Szóval…)

A kanapémon fekszik, aminek a végén ülök, Simon lábánál. Megfordul, arcát a párnákba temeti.

– Nem nézhetsz, miközben alszom, csak azért, mert smárolunk.

– Csak azért, mert smároltunk – javítom ki. – És nem nézlek. Próbálok rájönni, hogyan ébresszelek fel anélkül, hogy előrántanád a kardod.

– Fent vagyok – mondja, miközben a fejére húzza az egyik párnát.

– Gyere! Bunce már úton van.

Felemeli a párnát.

– Mi? Miért?

– Elmondtam neki, hogy információhoz jutottunk. Ő is. Tartunk egy eligazítást.

Felül.

– Vagyis idejön?

– Igen.

– A gótikus villádba?

– Nem gótikus. Viktoriánus.

Snow beletúr a hajába.

– Ez egy csapda? Idecsalsz minket, hogy végezz velünk? – A gyanakvása őszintének tűnik.

– Téged hogyan csaltalak ide? Stoppoltál idáig.

– Miután te meghívtál – vágja rá.

– Igen. Most lebuktattál. Én vagyok a főgonosz. – Felállok. – Találkozunk a könyvtárban, ha elkészültél. – Próbálok nem úgy viselkedni, mintha előle csörtetnék el, úgyhogy megvárom, amíg kiérek a szobából, és csak utána csörtetek le a lépcsőn.

Fogalmam sincs, mire számítottam. Arra, hogy Snow kinyitja a szemét, meglát engem, ad egy csókot, amiben olyan gyakorlott, és azt mondja, „jó reggelt, drágám”?

Simon Snow sosem fog „drágám”-nak hívni.

Bár azt kimondta, hogy smároltunk…

A házban nincs táblánk, de a mostohaanyámnak van egy hatalmas mágnestáblája a konyhában, amit arra használ, hogy észben tartsa az összes testvérem különóráit és sportszakköreit. Lefotózom a mobilommal, aztán letörlöm, és leemelem a falról.

A hétéves húgom végignézi.

– Megmondom anyának – közli.

– Ha megteszed, betömöm az összes kéményt, hogy a Télapó ne tudjon bejutni.

– Ahhoz túl sok a kémény – vág vissza.

– Nekem nem. Hajlandó vagyok beleölni az időt.

– Akkor az ajtón fog bejönni.

– Mordelia, ne legyél idióta, a Télapó sosem közlekedik az ajtón keresztül. És még ha közlekedne is, megmondanám neki, hogy rossz házba jött. – Óvatosan átmanőverezek a táblával a konyha bejáratán.

– Megmondom anyának! – kiabál utánam.

Felakasztom a táblát a könyvtárban, épp oszlopokra osztom – Minden, amit tudunk, és Minden, amit még mindig nem –, amikor Snow belép a szobába. Nem figyelek oda.

– Nem arról van szó, hogy azt hiszem, elárulsz minket – szólal meg.

Feltör belőlem egy hang, ami, attól tartok, úgy hangzik, hogy „hrumpf”.

Simon egyik kezével a fürtjeit piszkálja.

– Csak hát… még mindig olyan furcsa ez köztünk, nem?

Továbbra sem figyelek rá.

– Vagyis… nem mondtad, hogy… nálad máshogy állnának a dolgok. Én már mondtam, hogy nem foglak megölni.

– Nem, nem mondtad – ellenkezem.

– Akkor csak céloztam rá.

– Nem.

– Ööö, oké. – Megköszörüli a torkát. – Baz. Nem foglak megölni. Egyáltalán nem fogok veled harcolni, rendben?

– Jó – mondom, és hátralépek a táblától megcsodálni az oszlopaimat. – Ez megkönnyíti a dolgokat.

– Milyen dolgokat?

– Crowley-ra, nem tudom. Bármit, amit a Családok találtak ki nekem. Valószínűleg én leszek az, akit megkérnek majd, hogy rakjon mérget az üdítődbe, most, hogy megbízol bennem. Én azt tudom megígérni, Snow, hogy sírok majd a tetemed fölött.

– Vagy nem – mondja.

– Jó, akkor majd elvonulva sírok, amikor eljön a nap.

– Nem – erősködik. – Komolyan mondom. Vagy nem.

Hátranézek rá a vállam fölött.

– Mire célzol?

– Arra, hogy nem kell harcolnunk.

– Azt tudod, hogy a mentorod ebben a hónapban kétszer kutatta át a házunkat.

– Igen, vagyis nem, ezt konkrétan nem tudtam… de a lényeg az, nem én kutattam át a házatok. Mi lenne – lép közelebb –, ha én segítenék megtalálni, ki ölte meg az anyádat, aztán te segítesz nekem megküzdeni az Ürességgel, a többit pedig egyszerűen elfelejtjük?

– „A többit” – fordulok meg. – Micsoda leegyszerűsítése ez az évtizedes korrupciónak és hatalmi visszaélésnek.

– Most a Mágusról beszélsz?

– Róla.

Úgy tűnik, ez fáj neki.

– Bárcsak ne tennéd!

– Hogy ne beszéljek a Mágusról, amikor épp a Mágus Örökösével beszélgetek?

– Így gondolsz rám?

– Te nem így gondolsz magadra? Ó, tényleg. Elfelejtettem, te egyáltalán nem gondolkodsz.

Simon felmordul, és beletúr a hajába.

– Jézusom. Hát nem sikerült végül a lehető legmélyebbre ütnöd? Szokott valaha is eszedbe jutni olyasmi, hogy „talán most nem kéne a létező legkegyetlenebb dolgot mondanom”?

– Igyekszem hatékony lenni.

Nekidől annak a polcnak, amire felrögzítettem a táblát.

– Ez könyörtelen.

– Pont te beszélsz, Snow?! Aki mindig a gyilkos találatra megy?

– Amikor harcolok. Mi nem harcolunk.

– Mi folyton harcolunk – mondom, és visszamegyek a táblához.

Én a tábla felé nézek, ő a szoba felé fordulva áll mellettem. Egy kissé felém dől anélkül, hogy rám nézne, a karjával viszont megböki az enyémet, amitől elrontom, amit írok.

– Vagy nem – ismétli.

Letörlöm a szót, és újrakezdem. A Minden, amit még nem listán dolgozom. Legszívesebben azt írnám, hogy a fontos dolgokat, valamint hogy: Simon Snow végül is meleg-e. És hogy: örökké fogok-e élni.

– Segítek rájönni, ki ölte meg az anyádat – mondja újra, mintha egy tervet vázolna fel. – Te pedig segíteni fogsz nekem megállítani az Ürességet. Ez egy közös cél, ugye? A többi miatt pedig majd aggódunk azután.

– Így szoktad elérni, amit akarsz? Addig-addig ismételgeted, amíg igazzá nem válik?

– Nem így működnek az igék?

Leejtem az író kezem, és elkeseredve odafordulok hozzá.

– Simon…

– Aha! – kiáltja, ellökve magát a polctól, rám mutogatva. Megáll bennem tőle az ütő. Láttam már, ahogy ennél kisebb erőfeszítéssel megöl egy kutyát. (Szerinte a kutya egy démon volt, szerintem csak izgatott.) – Megint megtetted!

– Mit tettem? – ütöm el a kezét az arcomból.

Másik kezét az arcomba nyomva mutogat.

– Simonnak hívtál.

– Melyiket kedveled jobban, a Kiválasztottat?

Megvonja a vállát.

– Igazából a Simont. Ez… tetszik.

Nyelek egyet, és biztosan nyilvánvaló, mennyire ideges vagyok, mert a nyakamra néz.

– Simon – mondom, és megint nyelnem kell –, ostobán viselkedsz.

– Mert ez jobban tetszik, mint a harc?

– Nincs olyan, hogy „ez”!

– A karjaimban aludtál.

– Tiszta görcsben.

Leereszti a kezét, én pedig elkapom. Mert gyenge vagyok. Mert folyamatosan csalódást okozok önmagamnak. Mert itt áll a sápadt bőrével, az anyajegyeivel, a reggeli leheletével.

– Simon. – Megszorítja a kezem. – Nem arról van szó, hogy én ne ezt szeretném jobban. Hanem… – Sóhajtok. – Hanem hogy el sem tudom képzelni. A családom mindent ellenez, ami mellett a Mágus kiáll.

– Tudom – mondja együttérzően. – De én komolyan úgy gondolom, hogy vannak ennél nagyobb problémáink. Ha rájövünk, ki ölte meg az anyukádat, és aztán együtt megyünk az Üresség után… lehet, hogy mindenkinek megmutathatnánk, hogy többre jutunk, ha összefogunk, és akkor…

– És akkor az egész Mágusvilág láthatná, mennyivel jobb együtt dolgozni, és közösen eléneklünk majd egy dalt az összefogásról.

– Én arra gondoltam, hogy talán befejeznénk egymás szapulását és börtönbe záratását.

– Ami ugyanaz.

A karomnál fogva közelebb húz, és egy kicsit előrebotlok. Vagy talán ájulok – én is le tudok alacsonyodni odáig. (Snow-ig azért nem. Nála legalább hét centivel vagyok magasabb.)

– Hogy tudsz ilyen lenni? – suttogom. – Hogy vagy képes megbízni bennem, mindazok után, ami történt?

– Azt nem tudom, megbízom-e benned – suttogja vissza. Az egyik kezével megérinti a hasam. Érzem, ahogy a padlóra zuhan. (Mármint a gyomrom.) – De… – Megvonja a vállát.

Simogatni kezdi a hasam, és lehunyom a szemem, mert jólesik. (Annyira nagyon jól.) És mert azt akarom, hogy újra megcsókoljon.

Snow annyiszor csókolt meg múlt éjjel, hogy zsibbadt tőle a szám. Annyiszor, hogy aggódtam, átváltoztatom a nyálammal. Fölém térdelt, megtámaszkodott, és nyújtózkodnom kellett, hogy a szájához érjek – és megtettem. Újra megtenném. Minden határt átlépnék érte.

Szerelmes vagyok belé.

És neki ez jobban tetszik, mint a harc.

65

SIMON

Ha Penelope itt lenne, megmondanám neki, hogy téved velem kapcsolatban. Ő azt hiszi, mindent a kardommal oldok meg. De úgy tűnik, van, amit a számmal is meg tudok – mert eddig akárhányszor hajoltam oda Bazhoz, mindig befogta, és becsukta a szemét.

Ha Penelope itt lenne, magyarázatot követelne.

Hála a mágiának, hogy nincs még itt.

Ujjaimmal benyúltam Baz ingjének gombjai közé; a bőre szoba-hőmérsékletű.

Ekkor valaki krákogni kezd. Baz kihúzza magát, ami azt jelenti, hogy a szája eltávolodik az enyémtől. Olyan gyorsan lépek el tőle, hogy nem tudom, nem teleportáltam-e.

A bejárónőjük, vagy dadusuk vagy micsodájuk a boltív alatt áll. Fekete ruhát visel fehér köténnyel.

– Mr. Pitch – szólal meg. Valószínűleg fizetik azért, hogy úgy tegyen, mintha nem venne észre semmit, de meg sem rezzen. Az, hogy két fiú csókolózik, bizonyára apróság, tuti, hogy rányitott már kínvallatásokra és kecskeáldozásokra is. – Vendége jött – folytatja. – Két ifjú hölgy.

– Köszönöm, Vera – mondja Baz a bocsánatkérés legapróbb jele nélkül. – Küldje be őket! – Lesimítja az ingjét, megigazítja a haját.

– Lányok? – kérdezem. – Egynél több?

– Agatha – mondja Baz a vállam fölött –, üdv. Helló, Bunce!

Megpördülök. Penelope és Agatha a könyvtárszoba ajtajában állnak; valószínűleg nem várták meg, amíg a bejárónő visszamegy értük. Penny máris sóvárogva vizslatja a könyvespolcokat. Agatha engem figyel.

– Mit kerestek itt? – kérdezem.

– Baz hívott minket – mondja Penny. Bejön a helyiségbe, és átad nekem egy tányérnyi, fóliába csomagolt mézeskalács sütit.

– Te mit keresel itt? – szegezi nekem Agatha.

– Agatha nálunk volt – magyarázza Penny –, és neki van kocsija, szóval…

– Kerülj csak beljebb, Agatha! – hívja Baz. – Hozhatok nektek valamit inni?

– Én teát kérek – mondja Penny.

– Kiváló – válaszol Baz, és elrobog Agatha mellett, ki az ajtón.

– Mi folyik itt? – kérdezi Agatha. – Penelope azt sem mondta el, hová jövünk. Te mit keresel itt, Simon?

Számonkérően Pennyre nézek.

Penny kibontja a fóliát, és vesz egy mézeskalácsot.

– Nem tudtam, mit szabad elmondanom! És szerintem nem hozott volna el, ha megmondom, hova megyünk. Túl kell lépnetek ezen, Simon. Ha Bazzal békét tudsz kötni, Agathával is békét köthetsz.

– Átmeneti béke – szól közbe Baz, aki máris visszatért a teával és egy tál gyümölccsel. Biztosan mágiát használt.

– Majd én töltök – ajánlkozik Penny.

– Átmeneti béke? – kérdezi Agatha. Penny odaad neki egy csésze teát. – Ti mind meg vagytok szállva? – Visszaadja a teát. – Nem iszom meg ezt.

Baz rám néz.

– A te döntésed, Snow. Megbízol benne?

Agatha füstölögni kezd.

– Hogy megbízik-e bennem?

– Persze – mondom. És ez igaz is, bizonyos fokig legalábbis. Megbízom abban, hogy Agatha nem gonosz. Akkor nem bízom meg benne, amikor egyedül marad Bazzal, bár, azt hiszem, ezt az egészet át kéne gondolnom a legújabb információk fényében. – Agatha, ööö…

– Azt próbáljuk meg kitalálni, ki ölte meg Baz anyját – szakít félbe Penelope.

– Az Üresség ölte meg – mondja Agatha.

Penny a teáscsészéjével int oda.

– Az anyja szerint nem, nem ő volt.

Agatha összezavarodott. És egy kicsit fel is ment az agyvize.

Bazra nézek. Úgy érzem, neki kéne elmondania ezt a részt, annyit, amennyit ő akar, de visszatért a táblához, kitölti a Minden, amit tudunk oszlopot: szellemek, Látogatás, vámpírok. Penny felpattan, amint Baz hozzáteszi Nicodemust a listához.

Elfoglalom a helyét a kanapén, Agatha mellett.

– Mikor kezdődött ez az egész? – kérdezi tőlem.

– Amikor a Fátyol megvékonyodott. Natasha Grimm-Pitch átjött megkeresni Bazt, és helyette engem talált meg. Azt akarja, hogy Baz keresse meg a gyilkosát. Amikor Baz visszajött, megmondtam neki, hogy segítek nyomozni.

Agatha szemöldöke majdnem összeér, az orrát is ráncolja.

– Miért?

– Mert úgy tűnt, ez a helyes cselekedet.

– Tényleg?

Vállat vonok.

– Igen. Mármint az egy Watford elleni támadás volt. Gyilkosság.

– Mit szólt mindehhez a Mágus?

– Semmit. Egészen pontosan. – Lenézek az ölembe, a tarkómat vakarom. – Penny és Baz szerint nem kéne elmondanunk neki.

– Penny és Baz szerint?

– Baz anyukája, szóval azt hiszem, ebben tiszteletben kéne tartanunk a kívánságát.

– De hát Baz gyűlöl téged!

Bólintok.

– Tudom. Ez most egy amolyan… fegyverszünet.

– Simon, te hallod magad? Fegyverszünet?

– Ti elmentetek egy vámpírbárba! – Penny a szoba túloldalában kiabál. Baz biztos felvilágosította. – Micsoda zseniális elmebetegek vagytok ti ketten! Képeket csináltatok?

– A vámpírok nem látszódnak a fotókon – mondom.

– Azok a tükrök, te gyökér – veti oda Baz.

– Te nem látod magad a tükörben?

Baz ignorál engem, és visszafordul Pennyhez, hogy Nicodemusról meséljen neki.

– De hát… – Agatha kettőjüket bámulja. – Baz sötét. Gonosz.

– Azt hittem, te sosem tartottad annak.

– Még szép, hogy annak tartottam – válaszolja. – Te mondtad nekünk, hogy vámpír, Simon. Várjunk csak… – Felé fordult, majd vissza felém. – Az előbb épp bevallotta, hogy tényleg vámpír?

Meghúzok egy tincset a tarkómon. Tudom, hogy idióta arcot vágok.

– Nem hiszem, hogy ez ilyen egyszerű…

– Hogy Baz vámpír?

– Nem, nagyon is vámpír. Ez, gondolom, egyszerű. De nem árulhatod el senkinek, Agatha.

– Simon, te máris mindenkinek elmondtad. Ezzel nyaggatsz mindenkit harmadikos korunk óta.

– Igen, de senki sem hitte el nekem.

– Én elhittem neked.

– „Közületek valaki”? – kérdezi hangosan Penelope. – Mit értett ez alatt Nicodemus? Hogy egy másik mágus engedte be a vámpírokat? Vagy közületek, Pitchek közül valaki, valaki a családodból?

– Senki sem lehetett a családomból – ellenkezik Baz. – Soha.

– A rokonaid hírhedt árulók – veti fel Penny. – Volt egy időszak az 1700-as években, amikor még szerződést sem volt szabad aláírniuk.

– Igen, de egymást sosem árulnánk el.

Baz tovább mesél Pennynek Nicodemusról. És Ebbről.

– Simon volt az, aki az egészet megfejtette – mondja. – Anélkül, hogy egy könyvet is kinyitott volna.

– Tipikus – jegyzi meg Penny.

Baz azt nem mondja el neki, hogy Nicodemus megfenyegette, sem azt, hogy sértegette. Nem oszt meg sokat Fionáról. Nem meséli el, milyen állati menő volt a bárban, és hogy mennyire kiborult, amikor kijött onnan. Hogy hogyan csókoltam meg azért, hogy megmentsem az életét – aztán azért, mert egyszerűen csak meg akartam. (Most esik le, hogy talán más módon is megmenthettem volna az életét…)

– Szóval most itt laksz? – kérdezi Agatha. Tőlem.

– Nem, csak azért jöttem, hogy szóljak Baznak Nicodemusról, utána pedig nem volt hazafelé fuvarom.

– Még egyszer, ki is az a Nicodemus?

– Az, aki tudja, ki az áruló – válaszol neki Penny, és felém fordul. – Nem tudom elhinni, srácok, hogy csak úgy elsétáltatok tőle, tudva, hogy megválaszolhatná az összes kérdést! Ha elmondta volna, ki próbálta meg felfogadni, mostanra már végzünk.

– Meggyőzni nem lehetett – mondom. – És kiverni sem tudtuk volna belőle… vámpírok vettek minket körül.

Penelope karba teszi a kezét.

– Még szép.

– Az etikusság a te asztalod, Bunce – veti oda Baz.

– Te mire jutottál, Penny? – kérdezem.

– Ehhez képest nem sokra. – Visszadől a polcnak, keresztbe rakja a lábát. – Beszéltem apámmal az Ürességről. Megerősítette, hogy évekig senki sem okolta az Ürességet a Watfordi Tragédiáért. Azt hitték, csak egy újabb vámpírtámadás. Hé, Agatha, felzárkóztál már? Lehet, hogy a te szüleiddel is beszélhetnénk, apukád talán emlékszik valamire…

– Nem zárkóztam fel – válaszolja Agatha.

– Hát, akkor zárkózgass! – vágja rá Penny. – Minden rajta van a táblán. Azt kell mondanom, jó, hogy visszatértél.

– Nem vagyok biztos benne, hogy visszatértem – motyogja Agatha. Csak én hallom.

– Igazából eddig nagyon jó volt – mondom neki. – Együtt dolgozni Bazzal, ahelyett hogy harcolnánk.

– Ezért kerested? – kérdezi. – Aznap éjjel a várfalon? A Látogatás miatt?

– Olyasmi…

Penny és Baz további jegyzeteket írnak a táblára. Egy táblafilcen marakodnak. Úgy érzem, itt kéne maradnom Agathával és válaszolni a kérdéseire, de nem tesz fel többet. És még mindig nem iszik a teából.

Penny addig nyúzza Bazt, amíg tudomást nem szerez Fiona iskolai emlékkönyvéről, amit aztán látni akar. Ezután Penny és Agatha egy órára a képekbe temetkezik.

Baz mostohaanyja szendvicseket hoz nekünk. Amikor bejön, Baz és Penny elfordítják a táblát – Baz higgadtnak tűnik, Penny pedig olyannak, mint aki egy borzalmas titkot rejteget.

Próbálom meggyőzni őket, hogy felelőtlenség így, nyíltan elöl hagyni a jegyzeteinket, és hogy le kéne törölnünk a táblát, de mindketten rá vannak gyógyulva.

Aztán Baz apja jön haza a munkahelyéről. Az én jelenlétem még mindig zavarba ejti, de ezer örömmel ismerkedik meg Pennyvel és Agathával, pedig tudom, hogy a szüleikkel nem jön ki. Lehet, hogy csak udvarias. Baz megállás nélkül pofákat vág.

Késő délutánra mind kidöglünk, és igazi haladást sem érünk el.

Továbbra is Agatha mellett ülök a kanapén. Baz egy párnázott széken foglal helyet velünk szemben; szerintem Agatha és én is őt figyeljünk, de ő ritkán néz felénk.

Penelope lerogy Baz székének karfájára. Látom Baz orrlyukait kitágulni, de nem húzódik el. Szerintem kibírja ennyi ideig anélkül, hogy megenne valakit, úgyhogy emiatt nem aggódom.

– Vissza kell mennünk Nicodemushoz – állapítja meg Penny. – Grimm-Pitch igazgatónő ezt hagyta meg nekünk.

– Nem tudjuk meggyőzni, és semmit sem fog mondani – vetem ellen.

– Lehet, hogy nem kértétek elég kedvesen, srácok – vonogatja a szemöldökét.

– Bájos ötlet, Penelope – fintorog Baz. – Majd te elcsábítod nekünk.

– Nem – jelentem ki.

– Én Agathára gondoltam…

– Én itt se vagyok – tartja fel a kezét Agatha. – Amikor majd mindegyikőtöket elítéli a Kör, én akkor sem voltam itt.

– Nem szegtünk meg semmilyen törvényt – ellenkezem.

– Ó, mintha az számítana – mondja Agatha.

– Így-így – ért egyet Baz. – Tudjátok, mindig is számítottam arra, hogy a Kör alaptalanul fog elítélni egy nap, de arra nem, hogy ilyen ragyogó társaságban.

– Senki sem fog elcsábítani egy vámpírt – összegzem.

Baz szemöldökét ráncolva néz rám.

– Hacsak – folytatom –, meg nem győzzük a nagynénédet…

– Nem.

– Fogalmam sincs, hogyan fogjátok rávenni ezt a vámpírt, hogy valljon be egy gyilkosságot – szól közbe Agatha szárazon –, amikor még Bazt sem tudtátok rávenni, hogy elmondja, hol volt két hónapig.

– Beteg volt – mondja Penny. Odafordul Bazhoz. – Nem? Azt mondtad, beteg voltál. Az biztos, hogy betegnek tűntél.

– Nem volt beteg – ellenkezik Agatha. – Dev azt mondta, eltűnt.

Baz elhúzza a száját.

– Dev mondta ezt?

– Mondtam, hogy a rokonaid árulók – von vállat Penny.

Baz még gúnyosabban mosolyog.

– Csak azért mondta el Agathának, mert mocskosul belé van zúgva.

– Látjátok, igazam volt, hogy Agathát kell használni az elcsábításhoz – mutat rá Penny.

– Azt mondtad, beteg voltál – fordulok Bazhoz.

Összehúzott szemmel rám néz, aztán el.

– Beteg voltam. – Egyik lábát átveti a másikon, sötét nadrágját elsimítja. – De el is tűntem.

– Hol voltál? – kérdezem.

Megint találkozik a tekintetünk, farkasszemet nézünk.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy ez releváns lenne.

– Minden releváns – erősködik Penny.

– El… – Megköszörüli a torkát, és lenéz a nadrágjára. – Elraboltak.

Felülök.

– Elraboltak?

– Elraboltak – ismétli, és megint krákog egyet. – A numptik.

– Numptik? – értetlenkedik Penny. – Baleset volt? Összetévesztettek egy forró vizes palackkal?

– Igazából zsákot húztak a fejemre, amikor elhagytam a klubot.

Agatha felül.

– A klubnál raboltak el?

– Miért nem szóltál senkinek? – kérdezem.

– Nos, próbáltam. Gondolom, senki sem hallotta a kiabálásomat egy koporsó belsejéből.

Meg mindig a kezemben a szendvicsem. Leejtem.

– A numptik egy koporsóban tartottak? Két hónapig?

– Hat hétig – morogja. – És azt hiszem, azt gondolták, a koporsóval szívességet tesznek…

Penny meglöki a vállát.

– Basil. Nekünk miért nem mondtad el?

– Hogy miért nem mondtam el nektek? – Most Pennyre mered. – Gondolj bele! Ki fizetne a numptiknak azért, hogy elrabolják a Pitch-ház örökösét? Ki vadászik most a családomra? Ki kutatta át a házunkat az elmúlt hónapban kétszer is? Ki zárta az unokatestvéremet egy toronyba?

– Nem a Mágus volt – mondom.

– Dehogynem a Mágus volt! – Baz mindkét kezét zsebre dugja, keresztbe tett lába fölött előrehajol, könyökei kifelé állnak. – Arra gondolt, ráijeszt a szüleimre, hogy működjenek együtt a legújabb akciójában. Biztos majd megütötte a guta, amikor meglátott az iskolában, tudva, hogy meglógtam előle! Miért nem mondtam el nektek? „Hé, Simon, a jedimestered el akar kapni engem, él még a fegyverszünet?”

– Hogy szöktél meg? – kérdezem.

– Fiona talált meg. Ő rettenthetetlen.

– Ezért voltál olyan sovány – tűnődöm. – És sápadt. És ezért sántítasz még mindig. Bántottak?

Lesütött szemmel hátradől.

– Szerintem nem szándékosan. Valamit csináltak a lábammal, amikor elkaptak, és még nem volt alkalma meggyógyulni.

– Menj el apámhoz! – ajánlja Agatha.

– Már vámpírdoktor is?

– Kértek váltságdíjat? – kérdezi Penny.

– Igen – bólint Baz. – A családom nem akart fizetni. A Pitchek nem tárgyalnak túszejtőkkel.

– Ha engem valaha is elrabolnak a klubnál – mondja Agatha –, mondjátok meg a szüleimnek, hogy fizessék ki a váltságdíjat.

– A nagynéném talált meg egy felturbózott kereső igével – folytatja Baz. – Szinte egész Londont átfésülte.

– Segítettem volna – vetem közbe. – Nem telt volna hat hétbe, ha segítek.

Baz megvetően néz.

– Sosem segítettél volna a családomnak.

– De! Majd megvesztem attól, hogy nem tudtam, hol vagy. Azt hittem, bármelyik sarok mögül előugorhatsz!

– Nem a Mágus volt az… – mondja Penny mélyen elgondolkodva.

– Ezért nem mondtam nektek többet – válaszolja Baz. – Tudtam, hogy nem hinnétek nekem. Annyira meg vagytok győződve róla, hogy a Mágus a hős…

– Nem – szakítja félbe Penny. – Nem a Mágus volt, Baz… hanem a gyilkos!

– Én azt hittem, a numptik voltak… – jegyzi meg Agatha.

– Ugyanaz volt, mint aki a vámpírokat küldte anyukádra – ugrik talpra Penny. – Tudta, hogy a Fátyol felemelkedik, és hogy jó esély van rá, hogy anyukád visszajön beszélni veled. Klasszikus Látogatás volt, veszélyes titok, igazság elleni bűntett. Az áruló aggódott, hogy Natasha Pitch esetleg visszajön, és tudta, hogy akkor hozzád jönne. Úgyhogy a faszi… vagy csaj, gondolom… elrejtett téged. Folyton megesnek ilyenek! Van Skóciában egy család, amelyik húszévente elveszített egy családtagot, mert a gyilkos mindig megölte azt, aki a legnagyobb valószínűséggel megbosszulta volna a korábbi halálokat. Senki sem kért váltságdíjat érted, Baz. Mindössze el akartak dugni, amíg vége nincs a Látogatásoknak.

Baz ránéz. Megnyalja a száját.

– Nem a Mágus volt?

– A gyilkos volt – ismétli Penny, túlságosan is elégedetten ahhoz képest, hogy gyilkosságról is szó van.

– Ha ez igaz – mondja Agatha –, akkor beszélnünk kell minderről a Mágussal. Azonnal.

66

PENELOPE

Jól van, rendben. Agathát valószínűleg nem kellett volna magammal hoznom.

De már túl sok ideje tart ez az egész feszkó közte és Simon között. Nem akartam, hogy úgy teljen el az év, hogy nem rendezik.

És arra gondoltam, talán egy jó kis rejtély eltereli majd a figyelmét a… nos, minden másról. Eszembe juthatott volna, hogy Agatha nem értékeli a jó kis rejtélyeket.

Valamint, hogy ő a világ legrémesebb spiclije.

– Muszáj elmondanunk a Mágusnak – mondja, előbb a karját és aztán a lábát keresztbe téve. – Ti is tudjátok.

Nagyon igyekszik, hogy egyik fiúra se nézzen rá… Ezt az egész szerelmiháromszög-dinamikát is végig kellett volna gondolnom, mielőtt elrángattam Agathát Baz otthonába. De az egész szerelmiháromszög-dinamikájuk akkora baromság, hogy senki sem okolhat, amiért kizártam az agyamból.

– Agatha – szólalok meg –, épp csak elkezdtünk bármilyen haladást elérni.

– Mi felé haladtok? Behatoltok a numptik közé?

– Beszélhetnénk velük – veti fel Simon. – Tudnak a numptik beszélni?

– Alig – válaszol Baz. – És mit kérdezzünk tőlük? Csak nem elhagytatok valakit?

– Megkérdezzük, ki fogadta fel őket, hogy elraboljanak téged – mondom.

– Lehet, hogy nem lesznek együttműködő kedvükben. A nagynéném megölte néhányukat.

Simon elborzad.

– A nagynénéd numptikat gyilkolt?

– Önvédelemből!

– Megtámadták?

– Az én önvédelmemből! Komolyan az ő pártjukat fogod? Hat hétig túszként tartottak fogva.

– A nagynénédnek segítséget kellett volna hívnia!

– Ha te ott lettél volna, Snow, az összes numpti halott lenne.

– Lehet – tolja előre az állát Simon. – De nem telt volna hat hétbe.

– Akkor a maradék numptit fogjuk kihallgatni – kanyarodom vissza.

– Nem fogjuk – tiltakozik Agatha. – Elmondjuk a Mágusnak, és hagyjuk, hogy ő intézze ezt. Intézkedni kell. Emberrablásról beszélünk! És gyilkosságról!

– Idefigyelj, Wellbelove! – szól Baz. – Nem fogjuk elmondani a Mágusnak. Már megegyeztünk.

– Hát én nem egyeztem meg róla. – Agatha dühösnek tűnik, olyannak, mint akinek elege van, és szerintem már két órája otthon is kéne lennie.

Simon a vállára teszi a kezét.

– Baz, igaza van. Sok minden megváltozott. Most már tudunk Nicodemusról, és hozzákötöttük anyukád gyilkosságát az elrablásodhoz…

– Nem – jelentem ki. – Nem mondjuk el a Mágusnak.

Simon meglepődik.

– Penny, ne már. Miért nem?

– Mert Baznak igaza van, Simon. A Mágusnak semmi ingerenciája nem lesz ahhoz, hogy most a Pitch családnak segítsen. És igaza van abban, hogy mind megegyeztünk, hogy nem vonjuk be.

Agatha fújtat.

– Tudom, hogy te nem, Agatha – hagyom rá –, de neked nem is kell részt venned ebben.

Megint fújtat.

– Mármint nem kell részt venned benne mostantól. Bocs, hogy iderángattalak.

– Haza kell mennem – mondja Agatha. – Karácsonyeste van.

Az órámra nézek.

– Basszus. Anya a plafonon lesz. Mennünk kell. Találkozunk karácsony másnapján, oké?

A fiúk bólintanak, mindketten a padlót bámulják.

Nem kell sok mindent összeszednünk. Baz hozza a kabátjainkat. Csalódott vagyok, amiért nem láthattunk többet a házukból, és hogy nem turkálhattunk a könyvtárukban. Párszor kimentem a fürdőszobába, de az csak a lenti folyosón van, és modern hozzáépítésnek tűnik. (Japán vécé nyugis zenével, ülésmelegítővel.)

Agatha felveszi puha, fehér kalapját és a hozzá passzoló sálját.

– Gyere, Simon! Te nem kabátban jöttél?

Simon még mindig a kanapén ül, erősen töri valamin a fejét. Valószínűleg a numptiölésen. Felnéz.

– Micsoda?

– Gyere! – hívja Agatha. – Mennünk kell.

– Hová?

– Azért jöttünk, hogy felszedjünk – válaszolja Agatha.

Simon még mindig nem érti.

– Hogy visszavigyetek a Watfordba?

Agatha összehúzza a szemöldökét. (Durva ránca lesz ott egy nap, én pedig ki fogom miatta röhögni.)

– Csak… gyere! – ismétli. – Karácsonyeste van. A szüleim örülni fognak, hogy látnak.

Simon úgy néz ki, mintha épp átnyújtott volna neki valaki egy hatalmas ajándékot. Mögötte Baz grimaszol. (Irritáló szerelmiháromszög-dinamika.) Simonnak igaza lehet; néha tényleg látni Baz szemfogát az arcán keresztül.

Baz megköszörüli a torkát, mire Simon hátranéz a válla fölött.

– Hát… – mondja. – Igazából, azt hiszem, talán dolgoznom kéne még ezen a numptidolgon.

Mindenek Morgánája, Simon vajon végre megértette, milyen borzalmas ötlet lenne újra összejönnie Agathával?

– Simon. – Agatha keményen rámered, de nem tudom, mi vele a szándéka. Szerintem ő sem szeretne újra összejönni vele. Valószínűleg csak fáradt, és elege van abból, hogy kerülgessék egymást.

Lehet, hogy görénységnek érzi a Pitch-villában hagyni őt karácsonyestére. Én legalábbis annak érzem. Itt „gyilkoljunk szüzeket, és írjunk egy nagyszerű Led Zeppelin-albumot” légkör uralkodik. (Bár a könyvtár elbűvölő, Baz mostohaanyja pedig nagyon kedvesnek tűnik.) (Kíváncsi vagyok, Simon szűz-e még…) (Biztosan nem.) (Talán?)

– De én azt hittem… – kezdi Simon.

– Gyerünk! – Agatha nem tágít. – Ha nem jössz, ki fogja megenni a maradékokat és gondoskodni arról, hogy megnézzük a Doctor Who-t?

Simon hátrapillant Bazra. Baz továbbra is fel van húzva. Érdekelne, került-e Agatha-záradék a fegyverszünetbe. Lehet, hogy tiltott zóna.

De ez nem fair. Agatha nem csak Simon egyáltalán hozzá nem illő excsaja; ő a kevés barátja közül az egyik. És az is marad, az után is, hogy ennek a fegyverszünetnek vége lesz.

– Gyere, Simon! – mondom. – Karácsony után újra összejövünk.

– Igen… – Felém fordul. – Rendben. Hozom a kabátomat.

67

BAZ

A kezemben tartom a hegedűmet, de nem játszom rajta, amikor apám belép a könyvtárba.

– A mini Mágusok elmentek – közli.

Bólintok. Bejön a szobába, és leül a lószőr kanapéra, amin Simon töltötte a délután nagy részét. Apa vacsorához öltözött. Minden vasárnap és ünnepekkor kiöltözünk vacsorához. Ma este vörös fényű, fekete öltönyt visel. Anyám halála után megőszült, de a haja olyan, mint az enyém – sűrű, enyhén hullámos, erős „M” hajvonallal. Jó látni, hogy a hajvonalam nem fog idővel visszahúzódni.

Mindenki azt mondja, a külsőmmel anyámra ütöttem – a Pitch család egyiptomi ágáról származunk –, de tudatosan koppintom, ahogy apám viselkedik: azt, hogy sosem tudni, mi zajlik a tekintete mögött. Ezt tükör előtt gyakoroltam. (Persze hogy látom magam a tükörben. Simon egy gyökér.)

Jelenleg úgy teszek, mintha nem érdekelne Simon távozása. Úgy teszek, mintha észre sem vettem volna, hogy elment.

Nem tudom, miért lepett meg, hogy elment – én emlékeztettem újra és újra az elmúlt huszonnégy órában, hogy nem vagyunk barátok, a csókok ellenére sem. Vagyis nem lenne szabad meglepődnöm vagy megrémülnöm attól, hogy azzal a két emberrel tartott, akik viszont a barátai… Azzal, akit amióta csak ismerem, akar.

Apa megköszörüli a torkát, és lustán keresztbe teszi a lábát.

– Kezdenek kezelhetetlenné válni a dolgok, Basilton?

Soha senki sem hív Tyrannusnak. Anyám ragaszkodott hozzá, mert családi név, de apám utálja.

– Nem – válaszolom.

– Ez része valami őrült cselszövésnek a nagynénéddel? – Unottnak hangzik. Meghúzza a nadrágja szárát, elsimít egy ráncot.

– Dehogy – válaszolom udvariasan. – Ez egy iskolai projekt. Arra gondoltam, ez egyszer szépen játszom, megnézem, mire jutok vele.

Felhúzza az egyik szemöldökét. Akkora a csönd a könyvtárban, hogy hallom a karórájának hangját.

– Mert rossz időpont lenne ez arra – folytatja –, hogy önállósítsd magad. A Családoknak megvan a maguk terve.

– Amiben szerepem van?

– Még nem. Előbb szeretném, ha a befejeznéd az iskolát. Szeretném, ha felépülnél. Beszéltünk anyáddal. Úgy gondolja, talán szívesen beszélnél valakivel a… helyzetedről.

Daphnét hívja anyámnak. Nem bánom.

– Egy orvossal? – kérdezem.

– Inkább tanácsadóval.

– Pszichológussal? – Ez nem sikerült unottra. Rendezem a vonásaimat. Megköszörülöm a torkom. – Apám – kezdem higgadtabban –, nem tudom elképzelni, hogy a helyzetem melyik részét lehetne megbeszélni egy norm pszichológussal.

– Az anyád… említette, hogy máris hozzá vagy szokva ahhoz, hogy óvatosan beszélj az állapotodról. A konkrétumokat kihagyhatod.

– Jól vagyok.

– Az anyád…

– Majd megfontolom.

Feláll. Méltóságteljesen. Megigazítja az mandzsettáját.

– Hamarosan kész a vacsora. Át kéne öltöznöd.

– Természetesen, apám.

Daphne vett nekem egy szürke öltönyt az ünnepekre, de az iskolában is folyton szürkét kell hordanunk, úgyhogy már elegem van belőle, ezért inkább egy sötétzöldet veszek fel, amit én magam választottam. Zöldesfekete egy kis ezüsttel. Épp a vérszínű nyakkendőt kötöm meg, amikor Mordelia benyit a szobám ajtaján.

– Kopogj! – mondom a tükörből.

– A haverod…

– Menj ki! És kopogj! Meg sem hallak, amíg meg nem teszed.

Morogva kimegy, bevágja maga mögött az ajtót, aztán dörömbölni kezd rajta. Ha Pitch lenne, most kétségbe lennék esve, és ahogy viselkedik, mintha egy csepp Grimm se lenne benne; a mostohaanyám vére gyenge, mint a harmat.

– Szabad – szólok neki.

Mordelia kinyitja az ajtót, és behajol.

– A haverod visszajött.

Elfordulok a tükörtől.

– Mi?

– A Kiválasztott.

– Simon?

Bólint. Kitolom az ajtón, miközben azt motyogom:

– Ne nevezd így! – és lerobogok a lépcsőn. Ha itt van, akkor valami balul sült el. Talán megtámadták őket útközben… Lelassítok, amikor az ebédlőhöz érek.

Simon az előcsarnokban ácsorog, hó és sár borítja. Megint.

Zsebre teszem a kezem.

– Déjà vu, Snow.

Ujjaival a hajába túr, belekeni a sarat.

– Még mindig nem lehet rendesen eljutni a főúttól a házatokig.

– És még mindig nem jutott eszedbe egy időjárás-manipuláló ige sem? Hol vannak a lányok?

– Mostanra már félúton London felé.

– Te miért nem vagy velük?

Vállat von.

Lelépek az utolsó pár lépcsőfokon keresztül az aulába, és előveszem a pálcámat.

Feltartja a kezét.

– Jobb szeretnék inkább csak lezuhanyozni és átöltözni, ha nem gond.

– Miért jöttél vissza? – kérdezem halkan, arra az esetre, ha Mordelia a közelben ólálkodna.

– Elmehetek, ha nem láttok szívesen.

– Nem így értettem.

– Gondoltam, örülni fogsz, hogy visszajöttem.

Közelebb lépek hozzá, a hangom fenyegetőre vált.

– Miért? Hogy henteregjünk, smárolgassunk, és úgy tegyünk, mintha egy boldog párocska volnánk?

Úgy rázza meg a fejét, mintha elérte volna a határait, eltúlozva forgatja a szemét.

– Aha… azt hiszem, ezért. Ja. Csináljuk ezt, oké?

Keresztbe teszem a karom.

– Vedd le a cipőd! Keresek valamit, amit felvehetsz. Elkésünk miattad a vacsoráról.

Simon lenyűgözően néz ki szürke öltönyben.

SIMON

Visszajöttem, mert féltem, mi történhet, ha nem teszem.

Baz talán úgy tenne, mintha soha semmi sem történt volna köztünk. Amitől úgy érezném, mintha az egészet csak álmodtam volna – mintha mániákus vagy elmebajos lennék, hogy azt gondoltam, érezhet irántam valaha is bármit.

Már akkor mániákusnak és elmebajosnak éreztem magam, amikor a kocsiban voltam Pennyvel és Agathával.

Agatha kiakadt. Ami szinte sosem fordul elő. (Általában csak akkor történik ilyen, amikor szorult helyzetben vagyunk vagy elrabolnak minket, vagy egy kút mélyén ragadunk, amelyben rohamosan emelkedik a vízszint.) De egyértelműen elege volt mindkettőnkből.

– Mégis hová gondoltatok? – esett nekem. – Ezek Pitchék! Ő meg egy vámpír!

– Ami téged sem tartott vissza attól, hogy a Reszkető Rengetegben lófrálj vele – mondta neki Penny.

– Az egyszeri alkalom volt – vágta rá Agatha. – Kamaszkori flört.

– Az volt? – kérdeztem.

– Csak smárolni szerettem volna, nem a Mágus ellen szövetkeztem!

– Igen? – Nem tudtam eldönteni, ebben a helyzetben kire voltam féltékeny. Mindkettőjükre, azt hiszem.

– Mi nem szövetkezünk a Mágus ellen! – vitatkozott Penny. – Mi… tőle függetlenül szövetkezünk.

– Én úgy látom – mondta Agatha –, fogalmatok sincs, mit csináltok.

Aggódtam, hogy igaza lehet.

Minden a feje tetejére állt: Bazzal együttműködöm, a Mágus előtt titkolózom. Mit szólna Agatha, ha tudna a csókról?

„Te nem vagy meleg, Simon.”

A tenyeremmel dörzsöltem a szemem.

– A prófécia nem állít olyat, hogy Simonnak a Mágusra kell hallgatnia – folytatja Penny. – Úgy szól, hogy ő a Mágusvilág miatt van itt. Beleértve Baz anyját is… – Hátrapillant rám. – Simon, jól vagy?

– Fáj a fejem – mondom.

„Te nem vagy vele – mondaná. – Ő még csak nem is él.”

– Szeretnéd, hogy megpróbáljam lehúzni? – ajánlotta Penny a két ülés közé hajolva.

– A fejemet?

– A fejfájásodat.

– Merlinre, ne. Jól leszek.

„Te nem vagy meleg, ő még csak nem is él, és ez még mindig nem a legrosszabb része ennek az ötletnek. Mit szól majd a Mágus?”

– Nem a ti dolgotok gyilkossági ügyeket megoldani – jelentette ki Agatha. – Nem ti vagytok a rendőrség.

– Na, ez egy érdekes koncepció – mondta Penny. – Mágikus rendfenntartás. Én szeretnék mágikus szociális programokat is. Meg egy egészségügyi és jóléti szektort.

– A Mágus Emberei a rendőrség – nézett rá Agatha.

– A Mágus Emberei inkább amolyan személyi hadsereg.

– A bátyámról beszélsz – kiabálta Agatha a kormányra hajolva.

– Tudom! – ordított vissza Penny. – Óriási szükségünk van a reformokra!

– De a Mágus a Nagy Reformer!

– Jaj, annak bárki nevezheti magát. Egyébként meg, Agatha, tudom, hogy szerinted a Mágus egy adókedvezményt élvező betolakodó, aki egyfolytában az arisztokrácia miatt dohog. Hallottam, hogy ezt mondod.

– Az anyám gondolja így – mondta Agatha. – De a Mágus attól még a Mágus.

– Állj! – tört fel belőlem. – Húzódj le!

Penny hátrafordult hozzám.

– Minden oké? Rosszul lettél?

– Nem, csak ki kell szállnom. Légy szíves!

Agatha por- és murvafelhőt felverve félrehúzódott az út szélére a kocsival, majd felém fordult.

– Mi a baj, Simon?

– Vissza kell mennem.

– Miért?

A kezemmel az ajtónyitót markoltam.

– Ott… ottfelejtettem valamit.

– Biztos, hogy ráér.

– Nem.

– Akkor visszaviszlek.

– Nem.

– Simon – mondta Penny komolyan –, mi ez az egész?

Kinyitottam az ajtót.

– Vissza kell mennem megnézni, hogy Baz jól van-e.

– Baz rendben van – erősködött Agatha, miközben kikászálódtam.

– Nincs rendben! Most tudtuk meg, hogy egy koporsóban volt hat héten keresztül.

Egymásnak dőltek az ülések között, teljesen hátrafordulva, hogy ordibáljanak velem.

Penny: – De most jól van!

Agatha: – Szállj vissza a kocsiba!

Az ajtónak támaszkodtam, és lehajoltam, hogy rájuk nézhessek.

– Nem kéne most egyedül lennie.

– Nincs is! – mondták mindketten.

– Rajta kellene tartanom a szemem. – Felegyenesedtem.

– Visszaviszünk – ajánlotta Agatha.

– Nem. Nem. Elkéstek a karácsonyestéről. Menjetek csak! – Becsuktam az ajtót, megfordultam, és azonnal futni kezdtem.

Nem hittem, hogy a gazdagok komolyan így esznek. Hosszú asztalnál, vörös és arany terítőről, vastag, fagyönggyel átkötött szalvétákkal, olyan tálcákból, amelyeknek nehéz ezüstfedőjük van.

Nem lepne meg, ha a gazdagok igazából nem élnének így, csak a Pitchek csinálják ezt, hogy nagy felhajtást csapjanak. Ha ez a karácsonyeste, mit terveznek holnapra?

– Elnézést, hogy késtünk, anya – húz ki egy széket Baz.

– Micsoda kellemes meglepetés, Mr. Snow! – szólít meg az apja. Mosolyog, de úgy, hogy megbánom tőle, hogy visszajöttem.

– Köszönöm, uram. Remélem, nem okozok kellemetlenséget.

Baz mostohaanyja is elmosolyodik.

– Persze hogy nem. – Nem tudom, komolyan gondolja-e, vagy csak udvariaskodik.

– Én hívtam meg – mondja Baz az apjának. – Nem mintha lenne hova mennie karácsonykor. – Nem tudom, Baz tényleg bunkózik-e, vagy csak a műsor miatt csinálja. Egyikük arcáról sem tudok olvasni, még a baba is közönyösnek tűnik.

Azt hittem, az ünnepekkor jelen lesz a szélesebb rokonság, az álnok Grimmek és Pitchek, ehhez képest csak Baz szülei és testvérei vannak itt. Az idősebbik lány, Mordelia, aztán két másik kislány, talán ikrek – nem tudom, hány évesek, ahhoz elég nagyok, hogy egyedül üljenek, és egy-egy pulykacombot majszoljanak –, és egy kisbaba (fiú? lány?) egy finoman faragott, magas székben, és épp a tálcájának ütögeti a csörgőjét.

Mind úgy néznek ki, mint Baz mostohaanyukája: sötét haj, de nem olyan fekete, mint Bazé, kerek arc, és azok a Billie Piper-szájak, amelyek nem fedik teljesen az első fogaikat. Nem tűnnek elég veszélyesnek ahhoz, hogy Baz testvérei – vagy az apja gyerekei – legyenek. Penny szerint a Grimmek kevésbé bonyolódnak politizálásba és kevésbé halálosak, mint a Pitchek, de Baz apja olyan, mintha egy viperafészek húzott volna magára egy halszálkás öltönyt; még a hófehér haja is rémisztő.

– Köretet? – kérdezi Baz átnyújtva egy tálat. Úgy néz ki, a szolgálóik szabadnapot kaptak. (Legalább négyet számoltam össze, mióta itt vagyok; Verát, két takarítónőt és egy férfit, aki a járdán havat lapátolt.)

Veszek egy nagy kanál mogyorós tölteléket, és észreveszem, hogy Baz tányérján szinte semmi sincs. A tálak és tányérok kétszer mennek körbe, ő pedig egyenesen nekem adja tovább. Azon gondolkodom, étkezési zavara van-e.

Én kettőnk helyett is eszem. Itt még finomabb a kaja, mint a Watfordban.

– Hittél valaha is a Mikulásban? – kérdezi Baz. Pokrócot és párnát dob nekem a kanapéra. A mostohaanyja hozta fel ezeket, miután Baz közölte, hogy nem akarok a vendégszobában aludni. – Fél a lidércektől – mondta neki.

Ez megnevettette a kishúgait. Alig várták, hogy ágyba bújjanak, és jöhessen már a Mikulás.

– Megmondtad a Mikulásnak, hogy itt leszel? – kérdezte tőlem Mordelia. – Hogy el tudja küldeni az ajándékodat.

– Nem – válaszoltam neki. – Meg kellett volna.

– Nem hiszem – válaszolom most Baznak. – Vagyis néha a gyermekotthon hívott valakit, aki Mikulásnak öltözött, és ócska ajándékokat osztogatott, de arra nem emlékszem, hogy hittem volna benne. Te?

– Én hittem benne. És aztán, abban az évben, amikor az anyám meghalt, nem jött többet… – Nekem dob egy párnát, és odamegy egy magas, faragott fiókos szekrényhez. – Akkor azt hittem, nagyon, nagyon rossz lehettem. Most már csak azt hiszem, apám depresszióba esett, és megfeledkezett a karácsonyról. Fiona aznap később megjelent egy óriási plüss-Paddingtonnal.

– Mármint a macival?

– Semmi baj a Paddington macival. Tessék. – Felém nyújt egy pizsamát, az ő pizsamáját. Elveszem. Ezután leül az ágya végére, nekidől az egyik oszlopnak. – Szóval… visszajöttél.

Leülök mellé.

– Vissza.

Még mindig a sötétzöld öltönye van rajta. A haját hátrafésülte a vacsorához. Bárcsak ne tette volna. Jobban néz ki, ha lazán hullik az arca köré.

– Holnap elmehetünk beszélni a numptikkal – mondja.

– Karácsonykor? Ünneplik a numptik a karácsonyt?

– Nem tudom. – Megdönti a fejét. – Nem igazán ismerkedtem össze velük. A könyvek azt írják, nem csinálnak sok mindent, csak esznek és keresik a meleget.

– Mit esznek a numptik?

– Kavicsot, amennyire tudjuk… de lehet, hogy csak rágják.

– Szerinted Pennynek igaza van? Hogy az ölette meg az anyukádat, aki felbérelte a numptikat?

Baz vállat von.

– Volna értelme. És Bunce-nak általában igaza van.

– Biztos vagy benne, hogy képes leszel visszamenni oda?

A térdét nézi.

– Inkább beszélek a numptikkal, mint hogy visszamenjek Nicodemushoz, és csak ez a két komolyan vehető nyomunk van.

– Bárcsak tisztában lennénk az indítékkal… – sóhajtok. – Miért akarná bárki bántani anyukádat?

– Nem tudom, akarták-e – mondja Baz. – Mi van, ha a célpont az óvoda volt, nem az anyám? Egyszerűen nem tudhatták, hogy ő lesz az, aki bejön. Talán a vámpírok a gyerekeket akarták elvinni, hogy mindegyikünket átváltoztassanak. – Dörzsölni kezdi a combját. A lába hosszabb, mint az enyém; az egész magasságát az adja.

– Nem vagyok valami jó az együttjárásban – bukik ki belőlem.

Baz keze megáll a nadrágján, és megrántja. Kiegyenesedik ültében.

– Értem, Snow. Hidd el, nem a következő miniszakításunkat tervezgetem… egy szót sem fogok szólni senkinek se rólunk.

– Nem – fordulok kissé felé. – Nem így értettem… Hanem hogy mindig is borzalmas barát voltam. Agatha ezért szakított velem. Tulajdonképpen csak azt tettem, amiről úgy gondoltam, hogy akarja, hogy tegyem, de folyton rosszul értettem, és sose őt tartottam szem előtt. Soha, egyszer sem a három év alatt nem éreztem, hogy érteném.

– Akkor miért maradtatok együtt?

– Hát, én nem szándékoztam szakítani Agathával. Nem az ő hibája volt.

Megint végigsimít a combján. Ebben az öltönyben minden tetszik Bazon.

– Csak azt mondom – fordulok felé még jobban –, hogy nem tudom, hogyan legyek a barátod. És nem hiszem, hogy te ezt akarnád tőlem.

– Rendben – bólint. – Megértettem.

– És tudom, hogy azt hiszed, sorsüldözöttek vagyunk, amolyan Rómeó és Júlia-szerűen.

– Abszolút – mondja a térdének.

– És nem hinném, hogy meleg vagyok – folytatom. – Vagyis lehet, hogy az vagyok, legalábbis részben, és most úgy tűnik, az a rész követel több figyelmet…

– Senkit sem érdekel, hogy meleg vagy-e – mondja Baz hűvösen.

Most már féloldalasan ülök, a profiljával szemben. Szemét összehúzza, szája mindössze egy egyenes vonal.

– Azt akarom mondani, hogy… – Elvékonyodik a hangom. Szarul csinálom. – Szeretek rád nézni.

A szeme rám villan, majd lesüti, de nem fordul el.

– Tetszik ez az egész, amit csinálunk.

Nem figyel oda rám.

– Kedvellek – megyek tovább. – És még csak nem is érdekel, ha te nem kedvelsz engem, mert megszoktam, fogalmam sincs, mihez kezdenék, ha máshogy lenne. De kedvellek, Baz. Tetszik ez az egész. Szeretek segíteni neked. Szeretem tudni, hogy jól vagy-e. Amikor nem jöttél vissza ősszel az iskolába, amikor eltűntél… Azt hittem, elmegy az eszem.

– Azt hitted, hogy ellened áskálódom.

– Igen – bólintok. – És hiányoztál.

Megrázza a fejét.

– Veled valami nincs rendben…

– Tudom. De akkor is akarom ezt, ha hagyod, hogy megkapjam.

Baz végre odafordul, hogy rám nézzen.

– Mi az az ez, Snow?

– Ez – jelentem ki. – A barátod akarok lenni. A borzalmas barátod.

Felhúzza az egyik szemöldökét, és úgy bámul, mintha tudná, sosem lesz elég ideje rájönni, mi nincs rendben velem.

Finoman kopognak az ajtón.

Baz feláll, elsimítja az öltönyét, és odamegy az ajtóhoz. Kinyitja, kihajol rajta, felkap egy tálcát, és visszahozza az ágyához. Van rajta egy kancsó tej, valamint egy, a vacsorával jól megrakott tányér is.

– Ez kitől jött? – kérdezem.

– A mostohaanyámtól.

– Miért nem ettél egyszerűen a vacsoránál?

– Nem szeretek mások előtt enni.

– Miért nem?

– Miért kérdezősködsz ennyit?

– Anorexia?

– Nem, Snow, nem anorexia. Tudod egyáltalán, az mit jelent? – Leül az ágy másik oldalára, felveszi az egyik szalvétát a tálcáról, kirázza. – A szemfogaim kitüremkednek, amikor eszem – mondja. – Feltűnő.

Átmászom az ágyon, hogy mellé üljek.

– Tegnap este nem vettem észre, amikor előttem ettél.

– Hát nem is vagy jó megfigyelő, ugyebár.

– Vagy csak nem annyira feltűnő, mint gondolod.

Baz felnéz rám, és az arca teltebbnek tűnik, mint általában. Ekkor elmosolyodik, és már látom is: hosszú, fehér agyarak próbálnak kinyomakodni a két ajka közül.

– Durva – suttogom, miközben próbálom minél alaposabban megnézni. Hátrébb lök, de nem túl messzire. – Nyisd ki megint a szád, hadd lássam!

Sóhajt, és visszahúzza az ajkát. Az agyarai hatalmasak. És éleseknek is tűnnek.

– Egyáltalán honnan jönnek? Mármint hova mennek vissza, amikor nem használod őket?

– Nem tudom. – Kicsit úgy hangzik, mintha fogszabályzója lenne.

– Megfoghatom?

– Nem. Élesek. És mérgezőek.

– Nem tudom elhinni, hogy van egy testrészed, ami megnő, amikor szükséged van rá. Olyan vagy, mint egy mutáns.

– Vámpír vagyok, és te hallod, amit mondasz?

Visszaülök.

– Aha.

Arra számítok, hogy bosszankodva fog nézni, és így is van, de közben kicsit mosolyog is. Az agyaraival.

Odaadom neki a tányérját. Pulyka, köret, bacon, mártás. Elveszi.

– Éhes maradtál, Snow?

– Tudnék enni.

– Akkor gyere! – Odaadja a villát, a kanalat megtartja magának. A pulyka olyan omlós, hogy az is jó hozzá. Hatalmasat harap, és teljes nagyságában látom az agyarait.

– Durva – állapítom meg újra.

Baz a fejét rázza.

– Hülye vagy – mondja teli szájjal. Lenéz a tányérjára. – De a tiéd lehet… ez. Ha akarod.

Akarom.

68

AGATHA

Három óra vissza Londonba a kocsiút. Penelope mond egy Repül az idő!-t, de egyikünk sem szórakozik jól, úgyhogy nem használ.

Eljátszom a gondolattal, hogy egyenesen a Watfordba hajtok és beszámolok a Mágusnak mindenről, de a szüleim már időtlen idők óta várnak engem – és hogy őszinte legyek, nem vonz az ötlet, hogy egyedül beszéljek a Mágussal. Nem túl megközelíthető ember. Folyton úgy öltözködik, mint Pán Péter, és kard van nála. Mindig. Egyszer felbukkant az ajtónk előtt az éjszaka közepén, kezében a saját fülével. Apámnak kellett visszavarrnia.

Azelőttről ismerem a Mágust, hogy megkezdtem volna az iskolát; apával sülve-főve együtt volt a Körben. De nem tudom, a Mágus tudja-e egyáltalán a nevemet. Sosem hallottam még kimondani. Nem nagyon szokott hozzám szólni.

Penny szerint szexista, de az az igazság, hogy a Mágus alig szól bárkihez is a Watfordban. Még Simonhoz sem. Nem értem, miért akar igazgató lenni – szereti egyáltalán a gyerekeket?

Lehet, hogy Lucy ezért szakított vele.

Vagy lehet, hogy attól ekkora seggfej, hogy Lucy szakított vele, és sosem tette túl magát rajta.

Még mindig a táskámban van az a fotó. Remélem, Penny anyja nem jön rá, hogy elloptam. Nagyon remélem, hogy nem árulja el a szüleimnek.

Volt egy boltitolvaj-korszakom tizennégy éves koromban, és egész nyárra szobafogságot kaptam, amikor a szüleim megtalálták nálam a halomnyi bontatlan szempillaspirált és körömlakkot.

– Megvennénk neked ezeket a sminkcuccokat! – mondta apa.

– Nem használtál mágiát? – kérdezte anya. – Egyszerűen csak elvetted? – És aztán: – Jaj, Agatha, lila körömlakk. Micsoda középszerűség!

Penny mindössze húsz percre engedélyezi, hogy ne vegyek róla tudomást, különben szétpukkan.

– Azt hittem, szeretnéd, ha bevonnánk, Agatha!

– Nem – mondom.

– De! Láttam rajtad, hogy hiányzik Simon. Láttam rajtad, hogy szomorú vagy. Azt akarod mondani, hogy bár hagytunk volna inkább ki, hogy bár ne foglalkoztunk volna veled az év hátralévő részében?

– Nem!

– Akkor mi van, Agatha? Mit akarsz?

– Azt akarom, hogy barátok legyünk, de nem akarom, hogy… nem is tudom, katonatársak legyünk! Nem akarok titkos találkozókat! Csak együtt szeretném tölteni veletek az időt! Mondjuk sütit sütni meg tévét nézni. Normális, „baráti” dolgokat csinálni.

– Nézzünk tévét, miközben Simon az Ürességgel harcol, Bazt meg elrabolják a numptik?

– Nem! – Előrehajolok, rászorítok a kormányra. – Abban a forgatókönyvben, amit felvázoltam, ezek közül egyik sem történik meg!

– De épp történnek!

– Hát akkor, igen, azt hiszem, szívesebben maradnék egyszerűen csak otthon. Mert nem tudok tenni semmit, ami tényleg segít. Mikor jelentettünk valaha is segítséget, Penelope? Igazi segítséget. Mi csak… szemtanúk vagyunk. És túszok. Meg jövőbeli járulékos károk. Ha egy filmben lennék, az egyikünknek meg kéne halnia, hogy Simon végignézhesse. Ennyi a hasznunk.

– Beszélj csak a magad nevében! – ordítja.

– Úgy is lesz! – ordítok vissza.

De egyikünk sem szól többet az út hátralévő részében.

Kirakom a házuknál Pennyt, aki még mindig annyira fel van húzva, hogy bevágja a kocsiajtót. Nagyon el vagyok késve, de a szüleimet lefoglalja a partijuk, alig fogják észrevenni, amikor megérkezem.

Körbebulizzák a karácsonyestét. Az egyik házban kezdődik, folytatódik egy másikban, aztán a következőben… egészen addig, amíg mindenki annyira ki nincs dögölve, hogy meg kell bűvölniük a kocsit, hogy hazajussanak vele.

Simonnal mindig elvárták tőlünk, hogy köszönjünk a vendégeknek, amikor megérkeznek; utána elbújtunk a társalgóban, tévét néztünk és hot dogot ettünk, amíg el nem nyomott minket az álom a tűzhely mellett.

Kivéve egy alkalmat, négy éve, amikor kiszöktünk karácsonyeste, hogy vérfarkasok után nyomozzunk a Sohóban. Valami kulcsot loptak el – vagy talán drágakövet, rohadtul nem emlékszem. Soha életemben nem fáztam úgy. Majdnem meghaltunk a Liberty előtt, és aztán, amikor végre vége volt, Penny rávett minket, hogy maradjunk ott, gyűjtsünk vérfarkasszőrt, hogy groteszk premenstruációs talizmánokat készíthessen belőlük. Az enyémet a macskának adtam. Várjunk csak: holdkő. Az volt az, a vérfarkasok holdkövet loptak. Mekkora rakás baromság! Hála az égnek, hazaértünk még a szüleim előtt.

(Most elmondjam anyának? Amit tudok? Hogy mire készül Simon?) (Nem. Simon rendben lesz. Simon mindig rendben van. Penny meg imádni fogja, hogy elhencegheti nekem a numptis kalandjaikat. Talán Baz az ő harmadik kerekük. Jó szórakozást a vámpírral, Simon! Ügyesen teszed az életed még esztelenebbé és veszélyesebbé.)

– Szerintem ma este eljöhetnél velünk – mondja anya. Helennel, a házvezetőnőnkkel készülődnek. Idén a mi házunk a turné első állomása. – Úgy sincs itt Simon, hogy szórakoztasson.

– Anyu.

– Ne kényeskedj, Agatha! – szól közbe apa, miközben elvesz egy rákollót egy tálcáról. Épp telefonál egy páciensével. – Nem, nem, figyelek, Balthazar, de ez elég normálisnak hangzik. Nem, nem úgy értettem, hogy normnak, hanem hogy normálisnak.

Sóhajtva követem anyát a konyhába.

– De nem vagyok bulihoz öltözve.

– Akkor öltözz át!

– Anyu, kivagyok.

Behajol a hűtőbe.

– Majd felrázódsz. Simon akkor holnap jön át?

Bosszankodva matatok egy tálcán a garnélafalatkák között.

– Nem hiszem…

Már mondtam neki, hogy Simon a Watfordban tölti a karácsonyt, de anya valamiért a fejébe vette, hogy attól még be fog nézni az ünnepek alatt. Tradíció, gondolom.

Lehet, hogy bűntudatot kéne éreznem, amiért nem hívtam meg. De nincs – ma este megpróbáltam jóvátenni.

Anya felegyenesedik egy fényes, felosztott zselével a kezében.

– Szerintem jó, hogy az ünnepeket a Mágussal tölti. Amennyire tudom, a Mágus általában egyedül van karácsonykor a Watfordban. Egyszer azt mondta nekem, hogy az ünnepek túl kedvezőek ahhoz, hogy ünneplésre pocsékoljuk őket.

– Ez meg mit jelent? – kérdezem.

– Á, ki tudja – adja át a zselét Helennek. – Remélem, Simon nem kezd el holdfényböjtöt tartani. Rendesen meg kell etetnünk holnap édességgel.

– Túl kedvezőek… – ismétlem. – Miért ilyen fura a Mágus?

– Cccs, Agatha! A végén még árulást követsz el.

– Dehogy követek, csak azt mondom… mindig is ilyen volt?

– Azt én nem tudhatom. Annyi biztos, hogy nem ugyanazokban a körökben mozogtunk. Még csak nem is emlékszem rá az iskolából.

Egy garnéláért nyúlok, de Helen elviszi a tálcát.

– Bunce professzorra emlékszel? – kérdezem anyát. – Az iskolából?

– Melyikre?

– Bármelyikre.

– Martin és Mitali pár évvel alattam voltak. – Kivesz egy újabb sütit, egy hatalmasra tornyozott trüffelt. – Nincs nekik egy nálad is idősebb fiúk? Borzasztó hamar kezdték el potyogtatni őket… szerintem ez a Bunce-beszivárgás. Egy alomnyi Bunce-szal jártam a Watfordba, pedig egyikük sem volt elég erős ahhoz, hogy legyen ott keresnivalója. Tudod, ez történik a nagy családokkal. Felhígul a mágia.

Anyám az erő megszállottja: kinek van, kinek nincs. Neki nincs. Legalábbis nem sok. A saját anyját hibáztatja, amiért lefelé házasodott: „Az apám egy gyufát is képtelen volt zuhogó esőben meggyújtani.”

Én megfelelő vagyok, mágikus értelemben. Nem vagyok Simon. Sem Baz. Sem Penelope. De szépen átmegyek az órákon.

Tudom, hogy a szüleimnek ezért nem született utánam több gyerekük; nem akarták, hogy a mágiám szétforgácsolódjon, akkor sem, ha apám megmondta, hogy az csak az öregasszonyok meséje, hogy a testvérek között megoszlik a mágia.

Azt is tudom, hogy a szüleim abban bíznak, hogy valaki nálam erősebbhez megyek feleségül, hogy a családunk ismét pályára álljon.

Mielőtt Simonnal kezdtem randizni, titokban volt egy norm pasim, Sacha. Ha anyám rájött volna, bezárt volna egy toronyba. (Valószínűleg elvette volna a lovamat.) Vajon mit csinálhat azóta Sacha…

– Akkor nem ismered a barátaikat sem? – kérdezem. – Bunce professzor említett valakit, akit Lucynak hívtak, mutatott róla képet…

– Lucy Day?

– Nem tudom…

– Lucy McKenna?

– Bunce professzor legjobb barátja volt. Karamellszőke, derékig érő haja volt. Kicsit olyan modern hippitípus.

– Drágám – mondja anya, miközben Helennek segít a trüffellel –, ez bárki lehet a kilencvenes évekből.

– Úgy nézett ki, mint Baby Spice – próbálkozom. – Csak szélesebb vállakkal.

– Ó, Lucy Salisbury! Az ördögbe, ezer éve nem jutott eszembe! – Anya megáll a hűtő előtt, egyik kezét a szájához emeli.

– Ismerted őt? – kérdezem.

– Hallomásból, igen. Öt vagy hat évvel fiatalabb volt, de a családja eljárt a klubba. Drágám, te is ismered Lady Salisburyt, vele szoktam feketemáriázni. Itt lesz ma este.

Tényleg ismerem Lady Salisburyt. Valószínűleg nagyanyám korabeli lehet, de anyám társaságával szokott lógni. Disznó vicceket szokott mesélni, és mindig mindenkit lebeszél arról, hogy még több sütit egyen.

– Vajon mesélne nekem a lányáról?

– A magasságos mágiára, Agatha, ne! Micsoda kérés! Mindenki tudja, hogy a lánya botrányba keveredett. A fia meg egy selejt.

– Miféle botrányba?

– Lucy megszökött, pár évvel a Watford után. Ő volt a Salisburyk büszkesége és öröme, aztán meglépett valami fickóval. Úgy hallottam, a fiú norm volt. Talán még amerikai is. Ruth, vagyis Lady Salisbury összeomlott egy jótékonysági eseményen, egy gyeptekeversenyen a dadogók megsegítéséért, és elmesélte Natalie Braine-nek, hogy aggódik, hogy talán még gyerek is van a dologban. Egy törvénytelen gyerek. Ez volt az utolsó, hogy Ruth valaha beszélt erről. Lucyt pedig az iskola óta senki sem látta a Mágusvilágban.

– Lucy eltűnt? – csodálkozom.

– Rosszabb. Megszökött. A mágia elől. El tudod képzelni?

– El – mondom, aztán: – Nem.

Anya lesöpri a nem létező morzsákat a kezéről.

– Öltözz át, drágám! A vendégek bármelyik percben itt lehetnek.

Elindulok kifelé a konyhából, de anya még a kezembe nyom egy halom kézzel hímzett szalvétát, hogy útközben adjam oda Helennek az ebédlőben. Így is teszek, egy szót sem szólok közben. Túlságosan is elmerülök a gondolataimban…

– Én ismertem Lucy Salisburyt – szólal meg Helen. – Együtt jártunk iskolába.

Kicsit úgy néz ki, mintha Helen megvárta volna, hogy ne legyünk anyával egy helyiségben, amikor beszélni kezd. Anyám a formálisabb barátságokat részesíti előnyben, Helen viszont mindig is családtagként kezelt. (Nem közeli családtagként, inkább afféle unokahúgnak; szerintem Simont jobban kedveli.)

– Lucy néhány évvel idősebb volt – mondja. – Az évfolyamomon minden lány megőrült, amikor meghallottuk, hogy megszökött. Azt gondoltuk, nagyon romantikus. És ijesztő!

– Megszökött?

– Mi ezt hallottuk. Találkozott egy férfival, és elmentek. Kaliforniába.

– Kaliforniába!

– Volt, hogy gondoltam rá – teszi hozzá Helen –, ahogy a hosszú, szőke haja elterül a homokon.

Bebújok az ágyba, nem öltözöm át a partihoz, inkább előveszem a lopott fényképet, és magam fölé tartom.

Lucy Salisbury megszökött a mágia elől.

Korának legerősebb mágusával járt, egy fiúval, aki arra készült, hogy meghódítja a világot – és ő egyszerűen megszökött.

Bunce professzor azt mondta, Lucy maga is erős mágus volt. Ő lehetett volna a mágia first ladyje. Uralkodhatott volna a Mágus oldalán. És ő lemondott erről.

Volt gyerek? Magával vitte a gyereket?

Talán a norm világban nevelte fel. Talán ez volt az ajándék, amit Lucy Salisbury adott saját magának és a gyerekének – hogy ne ebben a szarságban kelljen felnőnie. Hogy ne a Mágus legyen az apja, és ne egy háborúban álló világ legyen az öröksége.

A gyerek megúszta.

És helyette Simon kapta a nyakába.

69

LUCY

Boldog voltam.

Szerettem őt.

És ő mindig inkább volt jó, mint rossz.

Még most is inkább jó, mint rossz, azt hiszem. Csak már mindkét énjén látni, mennyit bír.

Azóta voltunk együtt, hogy elballagtunk a Watfordból. Davynek volt egy vidéki birtoka, amelyet a nagyanyjától örökölt, és odamentem vele. Hazudtam a szüleimnek – sosem kedvelték Davyt.

Ideje nagy részét akkoriban olvasással töltötte, levél- és kiáltványírással, amiket aztán a mágus kutatóknak küldött el.

Sosem volt kedve barátokkal találkozni, vagy csak úgy kimozdulni. Emlékszem, egyszer elmentünk Londonba, hogy Mitalival és Martinnal vacsorázzunk, hogy megnézzük a kisfiukat – hosszú hippiszoknyát vettem fel, virágokat varázsoltam a hajamba, annyira örültem, hogy láthatom őket. Hogy láthatom Mitalit.

Eleinte jó volt. Vörösbort ittunk, én egy nagy papasan fotelben helyezkedtem el, Davy pedig a Körről kezdett beszélgetni Mitalival – Mitali akkoriban indult helyért.

– Nem fogsz változtatni semmin – mondta Davy. – Semmi sem fog változni.

– Tudom, hogy te így gondolod – válaszolta Mitali. – Olvastam az írásaidat.

– Igen? – Ettől Davy felélénkült. Előredőlt a székén, borospoharát a térdei között egyensúlyozta. – Akkor azt is tudod, hogy az egyetlen megoldás a forradalom.

– Azt tudom, hogy a dolgok csak jobbra fordulnak, ha jó emberek harcolnak azért, ami fontos.

– És gondolod, hogy a Kört érdeklik a „jó emberek” meg az, hogy mi a „fontos”? Gondolod, Natasha Grimm-Pitch törődik az idealista elképzeléseiddel?

– Nem, de ha bekerülök a Körbe, ugyanannyi szavazatot adhatok le, mint ő.

Davy felröhögött.

– A Körben kétszáz éve nem változtak a nevek, csak az arcok. Akár bele is véshetnék a watfordi igazgatói székbe, hogy „Pitch”. Csak az érdekli őket, csak az érdekli mindegyiküket, hogy védjék a saját hatalmukat.

Mitali nem hátrált meg. Bő szárú farmerében és borszínű bársonykabátjában, a hajával, ami kulcscsontjáig ért kócos, sötét csigákban, ő nézett ki radikálisnak.

– Mindannyiunk hatalmát védik. Az egész Mágusvilágét.

– Valóban? – fintorgott Davy. – Kérdezd meg Natasha Grimm-Pitchet az alacsonyabb rangú mágusok közötti öngyilkossági mutatókról! Kérdezd meg a Kört, mit tesznek a tündérpor meg az összes többi mágikus veszély ellen, ami nem érinti a saját fiaikat és lányaikat.

– Hogyan segít ezen egy forradalom? – vágott vissza Mitali. – Hogyan segít bármelyikünkön többszázadnyi tradíció és intézményes tudás elvetése?

– Kialakítunk jobb tradíciókat! – kiáltotta Davy. Nem hiszem, hogy tudatában volt annak, hogy kiabált.

– Vérrel írjuk az új szabályokat?

– Ha az kell, igen! Igen, Mitali! Ez megrémiszt téged?

Nem sokkal ezután eljöttünk. Azt mondtam, fáj a fejem.

Davyben még mindig dolgozott a bor, de nem engedte, hogy én vezessek. Nem vette észre, hogy mondok rá egy Ne térj le az útról-t az anyósülésről.

Ezután soha többé nem mentünk vissza Londonba.

Alig hagytuk el a birtokot. Nem volt se telefonunk, se tévénk. Az út végén vettem csirkét egy farmertől, elvarázsoltam őket, hogy ne mászkáljanak el. Hosszú leveleket írtam anyámnak. Mind kitaláció volt. Davy az ideje nagy részét a könyveivel töltötte.

Az ő könyveinek hívom őket, de mindet a Watfordból lopta. Volt, hogy visszament, és még többet hozott, amire épp szüksége volt. Annyira erős volt, hogy szinte láthatatlanná tudott válni.

Néha Davy több napra is elment, hogy más mágus aktivistákkal találkozzon. De mindig sokkal letörtebben jött haza, mint ahogy elindult.

Lemondott a forradalomról. Senki sem olvasta el a cikkeit.

Mindenről lemondott, kivéve a Legnagyobb Mágust. Szerintem Davy volt a legnagyobb Legnagyobb Mágus-kutató a mágia történetében. Minden próféciát fejből tudott. Ezeket felírta a birtokunk kőfalára, szétboncolta a jelentésüket.

Amikor bevittem neki az ételt, néha kikérte a véleményem. Mit gondolok, ez a metafora mit jelenthet? Eszembe jutott már az az értelmezés?

Emlékszem egy reggelre, amikor megzavartam azzal, hogy bevittem neki tojást és zabkását. Crowley-ra, mennyi zabkását ettünk… a csirkéket is azzal etettem.

Létre lehet hozni ételt mágiával, párnából és gyertyából is lehet varázsolni. Le lehet hívni a madarakat az égről, a szarvasokat elő a földekről. De néha nincs semmi.

Néha csak a semmi volt.

– Lucy. – A szeme belülről fénylett. Egész éjjel fent volt.

– Jó reggelt, Davy! Egyél valamit!

– Lucy, azt hiszem, rájöttem. – A csípőm köré fonta a karját, közelebb húzott a székéhez. Akkor szerettem.

– Mi van, ha az orákulumoknak azért jöttek ugyanazok a víziók, mert ezek egyáltalán nem is próféciák? Mi van, ha útmutatók? Lucy… mi van, ha ezeknek kell elvezetniük minket a változáshoz, nem megjósolják azt? Itt vagyunk, csak várjuk, hogy megmentsenek minket, de a próféciák megmondják, hogyan mentsük meg saját magunkat!

– Hogyan?

– A Legnagyobb Mágussal.

Megint elment. Még több könyvvel tért haza.

Egy fazék olajjal tért haza, és vérrel, ami nem vörös volt. Nem tudom, hol aludt – nem mellettem.

Hosszú sétákat tettem a földeken. Gondoltam arra, hogy levelezzek Mitalival, de tudtam, hogy seprűn repült volna oda, ha elmondom neki az igazat, viszont nem álltam készen arra, hogy elmenjek.

Sohasem akartam elhagyni Davyt.

Annyi minden az ő hibája ebből – akarom, hogy haragudj rá. De sosem kértem, hogy hadd menjek el. Sosem kértem, hogy engedjen el.

Azt hittem… azt hittem, akármi is jön ezek után, jobb, ha ott maradok vele. Azt hittem, ez segít neki, hogy kötődjön hozzám. Mint a papírsárkány, amelynek zsinórja van. Azt hittem, amíg én ott vagyok, nem száll el teljesen.

Megölte mindkét csirkémet.

Egy éjszaka bemászott az ágyunkba, sártól és égett műanyagtól bűzölögve, és arrébb söpörte a hajam, hogy megpuszilja a tarkómat.

– Lucy.

Megfordultam, hogy lássam. Mosolygott. Fiatalnak nézett ki, mint aki egy meleg törölközővel letörölte az arcáról a keserűséget.

– Megvan – mondta, és megcsókolta az arcom, aztán a homlokom. – A Legnagyobb Mágus, Lucy. Mi elhozhatjuk őt.

Felnevettem. Annyira boldog voltam, hogy boldognak látom. Annyira boldog voltam, hogy megkaptam a figyelmét.

– Hogyan, Davy?

– Így, egyszerűen.

Megráztam a fejem. Nem értettem.

A hátamra fordított, a nyakamat csókolgatta.

– Mi ketten. Mi hozzuk létre.

Tovább csókolgatta a nyakamat, lefelé a hálóingem felé.

– Te most gyerekről beszélsz, Davy?

Felemelte a fejét és vigyorgott.

– Ki lenne alkalmasabb nálunk? Hogy felnevelje a megmentőnket?

NEGYEDIK KÖNYV

70

NICODEMUS

Nem beszél velem. Azóta. Mert a szabályok nem engedik.

Amikor gyerekek voltunk, nem törődött ennyire a szabályokkal. Meghoztuk a sajátjainkat, úgy ám. Vadak voltunk. Ki állított volna meg minket?

Sosem fogom elfelejteni azt, amikor Ebeneza mágiával leeresztette a felvonóhidat, hogy mind a hárman be tudjunk menni a városba, és bepiáljunk. Hogy nézett az igazgatónő, amikor rajtakapta a saját húgát, amint az arcán csúszva lopakodik vissza! (Fiona sosem bírta az italt.) Pitch igazgatónő majd felrobbant – ott állt a Tisztáson a köntösében, mindenórásan.

Ebb elveszítette a pálcáját – a botját – egy hétre, mert ő volt az, aki kijuttatott minket. Aztán a rá következő éjszakán Ebb levarázsolta a hidat az én pálcámmal. (Mindig is képesek voltunk egymás dolgait használni.) Rohadtul belevaló volt, bizony.

Naná, hogy megint elkaptak minket.

Nem az volt a lényeg, hogy megússzuk.

A lényeg az volt, hogy fiatalok voltunk, szabadok, és tele voltunk mágiával. Mit tehetett Pitch igazgatónő? Kirakta volna a saját húgát meg a Watford két legerősebb mágusát?

Dehogy akarták kirakni Ebenezát; túlságosan is aggódtak, hogy visszarúg nekik. Túlságosan is aggódtak, hogy rájön, többet tudna tenni az erejével, mint asztalokat a plafonhoz ragasztgatni, vagy odahívni a környék összes loncsos kutyáját a Watfordhoz, mint a hamelni Patkányfogó.

Én tudtam. Hogy Ebb mire lenne képes. Hogy én mire lennék képes.

Az utcánkba érek, levágom az utat a sikátoron keresztül, beengedem magam a hátsó kertbe. A kapu nyikorog. Pár perccel hamarabb jöttem – Ebb még mindig odabent lesz. Utat vágok a tiszafa felé, és leülök anya padjára.

Bárcsak lenne nálam egy szál.

Letettem, amikor átváltoztam, majdnem húsz éve. De az a Pitch patkány füstöt fújt az arcomba, és most megint érzem az ízét.

Fi és én magunknak sodortuk mindig, mentolos papírral.

Ebeneza nem kért. Azt mondta, a dohánytól zavaros lesz a mágiája.

– A húgod igyekszik bűntelen maradni – viccelődött Fiona. – Mint egy atléta. Mint Diana hercegnő.

Mindig húztuk Ebbet, amiért szűz volt. A pokolba, valószínűleg még mindig az. (Más lányokkal nyúlkálósat játszani számít?)

Kinyílik a hátsó ajtó, és felnézek. De nem Ebb az. Csak valaki – senki, akit ismernék – kilép a füstből. Lehunyom a szemem, belélegzem. Csak jó valamire ez a vámpírszaglás.

Nemsokára Ebb fog kijönni, és kilép majd a kertbe, nekidől majd a kapunak. Nem fog megszólítani. Ez az egyezség. Ez a szabály.

Csak beszélni fog.

A szélbe mondja majd, hogy megy sora. Elmeséli a karácsonyi holdnak a családi eseményeket. Néha varázsol is – nem nekem. Csak úgy. Minden, ami él, előjön, hogy köszöntse Ebbet, még a legkeményebb télen is. Tavaly egy szarvas lépett elő a sikátorból, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, és Ebeneza fejére támasztotta a fejét. Leöltem és kiittam, amint Ebb visszament a házba. Szerintem tudta, hogy így lesz, az is lehet, hogy ajándék volt. Lehet, hogy ő próbált meg engem bűntelennek tartani egy napra.

Mindegy, egy mérföldön át kellett cipelnem a szarvas hulláját, mielőtt találtam volna egy kukát, ami elég nagy volt neki.

Nemsokára Ebb ki fog jönni. És beszélni fog. Én meg hallgatni. Én egyáltalán nem beszélek – nem hiszem, hogy Ebb akarná. Túlságosan is hasonlítana egy beszélgetésre. Túl közel járnánk a szabályszegéshez.

Meg aztán mit is mondanék? Nincs semmi olyan jelentenivalóm, amit hallani akarna. Semmi olyan hírem, amitől ne fordulna fel a gyomra. Ebeneza azt akarja tudni, itt vagyok-e még. Úgy, ahogy vagyok.

A húgom általában az iskoláról beszél. Az udvarról. A kecskékről. A gyerekekről. A driádról, aki miatt már több mint hat éve eszi a fene. A Mágust nem említi, Ebb sosem politizált. Feltételezem, kitér az útjából – habár egyszer azt mondta, volt egy világraszóló veszekedésük, amikor a Mágus egyik vízifarkasa megette az ő egyik kecskéjét.

Sosem láttam még vízifarkast, csak Ebbtől hallottam róla. Tudtommal az az egyetlen állat, amit nem szeret. Azt mondja, próbálják kivetni magukat a felvonóhídra, és a híd rázkódik, miközben a gyerekek és a kecskék átkelnek rajta. Az egyik vízifarkasnak egyszer sikerült is: vicsorogva bevonszolta magát a Tisztásra, amíg nem jött Ebb, és visszaűzte a vízbe. – Elvarázsoltam őket, hogy aludjanak, ha a híd le van engedve – mondta. – Lesüllyednek az árok fenekére.

Akárki is az, aki kijött cigizni, elszívja, visszamegy, és becsapja a tolóajtót.

Korán értem ide. De most Ebb késik. Sokat késik. Már a napfelkeltével szemezünk.

A hangok megszűntek a házban. A gyerekek ágyban. Ebb azt mondja, mindegyik öcsénknek és húgunknak van egy-egy cicája. Én sosem gondoltam rá, hogy nekem is legyen, mielőtt átálltam. Most már gondolok rá. Én és Fi. Néhány kölök. A családja kiborult volna, ha mellettem állapodik meg. Szerintem sosem fog megállapodni senki mellett se… Tudom, hol van most Fi. Egymásba botolhatnánk, ha hagynám. Nem hinném, hogy ő hallani szeretne bármit, amit mesélni tudnék.

Ebb késik.

Lehet, hogy elfelejtette.

Nem vall rá a felejtés. Sose volt így az évek során.

Nem hívhatom fel. Azt se tudom, van-e most mobilja.

Felállok, kicsit mászkálok a fa alatt. Általában Ebb mond egy igét, hogy senki se lásson meg.

Ideges vagyok. Közelebb osonok a házhoz. Ha bárki is fent van, azt meg kell hallanom. A ház sötét. A konyha egyik ablaka meg van repedve, de nem érzem a vacsora szagát. Ebb azt mondja, mostanában segít anyának főzni. Sült sonka, az lesz. És kenyér meg vajpuding. Ebb ki szokott hozni nekem egy tányérral.

Felmegyek a lépcsőn, belesek az ajtó ablakán. Üres a konyha. Nem hallok semmit.

Elfordítom az ajtógombot, nem várom, hogy elforduljon, de elfordul, és az ajtó kinyílik. Óvatosan lépek be, nem vagyok benne biztos, lehet-e – a ház azonban elfogad, és egy pillanatig ott állok az anyám konyhájában, és igencsak sajnálom magam.

Előbb érzem a gyerek szagát, mint hogy meglátnám…

Az ajtó mögött áll, onnan néz engem.

– Te vagy az, nénikém?

– Nénike? – kérdezek vissza. – Úgy nézek én ki, mint valakinek a nénikéje?

– Azt hittem, Ebb nénikém vagy. Úgy nézel ki, mint ő.

Kicsi szöszi piros kockás hálóingben. Lavinia testvéremé lehet. Vinnie nem volt sokkal idősebb, mint ez itt, amikor utoljára láttam.

– Rokon vagyok. Azért jöttem, hogy beszéljek Ebb-bel. Idehívnád nekem? Nem fog haragudni. – A lányra legalábbis.

– Ebb néni elment – mondja a törpe. – Elment a Mágussal. Nagymama még mindig sír. Még karácsonyunk sem lehet.

– A Mágussal?

– Vele – válaszol a lány. – Hallottam, ahogy mindenki ezt mondja. Anya szerint Ebb nénit letartóztatták.

– Letartóztatták?! Miért?

– Nem tudom. Azt hiszem, megszegett egy szabályt.

A lányra meredek. Ő meg énrám. Aztán sarkon fordulok az ajtó felé.

– Hová mész? – szól utánam.

– Megkeresni a nénédet.

71

SIMON

Éhesen ébredek.

És nem jövök rá egészen addig, amíg elég éber nem leszek, hogy nem én vagyok éhes.

A levegő száraz. Viszket. Szúr tőle a bőröm, tűvel szúrja meg, bökdös.

Felülök, megrázom a fejem. Az érzés nem múlik el. Mélyet lélegzem, és ezzel a tüdőmbe is bejut. Mint a homok. Mint a tejüveg.

Az Üresség.

Baz ágyára nézek: az ágynemű és a plédek félredobva. Nincs ott. Talpra kecmergek, ki a szobából, a vérsötét folyosón állok. – Baz – suttogom.

Senki sem válaszol.

Követem a rossz érzést a folyosón, le a lépcsőn, ki a bejárati ajtóhoz. Ragyog az éjjeli égbolt és a hó, fénnyel öntik el az előcsarnokot. Kinyitom az ajtót, és kiszaladok a hóba.

Idekint erősebb az érzés. Rosszabb. Majdnem olyan, mintha az Üresség egyik halott foltjának belsejében állnék, de amikor a mágiámért nyúlok, ott van, a bőrömön keresztül a felszínre tör, az ujjbegyeimben lüktet. Összegyűlik a számban.

Próbálom visszaerőltetni.

Követem a viszkető érzést még előrébb. (Vissza kéne mennem. Cipőt kéne húznom.) Azon kapom magam, hogy rohanok a birtok erdejébe, ami függönyként húzódik a Pitch-ház mellett.

Baz vörös-arany csíkos pizsamája van rajtam, ami most nedvesen tapad a lábamra. Az éhség érzése minden lépéssel egyre erősödik. Belém kapaszkodik. Érzem, ahogy a mágiám kicsúszik, a bőrömön kígyózik. Egy faág nekem súrlódik, tüzet kap.

Haladok tovább.

Nem tudom, merre tartok, sosem jártam még ebben az erdőben. Ráadásul nincs hely a fák között. Nem az ösvényen haladok, tisztás sincs benne.

Amikor meghallom a nevetését, olyan hirtelen torpanok meg, hogy a mágiám előrelódul, szétömlik körülöttem.

Ott van, az egyik fának dőlve.

Ő. Az Alattomos Üresség.

Én.

– Szia! – szólal meg, miközben feldobja a labdáját. Elkapja, egy pillanatra morcosan rám néz, aztán a farmerja zsebébe dugja.

– Tudsz beszélni – állapítom meg.

– Most már tudok, most már mindenfélét tudok. – Felnéz a fára, és az egyik legvékonyabb ágért nyúl; a keze áthalad rajta. Fintorog, majd újra próbálkozik. Ezúttal marokra fogja az ágat, és letöri. Aztán visszanéz rám, vigyorogva, mintha büszkének kéne lennem rá.

– Miért nézel ki úgy, mint én? – kiáltom. Még mindig ez tűnik a legfontosabb kérdésnek.

– Egyszerűen csak így nézek ki. – Nevet. – Miért ne néznék ki úgy, mint te?

– De te nem én vagy.

– Nem. – Az Üresség a homlokát ráncolja. – Nézzünk csak téged! Minden alkalommal, amikor látlak, más vagy. Én viszont mindig így nézek ki. – Az ág továbbra is a kezében. Kettétöri, majd ledobja, és közelebb lép hozzám. – Te mindenfélére képes vagy, amire én nem.

Hátrébb lépek, bele néhány összegubancolódott ágba.

– Miért vagy itt? Mit akarsz tőlem?

– Semmit. Semmit, semmit, semmit. De vajon ő mit akar tőled? Ez a valódi kérdés.

Hallok valakit morogni. Valami mozog a fák között… Bárcsak jobban látnék, és amint ezt kívánom, a mágiám fényesebb lesz – ragyogok. Az Üresség újra felnevet.

– Simon? – kiált valaki. Szerintem Baz az, de nincs rendben, ahogy hangzik. Mintha ki lenne fulladva vagy fájdalmai lennének.

– Baz? Jól vagy?

– Ne, ne… Simon!

Ekkor nagyjából hat méterre magam előtt meglátom Bazt egy fának dőlve. Az Üresség most fölöttünk van, egy alacsonyabb ágon ül, figyel. Baz mélyen leszegi a fejét.

Előresietek.

– Baz!

Felnéz, és az arca sincs rendben. Más. A pupillái ki vannak tágulva és feketék, a szája tele fehér pengékkel, az ajkai visszahúzódtak, hogy elférjenek a szemfogak.

Hátrálnom kéne, de ehelyett előrenyomakodom a fák között, hogy odaérjek hozzá. Baz az, aki hátrálni kezd tőlem.

– Valami nincs rendben. Éhes vagyok.

– Baz, mindig éhes vagy.

– Nem. Ez más. – Fejét és a vállát úgy rázza meg, mint egy állat. – Láttalak az erdőben. Épp az előbb. De kicsi voltál… úgy néztél ki, mint akkor, amikor először találkoztunk. – A szavai egybefolynak. Mintha a fogain keresztül tolná őket ki. – Egy pillanatra azt hittem, meghaltál. Hogy ez egy Látogatás.

– Nem én voltam az. – Teszek felé egy lépést. – Az Ürességet láttad.

– Megérintettél – folytatja. – Lehajoltam, és az arcomra tetted a kezed.

– Nem én voltam – ismétlem.

– Aztán átadtad nekem. – Egy lépés távolságot tartva tőlem hátrébb botladozik. – Ahogy korábban is csináltad, Simon. De ezúttal nem mágia volt. Hanem üresség. Belém toltad az ürességet, és minden más eltűnt, hogy helyet szorítson neki.

– Baz, állj meg! Hadd segítsek!

Csak tovább rázza a fejét. Egy pillanat erejéig a vörös sárkányra emlékeztet, ami előre-hátra lendítette a fejét.

– Az ilyen teremtményekkel egyszerű – szólal meg az Üresség. Most Baz mögött áll. Kinyúl, és a kezét Baz összegörnyedő hátára teszi. – Csak fogom, amim van, és átadom nekik.

Baz felnyög és kiegyenesedik, amíg a gerince meg nem feszül.

– Mit? – kiáltom. – Mit adsz át nekik?

Az Üresség vállat von.

– Semmit. A semmimből adok nekik.

Baz rám néz, csupa pupilla és agyar. Tesz egy lépést előre.

– Tűnj innen, Simon! Éhes vagyok.

– A semmimből adok nekik – folytatja az Üresség –, és aztán vonzódni kezdenek minden más legnagyobbikához… hozzád. És így te még több semmit adsz nekem. Nagyszerű játék.

Baz egyre közeledik. Megvetem a lábam.

– Tűnj innen, Simon! Éhezem!

– Mire éhezel, Baz?

– Rád! – ordítja. – Mágiára, ételre, vérre, mágiára… mindenre! Rád. Mágiára.

Olyan gyorsan rázza meg a fejét, hogy elmosódottan látom.

Van köztünk egy fa, amit kitép a talajból, és félrehajítja.

– Durva – mondja az Üresség. – Ilyenen még sosem próbáltam.

Baz úgy veti rám magát, mint egy acélgriff. Elkapom, és a földre gurulok vele.

Sokkal erősebb nálam, de én jelenleg mágiából állok, nem tud összezúzni. A talajon dulakodunk. Mindkét kezemmel tartom a fejét, az állkapcsát eltolom.

– Annyira éhes vagyok! – nyöszörgi. – Te pedig csordultig vagy.

– A tiéd lehet – próbálok a szemébe nézni. – Baz! Tudod, hogy a tiéd lehet!

Eltolom az állát, megragadom a haját, visszatartom, de hagyom, hogy a mágiám meginduljon felé.

Hagyom, hogy minden pórusomból belé zúduljon. Zokog, és hirtelen abbahagyja a küzdelmet. Olyan, mintha vizet öntenék egy üres kútba.

Csak zúdul.

És zúdul.

Baz teste az enyémnek roskad.

– Hű… – csodálkozik az Üresség. – Ez jobb, mint a harc. – Közel lehet. Felnézek; közvetlenül fölöttünk áll, sziklaszilárdan a holdfényben. – Ezt mikor tanultad? Mintha megnyitottál volna egy csapot.

– Elvetted a mágiáját? – kiáltok az Ürességre.

– Elvettem-e a mágiáját? – ismételi, mintha remek vicc lenne. – Nem. Én nem vettem el semmit. Én az vagyok, ami akkor marad, ha te már nem vagy. – Vigyorog, mint macska a kanárira. Ez egy olyan arckifejezés, amelyet a saját arcomon még sosem láttam.

– Simon! – Baz felkiált alattam. Lenézek. Most már ő is ragyog. Az agyarai eltűntek, de még mindig szenved. Megszorítja a felkarom. – Elég!

Elengedem, és arrébb gördülök. A mágia viszont még mindig ömlik belőlem, át rajtam. Valóban olyan, mint egy csap. Koncentrálok, hogy elzárjam. Amikor érzem, hogy ismét megmarad bennem – amikor már nem ragyogok –, négykézlábra tápászkodom.

– Baz?

– Itt vagyok.

A hangja felé indulok.

– Jól vagy?

– Azt hiszem. – A földön fekszik. – Csak úgy érzem, mintha kissé… megégtem volna.

– Ég valamid?

– Nem – válaszol. – Nem. Csak belül.

Körbenézek, de nem látom az Ürességet. Nem is hallom. Azt sem érzem, hogy elszívná a lélegzetem.

– Elment? – kérdezi Baz.

– Azt hiszem. – Mellérogyok.

– Jól vagy?

– Megvagyok.

Baz felém tapogatózik a karjával, és amikor megérez, átöleli a nyakam és a vállam, erőtlenül maga felé húz. Közelebb húzódom, amíg a fejem hozzá nem ér.

– Jól vagy? – kérdezi újra.

– Aha. Te?

– Azt hiszem. – Baz köhög, mire nekinyomom az arcom a mellkasának. – Ez meg mi volt? – kérdezi.

– Az Üresség.

– Simon, te vagy az Alattomos Üresség?

– Nem.

– Biztos vagy benne?

BAZ

Kiégve érzem magam.

Hamuvá perzselődve.

Az a gyerek – aki Simon volt – valahogy kiürített. Mintha ki- vagy lenyomta volna a mágiámat…

És aztán Simon újra feltöltött tűzzel.

A zsigereimben érzem, hogy újjászülettem, mint egy főnix.

Simon a mellkasomba fúrja az arcát, magamhoz szorítom.

Simon volt az. Mintha megint először láttam volna. Ócska nadrág, koszos póló. A bőre durvasága, az az éhség a szemében. Amikor megláttam őt kilépni a fenyők közül ma éjjel, térden akartam rúgni – nem kérdés, hogy Simon volt.

Simon – a felnőtt – reszket, úgyhogy a másik karommal is átfogom. A karjaimat üresnek érzem, de Simon szilárd.

Simon Snow az Üresség.

Vagy… az Üresség Simon Snow.

SIMON

„Elvettem-e a mágiáját? Nem. Én nem vettem el semmit. Én az vagyok, ami akkor marad, ha te már nem vagy.”

Bazon fekszem, mindkét kezével átölel. Próbálom kiverni az Üresség arcát a fejemből. (Lerázni a saját arcomat az ő fejéről.)

„A semmimből adok nekik… És így te még több semmit adsz nekem.”

Felülök és megdörzsölöm a szemem.

– Még mindig kell vadásznod?

– Nem – válaszolja Baz. – Épp végeztem, amikor rám találtál.

Felguggolok, felállok, aztán felé nyújtom a kezem.

– Mondott valamit? Mielőtt megtámadott?

Baz megfogja a kezem, és felhúzza magát. Nem engedi el.

– Azt mondta, „jó leszel”.

Becsukom a szemem, lehajtom a fejem.

– Felhasznált téged. Felhasznált ellenem.

– Mindenki azt teszi – mondja halkan. Érzem a kezét lassan, finoman visszacsúszni a derekam köré.

Nekidőlök.

– Sajnálom.

BAZ

Ha Simon Snow az Üresség… akkor gonosz. Egy szupergonosz.

Lehetek szerelmes egy szupergonoszba?

SIMON

Baz remeg, és azt hiszem, sír – aminek abszolút lenne értelme azok után, ami az előbb történt. Kinyitom a szemem, felnézek rá.

Nem sír. Nevet.

Annyira nevet, hogy nekem dől.

– Mi ütött beléd? – kérdezem. – Sokkos állapotban vagy?

– Te vagy az Üresség.

– Nem vagyok! – Vállainál fogva megpróbálom visszalökni.

– Halott vagyok, Snow, nem vak. Te vagy az Üresség.

– Az nem én voltam! Most mit nevetsz?

Baz tovább röhög, de közben flegmán fintorog is rám.

– Azért nevetek, mert te vagy a Kiválasztott – mondja vidáman. – De közben te jelented a legnagyobb fenyegetést a mágiára. Te vagy a rosszfiú!

– Baz, esküszöm, az nem én voltam.

– Úgy nézett ki, mint te. Úgy hangzott, mint te. Úgy dobálja azt az ördögi piros labdát, mint te. – Közelebb szorít magához.

– Azt hiszem, tudnék róla, ha én lennék az Alattomos Üresség.

– Ennyit én nem nézek ki belőled, Simon. Teljesen ütődött vagy. És büntetnivalóan helyes is. Említettem már?

– Nem.

Lehajol, mintha meg akarna harapni, de helyette megcsókol.

Annyira jó.

Annyira jó, minden alkalommal.

Elhúzódom.

– Nem én vagyok az Üresség! De miért akarsz megcsókolni, ha szerinted mégis?

– Mindenképp meg akarlak csókolni. Nem jöttél még rá? Crowley-ra, tényleg ütődött vagy. – Megint megcsókol. És megint felnevet.

– Nem én vagyok az Üresség – ismétlem, ahányszor csak alkalmam van rá. – Tudnám, ha az lennék.

– Egy kibaszott tragédia vagy, Simon Snow. Ennél szörnyűbb már tényleg nem tudnál lenni.

Próbál megcsókolni, de elhajolok.

– És ez neked bejön?

– Imádom – mondja.

– Miért?

– Mert passzolunk egymáshoz.

Kitalálunk az erdőből. Baz ismeri az utat.

Szó szerint tele van szarvasokkal, csak miatta. Nem akaszt ki különösebben, hogy ezt tudom – úgy tűnik, bármit meg tudok szokni.

Úgy tűnik, ő is.

– Az az izé – próbálkozom megint. – Az nem én voltam.

– Lehet, hogy a múltbeli éned az – tippel. – Lehet, hogy időutazó vagy.

– De akkor nem emlékeznék? Ha ő én vagyok gyerekként?

– Fogalmam sincs, hogy működik az időutazás. Az nem varázslat.

– Már nem sántítasz – veszem észre.

Lenéz, és megrázza a lábát.

– Jobbnak érzem. Crowley-ra, Simon, meggyógyítottál. Vajon még mindig vámpír vagyok?

Felvonom a szemöldököm, mire felnevet.

– Nyugodj meg, csodafiú, még mindig vámpír vagyok! Még mindig bacon- és házi fahéjascsiga-szagod van.

– Hogy lehetek bacon- és házi fahéjascsiga-szagú egyszerre?

– Olyan a szagod, mint valamié, amit szívesen megennék. – Baz megtorpan, egyik kezét kitartja elém. – Várj. Érzed ezt?

Én is megállok. Halványan, de érzem. Az a bizonyos szárazság. Az a viszketés a torkomban.

– Az Üresség – mondja Baz. – Visszajött?

Előttünk kiabálás hangzik fel, valaki Baz nevét kiáltja.

Kezemet a csípőm fölé tartom, próbálom megidézni a kardomat. Nem jön. Sehol sem érzem a mágiámat.

Baz a pizsamájába rejtette a pálcáját (hát persze). Előrántja, megpróbál mondani egy igét. Semmi sem történik. Újra próbálkozik.

– Halott folt – suttogom. – Az Üresség egyik elhalt foltja.

– Basilton! – Baz mostohaanyja kiabál, és közben felénk rohan. Hálóingben van, haja leengedve. – Malcolm, itt van!

– Az Üresség… – Baz rám néz. Az arca sápadtabb, mint amilyennek valaha láttam, fehér a holdfényben. – Snow. Futás!

– Micsoda?

– Menj! Ezt te csináltad.

72

SIMON

Lehet, hogy elsétálhatnék Londonig.

Ha lenne rajtam cipő.

És ha nem lenne ez a rengeteg hó…

Amikor Baz azt mondta, menjek, amikor engem okolt a halott foltért, vitatkozni akartam. De ekkor a szülei felénk kezdtek rohanni, pánikba estek, és nem értettem, mi történik. Az egész házukat elnyelte a lyuk? Az egész birtokukat?

Megfordultam, és visszarohantam az erdőbe – de az kigyulladt. Miattam. A mágiámtól. És én semmit sem tudtam tenni, hogy eloltsam, mert nem értem el.

– Menj! – mondta Baz még egyszer, úgyhogy azt tettem. Futottam.

Kiértem az útra. A lábam érzéketlenné vált a hidegtől, de tovább futottam. Lefelé a hosszú, hosszú úton. A főútra. El tőle.

Még mindig futok.

A mágiám olyan hirtelen tér vissza belém, hogy a földre rogyok tőle, reszketek. Még mindig nincs nálam a pálcám. Se egy mobil…

Stoppolhatnék. Felvenne bárki? Jár ezen a hampshire-i semmi közepén húzódó úton bárki éjnek évadján? Karácsonyeste? (A Mikulás nem létezik, a Fogtündér igen.)

Az út szélén térdepelek a hóban. Menni fog. Csináltam már ilyet korábban. Csak akarnom kell. Annyi kell, hogy szükségem legyen rá.

Arra gondolok, hogy elmegyek innen, Pennyhez, arra gondolok, hogy a mágiám eltölt, majd kilő a vállaimnál. És megérzem, ahogy átszakítják Baz pizsamáját…

Széles, csontos szárnyak.

Ezúttal nincsenek tollak; biztosan a sárkány járt az eszemben. Ezek a szárnyak vörösek, bőrből állnak, az ízületeknél szürke tüskék. Azonnal kitárulnak, amint arra gondolok, és elemelnek a hóból.

Letépem a flanelingem maradékát, és nem gondolok a repülésre; csak arra gondolok, hová szeretnék eljutni – Fel. El. –, és megtörténik. Idefent hidegebb van; úgyhogy a melegre gondolok, amitől a bőrömön szikrázni kezd a hő.

Bazék háza alattam van, távol. A tűz is, amit okoztam, még mindig ég; nézem, ahogy gomolyog a füst az erdőből, és megpróbálok közelebb férkőzni hozzá, de nem megy. Mágiából vagyok, ott azonban már nincs belőle több.

Lebegek az égen.

Eszembe jut eloltani a tüzet. A felhők tele vannak fagyos esővel. Úgyhogy arra gondolok, hogy nyomuljanak közelebb az erdőhöz, és eresszék ki.

Aztán eszembe jut, hogy Baz azt mondta, menjek, úgyhogy azt teszem.

És abbahagyom a gondolkodást.

73

PENELOPE

A kishúgom, Priya nyitott ajtót. Várta a Mikulást – és tette azt nem semmi módon; hajnali négyig fennmaradt. Szerintem tovább bírta, mint anya és apa.

Priya hallotta meg a kopogást, és azt hitte, maga a Mikulás lesz az. Nincs kandallónk; biztos azt hitte, hogy a bejáraton keresztül fog jönni.

Amikor kinyitotta az ajtót, Simon zuhant be rajta, Priya pedig felsikított.

Nem hibáztatom. Simon úgy nézett ki, mint maga a Sátán. Hatalmas vörös-fekete szárnyak. Egy vörös farok, a végén fekete hegy. Valószínűleg használt magán valami igét, amitől sárgán és narancsszínűen ragyogott. Hó és sár borította, és mindemellé egy végtelenül mocskos és burzsuj pizsamaalsó volt rajta.

Anya és apa meghallották Priya sikolyát, és ledübörögtek a lépcsőn. Anya is sikított. Aztán apa ordított, anyát pedig le kellett fogni, nehogy átkokat kezdjen szórni – azt hitte, Simont megszállták, elbűvölték vagy teljesen átment Luciferbe. Mi, többiek ekkor siettünk le a lépcsőn (kivéve Premalt, aki nem volt otthon, most, karácsonykor sem). Megláttam Snow-t, és odarohantam hozzá. Fel sem merült bennem, hogy féljek tőle.

Ettől anya és apa visszabillent.

Anya melegítő igéket kezdett használni, apa pedig hozott egy lavór forró vizet és törülközőt, hogy megmosdassa Simont. Végül betuszkoltuk a zuhanyzóba. Annyira ki volt merülve, hogy alig bírt megállni. Azt sem tudta elmondani, hol járt. Gondolom, sikerült visszamennie Bazékhoz, de nem akartam, hogy a szüleim megtudják, hogy az úton hagytuk a puszta közepén, karácsonyeste.

Segítettem anyának és apának lezuhanyoztatni, és senkit sem érdekelt, hogy meztelenül látom. Utána belebújtattuk anya egyik melegítőjébe, anya pedig próbálta az egyik lábszárba tuszkolni Simon farkát.

Folyton a Nonszensz!-et ismételgettem, amíg anya rám nem szólt, hogy fogjam be.

– Nem használ, Penny.

– De legutóbb működött.

– Lehet, hogy ez nem egy ige – mondta apa. – Lehet, hogy átváltozott.

– Lehet, hogy továbbfejlődött! – szólalt meg Priya a fürdőszoba ajtajából. – Mint egy pokémon!

– Nyomás lefeküdni, Priya! – fordult oda apa.

– De én a Mikulást várom!

– Irány az ágy! – kiabált anya.

Anya is igéket sorolt.

– Úgy, ahogy voltál! Vissza a kezdetekhez!

– Óvatosan, Mitali – mondta apa. – Csecsemővé fogod változtatni.

De anya igéi közül egyik sem fogott Simonon. Még hindi igékkel is próbálkozott. (Ő nem beszél hindiül, de a nagyanyám igen.) Semmi sem vált be.

Ágyba fektették, és apa szerint hívniuk kellett volna a Mágust, de anya azt mondta, meg kéne várni, Simon mit szeretne.

(Simon, úgy tűnt, eszméleténél van, de nem szólt semmit. Szemkontaktust sem tartott.)

A szüleim még mindig ezen vitatkoznak, miközben kimennek a szobámból és becsukják az ajtót.

– Menj lefeküdni, Priya! – kiabálja apa.

Bemászok az ágyba Simon mellé, bal kezemet a vörös szárnyai fölé teszem.

– Nonszensz! – suttogom. – Nonszensz!

74

SIMON

Karácsony reggelén Penelope ágyában ébredek.

Ő mellettem ül, engem figyel.

– Mi az? – kérdezem.

– Hála a mágiának! Annyira aggódtam, hogy már sosem fogsz beszélni!

– Miért?

– Mert egész éjjel egy szót sem szóltál. A kígyók nevére, Simon, mi történt veled?

– Én… – A hasamon fekszem. Próbálok a hátamra fordulni, de nem tudok. Valószínűleg ott vannak még a szárnyak. Csak attól, hogy rájuk gondolok, rögtön kitárulnak, és Pennynek ütődnek.

– Simon!

– Bocs! – mondom, és próbálom visszahúzni őket. – Bocs.

Penny hozzáér az egyik szárny széléhez, hüvelyk- és mutatóujja között megdörzsöli.

– Ezek véglegesek?

– Nem tudom. Nem direkt van.

– Tegnap elborítottunk igékkel, de egyik sem használt semmit.

– Kik?

– Én meg a szüleim. Emlékszel egyáltalán arra, hogy ide jöttél?

– Nagyjából… Emlékszem arra, hogy repültem. Nem ismertem fel Londont. Fentről. Úgyhogy az Eye-hoz mentem, és onnan kábé az utcán félig repülve találtam meg a házatokat. Eddig csak metróval jöttem erre.

– Vajon meglátott valaki?

– Nem tudom. Próbáltam arra gondolni, hogy láthatatlan vagyok…

– Mit próbáltál?

Becsukom a szemem, és a szárnyakra gondolok. Arra, hogy már nincs rájuk szükségem. Érzem, ahogy feltör bennem a mágia. (Mostanában folyton feltör bennem. Mindig a torkomban érzem felgyűlni.) Arra gondolok, hogy nem akarok repülni, aztán arra, hogy visszanyomódnak a hátamba.

Amikor kinyitom a szemem, látom, hogy Penny bámul, a keze, amiben a szárny volt, most üres. Úgy tűnik, kiakadt.

– Most mit csináltál?

– Megszabadultam a szárnyaktól.

– És mi van a farokkal?

Odanyúlok a kötélszerű, bőrrel borított farokhoz.

– Te jó ég… – Erősen koncentrálok arra, hogy eltűnik, mire a tenyeremet végigsúrolva visszahúzódik a testembe.

– Minek volt egyáltalán farkad?

– Nem tudom – ülök fel. – Biztosan az a sárkány járt a fejemben.

– Simon! – Megrázza a fejét. – Mi történt tegnap éjjel?

– Az Üresség. Megtámadott Bazéknál. Bazt próbálta felhasználni ellenem.

– Létrehozta Nagy-Britannia legnagyobb foltját!

– Micsoda?

– Apa ma reggel kapta a hívást. Egész Hampshire eltűnt.

– Mi van?

– Apa és a csoport már ott van, de Pitchék megmondták nekik, hogy nem léphetnek a birtokukra. Hadüzenetnek nyilvánították.

– Az Üresség részéről?

– A Mágus részéről. Azt állítják, a Mágus irányítja az Ürességet, és talán azt is, hogy maga a Mágus az Üresség. A Régi Családok összehívták a Háborús Tanácsot, senki sem tudja, hol. Anya szerint a Mágus téged keres, de átkozott legyen, ha elárulja neki, hogy itt vagy. Kivéve, ha te akarod, hogy szóljon neki. Akarod, hogy szóljon neki?

– Nem tudom, azt hiszem… Miért okolnák Pitchék ezért a Mágust?

Penny a szájába harap, és lenéz.

– Szerintem miattad, Simon. Mindenki azt mondja, hogy karácsony estéjén elmentél Pitchékhez, és egy sötét rituáléval elsorvasztottad a mágiájukat.

– Megküzdöttem az Ürességgel! Vagyis hát próbáltam… Az Üresség csinált valamit Bazzal, úgy küldte rám, ahogy a sötét lényeket szokta.

– Vagyis Bazzal küzdöttél meg?

– Nem! Adtam neki a mágiámból, hogy legyűrhesse az Ürességet. Olyan volt, mint egy ige. Az Üresség ott volt, Penny, megint úgy nézett ki, mint én, és most beszélt is velem! Az én hangomon. Figyelt minket. És aztán… aztán egyszerűen eltűnt. Mi van, ha bosszúból lopta el a mágiát Bazék otthonától? Amiért legyőztem.

Penny még mindig a száját harapdálja.

– Még mindig nem értem, miért volt farkad…

– El… el kellett jönnöm. – A hajamba túrok. Próbálok visszaemlékezni, hogyan is történt pontosan. – Amikor Baz újra önmaga volt, kisétáltunk az erdőből, egyenesen bele egy halott foltba. A szülei ki voltak akadva, Baz pedig azt mondta, menjek. Szóval… eljöttem. És nem tudtam máshogy idejutni.

– Tehát repültél.

– Igen.

Az elrablásunkat leszámítva soha nem láttam még ennyire aggódni.

– Milyen igét használtál, Simon?

– Penny… Ugyanolyan volt, mint múltkor. Nem használtam igét. Csak… tettem, amit kellett.

A kezét figyeli az ölében, matat vele.

– Penny?

– Igen? – Nem néz fel.

– Mit csináljak?

Felsóhajt.

– Fogalmam sincs, Simon. Lehet, hogy Agathának igaza van. – Végre a szemembe néz. – Lehet, hogy ideje beszélni a Mágussal.

Penny úgy dönt, hogy először is ebédelnünk kell. Késői ebédelni. Egész nap döglöttem.

A szülei elmentek, és nyers pulykán kívül semmi sincs a hűtőben. Penny nem bízik abban, hogy főttre tudná varázsolni, úgyhogy gabonapelyhet, toastot és karácsonyi édességeket eszünk.

Betéved a kishúga.

– Miattad nem jött a Mikulás – közli velem. – Elijesztetted.

– Jönni fog a Mikulás, Priya – mondja Penny. Öten vannak gyerekek a családban: Premal, Penny, Pacey, Priya és Pip. (Penny szerint az anyját gyermekkínzásért, az apját gondatlanság miatt kéne megbüntetni.)

– A Mikulás egy hazugság – kiabál Pacey a nappaliból. – Ahogy Isten is.

Pacey-t nem ismerem jól. A Watfordba jár, ötödikes, de Pennyvel nem jönnek ki. Penny és a testvérei folyamatosan veszekednek. Nem hiszem, hogy ismernek más kommunikációs formát.

Még mindig borzalmasan érzem magam, hidegnek és átázottnak, pedig tökéletesen száraz vagyok, és rajtam vannak Pacey ruhái. (Női melegítőalsóban ébredtem.) És bár nem érzem azt a furcsa sárkányfarkat, ami korábban még megvolt, most, hogy eltűnt, kissé sajog. A müzli folyton megakad a torkomon, erőltetnem kell, hogy lenyeljem.

Próbálok nem azon aggódni, mi legyen a következő lépés. Pennynek igaza van, a Mágushoz fogunk menni. A Mágus majd megmondja.

Amikor valaki kopog az ajtón, biztos vagyok benne, hogy ő az. Priya megy kinyitni, de Penny megállítja. Felállok, és a biztonság kedvéért megidézem a kardom.

Baz az.

Itt áll Pennyék küszöbén a zöldesfekete öltönyében, enyhén füstszagúan. Keze a zsebében, szeme összehúzva. Megemeli az állát.

– Engedj be, Bunce! Nincs idő udvariaskodni.

– Nem kell, hogy behívjanak? – kérdezi Penny.

Baz horkant, és arrébb hessegeti.

– Hagyjuk már!

Benyomakodik mellette, körbenéz a nappaliban.

– Merre van apád dolgozószobája?

– Apa nincs itt, nálatok van. És miből gondolod, hogy beengedlek a dolgozószobájába? Miért vagy itt egyáltalán?

– Azért vagyok itt – mondja Baz, miközben észrevesz, és tetőtől talpig végignéz –, mert egyezséget kötöttünk.

Penelope kettőnk közé lép.

– Ha csak egy lépést is teszel Simon felé, vagy csak a kezedet mozdítod itt, a házamban, lemészárolom az egész famíliádat, Basilton. Annyira nagyon meg fogom őket ölni, hogy még a Fátyolt sem lesznek képesek megtalálni. Nem Simon tette.

Baz még gúnyosabban néz rá.

– Ebben bizony tévedsz. Mutasd apád dolgozószobáját! Vannak térképei? Gyanítom, vannak térképei.

Mindketten csak bámulunk rá. Én azért, mert képtelen vagyok mást tenni. Penny azért, mert le van döbbenve.

– Fegyverszünet! – mondja végül Baz. – Gyerünk, még mindig él a fegyverszünet. Húzzunk bele!

Bólintok.

– Gyere, Penny! Vigyél fel minket!

Sóhajt, és leereszti a kezét.

– Jó, de nem nyúlhattok semmihez. Egyikőtök sem.

Követjük felfelé a lépcsőn. Baz megbök a vállával és a könyökével.

– Minden rendben, Snow? – kérdezi halkan.

– Igen. Veled?

– Rendben.

– A mágiád?

– Rendben.

Annyira finoman érinti meg a hátam, hogy nem tudom, nem véletlen volt-e.

Az utolsó lépcsőfokhoz érünk a padláson, ahol Penny apja szokott dolgozni. Sosem voltam még idefent. Az egész szoba térképekből áll: térképek a falon, amiket beborítanak a rajzszögek és a madzagok, térképek kiterítve a magas asztalokon, üres bögrék tartják őket a helyükön. Az egyik fal teljes egészében egy tábla, amelyet számok és mondatfoszlányok töltenek meg.

– Bájos – néz körbe Baz. – Megvan, kire ütöttél, Bunce.

Addig jön-megy a szobában, míg meg nem találja, amit keres.

– Megvan. Már fel is van címkézve. – Mögé lépek. Délkelet-Anglia térképe az, amelyen egy piros madzag veszi körbe Hampshire-t. A szögön lévő zászlócskán az áll, KARÁCSONYESTE, 2015.

– Múlt éjjel az Üresség megtámadta Simont, és megnyílt a legnagyobb lyuk Angliában. – Visszapillant ránk. – Mikor támadta meg a sárkány a Watfordot? Melyik napon?

Megvonom a vállam.

– A varázsnyelvvizsgánk után történt – emlékszik vissza Penny. – November közepén.

– Igen… – Baz körbesétál a szobában, a zászlókat olvassa le. Megáll Skócia térképe előtt. – Tessék – mutat rá. – November tizenötödike. Skye szigete.

– Arra célzol, hogy az Ürességnek köze lenne a lyukakhoz? – kérdezi Penny. – Mert azt eddig is tudtuk.

– Türelem, Bunce… Tehát, mikor kezdtek el feltűnni a lyukak?

– Tényleg ezzel a szókratészi módszerrel kell ezt csinálnunk?

Baz csúnyán néz rá.

Penny felsóhajt.

– Igazából senki sem tudja. Nem kezdtük el feljegyezni a lyukakat egészen 1998-ig, de addigra már kialakult pár kisebb az ország területén…

Baz gyorsan bólint, hogy félbeszakítsa.

– És te mikor születtél, Simon? Azt hittem, tudom, de nem emlékszem, hogy valaha is ünnepelted volna a születésnapodat.

Megint vállat vonok. Krákogok.

– Nem tudom. Vagyis… senki sem tudja. Azt a napot választották, amikor rám találtak.

– De most valószínűleg tizennyolc vagy. Esetleg tizenkilenc?

– A papírjaimra 1997-et írtak.

Baz bólint.

– Jó. 1997, röviddel azelőtt, hogy felfedezték a lyukakat. És mikor jöttél rá, hogy mágus vagy?

Penny most már figyel. Mi ketten sosem beszéltünk erről. Nem szeretek erről beszélni.

– Nem jöttem rá. A Mágus mondta.

Baz a falhoz szegez a tekintetével.

– De a Mágus honnan tudta? Hogy talált rád?

Megköszörülöm a torkom.

– Felrobbantam. – Mindketten tudjuk, ez mit jelent. De én akkor, tizenegy évesen nem tudtam. Felébredtem az éjszaka közepén egy ádáz rémálomból. Éhesen feküdtem le, és álmomban a gyomrom lángolt. Felébredtem, nem kaptam levegőt, és a mágia csak úgy ömlött belőlem. Kirobbant. A gyermekotthon porig égett, és mindenki több utcával arrébb ébredt. Sértetlenül, de akkor is, utcákkal arrébb. (Egyszer láttam egy műsort az amerikai tornádókról, amiben mutatták, ahogy felkapja a bútorokat, és azok kilométereket repülnek anélkül, hogy összetörnének. Olyan volt.)

– Úgy villant fel tőled a mágikus atmoszféra, mint egy karácsonyfa – mondja Baz.

– Mint a szőnyegbombázás – teszi hozzá Penny. – Anya konkrétan elhajított, amikor történt.

– Mikor? – kérdezi Baz. – Mikor történt ez?

– Augusztusban – válaszolom. Tudom, hogy ezzel eddig is tisztában volt. – Abban az évben, amikor kezdtük az iskolát.

– Augusztus – ismétli Baz. – 2008. – Elindul a szobában. – Itt egy – mutat egy halott foltra a térképen. – És itt – mutat egy másikra.

Pennyvel a térképet bámuljuk.

Aztán Penny közelebb lép. Az egyik madzagkörre mutat.

– És Newcastle-ben… – mondja halkan. – És egy csomó kicsi a part mentén. A lyukak megváltoztak abban az évben. Apa úgy mondja, áttétesek lettek.

– De… de én nem is jártam ezeken a helyeken! – tör ki belőlem. Sohasem voltam még elhalt folt közelében a múlt éjszaka előtt.

Baz felém fordul.

– Szerintem nem kell ott lenned ahhoz, hogy létrehozd.

– Simon – szól Penny –, mikor robbantál a kiméránál?

– Ötödikben – válaszol Baz. – 2013 tavasza.

– Tessék – mutatja Penny. – És itt egy nagyobb is.

– Azt állítjátok, hogy én vagyok az Üresség? – Hátrébb lépek tőlük. – Mert nem én vagyok az Üresség.

Baz tekintete találkozik az enyémmel.

– Tudom. Tudom, hogy nem te vagy. De, Simon, idefigyelj! Az Üresség azt mondta… azt mondta, hogy nem elveszi a mágiát, hanem ő az, ami „akkor marad, ha te már nem vagy”.

– Azt se tudom, hogy mit jelent ez egyáltalán, Baz! – Úgy érzem, ebben a percben is felrobbanhatok. Bizseregnek az ujjbegyeim.

– Azt jelenti, hogy nem az Üresség veszi el a mágiát. Simon… te veszed el.

Penny levegőért kap.

– Simon. Az első alkalommal, amikor robbantál, tizenegy voltál…

– Pontosan – bólint Baz. – Valószínűleg mocskos pólód volt és elnyűtt farmerod… és azt az istenverte labdát pattogtattad.

Egymásra néznek.

– Simon robbant – mondja Penny –, és annyi mágiát szívott el…

Baz hevesen bólogat.

– …hogy azzal lyukat ütött a mágikus atmoszférán! – fejezi be Penny.

– Egy Simon-alakú lyukat – ért egyet Baz.

A kezembe temetem az arcom, de még mindig nincs semmi értelme.

– Azt akarjátok mondani, hogy létrehoztam egy gonosz ikertestvért?

– Inkább egy másolatot – mondja Baz.

– Vagy egy visszhangot – találgat Penny még mindig letaglózva.

Baz újra nekifog a magyarázatnak:

– Mintha annyira sok mágiát szakítottál volna ki egyszerre, hogy hagytál egy ujjlenyomatot… A teljes lenyomatodat.

– De hát… – kezdem.

– De – csóválja a fejét Penny – a mágikus atmoszféra miért nem alkalmazkodott egyszerűen Simonhoz, ahogy minden erőteljes mágushoz szokott? Ez egy kiegyensúlyozott rendszer.

– A Föld is – mondja Baz –, de ha kivágod az erdőket, az ökoszisztéma nem billen csak úgy vissza.

– Ennek semmi értelme! – vágok közbe. – Még akkor is, ha tényleg vágtam volna egy én-alakú lyukat, hogyan kelt volna életre? És miért egy szörnyeteg?

– Él egyáltalán? – teszi fel a kérdést Penny.

– És biztos, hogy szörnyeteg? – tűnődik Baz.

– Az Alattomos Ürességről beszélünk! – kiáltom.

– Egy lyukról beszélünk – mondja Baz higgadtan. – Gondolj bele! Mit akarnak a lyukak?

– Hogy betömjék őket? – kérdezek vissza. Tisztában vagyok vele, hogy nem tudok lépést tartani.

– Crowley-ra, dehogy – mondja Baz. – Nőni. Minden növekedni akar. Ha te egy lyuk lennél, csak azt akarnád, hogy még nagyobbra nőj.

– Ez az, Baz! – Penny átkarolja. – Egy zseni vagy!

Baz egy pillanat múlva lesöpri magáról.

– Óvatosan. Egyben vámpír is.

Az egyik falnak rogyok, néhány rajzszög a padlóra esik.

– Még mindig nem értem.

– Simon – mondja Penny –, túl erős vagy. Túl sok mágiát használsz fel egyszerre. A mágikus atmoszféra nem bírja el… egyszerűen összeomlik, amikor robbansz.

– Elméletileg – teszi hozzá Baz.

– Elméletileg – ért egyet Penny.

– De… – Lennie kell még „de”-nek. – Miért akar az Üresség folyton megölni? Miért küldi utánam az Egyesült Királyság minden sötét lényét?

– Nem megölni akar – mondja Baz. – Próbál rávenni, hogy robbanj.

– És minél több mágiát használj – helyesel Penny.

Baz felemeli a kezét, és a mögötte lévő térképek felé int.

– Hogy még nagyobb lyukakat hozz létre.

Csak bámulom őket.

Ők engem néznek.

Olyan elégedettnek tűnnek magukkal – és izgatottnak –, mintha nem épp minden idők legnagyobb ismert mágikus fenyegetésével néznénk szembe.

– El kell mondanunk a Mágusnak – szólalok meg.

Baz arca elkomorodik.

– A holttestemen keresztül.

75

BAZ

– Ha ez igaz – mondja Snow –, ha csak egy kicsi része is igaz… akkor nem tarthatjuk titokban. A Mágushoz kell fordulnunk.

Tudtam, hogy ez lesz.

Tudtam, hogy ezt tartja majd megoldásnak.

Tudtam kezdetektől fogva, hogy Simon a Mágushoz fog rohanni, amikor a dolgok komolyra fordulnak.

– Marhára nem – mondom. – A numptikhoz kell fordulnunk.

– A numptikhoz – ismétli Snow. Mintha nem hinné el, amit mondok. – Épp most közöltétek, hogy elpusztítom a Mágusvilágot, erre te numptivadászatot akarsz rendezni?

– Megegyeztünk – emlékeztetem. Igyekszem sürgetőnek, és nem kétségbeesettnek hangzani.

Viccesen néz rám, mintha csak arról beszélnék, hogy most már járunk. Mintha az számítana már egyáltalán.

Keserűen felsóhajtok.

– Nem az az egyezség, idióta. Megígérted, hogy segítesz megtalálni anyám gyilkosát.

– Segíteni is fogok megtalálni anyád gyilkosát, miután kitaláltuk, hogyan állítsuk le ezt. – Hátradönti a fejét. – Talán. Vagyis hát… ha életben maradok addigra, ha a Mágus nem dönt úgy, hogy az a megoldás, hogy egyszerűen végez velem.

– Simon – szól rá Bunce.

– Akkor sorba kell állnia, ha a családom rájön, mi történik… ha az egész Mágusvilág rájön – mondom. – A Régi Családok máris úgy gondolják, hogy a Mágussal szövetkeztek, hogy elvegyétek a mágiájukat. Az, aki kiiktat téged, koronát kap.

– Baz – szól rám Penny.

– Gondolom, szerinted te leszel az – húzza össze a szemét Snow.

– Fegyverszünetet kötöttünk – emelem fel a hangom. – A szarvihar már beütött, és ha nem derítjük fel anyám gyilkosságát most, sosem fogjuk. És megígérted, Simon. Megígérted.

– Annál most van fontosabb dolgunk is! – kiabálja Snow.

– Semmi sem fontosabb, mint az anyám!

76

BAZ

Csak azért emlékszem, hol élnek a numptik, mert Fiona, amikor a kocsijához vonszolt, azt mondta: „Krisztusom, micsoda mocsok, és pont a Blackfriars Bridge alatt… ez a város elkárhozott.”

Nem sok idő, mire elérem a Blackfriarst Hounslow-ból. Karácsony napja van, nincs forgalom. Leparkolok az autóval, és a híd felé igyekezve utat taposok a hóban.

Kezdek kissé pánikba esni.

Tudom, hogy nem kellett volna egyedül jönnöm, de mindenki, akit segítségül tudtam volna hívni, visszarángatott volna az intézkedést igénylő dolgokhoz – nevesül ahhoz, hogy a családom jelenleg mágikusan hajléktalan. Még Fiona sem hallgatott volna rám ma.

Simon és Penny visszatért a világ megmentéséhez. Vagy elpusztításához. Esetleg mindkettőhöz. Jól van ez így; mindig is tudtam, hol állok Simonnál – a világ többi részénél lentebb. És jóval, jóval a Mágus alatt.

Jól van ez így. Minden rendben.

Félek, de ez indokolt is. Ha az ember megpróbál visszamenni arra a helyre, ahol egy koporsóban tartották egészen addig, amíg már nem emlékezett rá, hogy milyen a világosság.

De most jobb helyzetben vagyok, mint akkor. Nem vagyok gyanútlan, ez az egyik. Nálam van a pálcám, és ugrásra készen állok.

A numptik búvóhelyének bejáratát könnyű megtalálni – tulajdonképpen egy lyuk a talajon. Belecsúszok a sárba, a gyomrom pedig felfordul a bűztől. Ázott papír és enyészet. Jó helyen járok.

Túl sötét van idelent ahhoz, hogy lássak, úgyhogy kitartom a kezem, tüzet gyújtok a tenyeremen, és körben bevilágítok vele mindent.

Hagyom, hogy a lángok megnőjenek… és csak még több semmit látok. Egy romokkal teli helyiségben vagyok. Betontörmelék, méretes kövek. Ezek közül semmi sem ismerős; eszméletlen voltam, amikor idehoztak, és jobbára eszméletlen, amikor elmentem. Azt sem tudom igazán, hogy néznek ki a numptik.

Megköszörülöm a torkom. Semmi sem történik.

Megint krákogok.

– A nevem Basilton Pitch – mondom fennhangon. – Azért jöttem, hogy feltegyek egy kérdést.

Az egyik nagy kavicsszerű dolog rázkódni kezd. Arrafelé tartom a lángot. És a pálcámat.

A nagy kavicsszerű dolog szétbomlik, mintha egy Transformer lenne, egy még nagyobb kavicsszerű dologgá, ami egy hatalmas zabkásaszínű melegítőnadrágot visel.

– Te – dörgi olyan hangon, ami úgy hangzik, mint egy útfelújítás.

Ismerős dörgés. Érzem, ahogy a falak dőlni kezdenek felém, a számban alvadt vér ízét érzem. (A vér sűrűbb, ha alvadt; rögös.)

– Te – szól a valami. – Megöltél belőlünk.

– Hát, ti meg elraboltatok – válaszolom. – Emlékszel rá?

– Mi nem öltünk téged – közli. Most már több van ebből a valamiből, és ropogó léptekkel körém gyűlnek. Nem látom, merről jönnek, de most már kevesebb törmelék hever szanaszét. Próbálom kivenni az arcukat: mindenük sárga-szürke alapon sárga-szürke. Olyanok, mintha nedves cementkupacok lennének.

– Afelé tartottatok, hogy megöljetek, de nem ezért jöttem, hanem mert beszélni akarok veletek.

Most már körbevettek. Mintha egy kőkörben állnék.

– Beszélni nem szeretünk – recsegi az egyikük. Lehet, hogy a melegítőnadrágos. Vagy ez itt, közvetlenül mellettem, amelyiken elektromos takaró van, aminek a dugóját a földön húzza maga mögött.

– Túl hideg van beszélni – morogja egy másik. – Aludni van idő.

Valóban, el is felejtettem. A numptik hibernálódnak. Biztosan felébresztettem őket.

– Aludhattok. Békén hagylak titeket. Csak egy dolgot mondjatok meg…

Zúgolódni kezdenek magukban.

– Ki küldött titeket rám?

A numptik nem válaszolnak. Úgy érzem, mintha közelebb jönnének hozzám, bár nem látom, hogy tényleg így történne.

– Ki küldött titeket rám? – kiáltom. Feltartom a pálcám, kezemet a vállam fölé emelem. Lehet, hogy mostanra már igéket kellett volna használnom, de a megölésükkel sem jutnék válaszokhoz. Ráadásul mi van, ha visszatámadnak?

Jelenleg is épp visszatámadnak?

Hirtelen úgy érzem, mintha összenyomnának a kőfalak. Közelebb húzódnak hozzám, a bal karom körül nyüzsögnek… az körül, amelyikben a tűz van… a tűz.

– Ha összezúztok – kiáltom –, a tüzem kialszik!

A léptek abbamaradnak; szerintem megálltak egy helyben. Mintha hanyag körben állnának körülöttem, a kezem körül. Mit gondolnak, meddig tudok így állni itt? (És miért nem költöznek el valami trópusi helyre?)

– Ki vele! – követelem. – Ki utasított titeket, hogy raboljatok el?

– Nem mondjuk – válaszol az egyikük. A hangja, mintha kő zúzódna kaviccsá.

– Miért nem?

A mögöttem lévő fal közelebb jön.

– Mondták, hogy ne.

Kihúzom magam.

– Hát akkor én most más mondok.

– Tartott minket melegen – mondja a nagyobbik.

– Nem úgy tűnik, mintha melegben lennétek.

– Tartott minket melegen darabig.

– Mondta, hogy ne beszéljünk – mormogja egy másik.

– Beszélni nem szeretünk.

Hagyom, hogy kialudjon a kezemben a tűz, mire úgy zúgnak fel, mintha tízezer fog csikorogna.

– Még tüzet – hallom. – Még tüzeeet!

– Akkor adok még tüzet, ha válaszoltok a kérdésemre! – Megrázkódnak. Nem tudom, hogy a dühtől vagy a türelmetlenségtől, vagy valami mástól. – Ki küldött titeket? Ki fizetett le titeket, hogy elraboljatok?

– Adott meleget – hallom.

– Kicsoda?

– Egy közületek.

– Varázsosok.

– Melyikünk? Férfi volt? Hogy nézett ki?

– Mint egy férfi. Puha.

– Meleg.

– Nedves folt a járdán.

– Zöld.

– Zöld? – értetlenkedem.

A legnagyobb numpti kihajtogatja magát, majd közvetlenül elém érkezik egy kupacként, arrébb kényszerítve a többieket.

– A fejkövetek.

– Egy közületek.

– Meleg.

– Fogjátok vámpír kölyköt – zúgja a nagydarab –, tartsátok sötétben, adjatok vért neki!

– Tűz. Meleg. Ígérted.

Megint közelebb nyomulnak.

– Ígérted.

Újragyújtom a tüzet a tenyeremen, de ahelyett, hogy hátrálnának, közelebb tolulnak; már a csuklómat sem látom.

– Hátrébb! – kiáltom. A bal karomat eltartom, azt pedig, amelyikben a pálca van, a fülem mellé húzom. – Vissza!

– Használd a Papír becsomagolja a követ! – kiáltja valaki. Nem egy numpti, hanem egy ember!

– Mi?!

– A papír becsomagolja a követ. Csináld!

Azt kiáltom:

– A papír becsomagolja a követ! – És kitör egy egészen sajátos káosz:

Valaki a numptikra vetve magát újságpapírral kezdi csapkodni őket, mintha vakondhajszával játszana. A numptik igyekeznek elhúzódni, de amikor az idegen rájuk tapos, mozdulatlanná válnak. Igen, mozdulatlanok. A nyomás megszűnik körülöttem.

Felnézek, és nem mást látok, mint Nicodemust, aki a legméretesebb numptin áll zihálva.

– Maga mi a szart keres itt? – kérdezem leesett állal.

Gúnyosan elmosolyodik.

– Jöttem, hogy megmentselek a numptiktól.

– Komolyan a The Guardiannal terítette le őket?

– Ja. Te miért nem?

Nicodemus olcsó felöltőt visel egy fehér póló fölött, fekete farmert, oldalán lánccal, és egy ősrégi acélbetétes Doc Martenst. Világos, mit látott benne a röhejes nagynéném.

A csuklómért nyúl, pálcámat a kő felé irányítja, ami csapdába ejtette a másik karom.

– Tarts egy kis szünetet, dobj be egy Kit-Katet – mondja.

– Mi?

– Mondd csak ki!

– Miért?

Megcsípi a csuklóm.

– Tarts egy kis szünetet, dobj be egy Kit-Katet! – A kő szétomlik a karom körül. – Ennek nem kellett volna működnie – rázom meg a kezem.

A numptik nem kelnek fel, annak ellenére sem, hogy darabokat törtem le belőlük.

– Ne nyavalyogj – mondja Nicodemus –, és gyere! Az újság nem tartóztatja fel őket örökre.

Felém nyújtja egyik kezét, és elfogadom, pedig vér- és ciderszaga van. Felhúz, egészen addig, amíg én is a numptikon nem állok.

Egyikről a másikra ugrálunk, majd le a földre.

– Erre – mondja Nicodemus, és bekapcsol egy nagy zseblámpát.

Követem a sáros úton, ki a napfény felé. Amint a felszínre érünk, ellököm magamtól.

– Figyelj már, épp megmentettem az életed! – háborodik fel.

– Elcseszte a tervemet! Már épp megmondták volna, ki rabolt el!

– Azt már megmondták – sziszegi. – A Mágus volt az.

A Mágus. A zöld ember. A fejkő. A Mágus?

Nicodemus szája felfelé görbül, így láthatom a szemfogak nélküli fogsorát.

– A Mágus volt az, aki elrabolt téged. – Egyre közelebb lép, én meg egyre hátrébb. – És a Mágus engedte be a Watfordba a vámpírokat.

– Micsoda? – Megbotlok a hóban, de nem esek el.

– Alkut kötött velük – folytatja Nicodemus centikre az arcomtól. – Ha megtámadják a Watfordot és jól ráijesztenek mindenkire, hagyja, hogy zavartalanul éljenek Londonban. Azt akarta, hogy én intézzem az alkut, de nem tettem, szóval keresett valaki mást.

– A Mágus küldte a vámpírokat, hogy öljék meg az anyámat?

– Én megpróbáltam őt figyelmeztetni, de nekem még Merlin esküje alatt se hitte volna el. – Nicodemus vállat von. – Nem tudom, mennyit számít, de szerintem a Mágus nem akarta, hogy anyád meghaljon… de azt sem hiszem, hogy nagyon bánta volna. Minden mást igencsak megkönnyített, nem igaz?

Még egy lépést hátrálok.

– Miért mondja el most ezt nekem? Korábban miért nem? És miért van egyáltalán itt? Követett? – Kapkodva körbenézek, még több vámpírt keresek. Ez egy csapda?

– Nem mondhattam – válaszol Nicodemus. – Megölt volna. De most már nem számít, mit csinál. Gondolt egyet, és letartóztatta a nővéremet, hm? A te Mágusod. Elkapta Ebenezát. És kell a segítséged, hogy visszaszerezzem.

A Mágus volt az. Mindvégig a Mágus volt az.

Pontosabban mindig is azt gondoltam, hogy ő volt, de sosem gondoltam, hogy ő volt. Hogy lehetett volna? Ő a Mágus. Hogy lehet, hogy egyszerűen csak így…

Olyan hang tör fel belőlem, mint amilyen Snow-ból szokott, egy mordulás a gyomromból, amit a szemfogaimban érzek. Aztán sarkon fordulok, és a kocsimhoz rohanok.

Nicodemus utánam ered. Elkapja a karom.

– Várj! Veled jövök!

– Nem jön velem.

– Megmondtam, nála van a nővérem!

– Mit érdekel az engem?

– Segíteni fogok neked harcolni.

– Nem kell a segítsége, maga szörnyeteg!

– Nagy kár – rángat meg. – Mert akkor is megkapod.

Elszánt csaholás szakít minket félbe: egy norm sétáltatja a kutyáját, egy kancsal Cavalier King Charles spánielt, ami nagy érdeklődést mutat irántunk, őrült módjára ugat.

– Gyere, Della! – A norm a pórázánál fogva húzza, a kutya pedig majdnem megfullad, miközben felénk ugrál. Vah, vah, vah!

Esküszöm, mintha azt mondaná, „Baz! Baz! Baz!”.

Elfordulok Nicodemustól, és jobban megnézem magamnak a spánielt.

– A nevemet ismételgeted?

– Baz! – ugatja a kutya. – Hála a mágiának! Én vagyok az, Penelope!

– Bunce? – Úgy hangzik, mint ő. Amolyan nyüszítő, kutyaszerű módon. – Ki változtatott kutyává?

– Kutya vagyok? – képed el. – Ez az ige eddig nem így működött… Baz, értem kell jönnöd! – A norm lehajol, hogy felvegye a kutyáját, mintha fenyegetést jelentenék rá.

Így is van. Felkapom a kutyát, és feltartom az arcom magasságába.

– Hé, na! – háborodik fel a norm. Nicodemus rászisszen, mire a férfi elengedi a kutya pórázát.

– Bunce, miről beszélsz?

– Baz, nem hagyhatjuk, hogy Simon egyedül nézzen szembe a Mágussal! Nagyon rossz előérzetem van. Muszáj eljönnöd értem!

Simon. Egyedül a Mágussal. Az anyám gyilkosával.

– Jövök. – A hónom alá veszem az állatot, és ránézek a normra. – Kölcsön kell vennem a kutyáját.

– Ez egyszerűen nem…

Feltartom a pálcám. – Nincs itt semmi látnivaló! – A norm ránk néz, majd le a kezére, aztán kivesz egy cigit a zsebéből.

Az autóm felé kezdek futni.

Nicodemus közvetlenül mögöttem.

– Veled megyek!

Futok tovább. Megint elkapja a karom, mire én kifordulok, és tüzet gyújtok a tenyeremben. Hátraugrik.

A Bunce-spániel megugatja.

– Meg kell mentenem a testvéremet – mondja. – És neked is jól jön a segítségem. Tudod, hogy egyedül nem jutok be.

Felszegem az állam.

– Jól jönne a segítsége. És ha igaz, amit mond, Ebbnek még inkább. De előbb fogok elkárhozni a pokolban, kétszer is, mint hogy vámpírt engedjek a Watfordba. Még olyat sem, amelyik nem harap.

77

AGATHA

– Ó, hála a mágiának! – Anya köntösben megáll az ajtómban.

Felemelem a fejem a párnámról.

– Mi? – A ruháimban aludtam el, a takarón. Fogalmam sincs, mennyi az idő.

– Most hívott Mitali Bunce. Simon és Penelope elszöktek, senki sem tudja hova, és azt hittem, talán te is velük vagy.

– Nem… elszöktek?

– Reméli, hogy csak elszöktek, nem vitték őket. – Anya hangja megbicsaklik. – A múlt éjszaka után.

– Anya, mi a baj?

– Történt még egy támadás – mondja. – Az a borzalmas Üresség… rátámadt Pitchékre. Mindent felfalt. Micsoda szégyen! Az a mágikus világ legnagyszerűbb birtoka volt.

– De Simon… – kezdem.

– Mi az, drágám? Mondott neked valamit?

Elmentek megkeresni a numptikat. Biztos vagyok benne. Ez rájuk vallana. Rohanni, szembenézni egy ogrehordával anélkül, hogy beszélnének a szüleikkel, vagy segítséget kérnének…

Átvillan az agyamon, hogy elmondom anyának. Hogy Simon Pitchéknél volt múlt éjszaka. Hogy ő és Penny – meg Basilton Grimm-Pitch – tervezgettek valamit.

De anya csak annyit kérdezne, miért nem mondtam el korábban.

Utána pedig szerintem azt mondaná, tartsam a számat. Hogy semmi jó nem származhat abból, ha most beleavatkozunk, amikor az egész Mágusvilág a háború határára sodródott, vagy már talán át is lépett rajta.

Anya azt mondta, apa vészhelyzeti gyűlést tart a Körrel. És hogy a Mágus bezárkózott a tornyába, a csillagokat fürkészi, vagy mi.

Látom rajta, hogy megkönnyebbül, amiért nem vagyok Simonnal és Pennyvel, de furcsamód aggódik is.

– Agatha, minden… tudod… rendben van Simonnal?

– Leszámítva a tényt, hogy eltűnt?

– Tudod, hogy értem, drágám. Veletek. Köztetek.

– Megvagyunk – nyugtatom.

Nem most tervezem elmondani neki, hogy szakítottunk. Azt sem tudom, Simon él-e még; nem mondom el az anyámnak a romba dőlt kilátásaimat, amíg feltétlenül nem muszáj.

Veszek a buliból megmaradt kajából – diétás kóla szottyos articsókás crostinivel –, és visszamegyek a szobámba. Tegnap este elaludtam a szüleim partija előtt, és fel se keltem. Biztosan úgy döntöttek, jobb, ha pihenek.

Beleharapok a kenyérbe. Semmit sem tudok ezzel kezdeni. Ezzel az egésszel.

Nem is igazán tudom, hol van Simon. Az „odakint üldözi a numptikat” nem túl hasznos. Mi mást tudok? Hogy talán Bazzal van? Hogy ő és Baz most már barátok? Az nem nyom.

Még mindig nem fér a fejembe, hogy barátok.

Simonról el tudom hinni; mindenkivel összebarátkozik, aki vevő rá. Mindenkivel, aki nem törődik a kockázatokkal, amelyek egy emberi bontógolyó barátságával járnak. De Baz mit nyer belőle?

Baz mindig is Simon bukását akarta. Baz akármit megtenne, hogy eltávolítsa Simont az útjából.

Akármit…

Mi van, ha ez az egész csak egy trükk?

Mi van, ha Baz elcsalja Simont a numptikhoz? Úgy, ahogy engem is elcsalt aznap a Rengetegbe…

Nos. Nem egészen elcsalt. Követtem. De akkor is. Akkor is…

Baz vámpír.

Baz ellenség.

Baz egy Pitch.

A telefonom az éjjeliszekrényemen. (Otthon szabad, hogy nekem is legyen.) Felveszem, és írok Pennynek.

Anyukád keres téged. Mindenki aggódik.

És még:

A numptikkal harcoltok? Kell segítség? Szerezhetek segítséget.

Majd:

Bazzal vagytok? Szerintem ez lehet, hogy egy trükk, és bántani akarja Simont.

Ezután:

Legalább egy üzenetet hagyhattatok volna. Az olyan alapnak tűnik.

Az ágyra ejtem a telefont, és felciccentem a diétás kólámat. Lucy és Davy fotóját a párnám alá dugtam. Előveszem.

A bátor, merész Lucy Salisbury mihez kezdene egy ilyen helyzetben?

Ha már itt tartunk, ő megpattanna Kaliforniába, mint egy racionálisan gondolkodó emberi lény. Majd a hősök intézkednek.

Ha Baz Simon ellen fordult, semmit sem tudok tenni, hogy segítsek…

De nem ülhetek csak úgy itt, semmit sem csinálva, basszus! (Rohadjon meg.) (Mind rohadjanak meg.) Még ha nem is vagyok benne a hülye drámájukban, akkor is benne vagyok – akkor is el kell játszanom a szerepem…

És ez az a rész, amikor mindig segítségért kiáltok.

Anya telefonál, miközben kiosonok. Elviszem a Volvót.

78

BAZ

Kellett egy kis idő, mire rájöttem, hogy Bunce csak megszállta a kutyát – hogy nem esett csapdába a testében. Sosem hallottam még ilyesmiről. Biztos vagyok benne, hogy nem legális.

A valódi Bunce hátborzongató mágusi valójában Hounslow sövénye mögött bujkál, és engem vár.

Úton vagyok érte.

– Nem kellett volna ezt csinálnom, ha nem lenne akkora titok a mobilszámod! – vakkantja a hátsó ülésről.

PENELOPE

A szomszédunk kertjében rejtőztem el. Nem mehetek haza, mert tudom, hogy ha anya ott van, nem fog elengedni. És nekem muszáj lelépnem, nem hagyhatom, hogy Simon egyedül nézzen szembe a Mágussal. Lehet, hogy máris a Watfordban van. Valószínűleg csak gondolt rá, hogy teleportáljon, és máris megérkezett.

Nagyon eltoltam ezt Simonnal.

Szerintem hagyta volna, hogy vele menjek, miután Baz elviharzott, de én megpróbáltam lebeszélni. Próbáltam szót érteni vele.

– Lehet, hogy Baznak igaza van – mondtam.

Simon a szobámban rótta a köröket, a kardját suhogtatta, és megállt, hogy egy megvető pillantást vessen rám.

– Komolyan, Penny? Numptik?

– Nem, nem a numptikkal kapcsolatban… de, Simon, gondold már át, mi lesz, ha az emberek megtudják ezt rólad?

– Nem érdekelnek az emberek! – mordult fel.

Csitítani kezdtem. Az öcséim és a húgaim még mindig a földszinten voltak.

– A Mágus viszont érdekel. Mi lesz, ha rájön, hogy lopod a mágiát?

– Nem lopom! – sziszegte.

– Akkor azt csinálod, amit! – suttogtam vissza. – Mi történik akkor?

– Nem tudom! A Mágus majd eldönti.

Valószínűleg ekkor kellett volna feladnom. De ehelyett elé álltam, és a keze felé nyúltam. Hagyta, hogy megfogjam.

– Simon, lehet, hogy mennünk kéne.

Nem értette. A másik kezével megszorította a kardját.

– Penny. Ezt mondom. Mennünk kell.

– Nem. – Közelebb léptem hozzám, szorosabban fogtam a kezét. – Azt hiszem, ez lehet az egyetlen esélyünk arra, hogy… elmenjünk.

Úgy nézett rám, mintha megőrültem volna.

Folytattam:

– Mostanra már mindenki összekapcsolt téged az Ürességgel. Amikor rájönnek, hogy mi történik valójában, még azok is, akik törődnek veled… mindenkire fenyegetést jelentesz, Simon. Az egész világunkra. Amint rájönnek… Lehet, hogy ez az utolsó esélyünk arra, hogy elmenjünk. Egyszerűen csak… menjünk.

Megrázta a fejét.

– De hová, Penny?

– Ahova kell. El innen.

SIMON

El innen. Nincs olyan, hogy „el innen”.

Az itt van, meg a norm világ. Penny úgy gondolta, hogy ez kiutat jelentene nekem? Elszökni a mágiától?

Szerintem még csak nem is lehetséges. Én vagyok a mágia. Akármit is teszek, a menekülés nem szünteti meg.

– Rendbe kell hoznom ezt. Az én dolgom rendbe hozni.

– Nem hiszem, hogy sikerülne – mondta Penny.

Elengedtem a kezét.

– Muszáj. Ezért vagyok.

De lehet, hogy nem ezért vagyok. Lehet, hogy csak azért vagyok, hogy mindent elrontsak…

Ez nem változtat azon, amit most tennem kell.

PENELOPE

– Beszélni fogok a Mágussal – jelentette ki.

– Simon, kérlek, ne! – könyörögtem.

De már nem hallgatott rám. Sötétvörös szárnyak bontakoztak ki a vállaiból, az a nyílszerű farok megtalálta az útját a combja felé.

Összeszorított állkapoccsal rám nézett. És elrepült.

Ekkor hívtam Bazt.

Most húzódik le egy bordó sportkocsival. Kimászom a bokrok közül, miközben Baz már át is hajol, hogy kinyissa a kocsiajtót.

Van egy kicsi, kancsal kutya a hátsó ülésen. Megtöröm a megszálló igét, és ugatni kezd.

79

LUCY

Az őszi nap-éj egyenlőségkor lopóztunk vissza a Watfordba.

– A fiú napfordulókor fog születni – mondta Davy, miközben felhúzott a lyukon keresztül, ami a régi orákulumok termébe vezetett, a Fehér Kápolna tetején.

– Vagy a lány – mondtam.

Nevetett.

– Végül is igaz.

Felmásztam a fapadlóra.

– Hogy jutottak fel ide az orákulumok?

– Régen volt itt egy létra.

A szoba kerek volt, ívelt ólomüveg ablakokkal, és egy aprólékos festménnyel borított, kupolás mennyezettel. A freskó férfiakat és nőket ábrázolt, akik körben egymás kezét fogják, a csillagokkal borított eget nézik, mellettük pedig egy díszes fekete szöveg áll. Csak egy részét tudtam kivenni: „Az idők méhében”{6}. Shakespeare.

– Hogyan találtál rá erre a helyre?

Davy vállat vont.

– Rábukkantam.

Úgy ismerte a Watfordot, mint senki más. Miközben mi, többiek, flörtölgettünk és tanultunk, ő minden négyzetméterét átkutatta.

Figyeltem, ahogy felrajzol egy mintázatot a padlóra sóval, olajjal és a sötétkék vérrel. Nem pentagrammát, valami mást.

Leültem a hideg padlóra, sálamat a vállam és a térdem köré terítettem. Semmit sem hoztunk magunkkal. Sem takarókat, sem párnákat. Matracot sem.

Davynek volt egy paksamétányi jegyzete, és folyton visszatért hozzájuk.

– Mindenben biztos vagy? – kérdeztem azon a héten huszadjára. Sokkal többet foglalkozott velem, mióta beleegyeztem ebbe.

Beleegyeztem.

Arra gondoltam…

Arra gondoltam, hogy Davy talán nélkülem tenné meg. Esetleg találna más módot.

Arra gondoltam, amíg jelen vagyok, meg tudom akadályozni, hogy túl messzire menjen.

És arra gondoltam… hogy Davy gyereket akart. Mindennek a mélyén egy gyerekről beszélgettünk. Arra kért, hogy szüljem meg a gyerekét. Hogy megváltozzon az életünk.

Ezt akartam.

– Igen – válaszolta Davy. – Három forrásból ellenőriztem a rituálét és a szöveget, a három forrás kiegészíti egymást, az eltérés pedig elenyésző.

– Hogyhogy nem próbálta még meg senki? – tűnődtem.

– Ó, szerintem megtették – mondta vidáman. – De nem mi. Te magad mondtad: senki más nem tanulmányozta úgy ezeket a rituálékat, mint mi. Ezek közül a tudósok közül egyiknek sem volt meg a hozzáférése a többiek jegyzeteihez.

Megosztott velem néhány igét. Beowulf. A Biblia. Szorosabbra húztam a sálam.

– Szóval nincs kockázat…

– Mindig van kockázat. Ez az alkotás. Ez az élet.

– Ez egy gyerek.

Felállt, átszökkent az ábrája fölött, és guggolásban érkezett elém.

– A mi gyerekünk, Lucy. A legerősebb mágus, akit a Mágusvilág valaha látott.

A helyiséget hét gyertya világította be.

Davy minden igét hétszer kántált el.

Miért mindig hét? Ezen tűnődtem, miközben a hátamon feküdtem a hideg fapadlón.

Azt kívántam, bárcsak hoztunk volna zenét. De odakint énekeltek a tanulók a nap-éj egyenlőségkor rakott tábortűz körül, a Nagy Tisztáson.

Az éjszaka kezdett baljósabbá válni, mint amilyenre számítottam. Jó hecc volt belopódzni a Watfordba és megtalálni egy rejtett szobát, de most Davy koncentrált és csöndben volt.

Azon gondolkodtam, honnan tudná, hogy működött-e a rituálé…

Honnan tudnánk, ha a babánk lenne a világ legerősebb mágusa? Máshogy nézne ki? Ragyogna a szeme?

Davy azt mondta, nem beszélhetünk a szertartás ideje alatt, úgyhogy helyette elkaptam a tekintetét. Boldognak tűnt, izgatottnak.

Mert végre csinál valamit, gondoltam. Már nem csak az ég felé üvöltözött.

Próbáltam nem megszólalni. Nagyon csöndesen feküdtem.

És tudtam, ó, tudtam, melyik pillanatban történt meg a varázslat, és hogy a szerencse mellénk szegődött.

Rántást éreztem, mélyen a hasamban. Mintha odabent összeomlott volna egy csillag. Körülöttem kifehéredett a világ, és az összes mágiám feszes labdává zsugorodott a medencémben.

Amikor újra képes voltam látni, Davy arany arcát pillantottam meg magam fölött, olyan boldogan, amilyennek még sosem láttam.

80

AGATHA

Kinyílnak a kapuk, amikor a Watfordba érek. A hóban csak egyetlen keréknyompárt látni, ami jó; ez azt jelenti, hogy a Mágus itt van. Követem, és leparkolom a Volvót a főudvaron, közvetlenül a Mágus Jeepje mellé. Nem fogok érte bajba kerülni, vészhelyzet van.

Nem vagyok jó a vészhelyzetekben. Alig várom, hogy megtaláljam a Mágust és rá testáljam. El fogom neki mondani, ami tudok, aztán olyan messzire vonulok ettől a kavarástól, amilyen messzire csak lehet.

Talán átmegyek Mintyékhez. Megnézhetnénk a Bajos csajokat, az anyukája pedig szűz mojitót csinálna nekünk, és megcsinálnánk a körmeinket géllakkal, Mintynek van hozzá saját gépe.

Mintyt nem érdekli a mágia.

Minty még fantasykönyveket sem olvas.

– Egyszerűen nem tudom rávenni magam, hogy érdekeljenek – szokta mondani. – Az egész olyan mű.

(Egyszer megpróbáltam Penelopéval manikűrözni, és elvonta a figyelmét, hogy megpróbálja varázslattal megoldani.)

A Könnyező Toronyhoz futok a hóban, aztán fel a Mágus irodájába. Esküszöm, ezer lépcső vezet oda fel. Vannak liftek, de nem ismerem hozzájuk az igéket.

Ideges vagyok attól, hogy a Mágus ajtaján kell bekopognom, de az tárva nyitva áll. Amikor belépek rajta, katasztrófa fogad. Mintha Penny járt volna itt: mindenfelé könyvek, kupacban vagy kinyitva. Oldalak kitépve és a falra celluxozva. (Nem celluxozva – varázsigével felragasztva.) (És ez pontosan az a fajta dolog, amiből elegem van. Könyörgöm, csak használj ragasztót! Minek találsz ki egy igét, ami a falra ragasztja a papírt? Ragasztó. Létezik.) Mindegy, a Mágus nincs itt. Gondolom, hagyhatnék neki üzenetet, de hogy találná meg itt? És mi van, ha nem jön vissza időben? A Mágusnak komolyan szüksége lenne egy titkárra, tekintve, milyen felelősség nyomja a vállát. Megvetően behajtom az egyik könyvét, az ablakkeretnek dőlök, és próbálom kitalálni, mit csináljak most.

Ekkor látom meg a fényeket a Fehér Kápolnában.

SIMON

Nem tudom, honnan tudom az utat a Watfordba.

Nem tudom, tényleg repülök-e még, vagy csak gondolok arra, hogy ott vagyok.

Kíváncsi vagyok, hogy ez, amit csinálok, a mágia, amit használok, elég-e ahhoz, hogy új lyukat üssön, vagy ez csak a régieket tágítja ki még jobban.

Kíváncsi vagyok, mindegyikük téved-e velem kapcsolatban.

AGATHA

Nem szeretem a Fehér Kápolnát. Akárhányszor gyűlünk itt össze, nem tudom utána kiszedni a hajamból a tömjén szagát.

Ma tömjén helyett inkább füstszag van. Füst és használt mágia. Mint vizsgák után a tantermeknek.

(Minty háza nem biztos, hogy elég messze van ettől a szerencsétlenségtől. Lehet, hogy Skóciába megyek egyetemre. Oda, ahol Kate Middleton találkozott Vilmos herceggel.)

A kápolna előtere üres. Bentebb megyek, követem a füstöt, ami elég buta lépésnek tűnik – olyan Simon-félének –, de egyben a legjobb eszköznek is ahhoz, hogy megtaláljam a Mágust.

Haladok, ajtókat nyitogatok, egyre bentebb jutok az épületben. Itt, hátul még füstösebb. És sötétebb. És azt hiszem, hallom a Mágus kántálását. Valószínűleg épp megzavarok valami magasabb szintű mágiát. Lehet, hogy Simont keresi.

– Uram? – kiáltok. Nem tudom, hogy nevezzem, soha senkit sem hallottam még a Mágust „Mágusnak” hívni szemtől szemben.

Csattanást hallok, mintha fa ütődne a padlónak. Nem tudom, honnan jön, és nem látok semmit. Villanykapcsoló után kezdek kutatni. Néhány régebbi Watford-épületben nincsenek kapcsolók, mágiával kell meggyújtani a fényeket. A pálcám viszont a kocsiban van, az anyósülésen hever, nem fért a kabátzsebembe.

Újabb csattanás. Mozdulatlanul állok, és hallgatózom: fémes ütődés, valaki kiabál, lépések közelednek felém. Futva. Zihálva.

Valaki nekem csapódik, félrelök, majd elfut tőlem. Valaki más elkap, szorít, a hátam pedig a falnak ütődik.

– Mondtam, hogy fuss! – morogja.

– Nem, nem mondtad! – nyögöm. Olyan erősen szorítja a karomat, hogy lehet, hogy el fog törni. – Legyen világosság! – hallom.

És itt van.

A Mágus szemébe nézek. Amikor meglátja, hogy én vagyok az, félrelök.

– Hová ment? – szegezi nekem.

– Kicsoda, uram?

Körbelendíti a pálcáját.

– Gyere elő, bárhol is vagy! – Vicsorog. – Tudod, hogy nincs időm erre! Közeleg az óra! – Suhint a pálcával. – Kérlek! – (Suhintás.) – Kérlek! – (Suhintás.) – Hadd kapjam meg, hadd kapjam meg, hadd kapjam meg!

Nem tudom, mi a szándéka az igével, de az belém akad, és előreesek.

– Te… – mondja a Mágus, amikor ismét észrevesz. Az inge szétnyílt, erősen izzad. Valami kék kenődött szét a mellkasán. – Mit keresel itt, kislány?

– Azért jöttem, hogy Simonról beszéljek magával, uram.

– Simon! – kiált fel vadul. – Hol van Simon? – Feltartja a kezét. – Várjunk… – A Mágus úgy néz ki, mintha el akarna rohanni, mintha figyelne. Egy lépésnyit hátrálok tőle, de elkapja a karom. – Hol van Simon?

– Nem tudom, uram, de azért jöttem, hogy elmondjam… hogy Basilton Pitchcsel volt. Múlt éjszaka. Azt mondták, elmennek numptikat keresni, de szerintem ez csapda! Segítenie kell neki!

Ömlenek belőlem a szavak. A kocsiban elpróbáltam az egészet.

A Mágus felmordul, feltartja a fejét, és most a sötét szobában mászkál, ki- és belép a látóterembe. Az igéjének fénye ott lebeg körülöttem a levegőben. Teszek egy lépést az ajtó felé.

– Most meg a numptik. Vámpírok. Gyerekek. Nekem erre nincs időm!

Ingerülten morog, mire meghallok valami hangosat és nehezet, mintha könyv esne le a padlóra. Lehet, hogy másra figyel. Megfordulok, hogy kiszaladjak a szobából, de a Mágus ott terem, és elkap.

– Neked kell csinálnod. Egyelőre te is elég leszel.

A lábam megadja magát, és vonszolni kezd.

– Nem tudsz sokat adni, de azt elveszem.

BAZ

Bunce a körmét rágja. Próbál igéket szórni a kocsira, de máris olyan gyorsan vezetek, ahogy az autó bírja, az igéi pedig idegesek és feszesek.

Fél, hogy a Mágus megöli Simont, amint rájön, hogy ő okozza az Ürességet.

Én azért aggódom, nehogy rájöjjön, hogy előbb én akarom megölni a Mágust.

PENELOPE

Nem bízom Bazban.

Csak azért kértem a segítségét, mert van kocsija.

Mármint szeretnék bízni benne – ragyogó varázsló és nagyszerű társaság –, de képtelen vagyok.

Mindössze négy emberben bízom: a szüleimben, Micah-ban és Simonban. Nincs szabad hely, és ha lenne, nem Tyrannus Basilton-Pitchnek adnám. Cinikus, manipulatív, és minden ízében kegyetlen. Csak az érdekli, hogy megkapja, amit akar, és hogy védelmezze a sajátjait.

És van valami új abban, ahogy Simonra néz…

Nem hiszem, hogy Baz félretette az elmúlt hét év ellenségeskedését. Őrült csillogás van a szemében, amikor Simont figyeli. Ha esélyt kap rá, hogy hátba szúrja, szerintem él vele.

El kell vinnem Simont a Mágustól.

Aztán egyszerűen el kell vinnem.

AGATHA

Félnem kellene. És félek is – rettegek.

De közben azt is gondolom, hát persze, a rohadt életbe. Persze hogy így fogok meghalni. Hogy valaki Simont keresni, és engem talál helyette. Meg fog gyilkolni egy hataloméhes őrült, aki még a nevemet sem tudja.

Nem próbálok küzdeni. Mi értelme? De elhagyom magam, sírni kezdek. Az, hogy tudtam, hogy így fogok meghalni, nem jelenti, hogy fel is készültem rá. Bárcsak kedvesebb lettem volna anyukámmal ma reggel. Bárcsak valami más lenne rajtam, nem leggings és ugg csizma. Mindig is úgy képzeltem, hogy ennél szebb hulla leszek.

A Mágus egy másik szobába vonszol, ahol egy csapóajtó van a plafonon, és fény szűrődik át rajta.

Magára mutat a pálcájával.

– Fel, fel, és tovább! – Emberekre nem lenne szabad igét mondani; véletlenül kitépheted a tüdejüket a vállukon keresztül. De az ige működik rajta, és a csapóajtó felé kezdünk lebegni.

Aztán valahonnan egy újabb ige hallatszik – Mind lezuhanunk! –, és földet érünk. Akárki mondta, ő is leesik, hallom, ahogy landol.

– Elég, Davy. Engedd el őt!

És szerintem ez Lucy. Itt van. Hogy megmentsen.

SIMON

A Nagy Tisztáson érek földet, átmegyek a hídon. Látom a Mágus Jeepjét és dr. Wellbelove Volvóját, és azon gondolkodom, itt vannak-e, vagy valahol máshol harcolnak. Komolyan harcolnak. Karddal és pálcával. Azt se tudom, hol keressem a háborút, ha az nem a Watfordban van.

A Mágus irodája felé tartok, amikor meglátom a fényt a kápolna tetején.

A toronyból jön, ahonnan még sosem láttam fényt. Még az ólomüveget sem vettem észre soha – mintha koronát ábrázolna, vagy csillagokat.

Miközben figyelem, az ablak mögött fény villan fel.

AGATHA

A Mágus a kezére és a térdére támaszkodik, és belefog egy igébe.

– Kérlek, kérlek, kérlek! Hadd kapjam meg, hadd kapjam meg, hadd kapjam meg!

– A pokol haragja semmiség! – kiáltja a nő. Tűz ömlik a pálcája végéből, és eltalálja vele a Mágust. Sosem láttam még ilyet, még Simontól sem. A tűz fénye végre megvilágítja az arcát: Ebb az. A kecskepásztor.

– Fuss, Agatha! – szól oda.

A Mágus viszont rám esett.

– Nem tudok! – zokogom.

A Mágus felemeli a pálcáját, hogy visszavágjon neki, de elütöm a kezét, olyan erősen, amennyire csak tudom. A pálcája elrepül, ő pedig legurul rólam, hogy megszerezze.

– Fuss az életedért! – kiáltja Ebb, és így teszek. Talpra kecmergek, és úgy rohanok ki a helyiségből, mintha rakéta lenne a hátamon.

Átszáguldok a füstön és a sötétségen, ki a fénybe és a hóba, és még azután is futok.

81

EBB

Megölte volna azt a lányt.

Nem hiszem, hogy volt más választásom, mint visszajönni.

A MÁGUS

Nincs idő.

Az Üresség elemészt minket.

És ma van a napja – ma van a napja annak, hogy a varázslatom működhessen. Az ünnepek kedvezőek, közeleg a napforduló.

Ma van a napja.

Itt az óra.

Ha Simon itt lenne…

Azt hittem, megcsináltuk… Nagy árat fizettünk, igaz, de azt hittem, megcsináltuk Lucyval. Elhoztuk a Legnagyobb Mágust.

Ő a Legnagyobb Mágus.

A normok közé vittem, hogy senki se tudja meg, senki se kérdezzen. Ott tartottam, amíg készen nem állt, amíg magához nem szólított, ahogy minden prófécia szerint tennie kellett!

Nem tudtam, hogy tönkrement.

Nem vettem észre, hogy törött kehely volt.

Lehet, hogy túl sok volt az az erő egy kisbabának – lehet, hogy az én hibám volt.

Ha itt lenne, helyrehozhatnám. Most már vannak más igéim. (A múltban kutattam; rá kellett volna jönnöm, hogy az új erőnek új zsoltárokból kell erednie.) Most már van esélyem, megkönnyíthetem neki.

De Simon nincs itt. És én nem várhatok rá. Az Üresség sem fog várni. A Pitchek már ide tartanak…

Ennek a lánynak kell megtennie. Ő Simon mellett a Birodalom legragyogóbb csillaga.

A mi Simonunk.

El tudom venni a nő erejét.

Mindössze meg kell előbb ölnöm.

EBB

Azt hittem, volt választásom, de már látom, hogy ez nem igaz.

A MÁGUS

Nyers erőből és 90-es évekbeli klisékből áll.

Láttam már igéket használni kecskék és az udvarok őrzőjeként. De harcban Ebb olyan, mint ágyúgolyó a kardpárbajban. Nem csoda, hogy Simon úgy követi őt, mint egy elveszett gyerek.

Az évek során megfordult a fejemben, hogy elbocsátom – mi szüksége van a Watfordnak kecskékre? –, de erős, és védelmezi az iskolát, amíg távol vagyok.

Nem áldoznám fel ma, ha nem a világunk sorsa lenne a tét.

EBB

Kijöttem a gyakorlatból.

Az ilyen igék terén benne se voltam. Tízet is ismerek, amivel a vizet whiskyvé lehet változtatni, és be tudom hajtani a kecskéket egyetlen szófordulattal, de a harci varázslatokat nem tartottam fontosnak.

Még amikor Nico és én el voltunk kenődve, akkor is elég volt a Fel a fejjel vagy a Csitt, kisbaba.

Most az egyetlen esélyem, ha felülkerekedem Davyn.

Mondok egy Odáig meg vissza és egy Mindenki a földre igét – ezeket kocsmai verekedésekben tanultam. A Mágus csinál valamit, amit még sosem láttam: engedelmeskedik az igéknek ahelyett, hogy hagyná, hogy nekicsapódjanak.

Úgy néz ki, mint aki megőrült. Az inge kigombolva, és mocsok borítja. Ki tudja, milyen sötét mágiára készül – még mindig nem mondta, mit akar tőlem. Úgy körözünk egymással szemben, mint két farkas.

– Nekem nem vagy ellenfél, Ebb – mondja, majd felkiált: – Az ellenállás hasztalan!

Elnyelem az igét. Néha meg tudom tenni, hagyni, hogy egy ige kiégjen a saját mágiámban.

– Dőljenek csak hátra! – kiáltom vissza, amikor már képes vagyok rá.

A Mágus háta úgy hajlik hátrafelé, a padlóra, mintha gumiból lenne… aztán sóhajtozva feláll.

A MÁGUS

Ezzel sikerült meglepni, zúg a fejem.

– Sajnálom, Ebb. De erre nincs időm. Kell az erőd. A Mágusvilágnak szüksége van rá.

– Nem vagyok harcos – mondja.

– Tudom. Én viszont igen. – Közelebb lépek. – Hozd meg ezt az áldozatot a népedért!

– Mit akarsz tőlem, Davy? – Fél. Ezt sajnálom. Egy szőke hajtincs takarja el az egyik szemét.

– Az erődet. Szükségem van az erődre.

– Neked adom. Nekem nem kell.

– Ez nem így működik. El kell vennem.

Megfeszíti az állkapcsát, kettőnk közé tartja a pásztorbotját.

– Micsoda ramazuri! – kiáltja, mire a szoba megőrül.

A parketta felpöndörödik, és úgy csavarodik körénk, mint a távírószalag. A régi ablakok bezúzódnak.

Gyerekeknek való ige. Hiszti. Társasjátékok felborításához és üveggolyók szétszórásához való.

Egy ilyen erő ebben a nőben…

Pazarlás.

Előrebotladozom a káoszon keresztül, és a mellkasába döföm a kardomat.

EBB

Arra jutok, hogy a Mágusnak igaza lehet, akkor is, ha úgy beszél, mint egy őrült.

Arra jutok, hogy így a legjobb. Okkal történik.

Remélem, valakinek eszébe jut hazaterelni a kecskéket.

82

SIMON

Amikor odaérek a Fehér Kápolna ajtajához, minden ablak kirobban. Olyan a zaj, mintha most zajlana az apokalipszis egy üvegvilágban.

Remélem, nem késtem el…

Hogy megállítsam, akármit is kell megállítani.

Hogy segítsek, akárkinek is kell segíteni.

A kápolnába sietek, az oltár mögé. Ekkor eszembe jut a Mágus, és megtalálom az utat egy hátsó szobához, aminek csapóajtó van a mennyezetén. Kitárom a szárnyaimat – még mindig vannak –, és belekapaszkodom a nyílás peremébe, hogy felhúzzam magam.

A kerek helyiség romokban van, közepén a Mágus térdel, szeme csukva, válla fel-le emelkedik. Valaki fekszik előtte a padlón – és egy pillanatra azt hiszem, Baz az. De Baz a numptikhoz ment. Tudom, hogy odament.

Akárki is az ott, a padlón, azt jelenti, elkezdődött.

Megköszörülöm a torkom, kezemet a csípőmre teszem. Feltűnik a kard, anélkül hogy megidézném. Mintha az egész világ reagálna rám. Még gondolnom sem kell rá.

Nem kell gondolkodnom.

A Mágus a kezét az illető mellkasára helyezi. Nehéz mágia ködje lengi őket körül, és közben kántál. Kell egy másodperc, mire felismerem a dalt…

– Könnyen jött, könnyen ment, egyszer fent, egyszer lent!

Hangtalanul előrelépek; nem akarom félbeszakítani egy ige kellős közepén. Különösen akkor, ha épp meg akar valakit gyógyítani.

– Csak tovább, csak tovább! – énekli a Mágus.

Még egy csöndes lépés, és észreveszem alatta Ebbet. Felkiáltok, nem tudom elfojtani.

A Mágus elfordítja fejét, szája még mindig a Queen-dal szöveget suttogja.

– Simon! – Úgy összerezzen, hogy elhúzza a kezét.

– Ne hagyja abba! – Térdre rogyok. – Segítsen rajta!

– Simon… – ismétli a Mágus.

Ebb mellkasából patakzik a vér.

– Segítsen rajta! Haldoklik!

– Nem tehetem – mondja a Mágus. – De, Simon, te itt vagy. Neked még segíthetek.

Felém nyúl, a keze Ebb vérétől nedves. És tudom, hogy most kell elmondanom neki. Erőtlenül felállok, elhúzódom tőle.

A Mágus felveszi a kardját – az is véres –, és velem együtt feláll. A feje szétnyílt a füle felett, vér folyik a nyakára és a vállára.

– Megsérült, uram. Hadd segítsek!

Megrázza a fejét, átnéz rajtam. Szerintem a szárnyaimtól akadhatott ki, de nem tudom, képes vagyok-e most elrejteni őket.

– Én jól vagyok, Simon.

Túl késő, már a gondolataim közé furakodott, hogy segítsek neki: a vágás a füle fölött gyógyulni kezd, kívül összezáródik.

A fejéhez nyúl. Szeme elkerekedik.

– Simon.

Az állam remegni kezd, és megszorítom a kardom markolatát, amíg abba nem marad. Próbálok arra gondolni, hogy Ebbnek is segítek – azt hiszem, végig erre gondoltam –, de ő még mindig csak fekszik, vérezve.

A Mágus úgy lép oda hozzám, mintha egy állathoz közelítene.

– Épp időben jöttél – mondja halkan. Kezét az arcomhoz érinti. Érzem a vért lecsurranni a nyakamon. – Bocsánatkéréssel tartozom neked. Annyi mindent rontottam el.

A szemébe nézek. Egyforma magasak vagyunk.

– Nem, uram.

– Kivéve az erőt – folytatja. – Valóban te vagy a legerősebb mágus, aki valaha élt, Simon. Te egy… csoda vagy. – Véres kezébe fogja az arcomat. – De nem te vagy a Kiválasztott.

Nem én vagyok a Kiválasztott.

Persze hogy nem.

Nem én vagyok a Kiválasztott.

Hála a mágiának. Ez az egyetlen dolog, aminek van értelme mindabból, amit ma mondtak nekem. De nem számít…

Akkor is el kell neki mondanom.

Nyelnem kell.

– Uram, van valami, amit el kell mondanom magának. Baz és Penelope…

– Ők most nem számítanak! Egyikük sem. A Pitchek meg az ő háborújuk! Mintha nem maga a varázslat forogna kockán! Mintha nem jelölte volna meg a végzet az ajtónkat!

– Uram!

– Azt hittem, megválthatlak – suttogja. Nagyon közel áll hozzám. Úgy tartja az arcomat, mint egy gyerekét. Mint egy kutyáét. – Azt hittem, meg tudom tartani az ígéretemet, és képes leszek vigyázni rád. Hogy megtalálom a helyes szöveget, a hiányzó rímet. Azt hittem, helyrehozhatlak téged… De nem te vagy a megfelelő kehely. – Bólint magának. Mintha még mindig nem engem nézne. – Ezt a részt félreértettem. Félreértettelek téged.

Lepillantok Ebbre. Aztán vissza a Mágusra.

– Az Üresség… – kezdem.

Megrándul az arca.

– Sosem leszel elég erős ahhoz, hogy legyőzd! Sosem leszel elég, Simon… ami nem a te hibád.

– De, az! – rázom a fejem, de erősen tartja az állam. – Uram, szerintem az erőmnek köze van az Ürességhez. Szerintem én okozom őt!

– Baromság! – A nyála a számra fröccsen. – Az Ürességet megjósolták: „A legnagyobb fenyegetés, amelyet a Mágusvilág valaha látott.” Ahogy a legnagyobb mágust is megjósolták.

– De Baz szerint…

– Nem hallgathatsz arra a kölyökre! – Elrántja a fejem, hátrébb lép, és megemeli vöröslő kardját. – Ugyanarról a tőről fakadt, mint az anyja. Van bárki, aki szerint a Watfordnak jobb volt az ő ideje alatt? Ezek a termek üresek voltak! Mindig is csak a legvagyonosabb, legerősebb mágusok tanulhatták a mágia nyelvét. Natasha Grimm-Pitch imádta a hatalmát, a vagyonát, imádta a múltat, sokkal jobban annál, mint hogy engedje a Watfordot változni.

Járkál. A padlónak beszél. Sosem láttam még ilyennek. Túl sokat mozog, túl sok mindent mond.

– Zokogjak, amiért meghalt? – kérdezi, túl hangosan. – Miközben ez azt jelenti, hogy egy egész generációnyi mágikus gyerek megtanulta használni az erejét? Sajnálnom kellene? Nem sajnálom! Mi itt a nagyobb jó?

Ismét felém kanyarodik, a kulcscsontomra teszi a kezét, elkapja a tekintetem, és nem ereszti.

– Nem sajnálom.

Ekkor közelebb hajol. A haja az enyémet éri.

– Ha vissza tudnék menni, semmit sem változtatnék meg. Semmit. Mindössze téged… Nem tudlak helyrehozni, Simon. – Megrázza a fejét, morog, összeszorítja a fogát. – Nem tudlak helyrehozni… de újraalkothatlak. Beteljesíthetem a próféciát.

Fogalmam sincs, mit mondjak. Úgyhogy bólintok.

Mindvégig tudtam, hogy tévedés vagyok – hatalmas megkönnyebbülés hallani, ahogy a Mágus végre kimondja. És hallani, hogy van egy terve. Csak azt akarom, hogy mondja meg, mit tegyek.

– Add nekem a mágiád, Simon!

Elhátrálok, meglepettségemben, azt hiszem, de a Mágus nyakamnál fogva visszatart. Jobb kezét a szívem fölé teszi.

– El tudnám venni. Végre megtaláltam a módját, de hallottam, hogy te már megelőztél, és oda tudod adni. Igaz? Ahogy a Pitch kölyöknek is odaadtad. – Minden egyes ujjbegyét érzem a bőrömön. – Ne akard, hogy elvegyem, Simon…

Ebbre nézek. A vére tócsába gyűlt a karja és a válla körül. Épp eléri szőke hajának végét.

– Gondold végig! – suttogja a Mágus. – Olyan kontrollra vagyok képes, amilyenre te sosem leszel. Bölcsesség… tapasztalat… A te erőddel kiiktathatom az Ürességet. Elsimíthatom ezeket a gondokat egyszer s mindenkorra… Végre befejezhetem azt, amit elkezdtem.

– Mit kezdett el?

– A reformokat! – sziszegi, majd előrecsuklik a feje, mintha fáradt lenne. – Azt hittem, elég lesz, ha korlátozom a hatalmukat. Ha megváltoztatom a szabályokat. De az ő fajtájuk olyan, mint a csótányok… ellepnek, amint lekapcsolod a villanyt. Nem tudok az ellenségeimre figyelni az Ürességtől – fejét jobbra dönti –, és nem tudok az Ürességre figyelni, ettől az egész zúgolódástól – fejét balra dönti. – Nem így kellett volna lennie. – Visszanéz rám. – Neked kellett volna a megoldást jelentened.

– Nem én vagyok a legnagyobb mágus – szólalok meg.

– Csak egy gyerek vagy – mondja csalódottan.

Lehunyom a szemem.

A Mágus megszorítja a nyakam.

– Add nekem!

– Baja eshet tőle, uram.

Keményen elkapja a kezem.

– Most, Simon.

Kinyitom a szemem, és lenézek a kezünkre. Képes lennék odaadni neki. Az összeset. Oda tudnám adni neki, és aztán ő lenne az. A Mágus lenne az, aki megfojtja a mágikus világot, hacsak nem talál rá módot, hogyan ne tegye…

Megszorítom az egyik kezét, és adok neki belőle egy keveset. Egy öklömnyit.

A Mágus megszorítja az ujjaimat, a teste megrándul, de nem engedi el.

– Simon! – A szeme felvillan. Szó szerint. – Azt hiszem, sikerül!

– Sikerülni fog – szólal meg egy hang. De nem én beszélek: az Üresség áll mellettünk. Ebb teste fölött.

A Mágus nem mozdul, a szája tátva marad. Elfelejtettem, hogy ő sosem látta még az Ürességet.

– Simon – szólal meg végül. – Ez te vagy.

– Ez az Üresség.

– Ez te vagy azon a napon, amikor érted mentem. – Szeme elkerekedik, ellágyul. – Fiam…

– Nem ő vagyok – szólal meg az Üresség. – Senkinek sem vagyok a fia.

– Az árnyékom vagy – mondom neki. Most nem félek tőle.

– Inkább amolyan kimeneti seb – válaszol. – Vagy kondenzcsík. Sok időm volt gondolkodni ezen.

– Az Alattomos Üresség – suttogja a Mágus.

– Béna egy név – pattogtatja a labdát az Üresség. – Te találtad ki?

A Mágus visszafordul hozzám, és megragadja mindkét csuklómat.

– Most, Simon, add nekem! Most itt van.

– Mikor lett szárnyad? – kérdezi az Üresség. – Nekem sosem lesz szárnyam. Sem kardom. Még rendes labdám sem lesz… inkább focilabdát szeretnék.

A Mágus megrántja a csuklómat, közben továbbra is az Ürességet figyeli.

– Most, Simon! Most végleg véget vethetünk neki!

– Csináld csak! – mondja az Üresség. – Igaza van. Véget vetni mindennek. Az egész mágiának. Mindennek.

Az Üresség felém dobja a labdát, én pedig eltaszítom a Mágust, hogy elkapjam.

– Simon! – kiáltja a Mágus.

A gumilabdát a szürke zakómba rejtem – nem is tudom, mikor vettem föl szürke öltönyt –, és lepillantok az Ürességre. Ez az egyetlen megoldás.

A vállánál fogva megragadom a fiút.

Felnevet.

– Mit fogsz csinálni? Megütsz? Felrobbansz? Egészen biztos vagyok benne, hogy az nem fog használni.

– Nem. Véget vetek ennek. Sajnálom.

– Bocsánatot kérsz?

– Sajnálom, hogy minden jó dolog azután történt, hogy elhagytalak téged.

Az Üresség összezavarodik. Becsukom a szemem, és elképzelem, ahogy kinyitok minden ajtót – kitárok minden ablakot, megnyitok minden csapot –, és az egészet belezúdítom.

Nem rezdül, nem is húzódik el. És amikor kinyitom a szemem, továbbra is engem néz, de már kevésbé értetlenül.

Az Üresség a kezeimre teszi az övéit, és egy aprót biccent felém. Az állkapcsa megfeszül, tekintete tüzes. Még most is úgy néz ki, mint egy kis csirkefogó.

Visszabólintok.

Mindent odaadok neki.

Kiengedem az összeset.

A Mágus megpróbál szétszakítani minket – kiabál velem, átkozódik –, de én a Föld középpontjában verek gyökeret, így a keze csak átsiklik az Ürességen. A kisfiú eltűnik, egyre nehezebben tudom a kezem a vállán tartani.

Nem hiszem, hogy fájdalmat okoznék neki. Az Ürességnek. Mindössze fáradtnak tűnik.

Ő egy lyuk. Ő az, ami akkor marad, ha én már nem vagyok.

És néha a lyukak nőni akarnak, de Baz tévedett – néha azt akarják, hogy betöltsék őket.

Odaadok neki mindent, aztán érzem, ahogy nekem nyomódik. Eddig én folyattam a mágiát, de most már kiszívódik belőlem. Vákuumba ömlik.

A kezem átsiklik az Üresség vállán, de a mágiám továbbra is belé zúdul.

Térdre esek, mire még gyorsabban hagy el.

Az ujjbegyeim bizseregnek. Tűz szagát érzem. Szikrák kergetőznek a bőrömön.

Ez nem robbanás, gondolom. Ez kitörés.

83

BAZ

Kizárt, hogy ne késtünk volna el.

És mindennek a tetejébe, a teljes bukásra ráadásként annyira szomjas vagyok, hogy ki tudnék inni egy egész lovat.

Ki kellett volna innom azt a mitugrász spánielt, hogy megszabadítsam a szenvedéseitől.

Lehet, hogy Bunce-t kéne megszabadítanom a sajátjától.

Felérünk egy dombra, és meglátjuk magunk előtt az iskolát. Készen állok rá, hogy átszakítsam a kaput, de a Jaguar elakad a hóban. Bunce-szal kiszállunk, és futni kezdünk a Nagy Tisztáson át befelé.

Ledöbbenünk, amikor meglátjuk Wellbelove-ot pánikba esett nyúl módjára felénk rohanni.

PENELOPE

Agatha zokog és zihál – és rohan, mintha ő lenne Jessica Ennis, a rengeteg hó ellenére is. Kár, hogy a Watfordnak nincs futócsapata.

Nem áll meg, amikor meglát minket, csak elkapja a karom, és megpróbál magával húzni.

– Futás! Penny, futás, a Mágus az!

– Mi van a Mágussal? – Megragadom a másik kezét, és a másik oldalamra fut, amitől én is megpördülök.

– Gonosz! – kiáltja. – Hát persze hogy az!

Baz megpróbálja elkapni a vállát.

– Simon ott van?

Agatha elhúzódik tőle, hátrafelé fut, majd vissza felénk.

– Épp most ért ide. De a Mágus gonosz. A kecskepásztorral harcol!

– Ebb-bel? – kérdezem.

– És engem is megpróbált bántani. Csinálni akar valamit, valamit elvenni. Simont akarja.

– Gyerünk! – kiáltja Baz.

– Gyere velünk! – fordulok Agathához. – Gyere, segíts!

– Nem tudok – rázza a fejét. – Nem megy.

És végül elfut.

BAZ

Wellbelove az egyik irányba rohan, Bunce a másikba.

Zaj hallatszik az iskola felől. Mesterséges mennydörgésre hasonlít, bádogtetőn át hallható hurrikánra.

Penny után eredek a felvonóhídon át. Amint az udvarra érünk, azonnal világos lesz, merre van Simon: a Fehér Kápolna összes ablaka kitört. Füst gomolyog felfelé, maguk a falak pedig derengenek, ahogy a hő szokott a horizonton.

A levegő nehéz Simon mágiájától. Az égett zöld illatától.

Bunce megtántorodik, köhög. Karon fogom, és nekitámaszkodom, hogy felsegítsem. Csodálkoznék, ha csak egy klisét is meg tudna most idézni.

– Rendben vagy, Bunce?

– Simon – nyögi.

– Tudom. Bírod?

Bólint, miközben ellöki magát tőlem, és elszántan megrázza a copfját.

A miazma egyre rosszabb, ahogy közeledünk a kápolna felé. Az épületben természetellenes sötétség uralkodik, mintha a fénynél több hiányozna belőle. Azt hiszem, az Üresség jelenlétét érzem, a viszketését, a szívását, de a pálcám eleven marad a kezemben.

Valami átsöpör rajtam – mintha szél- vagy mágialöket lenne –, Bunce pedig megint előrebotlik. Elkapom.

– Nem kell továbbmennünk – mondom.

– De – vágja rá –, de, kell. Nekem muszáj.

Bólintok. Ezúttal nem engedem el. Együtt sétálunk be a sűrűjébe, ajtókon és folyosókon át, abba, ami a kápolna hátsó részében kell hogy legyen.

Felfordul a gyomrom.

Nincs több levegő, csak Simon.

Bunce újabb ajtót lök be, mire mindketten a szemünk elé kapjuk a karunkat. Olyan fény van odabent, mintha tűz égne.

– Odafent! – kiáltja Bunce.

Próbálok arra nézni, amerre mutat. A fény feketeségbe fordul, majd vissza. Mintha a mennyezeten lévő nyílásból jönne, legalább hat méterrel fölülünk.

Bunce feltartja a kezét, hogy varázsoljon, de ekkor a gyomrához kap.

Átkarolom, és pálcámmal a csapóajtóra mutatok.

– Szerelmem könnyű szárnyán!{7}

Ez egy nehéz ige, régi is, és csak akkor működik, ha az ember érti a tizenhatodik században lezajlott nagy magánhangzó-elcsúszást – vagy akkor, ha elment az esze a szerelemtől.

Bunce-szal a nyílás felé lebegünk, és meg sem próbálom védeni magunkat, mert arra semmi sem képes.

Egy helyiségbe kapaszkodunk fel, ami leírhatatlanul hangos és villódzó, törött üvegen térdelve próbálunk kitartani. Bunce hányni kezd.

Azokban a másodpercekben, amelyekben a fény se nem túl ragyogó, se nem alszik ki teljesen, látom Simont a szoba közepén, az Ürességbe kapaszkodva, mintha valami nagyon fontosat akarna neki mondani.

Simonnak megint vörös szárnyai vannak, amiket szélesre tárt.

A Mágus is itt van, hasztalanul kapaszkodik Simonba – Snow-t senki sem tudja megingatni, amikor így néz, vállait és állát előretolva.

Bunce négykézláb próbálja felemelni a fejét.

– Mit művel? – krákogja, majd megint öklendezni kezd.

– Fogalmam sincs – válaszolom.

– Próbáljuk meg megállítani?

– Szerinted meg tudnánk?

A fény egyre kevésbé intenzív. A sötét szintén.

Már alig látom az Ürességet, Simon viszont továbbra is vasmarokkal szorít valamit.

A zaj is megváltozik, magasabb, mintha elhalna, üvöltésből nyöszörgéssé válna.

Amikor a hang megszűnik, pattan a fülem, Simon pedig előrezuhan a padlóra, mindössze a hold fénye világítja meg a kitört ablakon keresztül.

Eldől, és nem kel fel.

PENELOPE

Egy pillanatig semmi sincs, csak Baz ordítása.

Aztán a Mágus Simon mozdulatlan testére rogy.

– Mit műveltél? – Rázza Simont, a szárnyait csapkodja. – Add nekem!

Simon felemeli egyik karját, hogy arrébb lökje a Mágust, és mindössze ennyi életjelre van szükség ahhoz, hogy Baz elszabaduljon. Annyira gyorsan mozog, hogy a szemem nem is fogja fel, amíg meg nem ragadja a Mágust, és az agyarai szét nem nyílnak a férfi nyaka fölött.

– Ne! – suttogja Simon, miközben próbálja felküzdeni magát a lábaikba kapaszkodva.

A Mágus Bazra szegezi az ezüsthegyű pálcáját, de Simon megragadja, és a saját szívéhez tartja.

– Ne – mondja Baznak, vagy talán a Mágusnak. – Elég!

Mind a hárman arrébb botladoznak. A Mágust vér borítja, Baz szája csupa fog.

– Add nekem! – ordít a Mágus Simonra. A pálcájára érti?

– Nincs többé! – kiáltja Simon. – Nem maradt belőle semmi!

A Mágus Simonnak nyomja a pálcáját.

– Add oda nekem!

Baz belemarkol a Mágus hajába, és visszarántja.

– Elég! – kiáltja Simon. – Eltűnt! Vége van!

Senki sem figyel oda rá.

Kinyújtom a jobb kezem, próbálok megszólalni olyan hangosan és tisztán, mint még soha életemben, hagyva, hogy a mágiám a gyomrom ürességéből törjön fel:

– Simon mondja!

Simonból ezután a következő szavak zengenek fel, és átitatja őket a mágia.

– Hagyd abba, ne bánts tovább!

A Mágus ettől hátrarándul, Baz karjába omlik.

Baz összezavarodva hátrébb lép, és hagyja, hogy a Mágus a padlóra essen. Ezután Simon felé nyúl, de Simon a Mágus fölött térdel, a mellkasát tapogatja.

– Azt… azt hiszem, halott. Penny! Szerintem megöltem. Istenem! – zokog fel. – Ó, Merlinre! Penny!

Még mindig reszketek, de közelebb mászom hozzájuk a padlón.

– Minden rendben, Simon.

– Semmi sincs rendben, a Mágus halott! Miért halott?

Nem tudom, miért halott.

Nem tudom, mi történik.

– Talán ez az egyetlen módja annak, hogy ne bántson tovább… – szólalok meg.

– De én nem akartam megölni! – kiáltja Simon. A hátánál megtámasztva felhúzza a Mágust.

– Elvileg Bunce ölte meg – mondja Baz, de halkan. A szemében könnyek gyűlnek.

– Halott – ismétli Simon. – A Mágus meghalt.

84

LUCY

Nem tudtam, hogy valami nincs rendben; sosem voltam azelőtt terhes. És veled sem volt még terhes senki, Simon.

A könyvek szerint pillangókat érzel, rándulásokat. Mozgolódást. Én sokkal többet éreztem ennél.

Éreztem, ahogy lüktetsz bennem. Hogy élénk vagy, és ragyogó. Éreztem a hevességed a hasamtól az ujjbegyemig.

Davy sosem tágított mellőlem. Főzött nekem. Mindkettőnkre áldásokat mondott.

És lehet, hogy azt gondolod, hogy ez a kedvesség csak a rituálé miatt volt. De, azt hiszem, törődött velem. Azt hiszem, törődött veled…

Azt hiszem, azt akarta, hogy mind a ketten ott álljunk mellette abban a fényes jövőben, amelyet épp épített. Az új Mágusvilágban.

A terhes nők állandóan fáradtak.

Nem tudják lent tartani az ételt. Nyugtalannak és szétszórtnak érzik magukat.

Egy nap kimentem, hogy megetessem az új csirkéket, és rájöttem, hogy nem fogok tudni visszamenni a házba. Nem volt elég erőm ahhoz, hogy még egy lépést tegyek.

Térdre rogytam, és lassan előredőltem, próbáltalak védeni. Aztán éreztem, ahogy minden elsötétül.

Davy odabent aludt. Amikor felébredt, kivörösödve, szomjasan talált rám. Visszacipelt a házba, közben arról dühöngött, mi minden történhetett volna, miért nem használtam igét segítségképpen. Az én mágiám azonban elvékonyodott, hetek óta nem használtam varázslatot. Az utóbbi időben, ha megpróbáltam, olyan érzés volt, mint egy üres dobozt kopogtatni. Minden, ami volt, nem volt többé.

Terhesség alatt mindenkinek bizonytalan kissé a mágiája.

Másnap reggel jobban éreztem magam.

Az azutánin pedig rosszabbul.

A nyomás a hasamban egyre erősödött, mintha egy kar fordulna el bennem egyre jobban. Úgy éreztem, képtelen vagyok tovább a birtokon maradni, de az ajtóig sem tudtam eljutni.

– Levegőre van szükségem – mondtam Davynek, és ő nem vitatkozott.

Kivitt az üres kertbe, lefeküdt velem a fűbe. Muszáj volt éreznem magam alatt a füvet, a levegőt, a napot.

– Jobb – mondtam Davynek, érezve, ahogy a kar ismét elfordul.

Amikor egyedül voltam, beszéltem hozzád.

Meséltem neked a családodról. A nagyszüleidről. A birtokról. A Watfordról, ahol apád és én találkoztunk.

Elneveztelek.

– Simon – mondtam Davynek. Akkor már tudtuk, hogy fiú leszel.

– Rendben – bólintott. – Miért?

– Az egy jó név. Bölcs név.

– Egy megváltó neve?

– Ha ő a Legnagyobb Mágus, nem lesz a neve automatikusan a megváltó neve, akármit is választunk?

– Jogos érv – mondta. – Simon.

– Simon Snow.

– Hogyan?

– A középső neve. Simon Snow.

– Az meg minek?

– Mert tetszik. És mert mindenkinek szüksége van egy hülye középső névre.

– A tiéd micsoda?

– Winifred.

Addig nevettünk, amíg csak bírtam.

Mindenki fáradtnak érzi magát, amikor terhes. Mindenki szokott rosszul lenni. Furcsán érezni magát.

– Hogy vagy? – kérdezgette mindig Davy.

– Jól – válaszoltam.

– Hogy van a kisfiunk?

– Éhes.

Sosem mondtam el Davynek az igazat. Hogyan segíthetett volna rajtam? Mit tett volna, ha azt mondom:

Egy üres csarnoknak érzem magam, Davy. Huzatos alagútnak. Mintha lenne bennem valami, és egyre csak eszik belőlem, megesz mindent. Nem is „eszik”, ez nem jó szó. Elfogyaszt, kiszív, elemészt. Mennyi ideig tart egy csillag összeomlása? Hány trillió évig?

Lehet, hogy nem kéne mindezt elmesélnem neked. Nem azért jöttem vissza, hogy ezt mondjam el.

Nem akarom, hogy azt gondold, a te hibád volt.

Te vagy a gyerek, akit mindenképpen akartunk, Simon. A miénk voltál, minden értelemben. És semmi sem a te hibád. Mi tettünk ilyen erőssé – tüzet gyújtottunk az erdő közepén. Mi tettünk ilyen éhessé.

A legvégén mindössze látni szerettelek volna.

És arra gondoltam, talán… talán, ha megszülettél, visszakapok magamból valamit.

Segítséget kellett volna kérnem Davytől, amikor vajúdni kezdtem. De nem kockáztathattuk, hogy bárki is rájöjjön, mit tettünk.

Napfordulókor érkeztél. És annyira könnyen érkeztél, esküszöm, nem akartál még több fájdalmat okozni nekem.

Az apád odatartott hozzám, mindkettőnk arcát elborította csókokkal. Ő volt előtted a világ legerősebb mágusa, és minden létező védelmet ránk mondott.

Láttalak téged.

A karomban tartottalak.

Akartalak.

Ezt akartam elmondani azzal, hogy visszajöttem. Már az előtt szerettelek, hogy találkoztunk volna, és amikor fogtalak, csak még jobban szerettelek. És nem akartalak olyan hamar elhagyni.

Sosem hagytalak volna el.

Simon, Simon.

Én kicsi rózsám.

85

PENELOPE

Csak ülünk ott, együtt, fogalmam sincs, mennyi ideig. Mindegyikünk túl van már a bánat, a kimerültség és a megkönnyebbülés érzésén.

Aztán Simon leveszi a zakóját – ami a szárnyak körül kiszakadt –, és a Mágus testére teríti. Megint sírni kezd, és Baz a karjába vonja. Simon hagyja.

– Rendben van – mondja Baz. – Most már minden rendben. – Egyik karja Simon hátát szorítja, a másikkal kisimítja az arcából a haját. – Megcsináltad, nem? – suttogja. – Legyőzted az Ürességet. Te vagy a nap hőse, te rettenthetetlen hülye. Te rémálom.

– Odaadtam neki a mágiámat, Baz. Oda az egész.

– Kinek kell mágia? – von vállat Baz. – Vámpírrá változtatlak, és kényszerítelek, hogy örökre velem élj.

Simon válla megrázkódik.

Baz tovább beszél.

– Gondolj csak bele, Simon! Szupererő. Röntgenlátás.

Simon felemeli a fejét.

– Nincs röntgenlátásod.

Baz felvonja egyik szemöldökét. A haja az arcába hullik, a kezei véreznek.

– Megöltem – mondja Simon.

– Minden rendben lesz. – Baz mindkét karjával átöleli. – Minden rendben, drága.

Kezdenek értelmet nyerni a dolgok.

EPILÓGUS

PENELOPE

Elküldtem anyához egy kismadarat. Sokan voltak – a törött ablakokon keresztül jöttek be, és a Mágus teste körül repdestek.

Mind rendesen le voltunk harcolva. Simon, Baz és én. Ott helyben elaludtam. Két holttest között. Annyira kimerült voltam.

Simon megpróbált segíteni Ebben, de ő már kihűlt. Elment. Nem használt rajta varázslatot – még ahhoz sem, hogy letakarja –, és úgy láttam, pontosan olyan fáradt lehet, mint Baz és én, egyszer az életben mágia nélkül maradva. Csak sokkal később értettem meg, hogy a mágiája végleg elveszett.

Baz kimerült volt, és szomjas. Az a rengeteg vér – azt hiszem, Ebbé – megőrjítette. Végül a madarakból ivott. Ami felkavaró, de mondjuk úgy, feleannyira sem felkavaró, mint minden más, ami történt, úgyhogy sem Simon, sem én nem próbáltuk meg megállítani.

Egy idő után felbukkant anya, mindenki közül épp Premallal; ő segített neki megkeresni engem. Addigra már aludtunk, ezért anya és Premal azt hitte, mind halottak vagyunk. Amikor felültem, anya olyan sápadt volt, mint egy Látogató. Mintha a legnagyobb velem kapcsolatos félelmébe sétált volna, gondolom.

Premal elsírta magát, amikor meglátta a Mágust.

Anya vetett rá egy pillantást, mondott egy igét a testére, hogy megóvja a bomlástól, és soha többé felé se nézett.

Felhívta apát, dr. Wellbelove-ot, és még néhány embert a Körből, majd fogta Simont, Bazt és engem, és átvitt minket a fiúk szobájába, a toronyba. (Anya miatt mehetek be oda; megtörte a védelmi bűbájt, amikor apa lakott a Mímesek Házában, így most már minden Bunce nő bejárhat oda.) Premal teát és Hobnobs kekszet hozott nekünk, utána mindhárman visszaaludtunk.

Amikor felébredtem, szóltam anyának Agatháról. Azt hittem, esetleg még odakint van a hóban.

Amikor Baz felébredt, felhívta a szüleit.

Amikor Simon felébredt, egy szót sem szólt. Csak megitta az összes teát, amit adtunk neki, és Baz karjába kapaszkodott.

Nem tudom, mit fog rólunk mondani a történelem. Azt mondják majd, hogy Simon megölte a Mágust? Hogy én öltem meg?

Remélem, Baz megkapja az elismerést, amiért véget vetett a háborúnak.

A Régi Családok még mindig indulásra készen álltak, amikor Baz hazament, úgy is, hogy a Mágus már halott volt, Simonnak pedig nem maradt varázsereje – és egyelőre senki sem tudta, de már az Ürességnek is vége volt.

Anya szerint a Grimmek és a Pitchek lehet, hogy kapnak az alkalmon, és megszerzik az uralmat minden fölött.

De Baz hazament, a Kör összegyűlt, új választásokat tartottak, a háború pedig nem robbant ki.

Most anya az igazgatónő. Hivatalosan. A Kör őt nevezte ki.

Próbált rábeszélni, hogy térjek vissza a Watfordba, és fejezzem be a tanulmányaimat. Ha Simon vissza akart volna menni, talán én is rávettem volna magam. De túl sok rossz emlék kötődik oda. Minden alkalommal, amikor átkelek a függőhídon, összerándul a gyomrom. Nem tudom, Baz hogy bírja.

Agatha azt mondja, soha többé nem megy vissza.

– Inkább a halál – mondja. – Ami utol is ért volna, ha ott maradok.

BAZ

Ma van a ballagásom. Osztályelső lettem – nem volt vetélytárs, miután Bunce kilépett –, úgyhogy beszédet kell mondanom.

Megmondtam Simonnak, hogy ne jöjjön. Lehangoló folyton mágusok között lenni, ha te magad érezni sem vagy képes a mágiát.

Nem akartam, hogy a Watfordba jöjjön, és azon járjon az agya, minek nem számít már. A Mágus Örökösének. Egyáltalán mágusnak.

Ezen kívül továbbra is minden, ami eddig volt – bátor, őszinte, őrjítően jóképű (még azzal az átkozott farokkal is) –, de nem hiszem, hogy ezt akarja hallani.

És, őszintén, nekem is nehezemre esik kimondani.

Néha nehéz… beszélgetni egymással. Az utóbbi időben. Nem hibáztatom. Az élet nem igazán tartotta be a Simon Snow-nak tett ígéreteit. Néha úgy érzem, veszekednem kéne vele, csak hogy visszazökkentsem.

Nem számít. Nem hiszem, hogy itt akart volna lenni.

A saját ballagásán anya mondta a beszédet. Az iskola archívumában megvan, megtaláltam, és fel fogok ma olvasni belőle. A mágiáról szól, a varázslat ajándékáról. És a felelősségről.

A Watfordról szól. Hogy miért szerette anyám. Listát készített mindarról, ami hiányozni fog neki. Például a savanyú cseresznyés scone, a kiejtésórák és a lóherék a Nagy Tisztáson.

Nem mondhatnám, hogy én is úgy szerettem a Watfordot, ahogy ő.

Ez mindig is az a hely volt, amit elvettek tőle. És a hely, ami elvette őt éntőlem. Mintha megszállás alatt álló területre jártam volna iskolába.

Mégis… tudtam, hogy vissza fogok jönni az utolsó félévemre, akár Penny és Simon nélkül is. Nem én leszek az írott történelem első Pitche, aki félbehagyta a Watfordot.

A beszédeket a Fehér Kápolnában tartják. Az ablakokat beüvegezték.

Fiona az első sorban ül. Huhog, amikor szólítanak, és látom, ahogy apám összerezzen tőle.

Fiona mostanában olyan vidám, amilyennek még sosem láttam. Azt se tudta, mihez kezdjen magával most, hogy a Mágus halott. Szerintem újra meg akarta ölni. (És újra.) Aztán a Kör kinevezte vámpírvadásznak, és minden megváltozott. Jelenleg egy titkos alakulat tagja, Prágában végez titkos munkát. A lakásába fogok költözni, miután elballagok. A szüleim azt akarták, hogy menjek velük Oxfordba – ott élnek, a vadászházunkban –, de nem tudok olyan messze lenni Simontól. Apám még nem áll készen elfogadni, hogy barátom van, és túl kimerítő lenne olyan helyen élni, ahol úgy kell tennem, mintha nem lennék vámpír és visszafordíthatatlanul meleg.

A beszédem végére Fiona zokog, egy zsebkendőbe fújja az orrát. Apám nem sír, de túlságosan meg van hatódva ahhoz, hogy az ünnepség után rendesen tudjon szólni hozzám. Csak meglapogatja a hátam, és azt mondja:

– Derék fiú.

– Gyere, Basil! – szól Fiona. – Visszaviszlek Chelsea-be, és leitatlak. Csak minőségi cucc lesz.

– Nem lehet – mondom. – Ma este van a végzősök bálja. Már megmondtam az igazgatónőnek, hogy ott leszek.

– Nem tudsz kihagyni egy alkalmat sem, amikor öltönyben láthatod magad, igaz?

– Azt hiszem, nem.

– Na jó. Akkor holnap itatlak le. Teára jövök érted. Figyelj oda a numptikra!

Fiona most már mindig így köszön el tőlem. Gyűlölöm.

Van még néhány óra a bálig, úgyhogy teszek egy gyors sétát a fal mögötti dombokon. Szedek egy csokor sárga virágot és íriszt, majd visszamegyek a felvonóhídon át a most már üres kápolnába.

Lemegyek a katakombákba, nem törődöm azzal, hogy fáklyát gyújtsak. Már évek óta nem tévedtem itt el.

Nem sietek, úgyhogy megállok kiszívni minden patkányt, amit útközben találok. El fogják árasztani az iskolát, amikor én már nem leszek itt.

Anyám sírja a Le Tombeau des Enfants-on belül van. Egy kőajtó vezet a folyosóra, ami koponyákkal van kirakva, bronztábla jelöli.

Ide temettek volna vele együtt, ha én is meghalok aznap. Úgy értem, ha rendesen meghaltam volna.

Leülök az ajtóhoz – nincs kilincs, se zár, ez csak egy kődarab a falba ékelve –, és lerakom a virágokat.

– Egy része ismerős lesz neked – mondom, miközben előveszem a beszédemet –, de írtam bele néhány saját gondolatot is.

Egy patkány figyel a sarokból. Úgy döntök, hogy nem foglalkozom vele.

Miután a beszéd végére érek, hátradöntöm a fejem a kőnek.

– Tudom, hogy nem hallasz – mondom egy-két perc után. – Tudom, hogy nem vagy itt… Visszajöttél, és én lemaradtam róla. Aztán megtettem, amit kértél tőlem, úgyhogy valószínűleg már soha többé nem jössz. – Lehunyom a szemem. – De… csak el akartam mondani, hogy kitartok. Úgy, ahogy vagyok. Akármennyit gondolkodom rajta, nem hiszem, hogy lenne olyan helyzet, amelyben akarnád… engednéd… hogy így folytassam… Mégis, szerintem a helyemben te is ezt tennéd. Úgy tűnik, te sosem adtad fel. Soha.

Nehezen felsóhajtok, és felállok.

Az ajtó felé fordulok, és lehajtom a fejem. Halkan beszélek, hogy a többiek csontjai ne hallják:

– Tudom, hogy általában azért jövök le ide, hogy bocsánatot kérjek. De ma, azt hiszem, azt akarom mondani, hogy jól leszek. Nem én leszek az, aki megzavarja majd a békéd, anya. Jól vagyok.

Egy pillanatig várok, csak… csak a biztonság kedvéért. Aztán kimászom a katakombákból, és leporolom a nadrágomról a port.

Ez egy különösen komor végzős bál. Az a néhány barátom, aki maradt a Watfordban, a párjával jött el – vagy kerül engem. Dev és Niall még nem igazán bocsátotta meg nekem, ahogy összebarátkoztam Simonnal. Dev azt mondta, az egész gyerekkorukat elpocsékoltam arra, hogy ellene szövetkeztünk.

– Ó, mert mi más szerettél volna kezdeni a gyerekkoroddal? – kérdeztem.

Dev nem is fáradt a válasszal.

Végül egy puncsos tál mellett kötök ki, és Bunce igazgatónővel beszélgetek a latin prefixumokról. Érdekfeszítő téma, de nem érzem úgy, hogy ehhez mindenképpen fekete nyakkendőt kellett volna kötnöm.

Szerintem Bunce professzor szomorú, amiért Penelope nincs itt. Fontolgatom, hogy azzal vigasztaljam, Penny valószínűleg akkor is kihagyta volna a bált, ha visszatér az iskolába, de az igazgatónő máris az udvar másik oldala felé igyekszik megnézni az e-mailjeit.

– Reméltem, hogy lesz szendvics – dörmögi valaki.

Nem figyelek oda, mert nem azért vagyok a Watfordban, hogy barátkozzam vagy bájcsevegjek, különösen nem, amikor már fél lábbal kint vagyok belőle.

– Vagy legalább süti.

Hátrafordulok, és Simon Snow-t látom a puncsos asztal másik oldalán állni. Öltönyt és nyakkendőt visel, a haja rendesen elválasztva, egyik oldalra fésülve.

Nem lenne szabad, hogy így mögém tudjon settenkedni, de mostanában más illata van – valami édes és barna. Nem zöld tűz és kénkő.

– Milyen a buli? – kérdezi.

– Mint egy temetés – válaszolom. – Hogy kerülsz ide?

– Repültem.

Leesik az állam, ő pedig felnevet.

– Na jó, Penny hozott el kocsival. A kapunál tett ki.

– Hol vannak a szárnyaid?

– Még megvannak. Csak láthatatlanok. Valaki máris rálépett a farkamra.

– Mondtam, hogy tűrd be.

– De akkor viccesen néz ki a gatya.

Nevetek.

– Ne nevess ki! – szól rám.

– Nevetnék akkor egyáltalán valaha?

Snow a szemét forgatja, majd idegesen elnéz mellettem. A Fehér Kápolna felé.

– Nem kell itt lenned – mondom.

– De – vágja rá gyorsan. – De, kell. – Megköszörüli a torkát. – Nem akarom, hogy nélkülem menj el.

Simon Snow nem tud táncolni.

A farok se segít. A bal kezembe fogom a végét, a csuklóm köré tekerem, és derekához tartom.

– Nem kell ezt csinálnunk – mondom, amikor kiértünk a kő kisudvarra, ahol az emberek táncoltak. – Senkinek sem kell megtudnia.

– Megtudni mit? – kérdezte Snow halkan. – Hogy odáig vagyok érted? Az a hajó már rég elment.

A bal kezemet, amellyel még mindig fogom a farkát, a hátának nyomom, jobb kezemmel pedig megfogom a kezét. Ő a bal kezét emeli fel, majd leejti, mintha nem tudná, mihez kezdjen vele.

– Tedd a vállamra! – mondom. Odateszi. Felhúzom az egyik szemöldököm. – Wellbelove sosem tanított meg táncolni?

– Megpróbálta. Szerinte reménytelen vagyok.

– Bölcs meglátás.

Legalább a dal nem reménytelen. Nick Cave. „Into My Arms”. Fiona egyik kedvence. Annyira lassú, hogy alig kell megmozdulnunk.

Snow drága öltönyt visel. Fekete nadrág, fekete mellény és nyakkendő, hozzá bársonyfelöltő mélykék fekete hajtókával. Biztos, hogy dr. Wellbelove-é. Tapogatózom a vállánál, de nem látom, hová tűntek a szárnyai. Valaki szép gondosan elrejtette őket mágiával.

Kihúzom magam. Mindenki minket bámul…

Mindenki, aki táncol. Mindenki, aki az udvaron ácsorog és puncsot iszik. Mac edző, a Minótaurosz és Miss Possibelf, mindenki, miközben a puncsospoharuk a szájuk felé közelít.

– Megtudják – mondom. – Beszélni fognak róla.

– Miről? – Egymillió kilométerre van innen. Mostanában folyton egymillió kilométerre van.

– Meg fogják tudni, hogy melegek vagyunk.

– Lőttek a karrieremnek – mondja laposan Simon. – Mit szól majd a családom?

Nem igazán tudom, mi ebben a vicces.

Rám néz, és dühödten fúj egyet.

– Baz, te maradtál szó szerint az egyetlen dolog, amit még elveszíthetek. Úgyhogy amíg téged nem zavar, hogy meleg dolgokat csinálunk nyilvánosan, addig engem sem érdekel.

– Csak táncolunk. Az aligha „meleg dolog”.

– Határeset. Még akkor is, ha nem két pasi csinálja.

Összevonom a szemöldököm.

– Ott van Bunce.

– Hogy táncoljak vele?

– Nem. Bunce is megmaradt neked.

Elkomorul az arca.

Közelebb húzom.

– Nem, úgy értettem, van másod is rajtam kívül. Bunce is itt van.

– Amerikába költözik.

– Talán igen – mondom. – Talán nem. És amúgy sem most rögtön. Továbbá… Amerika nem az amnézia. Ott is a barátod lesz. Bunce-nak csak két és fél barátja van, nem hiszem, hogy ejtene téged.

Snow mondani kezd valamit, majd megrázza a fejét, és lenéz a lábára. Néhány hullám rászabadul a homlokára.

– Micsoda? – kérdezem, és megszorítom a kezét. Ismerem már a kezét. Simon Snow-val járni nem éppen az az erotikus tapifesztivál, mint ahogy azt mindig is hittem – egyelőre sok csendben ülésről szól, meg ezerméteres nézésekről –, de szinte folyton fogjuk egymás kezét. Snow olyan, mint egy gyerek, aki fél, hogy el fog veszni a piacon.

Visszaszorítja a kezem, de a fejét nem emeli fel.

Nem erőltetem. Itt van. Mindennek ellenére. Nyakkendő van rajta, táncol. Ez is valami.

Nekidöntöm a homlokom az övének, mire felkapja a fejét, épp csak nem eltalálva az orromat. Hátrarándulok.

– Crowley-ra, Snow!

Vörös az arca.

– Csak… – Rászorít a vállamra.

– Csak mi?

– Nem kell ezt csinálnotok.

– Mit?

Hunyorog, a fogát csikorgatja. Az udvar tündérfényei belekapnak a hajába.

– Csak… te… ez nem…

– Csak hagyd, hogy jöjjenek a szavak, Simon.

– Nem kell ezt csinálnotok, sem neked, sem Pennynek. Nem vagyok olyan. Nem vagyok olyan, mint ti. Sose voltam… egy átverés vagyok.

– Ez nem igaz.

– Baz. Nem vagyok mágus.

– Elveszítetted az erődet – ellenkezem. – Feláldoztad.

A farka lepattan a kezemről. Néha ide-oda csapkod vele, amikor ideges.

– Nem hiszem, hogy valaha is az enyém volt. Nem tudom, hogyan csinálta a Mágus, de Pennyvel végig igazatok volt… a mágusok nem hagyják el a gyerekeiket. Norm vagyok.

– Snow.

– Azért voltam rossz a varázslásban, mert eleve nem lett volna szabad képesnek lennem rá! Ma nem nyíltak ki nekem a kapuk. Pennynek kellett beengednie.

Egy pár közelebb araszol hozzánk, egyértelműen hallgatóznak. Keris meg a nyavalyás pixije. Rájuk fintorgok, és eltisztulnak.

Snow a kezemet és a vállamat szorítja. Hagyom neki, sokkal erősebb vagyok nála.

– Simon. Hagyd abba! Ostobaságokat beszélsz.

– Valóban? Te és Penny jobban törődtök a mágiával, mint bárki más a Mágusvilágban. Ezt láttátok bennem, az erőt, és annak már annyi. Sosem engem.

– Dehogynem! – mondom. – Te voltál a legerősebb mágus, aki valaha létezett. Az valódi volt!

– Nagyon szánalmas mágus voltam, ki tudja, hányszor mondtad meg te is.

– Azt azért mondtam, mert féltékeny voltam!

– Hát most már nincs mire féltékenynek lenned!

Elengedem.

– Miért mondasz most ilyeneket?

Simon ökölbe szorítja a kezét, felpúposodik, mint egy bika.

– Azért, mert belefáradtam a várakozásba.

– Hogy?

– Hogy befejezzétek a sajnálkozást!

– Én soha többé nem foglak már nem sajnálni! – Ez így van. Elvesztette a varázserejét. Ettől mindig is meg fog szakadni a szívem.

– De ezt sem akarom! – szűri a fogán keresztül. – Én már nem tartozom hozzád.

– Tévedés. – Megfogom a kezét, és újra átkarolom. – A Keresztező összekötött minket.

– A Keresztező?

– Tizenegy voltam, elvesztettem az anyámat, a lelkemet, és a Keresztező téged adott nekem.

– Csak szobatársaknak osztott be minket – ellenkezik.

Megrázom a fejem.

– Annál mindig is többek voltunk.

– Ellenségek voltunk.

– Te voltál a világom középpontja. Minden más körülötted forgott.

– Azért, ami voltam, Baz. A mágiám miatt.

– Nem. – Majdnem olyan ingerült vagyok, mint ő. – De. Vagyis, Crowley-ra, Snow, igen, az is a része volt. Rád nézni olyan volt, mint egyenesen a napba nézni.

– Már sosem leszek olyan.

– Nem. Hála a mágiának. – Szaggatottan felsóhajtok. – Amilyen korábban voltál… Simon Snow, egy napra sem tudtam elhinni, hogy mindketten túléljük.

– Mit?

– Az életet. Te voltál a nap, én pedig beléd csapódtam. Minden reggel felkeltem, és arra gondoltam, ez lángokkal fog véget érni.

– Tény, hogy felgyújtottam az erdőtöket…

– De az nem a vég volt.

– Baz. – Az arca eltorzul, most a szomorúságtól, nem a haragtól. – Nem tudom tartani veled a lépést. Norm vagyok.

– Simon. Farkad van.

– Tudod, hogy értem.

– Figyelj! – Magunk közé húzom a kezeinket, és feltartom az állát. – Nézz rám! Nem akarom ezt folyton elismételni. Ez olyasmi, aminek költőien kimondatlanul kéne mennie… – Találkozik a tekintetünk. – Még mindig Simon Snow vagy. Még mindig te vagy a történet hőse…

– Ez nem egy történet!

– Minden egy történet. És te vagy a hőse. Mindent feláldoztál értem.

Zavarban van, szégyenkezik.

– Nem kifejezetten érted csináltam…

– Jó. Értem, és az egész mágikus világért.

– Csak eltakarítottam a saját mocskomat, Baz. Érted, senki sem hív hősnek, ha felkaparod a saját hányásod…

– Bátor dolog volt. Bátor, önzetlen és okos. Ez vagy te, Simon. És nem fogok rád unni.

Még mindig a szemembe néz. Úgy néz, ahogy arra a sárkányra nézett, állát megdöntve, fogait összeszorítva.

– Nem vagyok Kiválasztott.

Egy félmosollyal nézek rá. A karom olyan a dereka körül, mint egy acélpánt.

– Én kiválasztottalak – válaszolom. – Simon Snow, én téged választalak.

Snow meg sem rezzen, nem lágyul el. Egy pillanatig úgy látom, nekem fog esni – vagy bezúzza a kőkemény fejével az enyémet. Helyette azonban közelebb hajol, és megcsókol. Még mindig kihívás.

Visszahúzódom. Elengedem a kezét, hogy a nyakához érjek. Nekem dől, én készen állok, egy centit sem mozdulok. (Szörnyű, komolyan, és ha megvágja az ajkát a fogammal, abból katasztrófa lehet.)

Amikor vége, kifullad. A homlokomat az övének nyomom, és érzem, ahogy a feszültség oldódik a nyakában és a hátában.

– Meggondolhatod magad – szólal meg.

– Nem fogom – rázom meg a fejem, még mindig a homlokának dőlve.

– Mindig kevesebb leszek nálad – suttogja.

– Tudom. Maga a valóra vált álom.

Ez kicsit megnevetteti, szánni valóan.

– De tényleg. Bármikor meggondolhatod magad.

– Mindketten meggondolhatjuk magunkat – mondom –, de én nem fogom.

Tudnom kellett volna, hogy Simon Snow-val táncolni ilyen. Állóháború. Kölcsönös megadás.

Mindkét karjával átöleli a nyakam, és nekem dől. Vagy elfelejtette, hogy mindenki minket néz, vagy nem érdekli.

– Baz? – szólal meg.

– Igen?

– Még mindig haverok vagytok Pritcharddal, a szakáccsal?

– Gondolom.

– Mert… én tényleg bíztam benne, hogy lesz szendvics.

AGATHA

Kaliforniában mindig süt a nap.

Van egy lakásom, amin két másik lánnyal osztozom a suliból. Van egy kis verandája, ott szoktam ülni Lucyval, miután hazajövök óráról, és csak isszuk magunkba a napfényt.

Lucy az én Cavalier King spánielem. Kint találtam a hóban, a Watford udvarán. Azt hittem, meghalt, de nem akartam megállni és ezen tűnődni. Csak felkaptam, és szaladtam tovább.

Tudom, hogy Penny sosem bocsátja meg nekem, hogy elfutottam aznap, de nem tudtam visszafordulni. Képtelen voltam rá. Sosem voltam még annyira biztos benne, hogyan maradjak életben.

Muszáj volt elfutnom.

Igazából a legmesszebb akkor kerülsz a Watfordtól, ha Új-Zéland keleti részére mész, a Csendes-óceán közepére. Kalifornia viszont távolabbinak érződik.

Minden régi ruhámat otthon hagytam.

Most nyári ruhákat hordok, bokán megkötős szandálokat.

A pálcámat is otthon hagytam; anya elájulna, ha megtudná. Mindig kérdezgeti, találkoztam-e már mágusokkal. Kalifornia nagyon népszerű a mágikus társadalom körében, azt mondja. Palm Springsben még klub is van.

Nem érdekel. San Diegóban élek. A barátaim éttermekben és út menti irodaépületekben dolgoznak, és olyan srácokkal randizom, akik még meleg napokon is sötét sapkát hordanak. Hétköznap éjjel tanulok, hétvégén a strandra megyek. A szüleimtől kapott pénzt tandíjra és tacóra költöm.

Az egész annyira normális.

Az egyetlen mágus, akivel még beszélek a szüleimen és Helenen kívül, Penelope. Szokott írni. Próbálok nem visszaírni, de vele ez nem így működik.

Elmeséli, hogy van Simon. Mesélt a tárgyalásokról – azt hittem, talán vissza kell mennem tanúskodni, de a Kör engedélyezte, hogy írásba adjam.

Ez állt a legközelebb ahhoz, hogy bárkivel is beszéljek arról, ami történt.

Arról, mit láttam.

Ebbről.

Nem ismertem Ebbet. Ő Simon barátja volt. Mindig is flúgosnak tartottam – ott élt abban a kunyhóban, a kecskékkel töltötte az idejét.

De most már többet tudok róla.

Erős mágus volt, mégsem azt tette, amit az erős mágusok szoktak. Nem akart vezető lenni. Nem akarta irányítani az embereket. Sem harcolni. Mindössze a Watfordban akart élni, és gondoskodni a kecskékről.

És nem hagyták neki.

Egyszerűen nem hagyták békén. Háborúban halt meg, amihez semmi köze nem volt. Nem lehet kiugrani a Mágusvilágból. Nincs olyan, hogy „köszönöm, nem”.

Nem tudom, miért jött vissza megmenteni az életem. Alig beszéltem vele.

Penny szerint az Ebb emléke iránti tiszteletből segítenem kéne újraépíteni a Mágusvilágot.

De lehet, hogy épp azzal tisztelem meg az emlékét, hogy marhára távol maradok, ahogyan ő is próbált.

Ő azt mondta, fussak.

Még mindig megvan a Mágus és Lucy fényképe. A hálószobaajtóm tükrébe dugtam. Néha Lucyra gondolok, miközben öltözködöm.

Ő az, aki megmenekült.

Kíváncsi vagyok, itt van-e még Kaliforniában. Van-e családja. Összefutok-e vele a Trader Joe’sban. (Nem mondom el neki, hogy van egy kutyám, amit róla neveztem el.)

Azt hiszem, egy nap el fogom küldeni a fotót Simonnak.

Nem állok készen arra, hogy Simonnal beszéljek, és nem tudom, ő készen áll-e rá, hogy postán kapjon egy fotót a Mágusról…

De azt hiszem, Simon lehet az egyetlen ember, aki valóban szerette a Mágust. Tudom, hogy ő ölte meg, de valószínűleg ő a legszomorúbb, amiért látta elmenni.

SIMON

Bár én vagyok itt az egyetlen, aki nem tud varázsolni, senki sem segít felcipelni a dobozaimat a négy lépcsősoron.

– Neked – fordulok Bazhoz, miközben lehajítok egy dobozt a kanapéra – még szupererőd is van. Valószínűleg ezt az egészet feleannyi fordulóból megoldottad volna.

– Meg… – Leveszi a Starbucks-poharának tetejét, hogy lenyalhassa a habot. – De akkor a norm szomszédaid gondolkodóba esnének, márpedig így is érdeklődnek már a helyes fiatalember után, aki éjjel-nappal az ajtódat ostromolja.

– A szomszédok azt se tudják, hogy beköltözünk. Folyton dolgoznak.

– Nos, gondolkodóba fognak esni, amikor meglátnak minket. Hűvösek vagyunk, titokzatosak, és jobban nézünk ki, mint ahhoz bármelyik párnak joga van. – Felnéz rám, és eltartja a szájától a poharát. – Ha már itt tartunk, gyere ide, Snow! Látszik az egyik szárnyad.

Azt hittem, a szárnyaim eltűnnek vagy leesnek azok után, hogy az Ürességnek adtam a mágiámat. De Penny szerint mágiát használtam a létrehozásukhoz, és csak azért, mert azt odaadtam, amit csináltam vele, az nem semmisül meg.

És a farkam is megvan még. Amin Baz nem győz gúnyolódni:

– Még csak nem is sárkányfarok. Csináltál magadnak egy rajzfilmbe illő ördögfarkat.

– Biztos, hogy le tudom szedetni. Beszélhetek dr. Wellbelove-val.

– Ne siessünk annyira!

Penny minden reggel használta rajtam a Nem ezeket a droidokat keresik-et, hogy a normok ne vegyék észre a sárkánytestrészeimet, de az ige sosem tart ki egész napra. Félek, egyszer csak előbukkannak óra alatt.

– Mondd nekik azt, hogy egy előadáshoz vannak – tanácsolta Baz.

– Milyen előadáshoz?

– Fogalmam sincs, Fiona mondta nekem mindig, hogy válaszoljam ezt, ha valaki észreveszi a szemfogaimat.

Bazzal szemben ülök a kávézóasztalon, amit egymagam cipeltem fel. Odaadja a poharát, iszom belőle egy kortyot.

– Mi ez?

– Sütőtökös mocha breve. Én csináltam.

– Mintha cukrot innék. Azt hittem, teázni fogunk.

– Bunce vett neked kannát, nem? El kell kezdened rájönni ezekre a dolgokra, Snow. Önellátás. – Pálcáját a vállam fölé tartja, és a szárnyamhoz érinti. – Nincs itt semmi látnivaló!

– Jaj, Baz, ne már. Tudod, hogy utálom a Nincs itt semmi látnivaló-t. Most mindenki nekem fog jönni egész nap.

– Ajándék lónak… Bunce robotos igéjét nem ismerem.

Penny bukkan föl a hálószobánkból.

– Simon, találkoztál a kristálygömbömmel?

– Kellett volna?

– Egy dobozban, amire az volt írva, „Óvatosan, kristálygömb”. Ó, helló, Baz. Te meg mit csinálsz itt?

– Mindig itt leszek, Bunce. Az ajtótokat fogom ostromolni éjjel-nappal.

– Jöttél segíteni beköltözni?

Baz a szájához emeli a poharat.

– Hmm. Nem.

Bazzal beszéltünk róla, hogy együtt vegyünk ki egy lakást, miután végzett a Watfordban. Ő visszament a második félévre, én viszont képtelen voltam rá. Pedig megtehettem volna, még úgy is, hogy házi őrizetben voltam; Penelope anyja engedélyezte volna.

Csak egyszer mentem vissza, Baz végzős báljára, tavasszal. Lehet, hogy egy nap megint elmegyek. Amikor majd távolabb kerül. Meg szeretném látogatni Ebb sírját a Rengeteg mélyén.

Agatha sem ment vissza. A szülei sem kényszerítették. Most Kaliforniában jár suliba. Penny azt mondja, van egy kutyája. Nem beszéltem vele azóta. Egy ideje senkivel sem beszéltem Bazon és Pennyn kívül.

Három hónapig folyt a Mágus halála körüli nyomozás. Végül nem ítéltek el. Pennyt sem. Fogalma sem volt, mit akartam mondani az igéje után – nekem pedig fogalmam sem volt, hogy amit mondok, megöli a Mágust.

Azt hittem, a Mágusvilág szét fog esni nélküle. De eltelt hét hónap, és nem tört ki a háború. Nem hiszem, hogy később ki fog.

Nincs a Mágus helyén senki.

A Kör úgy határozott, hogy a Mágusvilágnak nincs szüksége egyetlen vezetőre, legalábbis egyelőre. Dr. Wellbelove javasolta, hogy induljak a Mágus pozíciójáért, én pedig igyekeztem nem úgy röhögni, mint egy elmeháborodott.

Egyébként, azt hiszem, az vagyok… elmeháborodott.

Mármint nyilván annak kell lennem.

Van hozzá segítségem: egy chicagói mágus pszichológus. Belőle nagyjából három létezik a világon. Skype-on beszélgetünk. Szeretném, ha Baz is beszélne vele, de egyelőre folyton témát vált, ha felhozom.

Az egész családja átköltözött a másik házukba, északra.

A mágia nem tért vissza Hampshire-be, sem a többi halott foltba – de újak sem keletkeztek karácsony óta. (Aznap tucatnyi új nyílt. Sajnálom. Azok azok, amelyeket meg tudtam volna előzni.) Penny apja folyton felhív, hogy megnyugtasson, semmi sem romlik. Elmentem néhány útjára. Nekem nem olyan nagy dolog halott foltokat látogatni, mint a mágusoknak, mert nincs mágiám, amit elveszíthetnék. Mármint… nekem is nagy dolog. De más miatt.

Penny apja szerint idővel a mágia vissza fog térni ezekre a helyekre. Mutatott tanulmányokat a Csernobilben növő növényekről meg a kaliforniai kondorról. Amikor elmondtam neki, hogy egyetemre megyek, rávágta, hogy helyreállító ökológiát kéne tanulnom.

– Gyógyító hatással lenne, Simon.

Nem tudom. Egyelőre alapozó kurzusokkal kezdek, aztán meglátjuk, mi fog meg.

Baz pár héten belül kezd a London School of Economicson. Mindkét szülője Oxfordba járt, de Baz azt mondja, előbb döfjék le egy karóval, mint hogy elhagyja Londont.

– Amúgy az fog rajtad? – kérdeztem tőle.

– Micsoda?

– A karó.

– Úgy gondolom, ha karóval döfik át a szívét, az bárkivel végezne, Snow.

Szokott Simonnak hívni, néhanapján, de csak amikor gyengédek vagyunk egymással. (Az is létezik még. Azt hiszem, meleg vagyok; a pszichológusom szerint ez azok között a dolgok között, amelyeket rendeznem kéne, még a top ötben sincs.)

Mindenesetre Bazzal gondolkodtunk közös lakáson. De úgy döntöttük, hét együtt töltött év után jó lenne más szobatársakkal lakni. És Pennyvel mindig is beszéltünk róla, hogy egyszer kiveszünk együtt egy helyet.

Sosem hittem benne igazán, hogy megtörténik.

Sosem hittem, hogy van egy út, ami ide vezet, egy negyedik emeleti lakásba, két hálószobával, egy kannával, egy szürke szemű, új telefonjával babráló vámpírral a kanapén.

Sosem hittem, hogy létezik egy út, ami oda vezet, hogy mindketten életben leszünk.

Ha innen nézem, nem kellett sok mindent feladni érte – a mágiámat. Baz életéért. Az enyémért.

Néha azt álmodom, hogy még megvan. Álmodom arról, hogy robbanok, és amikor felébredek, zihálva, nem tudom, igaz volt-e.

De sosincs füst. A leheletem nem ég. A bőröm nem ragyog; nem érzem úgy, mintha egy csillag robbanna fel a mellkasomban.

Csak verejték és pánik van, a szívem majd kiugrik. A chicagói doktor szerint ez normális az olyanoknál, mint én.

– Bukott szupergonoszoknál? – kérdezem ilyenkor.

Ő pedig távolságtartón, professzionálisan mosolyog.

– Traumatúlélőknél.

Nem érzem magam traumatúlélőnek. Kiégett háznak érzem magam. Néha olyasvalakinek, aki meghalt, de a testében maradt. És néha úgy érzem magam, mintha valaki más halt volna meg, mintha valaki más áldozott volna fel mindent, hogy nekem normális életem lehessen.

Szárnyakkal.

És egy farokkal.

És vámpírokkal.

És mágusokkal.

A karjaimban egy fiúval, nem egy lánnyal.

És egy happy enddel – akkor is, ha ez nem az a vég, amit bármikor is elképzeltem magamnak, vagy amiben reménykedtem volna.

Egy eséllyel.

– Mennyi az idő? – kérdezi Penny. – Túl korán van még egy teához? Az egyik dobozban van keksz. Felvarázsolom ide magunknak.

Baz felnéz a telefonjából.

– A Kiválasztott norm módjára fog nekünk teát készíteni. Elfoglaltság mint terápia.

– Tudom, hogyan kell teát főzni – ellenkezem. – És szeretném, ha nem hívnál így.

– Tényleg te voltál a Kiválasztott – mondja Penny. – Arra választottak ki, hogy bevégezd a Mágusvilág sorsát. Az, hogy nem sikerült, nem jelenti, hogy nem voltál kiválasztva.

– Az egész prófécia egy baromság – morgom. – „És eljön egy, hogy bevégezze sorsunk. / És eljön egy, hogy előidézze az ő bukását.” Akkor én hoztam el a saját bukásom?

– Nem – szólal meg Baz. – Az én voltam. Nyilván.

– Hogy hoztad volna el te a bukásomat? Én állítottam meg az Ürességet.

Baz unottan visszanéz a telefonjára.

– Valamiért buksz rám, nem?

Penny felnyög, Baz pedig röhögni kezd, próbálva nem mosolyogni közben.

– Elég a flörtölésből! – kiált Penny egy székre rogyva, amelyet a szülei adtak nekünk. (Amit én cipeltem fel.) – Egy életre elég flörtölést szenvedtem már el. Éhes vagyok. Simon, keresd meg a kekszes dobozt.

Baz vigyorog, közelebb hajol, és puszit nyom a nyakamra. (Van ott egy anyajegyem; célpontként kezeli.)

– Hát akkor, gyerünk! – mondja. – Csak így tovább, Simon.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Joy DeLyria és én sosem találkoztunk személyesen vagy beszéltünk telefonon, és néha hónapok is eltelnek e-mailezés nélkül. De minden alkalommal, amikor kilátástalanul elveszettnek éreztem magam, és elakadtam ezzel a könyvvel, küldött nekem egy levelet, és megkérdezte: Hogy van Simon?

És minden alkalommal segített továbbmozdulni.

Köszönöm, Joy, hogy ilyen szenvedéllyel szurkoltál ezeknek a karaktereknek, és hogy olyan nagylelkűen adtál jótanácsokat.

Köszönöm nektek is, Leigh Bardugo és David Levithan, hogy ilyen remek barátok és remek olvasók vagytok. (Akkor is, ha egyikőtök annyira kemény volt, hogy sírtam miatta.) (Leigh volt az.)

És köszönöm Susie Daynek, amiért valóban odafigyelt ezekre a párbeszédekre, és beszélgetett róluk velem. És Keris Staintonnak, aki számtalan kérdésemre válaszolt a brit életmóddal kapcsolatban. Ha ezek a karakterek amerikainak hangzanak – vagy rosszabbnak –, az nem azért van, mert ő ne lett volna türelmes.

Köszönöm a férjemnek, Kainak a szeretetet, a bátorítást, és hogy sosem fogy ki a klisékből.

Christhoper Shellingnek, hogy ragaszkodott a magasabb halálozási arányért.

Sara Goodmannek, aki szerzőként szabadságot, barátként támogatást nyújtott.

És a csodálatos embereknek a St. Marin’s Pressnél, akik folyton megleptek kreativitásukkal és lelkesedésükkel.

Végül: köszönöm Nicola Barrnak, Rachel Pettynek és mindenkinek a Macmillan’s Children’s Booksnál, amiért úgy éreztem, barátságosan fogadnak az Egyesült Királyságban, és amiért ilyen szép könyvet adtak ki.

SZERZŐI UTÓSZÓ

Ha olvastad a Fangirl című könyvemet, tudod, hogy Simon Snow abban a regényben kezdte fiktív karakterként.

Fiktív fiktív karakterként. Amolyan ötvözeteként és leszármazottjaként másik száz fiktív Kiválasztottnak.

A Fangirlben Simon egy gyerekeknek szóló kalandregény-sorozat hőse, amelyet Gemma T. Leslie írt – és a központi témája a fanfictionöknek, amelyeket a főszereplő, Cath ír.

Amikor azt a könyvet befejeztem, el tudtam engedni Cathet, a barátját, Levit és a világukat. Úgy éreztem, az ő történetüket lezártam…

De Simont nem tudtam elengedni.

Annyit írtam róla ezen a többi hangon keresztül, hogy folyton azon gondolkodtam, mihez kezdenék vele, ha az én történetemben szerepelne, nem Cathében vagy Gemmáéban.

Mit csinálnék én Simon Snow-val?

Mit csinálnék én Bazzal? Agathával? Pennyvel?

Olyan sok Kiválasztottról szóló történetet olvastam és szerettem – én hogy írnám meg a sajátomat?

Ez a Csak így tovább.

Ez az én változatom egy karakterre, akit nem tudtam kiverni a fejemből. Ez az én változatom erre a fajta karakterre és erre a fajta útra.

Ezzel adom meg Simonnak és Baznak, akiket a Fangirlben csak félig képzeltem el, a történetet, amiről úgy éreztem, megérdemlik.

{1} Pogácsaszerű, tradicionális skót édesség.

{2} William Shakespeare: Macbeth. Szász Károly fordítása.

{3} William Blake: A tigris. Szabó Lőrinc fordítása.

{4} Utalás a Sex Pistols 1977-es, Never Mind The Bollocks, Here’s Sex Pistols című albumára.

{5} Oscar Wilde: Erdőben. Babits Mihály fordítása.

{6} William Shakespeare: Othello. Kardos László fordítása.

{7} William Shakespeare: Romeo és Júlia. Kosztolányi Dezső fordítása.

Tartalom

ELSŐ KÖNYV

1 SIMON

2 SIMON

3 SIMON

4 PENELOPE

5 SIMON

6 LUCY

7 SIMON

8 LUCY

9 SIMON

10 A MÁGUS

11 LUCY

12 SIMON

13 AGATHA

14 SIMON

15 SIMON

16 SIMON

17 SIMON

18 LUCY

19 SIMON

20 PENELOPE

21 A MÁGUS

22 SIMON

23 PENELOPE

24 AGATHA

25 LUCY

26 SIMON

27 SIMON

28 SIMON

MÁSODIK KÖNYV

29 BAZ

30 BAZ

31 SIMON

32 BAZ

33 BAZ

34 BAZ

35 SIMON

36 PENELOPE

37 AGATHA

38 BAZ

39 SIMON

40 BAZ

41 LUCY

HARMADIK KÖNYV

42 SIMON

43 BAZ

44 SIMON

45 SIMON

46 BAZ

47 SIMON

48 BAZ

49 SIMON

50 SIMON

51 BAZ

52 SIMON

53 BAZ

54 SIMON

55 BAZ

56 FIONA

57 AGATHA

58 LUCY

59 PENELOPE

60 SIMON

61 BAZ

62 SIMON

63 AGATHA

64 BAZ

65 SIMON

66 PENELOPE

67 BAZ

68 AGATHA

69 LUCY

NEGYEDIK KÖNYV

70 NICODEMUS

71 SIMON

72 SIMON

73 PENELOPE

74 SIMON

75 BAZ

76 BAZ

77 AGATHA

78 BAZ

79 LUCY

80 AGATHA

81 EBB

82 SIMON

83 BAZ

84 LUCY

85 PENELOPE

EPILÓGUS

PENELOPE

BAZ

AGATHA

SIMON

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

SZERZŐI UTÓSZÓ