Nina George

Kis francia bisztró

Alexandra

Pécs 2020

Eredeti cím:

Nina George - Die Mondespelerin

Fordította:

Lukács Andrea

Borító:

Tabák Miklós

Jensnek

1.

Ez volt az első döntés, amit önállóan hozott meg, a legelső alkalom, amikor ő határozta meg, mi történjen a következő pillanatban.

Marianne elhatározta, hogy meghal. Itt és most. Lent a Szajna vizében, ezen a késői órában egy szürke napon. Éppen a Párizsba tett kirándulásuk napján. Az égen nem ragyogtak csillagok, az Eiffel-toronynak is csak a halvány körvonala látszott a homályos szmogban. Párizs harsogott, a robogók és az autók folytonos moraja összevegyült a mélyen a város alatt zúgó metró állandó zajával.

A víz hűvös volt, fekete és selymes. A Szajna majd elviszi a tengerhez a szabadság néma ágyán. Könnyek csorogtak végig az arcán, sós könnyek egymás után. Marianne mosolygott, és egyszerre sírt is. Még sohasem érezte magát ilyen könnyednek, ilyen szabadnak és ilyen boldognak.

– Tőlem függ – suttogta. – Én döntöm el.

Levette a cipőjét, amit tizenöt évvel azelőtt vett… amit már olyan sokszor kellett megtalpaltatnia. Titokban, teljes áron vásárolta egykor. Amikor Lothar először megtudta, leszidta érte, azután vett neki egy hozzáillő ruhát is. A ruhát egyenesen a gyárból vásárolták, és egy szövési hibának köszönhetően leárazták. Szürke volt, virágmintával. Ma ezt viselte.

Az utolsó napján. Régen, amikor még sok év és évtized állt előtte, az idő végtelennek tűnt. Mintha egy könyv lett volna, ami csak arra várt, hogy megírják, legalábbis kislányként úgy látta a jövőbeli életét. Most viszont, hatvanévesen a könyve lapjai üresen álltak. A végtelenség egyetlen, hosszú, véget nem érő napként telt el.

Gondosan letette a cipőjét maga mellé a padra, azután gondolt egyet, és a földre helyezte. Nem akarta összepiszkolni a padot… egy szép nő talán összekeni vele a szoknyáját, és kínos helyzetbe kerül miatta. Megpróbálta lehúzni az ujjáról a jegygyűrűjét, de nem sikerült, ezért a szájába vette, megnyalta az ujját, és így a gyűrű végül lejött. Alatta egy fehér csík látszott.

A Pont Neufre vezető utca túloldalán egy hajléktalan férfi aludt a padon. Csíkos felső volt rajta, és Marianne hálás volt azért, hogy háttal fekszik neki.

Letette a jegygyűrűjét a cipője mellé. Valaki majd megtalálja, és ha zálogba adja, néhány napig megél az érte kapott pénzből.

Talán vesz egy bagettet, egy üveg ánizslikőrt és egy kis szalámit.

Valami frisset, és ezúttal nem a szemeteskukában kell ennivalót keresnie. Talán még egy újságot is, hogy felmelegítse.

– Nem lesz több lejárt ennivaló – mondta. Lothar régebben a heti újság mellékletében X-szel jelölte meg a különleges ajánlatokat, ugyanúgy, ahogy más a megnézendő tévéműsorokat. Szombat: Legyen ön is milliomos, vasárnap: A törvény nevében. Lothar számára azonban így nézett ki a dolog.

Hétfő: lejárt Angel Delight tejes desszert. Azokat az ennivalókat ették, amelyeket így megjelölt.

Marianne behunyta a szemét. Lothar Messmann, akit a barátai csak „Lottónak” szólítottak, tüzérségi törzsőrmester volt, aki gondoskodott az embereiről. Ő és Marianne a németországi Celle városában éltek egy kis zsákutcában, a házukat rácsos kerítés vette körbe.

Lothar a korához képest jól tartotta magát. Imádta a munkáját, az autóját, és imádott tévét nézni. Gyakran ült a kanapén, a vacsoráját egy tálcán maga elé tette a kis dohányzóasztalra, a bal kezében a távirányító, a jobban egy villa, a hangerőt pedig magasra emelte, ahogy egy tüzérségi tisztnek kell.

– Nem lesz több Lothar – suttogta Marianne. A szájára szorította a kezét. Lehet, hogy valaki meghallotta?

Kigombolta a kabátját. Talán ez majd valaki mást tart melegen, még akkor is, ha olyan sokszor kellett megvarrnia a bélését, hogy úgy nézett ki, mint valami őrült, többszínű, foltvarrásos takaró. Lothar mindig hozott a szállodákból kis samponosfiolákat és varrókészleteket, amikor Bonnba vagy Berlinbe ment üzleti útra. A varrókészletben volt fekete, fehér és piros cérna.

Kinek van szüksége piros cérnára?, gondolta Marianne, és elkezdte összehajtani világosbarna kabátját. Szépen egymáshoz illesztette a széleit, ahogy Lothar zsebkendőit és a kivasalt törölközőket hajtotta össze. Felnőttéletében sohasem viselt semmi pirosat. Az anyja mindig azt mondogatta, hogy az a „szajhák színe”. Egyszer meg is ütötte Marianne-t, amikor tizenegy éves korában egy piros sállal jött haza, amit valahol talált. Virágillatú parfüm áradt a sálból.

Aznap este korábban Marianne látott egy nőt a Montmartre-on, aki az út mellett guggolva az árok fölé hajolt. A szoknyája felcsúszott a lábán, és kilátszott alóla egy piros cipő. Amikor a nő felállt, Marianne látta, hogy vérben úszó szeme körül csúnyán elkenődött a sminkje.

– Csak egy részeg szajha – jegyezte meg valaki a kirándulócsoportból. Marianne oda akart menni hozzá, de Lothar visszatartotta.

– Ne nevettesd ki magad, Annie!

A férje nem engedte, hogy segítsen a nőnek, és inkább behúzta az étterembe, ahol a kirándulás szervezői asztalt foglaltak nekik. Marianne hátranézett a válla fölött, amíg a francia idegenvezető egy fejrázás kíséretében meg nem jegyezte:

– Je connais la chanson, már megint ugyanaz a történetet, de csakis saját magát okolhatja érte.

Lothar bólintott, Marianne pedig elképzelte magát, ahogy ő guggol le az árok mellett. Már egy ideje érlelődött benne a vágy, hogy elmeneküljön, és ez volt az utolsó csepp a pohárban… most pedig itt van.

Még azelőtt eljött az étteremből, hogy kihozták volna az előételt, mert nem tudta elviselni, hogy csak üljön ott, és hallgassa a semmit. Lothar észre sem vette, belemerült abba a beszélgetésbe, amelyet az elmúlt tizenkét órában folytatott egy vidám burgdorfi özvegyasszonnyal. A nő folyton felkiáltott, hogy „ez elképesztő”, bármit mondott is Lothar. Fehér blúza alatt átlátszott a piros melltartója.

Marianne még csak féltékeny sem volt, csupán fáradt. Az évek során sok nő hódolt be Lothar sármjának. Marianne kijött az étteremből, és addig kóborolt, amíg a Pont Neuf közepén nem találta magát.

Lothar. Milyen könnyű lett volna csak őt hibáztatni, ám a dolog nem volt ennyire egyszerű.

– Csakis saját magadat okolhatod, Annie – suttogta Marianne.

* * *

Visszagondolt a negyvenegy évvel azelőtti esküvőjére, amelyet májusban tartottak. Az apja a sétapálcájára támaszkodva figyelte, hogy a lánya órákon keresztül hiába várja, hogy a férje felkérje táncolni.

– Túléled, kislányom – jegyezte meg az apja feszült hangon, a ráktól elgyengülve.

Marianne csak állt ott vékony, fehér ruhájában fagyoskodva, meg sem mert moccanni. Nem akarta, hogy az a szép álom hirtelen semmivé legyen, csak mert valamiből nagy felhajtást csinált.

– Ígérd meg nekem, hogy boldog leszel! – kérte az apja, ő pedig megígérte. Tizenkilenc éves volt ekkor. Az apja az esküvő után két nappal meghalt.

Az ígéretéről pedig kiderült, hogy hatalmas hazugság.

Marianne megrázta az összehajtogatott kabátot, letette a földre, és rátaposott.

– Soha többé! Vége van! Vége! – Bátornak érezte magát, ezért még egyszer rálépett, a lelkesedése azonban ugyanolyan hamar elillant, ahogy feltámadt. Felvette a kabátot a földről, és a pad karfájára terítette.

Csakis saját magát okolhatja.

Más egyebet már nem tudott levenni. Nem volt ékszere vagy kalapja. Semmije, leszámítva a kopott retiküljét, benne egy párizsi útikönyvvel, néhány zacskó sóval és cukorral, egy hajcsattal, a személyi igazolványával és egy érmékkel teli bukszával. A táskát is letette a cipő és a gyűrű mellé. Ezután elkezdett felmászni a híd oldalfalára.

Először hasra fordult, felhúzta a másik lábát is, és majdnem lecsúszott a külső oldalon. A szíve hevesen vert, a pulzusa az egekbe szökött, a durva kő felsértette a térdét. A lábujjával talált egy bemélyedést, és annak segítségével feltolta magát. Sikerült.

Leült, és a külső oldalon lelógatta a lábát.

Most már mindössze csak le kell ugrania innen, és hagyni, hogy beleessen a vízbe. Ezt már nem lehet elrontani.

Marianne a Szajna Honfleur melletti torkolatát választotta, amelyen keresztül a teste majd kisodródik a tengerre, miután elúszik a folyópartok és a lakatok mellett. Elképzelte, ahogy a hullámok sodorják, mintha egy dallamra táncolna, amit csak ő és a tenger hall. Honfleur Erik Satie szülővárosa volt. Marianne imádta a zenéjét, mindenféle zenét nagyon szeretett. A zene olyan volt neki, mint egy film, amit lehunyt szemhéja mögött nézett. Satie zenéje pedig a tengert juttatta eszébe, habár még sohasem járt a tengerparton.

– Szeretlek, Erik, szeretlek – suttogta. Soha nem mondta ezt a szót még egyetlen férfinak sem Lotharon kívül. És a férje vajon mikor mondta neki utoljára, hogy szereti? Mondta valaha egyáltalán?

Marianne várta, hogy rátör a félelem, de nem történt meg.

A halál nincs ingyen. Az élet az ára. Mit ér az én életem?

Semmit. Rossz üzlet az ördögnek. Csakis magát okolhatja érte.

Egy ideig tétovázott, a kezével erősen támaszkodott a kőfalon, azután előrecsúszott, és hirtelen eszébe jutott egy orchidea, amit a szemétben talált hónapokkal azelőtt. Fél évig gondozta, énekelt neki, és most már soha többé nem látja. Ekkor mindkét kezével ellökte magát a faltól.

Zuhanni kezdett, a zuhanásban a feje fölé nyújtózott a karja.

Miközben a szélben süvített lefelé, az életbiztosítására gondolt, hogy öngyilkosság esetén nem fizet. Elveszít 124 563 eurót.

Lothar magánkívül lesz.

Végül is jó üzlet.

Erre gondolt éppen, amikor az örömteli felszabadultság érzésével becsapódott a Szajna jéghideg vizébe. Az öröm hatalmas szégyenné alakult át, amikor lesüllyedt, és szürke, virágos ruhája a feje köré csavarodott. Kétségbeesetten próbálta lehúzni a ruha alját, hogy senki se lássa meg a meztelen lábát, végül azonban feladta, széttárta a karját, kinyitotta a száját, és megtöltötte vízzel a tüdejét.

2.

A halál olyan volt, mint a lebegés. Marianne hátradőlt.

Csodálatos volt. Boldogság töltötte el, szinte le is tudta nyelni.

Nagyokat kortyolt belőle.

Látod, apa? Betartottam az ígéretemet.

Látott egy lila orchideát, és minden csupa zene volt. Amikor egy árnyék hajolt fölé, felismerte a halált. Először olyan arca volt, mint neki, egy megöregedett kislányé… egy csillogó szemű, barna hajú kislányé.

A halál szája meleg volt. Azután megkarcolta a szakálla, és az ajka többször is az övéhez ért. Marianne hagymaleves, vörösbor, cigaretta és fahéj ízét érezte. A halál az ő ajkát szívta.

Megnyalta. Mert éhes volt. Marianne ki akart szabadulni.

Két erős kéz azonban a mellkasára nehezedett. Erőtlenül megpróbálta szétfeszíteni a hideg ujjakat, amelyek fokozatosan és egyre jobban szétnyitották a mellkasát. Egy csókot érzett.

Majd hideg kúszott be a torkába. Tágra nyitotta a szemét, kitátotta a száját, és sötét, piszkos vizet köpött ki. Hangosan nyögve felült, majd levegőért kapkodott. A fájdalom úgy hasított belé, mint egy éles kés, darabokra szaggatta a tüdejét. És olyan hangos volt! Minden olyan hangos volt!

Hová tűnt a zene? Hová tűnt a kislány? Hol van a boldogság?

Azt is kiköpte?

Visszahanyatlott a kemény földre. A halál arcul csapta.

Marianne kinyitotta a szemét, és egy égkék szempárt pillantott meg. Köhögni kezdett, és próbált levegőt venni. Gyengén felemelte a karját, majd erőtlenül pofon ütötte a halált.

A halál azonban folyamatosan beszélt hozzá… egy sor kérdést tett fel neki, miközben megemelte a felsőtestét, hogy felüljön.

Marianne megint pofon ütötte. Erre a halál azonnal visszaütött, ezúttal azonban már nem olyan erősen. Nem, ami azt illeti, inkább megsimogatta az arcát.

Marianne megérintette a saját arcát. Hogyan lehetséges ez?

– Hogyan? – A hangja csupán fojtott recsegésnek hangzott.

Hideget érzett. És az a hangos lárma! Balra pillantott, majd jobbra, azután a kezére, amely elzöldült, olyan erősen markolta a nedves füvet. A Pont Neuf néhány méternyire volt tőle. Most a folyó jobb partján feküdt egy sátor mellett. Párizs moraja betöltötte a levegőt. Nem halt meg. Nem. Halt. Meg. Fájt a gyomra meg a tüdeje. Mindene fájt, még a haja is, amely nedves csomókban lapult a fejére és a vállára. A szíve, a feje, a lelke, a hasa, az arca… mindene sajgott.

– Nem vagyok halott – jegyezte meg kétségbeesetten.

A csíkos pólós férfi elmosolyodott, majd lehervadt a mosolya, és harag vette át a helyét. A folyóra mutatott, majd az ujjával megütögette a homlokát, és meztelen lábára bökött.

– Miért? – Marianne először rá akart kiabálni, a hangja azonban csak rekedt suttogás volt. – Miért tette?

A férfi a feje fölé emelte mindkét karját, amivel a fejesugrást illusztrálta, majd Marianne-ra szegezte a mutatóujját, a Szajnára, azután saját magára. Megvonta a vállát, mintha azt sugallta volna, mi mást tehettem volna?

– Megvolt… rá az okom. Számos okom volt! Nem volt joga ellopni tőlem a halálomat. Maga isten? Nem, nem lehet az, különben most halott lennék!

A férfi dús, fekete szemöldöke alól nézett rá, mintha értené, amit mond. Lehúzta vizes pólóját a fején át, és kicsavarta.

A tekintete a Marianne mellén látható anyajegyen állapodott meg, amely a kigombolódott ruhája alatt látszott. Meglepetten felvonta a szemöldökét. Marianne egyik kezével rémülten összehúzta magán a ruháját. Egész életében takargatta ezt a csúnya anyajegyet – ezt a ritka, lángoló tűz alakú pigmenthibát –, mindig szorosan összegombolt blúzokat vagy magas nyakú felsőket hordott. Csak éjszaka ment úszni, amikor senki sem láthatta. Az anyja „boszorkányjelnek” nevezte az anyajegyét, Lothar pedig „az ördög jegyének”. Soha nem ért hozzá, és intim kapcsolat esetén mindig behunyta a szemét.

Marianne ezután a csupasz lábát vette észre. Kétségbeesetten igyekezett lehúzni a szoknyáját a lábára, ugyanakkor begombolni a felső részt a mellkasán. A férfi segíteni akart, ő azonban ellökte a kezét, és felállt. Lesimította a ruháját, amely szorosan a testére tapadt. A hajának kissé sós víz illata volt.

Bizonytalanul támolygott a töltés felé. Túl alacsony. Az túl alacsony, hogy onnan ugorjon le. Csak megütné magát, de nem halna meg.

– Hölgyem! – könyörgött a férfi határozott hangon, és ismét felé nyújtotta a karját.

Marianne megint ellökte, behunyta a szemét, és vadul a férfi arca és karja felé suhintott, az ökle azonban csak a levegőt ütötte. Ezután rugdosni kezdett, a férfi pedig elkerülte az ütéseit anélkül, hogy hátralépett volna. Az őket nézők bizonyára azt gondolták, hogy két szerelmes tragikomikus táncot ad elő.

– Az enyém volt! – kiáltotta Marianne minden egyes rúgásnál.

– A halálom az enyém volt, senki másé! Nem volt joga ellopni tőlem!

– Hölgyem! – mondta ismét a férfi, és mindkét karjával átölelte. Szorosan tartotta, amíg Marianne abba nem hagyta a rugdosást, és végül kimerülten a vállára nem dőlt. A férfi kisimította az arcából a haját, a keze érdes volt, mint a szalma.

A testéből álmatlan éjszakák, a Szajna és a tűző napon kint hagyott alma illata áradt. Ringatta őt a karjában. Még soha senki sem ringatta ilyen lágyan. Marianne sírva fakadt.

Elrejtőzött az idegen karjában, aki továbbra is magához ölelve tartotta, miközben ő sírt az élete és a halála miatt.

– Mais non, non. – A férfi egy kicsit eltolta magától, majd felemelte Marianne állát, és így szólt. – Jöjjön velem!

Maga után húzta. A nő végtelenül gyengének érezte magát, a durva kövek felsértették meztelen talpát. A férfi nem engedte el a kezét, maga után vonszolta fel a dombon a Pont Neufre.

Amikor felértek a hídra, az idegen elküldött néhány csavargót, akik két cipőt nézegettek: Marianne körömcipőjét, és egy össze nem illő férfibakancsot. Az egyik hajléktalan magához szorította Marianne kabátját, a másik pedig, akin gyapjúkalap volt, elfintorodva beleharapott a jegygyűrűjébe. A magasabbik elővett egy mobiltelefont, az alacsonyabb pedig átnyújtotta Marianne-nak a gyűrűjét.

A nő ekkor remegni kezdett. A reszketés a teste mélyéről indult, és végigsöpört az erein. Kiütötte a gyűrűt a csavargó kezéből, és megint fel akart mászni a híd falára. A három férfi azonban egy emberként ugrott utána, hogy visszatartsa. A szemükben szánalom csillogott – és félelem, hogy valamivel megvádolják őket.

– Vegyék le rólam a kezüket! – kiáltotta Marianne, ám egyikük sem lazított a szorításon, ezért kelletlenül hagyta, hogy odavezessék a padhoz. A magasabb a vállára terítette a saját télikabátját, a másik megvakarta a kalapját, azután letérdelt, hogy a kabátja ujjával szárazra törölje Marianne lábát.

A megmentője telefonált. A másik hajléktalan férfi leült a padra mellé, és óvatosan lefogta a kezét, amikor Marianne a körmét akarta rágni. Az egyikük előrehajolt, és a tenyerébe helyezte a jegygyűrűjét.

Marianne csak bámulta a kis arany ékszert. Negyvenegy évig viselte. Ezalatt csak egyszer vette le – egy rövid időre – a negyvenedik házassági évfordulójának napján. Aznap kivasalta a szürke, virágos ruháját, egy szemeteskukából kihúzott három hónappal azelőtti magazinból kinézett és lemásolt egy kontyot, magára tett egy leheletnyi Chanel parfümöt, szintén a kidobott magazinban lévő illatmintából. Virágillatú volt, és azt kívánta, bárcsak lenne egy piros sálja. Ezután kinyitott egy üveg pezsgőt, és várta, hogy a férje hazaérkezzen.

– Mégis mit gondolsz, mit csinálsz? – Ez volt Lothar első kérdése.

Marianne körbefordult, és átnyújtott neki egy poharat.

– Ránk! – mondta. – Negyvenéves házasságunkra.

Lothar ivott egy kortyot, azután a tekintete elhaladt mellette, és az asztalra tévedt, ahol a kibontott üveg állt.

– Ez egy drága pezsgő. Muszáj volt?

– Ma van a házassági évfordulónk.

– Ez még nem ok arra, hogy szórd a pénzt. Nem költheted el így a pénzemet.

Marianne akkor nem sírt. Soha nem sírt Lothar előtt, csak később a zuhanyzóban, ahol nem láthatta.

Az ő pénzét. Marianne is nagyon szeretett volna pénzt keresni. Pedig ő is keményen dolgozott. Isten a tanúja, hogy keményen dolgozott. Nemrégiben önkéntesnek jelentkezett egy hospice kórházba. Az első munkahelye az anyja farmján volt még

Wendlandban, azután bábaként dolgozott a nagymamájával, és végül házvezetőnő lett, ahol még egy kevés pénzt is keresett, amíg Lothar feleségül nem vette, és meg nem tiltotta, hogy más emberek háztartását vezesse, hiszen mostantól az övét kellett.

Így ő lett Lothar takarítónője, szakácsnője, kertésze és házastársa. Ápolta az anyukáját is, aki évekig velük lakott, mielőtt meghalt, Marianne negyvenkettedik születésnapján.

Addig Marianne szinte el sem hagyta a házat, csak azért, hogy vásárolni menjen… persze gyalog, mert Lothar megtiltotta neki, hogy a kocsit vezesse. Az édesanyjának sok egészségügyi problémája volt – gyakran bepisilt –, mégis mindennap sértegette a lányát, Lothar pedig egyre több estét töltött a laktanyában, vagy egyedül ment el otthonról. A nyaralásairól mindig küldött képeslapot, és szeretettel üdvözölte az ő mamushkáját.

* * *

Marianne elejtette a gyűrűt. Ugyanebben a pillanatban meghallott egy szirénát, és behunyta a szemét, amíg az éles hang egyre közelebb nem ért hozzá, és a város kanyargós utcáin át végül megállt közvetlenül előtte. A hajléktalan férfiak háttérbe húzódtak a villogó kék fénytől, majd két mentős és egy alacsony, bőröndöt cipelő nő futott oda hozzá. A csíkos pólós férfi előrelépett, Marianne-ra mutatott, majd a Szajnára, és végül a fejéhez érintette az ujjait néhányszor.

Azt hiszi, hogy őrült vagyok, gondolta Marianne.

Igyekezett mosolyogni, ugyanúgy, ahogy Lotharra mosolygott évtizedeken át.

– Sokkal csinosabb vagy, amikor mosolyogsz – mondta neki a férfi az első randevújuk után. Ő volt az első, aki az anyajegye és minden más ellenére csinosnak nevezte.

Nem volt őrült. És nem volt halott sem.

Ránézett a férfira, aki a beleegyezése nélkül kihúzta a Szajnából. Ő az őrült. Elég őrült ahhoz, hogy úgy vélje, az ember csak úgy lehet boldog, ha él.

Marianne hagyta, hogy a mentősök a hordágyhoz kötözzék, majd felemeljék, és a mentő nyitott hátuljához tolják. Az égszínkék szemű idegen megfogta a kezét.

A keze meleg volt és ismerős. Marianne megpillantotta magát a nagy, sötét pupillájában. Látta saját halvány szemét, amelyről mindig is úgy gondolta, hogy túl nagy; az orrát, ami túl kicsi volt; szív alakú arcát és szürkésbarna haját. Amikor kinyitotta a kezét, a jegygyűrűje ott feküdt a tenyerében.

– Sajnálom, hogy olyan sok gondot okoztam – mondta, mire a férfi megrázta a fejét. – Excusez-moi – tette még hozzá.

– Il n’y a pas de quoi – válaszolta a férfi őszintén, majd a tenyerével megütögette a mellkasát. – Vous avez compris? – kérdezte.

Marianne elmosolyodott. Bármit mondott is, biztosan igaza volt.

– Je m’appelle Eric. – A férfi ekkor átnyújtotta Marianne táskáját a mentősnek.

Az én nevem Marianne, akarta volna mondani, de meggondolta magát. Már az is elég volt, hogy a férfi elmondja a barátainak, hogy kihalászott egy őrült nőt a vízből. Mire lenne jó, ha még a nevét is tudná? A nevek nem jelentenek semmit.

Megfogta Eric kezét.

– Kérem, kérem, tartsa meg! – könyörgött. A férfi ránézett a gyűrűre, miközben visszaadta neki. Ezután becsukódott a mentő ajtaja.

– Gyűlölöm magát, Eric – motyogta Marianne, és még mindig úgy tűnt, mintha érezné a férfi érdes, de gyengéd ujjait, ahogy az arcát simogatja.

Lefeküdt a hordágyra, a szíjak a bőrébe vágtak az út során. A mentős előkészített egy fecskendőt, és megszúrta a vénáját a könyökhajlatában. Ezután elővett egy másik tűt, és a kézfejébe szúrta, majd egy intravénás infúzióhoz csatlakoztatta.

– Sajnálom, hogy ki kellett jönniük miattam – suttogta Marianne, majd a mentős barna szemébe nézett. A férfi sietve elfordította a tekintetét. – Je suis allemande – motyogta Marianne ezután. Német vagyok. – Allemande. – Úgy hangzott, majdnem mintha „almond” lenne. Vagyis mandula.

A mentős betakarta egy pléddel, azután elkezdte diktálni a jelentését, amit egy fiatal, szakállas asszisztens jegyzett le. A nyugtató hatni kezdett.

– Mandula vagyok – dörmögte Marianne, és álomba szenderült.

3.

Álmában a Pont Neufön ült.

Levett a csuklójáról egy órát, ami nem is volt az övé.

Összetörte az üvegét a kövön, kiszedte a mutatókat a számlapról, és a folyóba dobta. Az idő többé nem fogja megállítani az embereket. Az idő megáll, mihelyt leugrik, és senki sem fogja megakadályozni, hogy a folyó a tenger felé sodorja a testét.

Mégis, amikor leugrott, lassan zuhant, mintha folyékony gyantába ugrott volna. Testek emelkedtek fel mellette, felfelé lebegtek, miközben ő lefelé süllyedt. Felismerte az arcukat, mindegyiket. Ők voltak a halottai, a hospice-ban elhunyt emberek, ahol önkéntesként dolgozott az anyja halála után. Azt a helyet senki sem akarta látogatni, mert attól féltek, hogy megfertőzi őket a halál. Marianne fogta az emberek kezét, amikor elérkezett az idejük, az ő vezetésével léptek át a semmibe. Egyesek megpróbáltak ellenállni, kétségbeesetten nyöszörögtek, mások szégyellték, hogy meghalnak, de mindannyian keresték az ő tekintetét, és addig a pillanatig kapaszkodtak belé, amíg az ő szemükben ki nem hunyt a fény.

Azt álmodta, hogy tapogatózva keresik a kezét. A hangjuk gyászolt minden be nem teljesített kívánságot, minden meg nem tett lépést, minden ki nem mondott szót. A halál előtt állók egyike sem tudta megbocsátani magának azt, amit nem tett meg életében. A halálos ágyukon ezt mindannyian bevallották Marianne-nak: azt, amit nem mertek megtenni, pedig meg kellett volna tenniük.

A fény vakító volt, amikor kinyitotta a szemét, és Lothart pillantotta meg az ágya végénél. Aranygombos, sötétkék öltönyében úgy nézett ki, mintha egy hajóról lépett volna le.

Mellette egy fehér ruhás nő állt. Talán angyal?

Itt is mindent szörnyen hangosnak talált. A gépek csipogtak, az emberek beszélgettek, valahonnan egy tévé hangja szűrődött hozzájuk. Marianne befogta a fülét.

– Szia! – szólalt meg végül egy idő múlva.

Lothar odafordult felé, és ránézett. Marianne nem látta saját magát a szemében. A férje közelebb jött, és alaposan szemügyre vette, mintha nem lenne biztos abban, amit lát.

– Mi volt a nagy ötlet? – kérdezte a férje végül.

– Nagy ötlet?

A férfi megrázta a fejét.

– Ez az egész hűhó.

– Meg akartam ölni magam.

– Miért?

Melyik hazugságot mondja először? Azt, hogy „minden rendben van”, miközben semmi sincs rendben? Vagy azt, hogy „ne aggódj!”, miközben pedig jobban tenné Lothar, ha aggódna?

– Én… én…

– Én, én – morogta Lothar. – Hát ez aztán jó indok. Én.

Miért nem mondja meg neki: nem akarom folytatni, képtelen vagyok folytatni, inkább meghalok, minthogy tovább éljek veled.

Újra megpróbálta kinyögni:

– Én… azt akar… – De megint elhalt a hangja.

Olyan érzés volt, mintha tele lenne a szája homokkal.

– Azt akartam csinálni, amit én akarok.

A férje felegyenesedett.

– Azt csinálni, amit akarsz! Aha. És mire mentél vele? Csak nézz magadra! – Az ápolónőre pillantott, aki még mindig ott állt, és a jelenetet figyelte.

Marianne érezte, hogy elpirul. Lothar leült az ágy szélére, és hátat fordított neki.

– Miután megkaptam a telefonhívást, azonnal eljöttem az étteremből. Természetesen ki kellett fizetnem a te részedet is. A szakácsot cseppet sem érdekelte, hogy meg akartad-e ölni magad vagy sem.

Marianne megpróbálta feljebb húzni magán a takarót, de a férje rajta ült, ezért nem sikerült. Meztelennek érezte magát.

– A metró csak egy óráig jár. És még ezt nevezik világvárosnak! Taxit kellett fognom, ami ugyanannyiba került, mint a visszaút Párizsba busszal. El tudod ezt képzelni? – Hangosan kifújta a levegőt, mintha mindjárt kiabálni akarna. – Van fogalmad róla, hogy mit tettél velem? Azt akarod, hogy eltávolodjunk egymástól? Azt akarod, hogy égve kelljen hagynom a villanyt minden éjszaka, hogy rajtad tarthassam a szemem?

– Sajnálom – préselte ki magából Marianne.

– Sajnálod? Szerinted ki sajnálja jobban? El tudod képzelni, hogy néznek az emberre, ha a felesége meg akarta ölni magát?

Mindent tönkretesz. Mindent. Ezt persze nem vetted figyelembe, amikor azt tetted, amit te akartál. Mintha tisztában lennél egyáltalán azzal, hogy mit akarsz.

Ránézett Rolex órájára, majd felállt.

– A busz pontban hat órakor indul. Elegem van mára.

– És… én hogy jutok haza? – Marianne hallotta saját hangjában a könyörgő hangszínt, és elszégyellte magát. Nem volt semmije, még büszkesége sem.

– A biztosítás fedezi az utat. Egy pszichológus itt lesz holnap, hogy hazautazzon veled. Az én jegyem csak akkor érvényes, ha még ma elindulok. Te egyedül ugrottál le a hídról, én egyedül utazom haza. Így mindketten megkapjuk, amit akarunk. Van ellenvetésed?

– Megölelnél? – könyörgött Marianne. A férje hátra sem nézett, úgy sétált ki a kórteremből.

Amikor Marianne elfordította a fejét, a tekintete találkozott a szomszédos ágyon fekvő nőével, aki elmélyülten bámulta.

– Nem túl jó a hallása – magyarázta Marianne. – Egyszerűen csak nem hallotta. Tudja, nem hallotta. – Ezután a fejére húzta a takarót.

4.

Egy órával később Nicolette nővér lehúzta Marianne-ról a takarót, és zajosan letette a tálcát az éjjeliszekrényre.

Marianne nem nyúlt az ennivalóhoz, mert pocsékul nézett ki.

A vaj kőkemény volt, a leves híg, csupán három kocka sárgarépa és egy karika újhagyma úszkált benne. Odaadta a mellette fekvő nőnek. Összerándult, amikor a nő viszonzásul meg akarta simogatni a karját.

Felkelt, és az infúziós állványt a felakasztott zacskóval együtt tolta a folyosón, miközben igyekezett összefogni hátul a rövid kórházi hálóinget, mert folyton szétnyílt, és kilátszott a feneke.

Meztelen talpa cuppogott, valahányszor felemelte a földről.

Végig sétált a folyosón, amíg el nem érkezett az ő részlegére merőlegesen futó másik folyosóra. A sarokban eldugva egy üvegfalú kalitkában volt a nővérszoba.

Egy kis televízióban az ingerült Nicholas Sarkozy látszott, ahogy nemtetszését zúdítja a népre. Egy cigaretta parázslott a hamutartóban, szólt a rádió, Nicolette pedig egy magazint lapozgatott, és közben kicsomagolt egy kis madeleine süteményt.

Marianne közelebb lépett. A zene… hegedűk, harmonika, klarinét, skót duda. Behunyta a szemét, és a saját filmjét nézte.

Férfiakat látott, ahogy gyönyörű nőkkel táncolnak. Egy ebédlőasztalnál gyerekeket és almafákat, a nap csillogott a tenger felszínén, a látóhatáron. Látott nádtetős, homokkő házakat kék zsalugáterrel, valamint egy kis kápolnát. A férfiak fején hátratolva állt a kalap. Nem ismerte a dalt, de nagyon szerette volna eljátszani. A harmonika hangja a szívébe szúrt.

Egykor ő is játszott harmonikán. Először csak egy kicsin, aztán amikor elég hosszú lett a karja, egy rendes felnőttméretűn is.

Az apjától kapta a tizenötödik születésnapjára. Az anyja utálta, és azt mondogatta: „Tanulj meg inkább varrni, az nem olyan lármás.” Azután egy nap Lothar fogta a harmonikát, és kidobta a szemétbe.

A kijelző táblán felvillant egy piros fény az egyik kórterem száma mellett. Nicolette bosszúsan felpillantott, és észrevette Marianne-t, majd feltűnő közönyösséggel elfordult tőle.

Marianne megvárta, hogy a nővér elmenjen, azután belépett a szobába. Éhesen az egyesével becsomagolt madeleine sütemények zacskója felé nyúlt, és közben majdnem lesodort a földre egy színes, festett csempét, amit az ápolónők alátétként használtak. Hallotta, hogy valahol becsapódik egy ajtó, ezért végigszaladt a folyosón és egy lépcső feliratú ajtón át kiment.

Nagy sietségében majdnem bezárta az ajtóba az infúziós csövet.

Leült a legalsó lépcsőfokra, és megkönnyebbülten fellélegzett.

Ekkor vette csak észre, hogy még mindig a kezében fogja a süteményt, és a hóna alatt szorongatja a csempét. Hallgatózott, de minden csendes volt. A csempét egy ablakhoz támasztotta, majd kicsomagolta a madeleine-t a papírból.

Szóval ilyen, gondolta. Ilyen Párizsban lenni.

Beleharapott a puha, édes süteménybe, és alaposabban szemügyre vette a kis, kézzel festett csempét. Hajók, kikötő, szikrázóan kék, végtelen égbolt, és mindez frissen festve. A művész egy csodálatos képet alkotott ezen az apró felületen.

Marianne megpróbálta elolvasni a hajók nevét. Marlin. Genever.

Koakar. És… Mariann.

A Mariann egy kecses, piros hajó volt, félig elfeledve ringatózott a kép szélén, a vitorlája lazán le volt eresztve.

Mariann. Milyen gyönyörű ez az egész. A rádióban hallott zene, mintha erről a helyről szólt volna. Olyan vidám és lágy volt, olyan napfényes és szabad.

Mire kettőt harapott, már olyan erősen zokogott, hogy köhögnie kellett. A morzsák a nyállal és a könnyekkel együtt robbantak ki belőle. Elvégezetlen dolgok: a halottak ezt próbálták elmondani neki. A meg nem élt pillanatok. Marianne élete kizárólag meg nem élt pillanatokból állt.

Egy percre a kezében tartott csőre nézett, azután kitépte a kanült a karjából. Vérzik, de nem fog belehalni, gondolta.

Különben is, még mindig a tegnapi bugyi van rajta, és az milyen látvány lenne a hullaházban?

A kézfejével letörölte a könnyeit, és nagyokat pislogott. Az elmúlt néhány órában többet sírt, mint az elmúlt évtizedekben összesen. Be kell ezt fejeznie. Ez nem változtat semmin.

Ismét a festett csempére nézett. Nem tudta elviselni a Mariann leeresztett vitorláját. A hátoldalára fordította, amelyen egy felirat állt: Port de Kerdruc, Fin.

Megette a maradék süteményt, de még mindig éhes volt.

Kerdruc. Visszafordította a csempét, és megszagolta.

Csak nem… tengerszaga van?

Még sohasem jártam ilyen gyönyörű helyen.

Megpróbálta elképzelni, milyen lett volna, ha ő és Lothar egy ilyen helyre utaztak volna. Lelki szemei előtt azonban Lothart csak a nappalijuk asztalánál tudta elképzelni: ahogy a szomszédok régi magazinjait úgy rendezgeti, hogy a szélük párhuzamos legyen egymással. Hálásnak kellett volna lennie, hogy rendszert hozott az életébe. A zsákutcában álló ház volt az otthona.

Ismét megsimogatta a csempét. Vajon Lotharnak eszébe jutott meglocsolni az orchideát? Halkan felnevetett. Hát persze, hogy nem.

Kerdruc. Ha ez a kis hely a tenger mellett van, akkor…

Megriadt, amikor kinyílt mögötte az ajtó. Nicolette állt a bejáratban, dühösen nézett rá, és ellentmondást nem tűrően intett, hogy jöjjön fel a lépcsőn. Marianne nem bírt az ápolónő szemébe nézni, miközben elment mellette, és belépett a fényes folyosóra, majd a legkisebb ellenállás nélkül hagyta, hogy visszavezessék a szobájába.

Nicolette gyakorlott kézzel felhelyezett egy új infúziós zacskót, majd két rózsaszín tablettát tett Marianne szájába. Ő úgy tett, mintha engedelmeskedne, és eljátszotta, hogy az éjjeliszekrényen tartott vízzel lenyeli a két pirulát. A szomszédja nyöszörgött álmában, mint egy bégető bárány. Miután Nicolette lekapcsolta a villanyt, és becsukta maga mögött az ajtót, Marianne kiköpte a gyógyszert, és megfogta a csempét, amelyet a kórházi hálóinge alatt tartott a mellkasához szorítva.

Kerdruc. Megsimogatta a képet. Abszurd volt, hogy szinte érzi a meleg levegőt az ujjai alatt, ezért megborzongott. Felállt, lassan az ablakhoz sétált. A szél süvített. Mennydörgés közeledett, a felhők kettéváltak, és egy pillanatra villám világította be az eget. Eleredt az eső, az esőcseppek hangosan kopogtak az ablaküvegen, mint a gyöngyök egy elszakadt nyakláncon. A holdfény felnagyította az esőcseppeket, és úgy tűnt, mintha a földön táncolnának. Marianne letérdelt. A mennydörgés olyan fülsiketítő volt, hogy úgy érezte, mintha közvetlenül a kórház fölött lenne a vihar.

Az én kicsi feleségem, aki fél a vihartól – mondta volna Lothar.

Valójában Marianne nem félt a vihartól. Csak a férje kedvéért tett úgy, hogy a férfi ugrathassa, és büszke lehessen saját magára. Időről időre hagyta, hogy ilyen ostoba játékokba sodorja magát.

Kinézett a felhős égboltra, tétován mindkét kezével megmarkolta telt melleit. Lothar volt az első és az egyetlen férfi az életében. A szüzességből egyből a házasságba csöppent anélkül, hogy egy csók is elcsattant volna. Lothar volt az otthona, amióta eljött a szülei házából.

A férjem sohasem tudta megérinteni a lelkemet vagy elbűvölni a testemet. Miért engedtem, hogy ez megtörténjen? Miért?

Odament a szekrényhez, és megkereste a ruháit. Sósvíz-illatuk volt. Kiöblítette a virágos ruháját, előhalászott egy dezodort, és ráfújt a szürke anyagra egy keveset. Ettől már rózsaillata lett.

Odalépett a mosdókagylóhoz, amely a szoba közepén állt. Az építészek nem gondoltak arra, milyen ostobán érzi majd magát egy nő, hogy a szoba közepén állva kell mosakodnia? De azért megmosakodott. Amikor tisztának érezte magát, lábujjhegyen odatipegett a tükör elé.

Nem volt semmi oka büszkének lenni az arcára. Nem volt rajta semmi nemes.

Idősebb vagyok, mint a nagymamám, amikor meghalt. Mindig is reméltem, hogy legbelül egy bölcs idős hölgy rejtőzik bennem, és csak arra vár türelmesen, hogy a külső rétegek leváljanak róla.

Először a test, azután az arc rétegei.

Marianne lesütötte a szemét. Most nem egy bölcs idős hölgy néz vissza rá, csak egy öreg nő, akinek az arca egy ráncos kislányéra hasonlít, egy apró feleségre, aki nem magasabb, mint tizennégy éves korában. És még mindig ugyanolyan pufók.

Keserűen felnevetett.

A nagymamája, Nane, a szülésznő, akit végtelenül csodált, egy hideg, januári éjszakán halt meg 1961-ben. Megcsúszott, és belehajtott egy árokba, miközben hazafelé tartott a Von Haags-birtokról, ahol egy otthon szülésnél segédkezett. Nem volt elég ereje ahhoz, hogy egyedül kimásszon a kocsiból, és később Marianne volt az, aki megtalálta a holttestét. Nane arcára ráfagyott a bosszúság és a döbbenet kifejezése. Marianne még mindig magát hibáztatta, mert azon az estén nem segített a nagymamájának levezetni a szülést, ahogy máskor szokta.

Aznap valami más dolga akadt.

A saját arcvonásait tanulmányozta. Minél tovább nézte magát, annál nehezebben kapott levegőt. Rémület kúszott be a csontjaiba, átitatta az egész lényét, mint ahogy a kert magába szívja az esőt.

Mihez kezdjek most?

A tükörben látott nő nem adott választ. Fehér volt, mint egy kísértet.

5.

A reggel hamar eljött. A betegeket nem sokkal hat óra után felébresztették, és miután Marianne felöltözött, bekísérték egy irodába a kórház első emeletén. Úgy tűnt, egy kétgyermekes orvosé az iroda. Gyerekrajzok, családi fényképek és egy francia térkép színesítette a falat, sok kis tűvel beszúrva.

Marianne felállt a székről, és az ujjával végigsimított a partvonalon. Kerdrucöt kereste. Nem talált még hasonló nevű helyet sem, az ujja azonban megállt egy rövidítésen: Fin.

Finistère megye rövidítése volt Nyugat-Franciaország egyik területén, amely az Atlanti-óceánba nyúlt… Bretagne.

Visszaült a székre, és a cipője orrát bámulta. Egy óra múlva megjelent a pszichológus, egy magas, vékony francia férfi.

Hullámos, fekete haja volt, és áradt róla az arcszeszillat.

Marianne úgy látta, hogy szörnyen ideges: az alsó ajkát harapdálta, amikor egy-egy pillanatra felnézett, egyébként pedig kerülte a tekintetét. Lapozott néhányat a felíró tábláján sorakozó papírok között, azután levette a szemüvegét, nekidőlt az íróasztala szélének, és most először nézett egyenesen Marianne szemébe.

– Az öngyilkosság nem betegség – kezdte németül.

– Nem? – kérdezett vissza Marianne.

– Nem. Egyszerűen csak egy patológiai tendencia betetőzése. A kétségbeesés jele. A mély kétségbeesésé. – A hangja lágy volt, és szürke szemével úgy nézett Marianne-ra, mintha az lenne az egyetlen életcélja, hogy megértse őt.

Marianne bizsergést érzett a tarkóján. Furcsa volt. Itt ül egy férfival szemben, aki abba a különleges illúzióba ringatta magát, hogy képes megérteni őt, és segíteni rajta csupán azzal, hogy ránéz, és úgy beszél vele, mintha ő lenne az úr felkentje.

– Ezenkívül az öngyilkosság elfogadható is. Jelentéssel bír azok számára, akik ehhez folyamodnak. Nem rossz dolog, ha valaki meg akarja ölni magát.

– Ezt tudományosan is bebizonyították? – Nem tudta megállni, hogy ne tegye fel ezt a kérdést.

A pszichológus csak bámult rá.

– Sajnálom.

– Miért kér bocsánatot? – kérdezte a férfi.

– Nem… nem is tudom.

– Tudta, hogy a depressziós emberek könnyen megbántódnak, mégis folyton bocsánatot kérnek? Az agressziójukat saját maguk ellen irányítják, nem pedig az ellen a személy ellen, aki kiváltotta belőlük.

Marianne a férfira nézett. A negyvenes évei közepén járhatott, és észrevett az ujján egy jegygyűrűt. Milyen jó lett volna hinni abban, hogy egyszerűen csak elengedheti magát, kiöntheti a szívét ennek az orvosnak, és hagyja, hogy megvigasztalja, azután az arckifejezéséből kiolvassa a saját életét. Az orvos bátorságot és gyógyszert ad neki, és kigyógyítja ebből az ostoba vágyából.

Az öngyilkosság nem betegség. Szép.

– Tudta, hogy a legtöbb harangnak túl hosszú a nyelve? – válaszolta. – A legtöbb harangozó túl erősen húzza a harangot, ami emiatt néhány év múlva úgy kong, mintha két üres fazekat ütnének össze. Elhasználódnak.

– Maga is úgy érzi magát, mint egy ilyen harang?

– Harang? Úgy érzem magam, mintha soha nem is lettem volna itt.

– Már nem akar úgy élni többé, ahogy korábban élt. A sok hely közül miért éppen Párizst választotta arra, hogy megölje magát?

Az a hangnem, ahogy ezt mondta! Mint valami dorgálást.

Senki sem jön Párizsba azért, hogy meghaljon. Itt mindenki csak élni és szeretni akar. Én vagyok az egyetlen, aki olyan ostoba, hogy azt gondolja, itt meg tud halni.

– Ez tűnt megfelelőnek – válaszolta végül. Hát megtette. Végre megadta magát a késztetésnek, hogy igazat mondjon.

– Jól van. – A pszichológus felállt. – Szeretnék néhány vizsgálatot elvégezni magán, mielőtt hazamegy. Jöjjön velem! – Kinyitotta és megtartotta neki az ajtót.

Marianne a szürke cipőjét nézte, ahogy egyik lábát a másik elé tette. Kiment a szobából, végig sétált a folyosón, átment egy lengőajtón, majd egy másik folyosón is, és így tovább.

Az apja haranghangoló volt, amíg le nem esett egy templom tetőgerendájáról, és eltörte szinte minden csontját. Marianne anyja egész életében neheztelt a férjére a baleset miatt. Nem volt férfihoz méltó dolog ilyen nehéz helyzetbe hozni egy nőt abban az időben.

Az apja így magyarázta el a templomi harangok tulajdonságait:

– A harang nyelvének meg kell csókolnia a harang oldalát, de nagyon finoman, arra csábítani, hogy csengjen. Sohasem kényszerítheti. – Az apja személyisége is olyan volt, mint egy harang. Ha valaki megpróbálta erőszakkal rávenni valamire, csak vigyorgott, és megnémult, amíg békén nem hagyták.

Miután Marianne nagymamája meghalt, az apja kiköltözött a közös házból, és onnantól kezdve a műhelyben aludt. Amíg Marianne férjhez nem ment Lotharhoz, ő volt a szülei között a közvetítő. Kivitt az apjának ennivalót a műhelybe, ahol a férfi az ideje legnagyobb részét töltötte, és miniatűr harangjátékokat készített. Marianne gyakran érezte az apja iránta táplált szeretetét, miközben leült mellé a munkapadra. Az apját pedig meghatotta a lánya szeretete, miközben Marianne bevallotta neki az álmait. Az egyik pillanatban régész akart lenni, a másikban zenetanár. Ezenkívül gyerekbicikliket is akart építeni, és a tenger mellett élni. Az apja is és ő is álmodozók voltak.

– Túlságosan az apádra ütöttél – mondta egyszer Marianne-nak az anyja.

Az apja halála után évtizedekig képtelen volt rágondolni.

Hiányzott neki. Talán ez volt az egyik nagy lelki bánata.

– Kérem, bocsásson meg egy pillanatra – mondta a pszichológus, és intett egy másik orvosnak.

Marianne felismerte, hogy előző este látta itt a kórházban.

Franciául beszélgettek egymással, és közben folyton a betegekre nézegettek. Marianne odasétált az ablakhoz, hátat fordított nekik, hogy kivehesse a kis csempét a táskájából és megcsodálhassa.

Kerdruc. Megérintette a képet, és olyan erős vonzódást érzett a mellkasában, hogy alig kapott levegőt.

Az öngyilkosságnak jelentése van. Ismét lenézett a földre.

Tényleg nem tetszik nekem ez a cipő.

Ezután egyszerűen csak fogta magát és elment. Átsétált a legközelebbi lengőajtón, egy lépcsőhöz érkezett, leszaladt rajta, majd lent jobbra fordult. Végigfutott egy folyosón, ahol padokon betegek üldögéltek, a folyosó végén pedig látott egy széles ajtót, amely a szabadba vezetett. Végre friss levegő! A vihar elmosta a piszkot, így a levegő enyhe volt és bársonyos. Marianne nem törődött a térde ízületi fájdalmával, futásnak eredt.

A szíve a torkában dobogott, miközben a macskaköves utcán beszaladt egy sikátorba, átment egy kapualjon, majd átfutott egy udvaron, és a másik oldalon lyukadt ki. Nem is gondolkodott, csak szaladt, az utca egyik oldaláról áttért a másikra. Nem tudta, mennyi ideig kell futnia, de amikor a szúrás már elviselhetetlen lett az oldalában, lerogyott egy kis szökőkút mellé. Hagyta, hogy a víz a csuklójára folyjon, és megnézte magát a kis medence vizében.

Nem úgy tartja a mondás, hogy a szépség egy lelkiállapot? És ha az ember lelkét szeretik, egy nő csodálatos teremtménnyé alakul át, még akkor is, ha amúgy hétköznapi a kinézete. A szerelem megváltoztatja egy nő lelkét, gyönyörű lesz tőle, vagy néhány percre, vagy örökre.

Mennyire szerettem volna én is gyönyörű lenni, gondolta Marianne. Csak öt percre. Bárcsak viszontszeretett volna valaki, akit én is szerettem! Belemártotta az ujját a vízbe, és körkörös mozdulatokat tett. Mennyire szeretett volna valaki mással is lefeküdni Lotharon kívül. Milyen jó lett volna valami piros holmit viselni. Bárcsak harcoltam volna!

Felállt. Még nem késő. Még mindig megteheti, amit akar – és ezt Kerdrucben akarta.

6.

Marianne a Gare de Montparnasse pályaudvar várótermében leült az újságárus bódéja mellett egy padra, és felnézett az indulási táblára. Látta rajta a Quimper-be induló TGV

Atlantique 8715-ös számú vonatot 10.05-ös indulással.

Reszketett a boldogságtól és a félelemtől. Amikor a táblán fordulni kezdtek a betűk, és bemondták, hogy a vonata a hetes vágányról indul, felállt. A térde megint fájt.

Szinte minden készpénzét letette a jegypénztár pultjára, és megint megnézte a kis csempén lévő festményt. A pénzből csak Auray-ig tud eljutni. Onnan valahogy tovább kell mennie Pont-Avenbe és Kerdrucbe.

Körülnézett, miközben a hosszasan kígyózó gyorsvonat mellett sétált. Minden egyes lépéssel olyan érzése támadt, mintha valami átvenné az irányítást a teste fölött, mintha valami idegen lény akarna belépni a testébe, elfoglalni és átformálni belülről. Bosszúsan megállt. Mi lehet ez?

Megfogta a korlátot, és megpróbálta felhúzni magát a meredek lépcsőn a vasúti kocsiba. Még mindig lemászhat, kereshet egy telefont, és felhívhatja Lothart, hogy jöjjön érte, és vigye haza, hogy ne valósítsa meg az őrült tervét. De bármit is tesz, már halottnak számít.

Makacsul felhúzta magát a következő lépcsőfokra, megkereste a helyét, ami az ablak mellé szólt. Leült, behunyta a szemét, és várta, hogy a vonat végre kiguruljon az állomásról. Senki sem ült le a mellette lévő helyre.

Amikor ismét felpillantott, egy mosolygós arcot látott maga előtt. Egy nő volt az, megítélése szerint abból a fajtából, amelyik könnyen feláll, ha kudarc éri, ez világosan látszott rajta, hatalmas, ragyogó szeme csillogott. A tekintetük találkozott, de Marianne ismét behunyta a szemét. Nem értette, miért bámulja őt így ez a nő, de szerette volna eltárolni az emlékezetébe azt a halvány csillogást a szemében, a mályvaszínű arcát, és azt, ahogy a napfény játszott a hajában.

Amikor három óra múlva leszállt a vonatról Auray-ben, vett egy mély és hosszú lélegzetet. A levegő itt tisztább és kellemesebb volt, mint Párizsban, kevésbé nyomasztó. Úgy döntött, vesz egy térképet meg egy üveg vizet, és azután stoppol. Valahogy el fog jutni Kerdrucbe, még akkor is, ha gyalog kell mennie egészen odáig.

Kilépett a vasútállomás túlsó oldalán, és megpillantott egy apácát az egyetlen árnyékban lévő padon. A nő furcsán féloldalasan ült, a fejét hátravetette. Úgy nézett ki, mintha elhagyta volna ezt a világot egy jobb helyért. Marianne körülnézett, de senki sem figyelt fel a nőre. Nagyon lassan odasétált hozzá.

– Bonjour!

Az apáca nem szólt semmit, ezért Marianne finoman megkopogtatta a vállát. A nő erre hangosan felhorkant, nyál csorgott ki nyitott szájából a ruhájára. Marianne leült mellé, elővett egy zsebkendőt, és óvatosan letörölte az apáca állát.

– Most hogy már így megismerkedtünk, mit csináljunk ezután? – Az apáca halkan nyögött egyet.

– Milyen élvezetes beszélgetés! – motyogta Marianne.

Az apáca szeme kinyílt, és felébredt. A fejét gépiesen forgatta jobbra-balra, majd a tekintete végül megállapodott Marianne-on.

– Tudja – hazudta Marianne –, ez időnként velem is előfordul. Gyakran jobban alszom, ha nem otthon vagyok. Ön néha kijön ide az állomásra, hogy egy jót aludjon?

Az apáca oldalra dőlt, egy halk sóhajjal Marianne vállára hajtotta a fejét, majd ismét elszenderedett. Marianne nem mert megmozdulni, nehogy felébressze, a nő pedig meleg levegőt fújt a fülébe, valahányszor kilélegzett. Az árnyékok idővel elmozdultak, ahogy a nap haladt az égen. Marianne is behunyta a szemét. Jó érzés volt egyszerűen csak ülni és hagyni, hogy az élet, valamint az árnyékok elhaladjanak mellette.

Valamivel később egy furgon fékezett le az állomás előtt, és felriasztotta szendergéséből. Egy reverendás férfi szállt ki belőle, majd őt követte egy, kettő, három, négy… négy apáca.

Mindannyian tátott szájjal bámultak Marianne-ra és a nővérre, aki még mindig a vállára dőlve szunyókált.

– Mon Dieu! – kiáltotta az atya. Mindannyian Marianne köré gyűltek, és talpra állították mindkét nőt.

Az apáca kipihentnek tűnt, vette észre Marianne. A fehér-zöld reverendás férfi hozzá fordult. Ő udvariasan végighallgatta, habár egyetlen szót sem értett abból, amit neki mondott. Nagy levegőt vett, és azt felelte:

– Je suis allemande. Pardon. Au revoir.

– Allemande? – ismételte meg a pap, majd elvigyorodott, amitől kilátszottak a fogai, amelyek olyan görbén álltak egymás mellett, mint a sírkövek egy elhagyatott erdei sírkertben. – Ah!

Allemange! Le football! Ballack! Tu connais Ballack? Et Schweinsteiger! – Felemelte a két kezét, mintha elkapna egy labdát.

– Ballack! – mondta ismét, és úgy tett, mintha rúgna valamit.

– Igen, Ballack – ismételte meg Marianne kicsit bosszúsan, de ő is felemelte ökölbe szorított kezét, mint a férfi, és halványan elmosolyodott. Ragyogó szemmel nézett a papra, az apácák pedig a furgon felé kezdték terelni Marianne-t és a még mindig kicsit kábult nővérüket.

– Nem, nem, nem – mondta Marianne sietve. – Az útjaink itt elválnak. Menjenek Isten hírével, én pedig… ó, felejtsék el! Au revoir, au revoir. – Intett még egy utolsót, és megfordult, hogy távozzon.

Egy fiatal apáca meghúzta a ruhája ujját.

– Az én nevem Clara. A nagymamám német volt. Érti, amit mondok? – Marianne bólintott. – Szeretnénk megköszönni – magyarázta az apáca. – Kérem, jöjjön velünk a kolostorba!

Marianne észrevette, hogy a többi apáca titokban kuncogva őt nézi.

– De… nekem tovább kell utaznom. Még ma oda akarok érni Kerdrucbe – mondta. Ekkor elővette a térképet, és rámutatott az Aven folyó torkolatánál lévő kicsi falucskára.

– Pas de probléme! Sok turista látogat el a kolostorba, az ő buszuk sok helyre megy, köztük ide is – mondta Clara, és Pont-Aven városára mutatott, amely Kerdructől északra helyezkedett el. – Paul Gauguin itt lakott. Meg sok más festő is.

A többi apáca már bent ült a furgonban. Marianne egy pillanatig habozott, de aztán úgy gondolta, talán jobb lesz az apácákkal együtt utazni, mint itt ácsorogni az út szélén. Ezért beszállt.

A furgon belsejében az idős nő előrehajolt az egyik szakadt, bőrkárpitozású ülésen.

– Merci – mondta, és megszorította Marianne karját.

Clara hátrafordult, és Marianne-ra nézett.

– Dominique… beteg. Tegnap eltűnt a kolostorból, és egyedül nem tud boldogulni. Fogalma sincs, hogy ki ő, hol van, vagy hogy jusson haza. Vous avez compris, hölgyem? Köszönöm a segítségét, most már minden rendben van, ugye?

Marianne úgy gondolta, talán Dominique-nak Alzheimer-kórja van.

Clara ismét hátrafordult.

– Önt hogy hívják?

– Az én nevem…

– Je m’appelle… – javította ki az apáca finoman.

– Je m’appelle… Marianne.

– Marie-Anne?! Nous sommes du couvent de Sainte-Anned’Auray! Ó, az Úr útjai kifürkészhetetlenek! – Az apáca keresztet vetett.

– Mi a baj? – kérdezte Marianne rémülten, mire a nő vidáman közölte:

– Az ön neve ugyanaz, mint a kolostorunké! Marie és Anne.

Szent Annához imádkozunk, a Szűz Mária anyjához. Mi vagyunk a Filles du Saint-Esprit Ker Anna, és számunkra Anna minden női szentség forrása. Magát az ég küldte, Marie-Anne!

És oda is megyek vissza, kedvesem, gondolta Marianne. De lehet, inkább a másik helyre.

– Voilá! – kiáltott fel a pap az első ülésről. – Saint-Anned’Auray!

Felesleges lett volna bármit is hozzátenni, a látvány önmagáért beszélt. Előttük egy hatalmas tér terült el, a két oldalán magas növényekkel, bokrokkal és virágzó hortenziákkal. Középen egy csodálatos székesegyház állt, a körvonala élesen kirajzolódott a mélykék ég előtt. A fák piros levelei libegtek, Marianne szökőkutakat és egy lépcsős hidat pillantott meg, amely a velencei Rialto hídra emlékeztette, arról a szomszédja, Greta Köster küldött neki képeket. Greta azon kevés nők egyike volt, aki nem hódolt be Lothar vonzerejének.

– La Santa Scala – mondta Clara, és ide-oda mutogatott. –

L’oratorie, le mémorial, la Chapelle de l’Immaculée.

A furgon áthajtott egy kapun, és megállt egy egyszerű, háromszintes épület előtt. Ez volt a Ker Anna Kolostor. Clara és Ballack atya, ahogy Marianne magában elnevezte a szerzetest, a fogadószobába kísérték őt, hoztak neki borsmentateát, majd sietve távoztak messe de pélerins-re… vagyis a zarándokok misehelyére, ahogy Clara magyarázta.

Marianne kiment a kolostor egyszerű központi udvarára, és találkozott egy pappal, aki méltóságteljesebbnek tűnt, mint Ballack atya. A férfi szélesre tárta a karját.

– Ich been Pater Andreas. Willkommen. Egy félévet töltöttem Heidelbergben, teológiát tanultam ott – tette hozzá, amikor észrevette Marianne döbbent arcát, hogy németül beszél. – Az egész kolostor nevében szeretnék köszönetet mondani önnek, amiért ilyen odaadóan gondoskodott a közösségünk egyik tagjáról. Tudomásomra jutott, hogy veszélybe került a további útja a francia közlekedési vállalat szolgáltatásainak csúszása miatt.

– Igen, így is mondhatjuk – felelte Marianne, aki kissé furcsállta a pap hivatalos stílusát.

– Megérdeklődhetem az utazásának célállomását és célját?

– Kerdruc. Azt akartam, hogy… én…

– Barátokat látogat meg? Vagy esetleg ott lakik?

Marianne nem készült hivatalos válasszal az ilyen kérdésekre.

Azért akart Kerdrucbe menni, mert azon a helyen akart véget vetni mindennek.

– Bocsásson meg… milyen udvariatlan vagyok. A továbbiak csak önre tartoznak, nem rám. Nagy örömünkre szolgálna, ha itt maradna éjszakára. A kolostorban ízletesek az ételek, ezenkívül van szállásunk zarándokok és vendégek számára.

Valószínűleg megmentette Dominique nővér életét, de nem az én hálámat vívta ki, hanem a francia egyházét.

Úgy érti, talán rögtön a pápáét is?

– Szeretném folytatni az utamat – mondta Marianne.

A pap fontolóra vette.

– A kolostor kocsibejárójának végén talál egy nyilvános parkolót. Adja át üdvözletemet az egyik buszsofőrnek, és kérje meg, hogy vigye el! Au revoir, hölgyem. – Kinyújtott kézzel megáldotta a nőt, azután elsétált a Szent Anna-bazilika irányába.

– Köszönöm – motyogta Marianne.

Amikor az óra tizenegyet ütött, az apjára gondolt. Hirtelen rájött: azzal, hogy úgy döntött, mellé áll, lehetetlenné tette saját lázadását az anyja erkölcsi fenyítései ellen. Nem akarta aláásni az apja szelíd elfogadását azzal, hogy ellenkezik.

Átsétált a kolostor udvarán, és belefeledkezett az apjáról őrzött emlékeibe. Mennyire egyformák voltak ők ketten, milyen sok közös volt bennük! Mindketten imádták a természetet és a zenét, és gyakran találtak ki történeteket, amelyeket egymásnak meséltek.

Marianne hallgatta egy hortenziába szorult méhecske zümmögését. Megkerülte a szürke épület sarkát, elment a homokkő kápolna mellett, majd a döbbenettől és a boldogságtól elakadt a lélegzete. Micsoda kert! Hatalmas fenyőfák, orgonák, bambuszligetek, pálmafák és rózsák. Egy titkos, virágokkal teli idill. Odalépett egy kőpadhoz a magas fallal elkerített kert végében. Milyen gyönyörű itt minden, és milyen békés! Kifújta a levegőt, és egy pillanatra úgy érezte, hogy talán örökre itt marad.

Ó, Lothar. A felismerés szinte mellbe vágta: mindig is hiába vágyott arra, hogy megosszon valamit a férjével. Ő és Lothar semmiben nem egyeztek. Még a kívánságaik és az álmaik sem voltak közösek. Csakis a férje vágyai számítottak.

Egy piciny, alig látható felhő úszott el magasan a feje fölött, csupán egy fehér habcsík volt a mélykék égen.

– A gomolyfelhők az ég táncosai – hallotta az apja hangját –, és a testvérei, a réteges gomolyfelhők, ők az ég emelői. Egyikük sem szereti a réteges esőfelhőket, a nagy szétbontókat. Azok alig mozdulnak, és csak a rossz hangulatot terjesztik. – Az apja egy pillanatra elgondolkodott, majd így szólt. – Mint az anyád! –

Marianne nevetett, de rögtön mélyen el is szégyellte magát.

Amikor ezt a hospice óvodában lévő gyerekeknek mesélte, azok kacagtak a hasonlaton, azután kimentek Marianne-nal, hogy megtisztítsák az eget az emelő és táncoló felhőknek.

A meleg hatására javult a térde, csökkent benne az égető érzés. Levette a cipőjét, és mezítláb lépkedett a puha, nedves füvön.

Eltelt egy óra, és úgy érezte, hogy tényleg képes lenne itt maradni, és örökké csak a felhőket meg a fűszálakat számolni, de inkább felsóhajtott, és visszavette a cipőjét. Beljebb sétált a buja illatú kertbe, majd odaért egy fehér fallal elkerített kis temetőhöz. Mindent fehér homok borított, az utat és a sírokat is, mint valami csillogó takaró. A sírhantok úgy néztek ki, mint egy-egy feltollazott dunyha. Illatos vörös rózsabokrok virítottak minden egyes fehér homokkal borított sírhanton. Milyen szeretettel gondozták ezt a temetőt. Mintha az apácák csak lefektették volna a nővéreiket. Akik csak aludtak. Álmodtak, és az álmaik olyan édesek voltak, mint a rózsaszirmok.

Leült egy viharvert kőpadra.

Vajon hol lett volna az én helyem, hogy álmodjak? Melyik sír lett volna az enyém, amit csak én foglalhattam volna el? A gyerekek, akiket nem szültem meg, mert nem jó helyen voltam. A szerelem, ami hiányzott. A nevetés, ami nem létezett. Túl sok dolgot nem tettem meg, és most már túl késő.

Felnézett, és látta, hogy Clara áll a temető kapujában. A fiatal apáca lassan elindult felé.

– Megengedi? – kérdezte, és megvárta, hogy Marianne bólintson, és intsen neki, hogy üljön le mellé a padra. Clara összekulcsolta a kezét az ölében, azután Marianne-hoz hasonlóan ő is a fehér homokkal borított sírokat nézte. – Nehéz az utazása. – Nem kérdés volt, hanem kijelentés. Marianne a körmeit bámulta. – Maga szerint a halál jelenti mindennek a végét, Marie-Anne?

– Remélem, igen – suttogta Marianne.

– Itt Bretagne-ban mi másban hiszünk. A halál nem olyasmi, ami eljön, sokkal inkább valami, ami körülvesz minket. Itt van.

– Clara a levegőbe mutatott. – Meg ott.

A fák felé intett. Azután előrehajolt, és egy marék fehér homokot vett a kezébe.

– A halál olyan, mint ez. – Az egyik kezéből a másikba csorgatta a homokot. – Egy élet létrejön, és a halál egy kis időre megszakad. – Ekkor a kezéből a földre szórta a homokot. – Egy másik élet elmegy. Utazik, oui? Mint az áramló víz. A víz egy moulin ban. Egy malomban. A halál az a rövid szünet.

– Úgy emlékszem, hogy nekem mást meséltek a templomban – jegyezte meg Marianne.

– Bretagne régebbi, mint az egyház. Ez itt Armorica! Ez az, ahol a szárazföld találkozik a tengerrel. Ez a világ vége, olyan régi, mint maga a halál.

Marianne felnézett az égre.

– Szóval nincsen pokol és nincsen mennyország sem odafent?

– Nekünk itt nagyon sok elnevezésünk van a félelemre, az életre, a halálra. Néha ugyanaz a szó. Néha a mennyország és a föld ugyanaz. Ahogyan a pokol és a mennyország is. Tanulmányozzuk a földet, és látjuk, hogy minden egyenlő. A halál. Az élet. Mindannyian egyszerűen csak úton vagyunk a kettő között.

– És a föld elmondja, hogy hová tart az út? Mint egy útikönyv?

Clara nem nevetett.

– Figyelni kell arra, mit mond nekünk a föld. A kövek mesélnek azokról a lelkekről, akik sírtak, amikor ráléptek, a fű suttog azokról, akik rajta jártak, a szél elhozza a hangjait a szeretteinknek. A tenger pedig tudja a nevét mindenkinek, aki valaha meghalt.

Marianne arra gondolt, vajon a lába alatti homok egyszer majd azt mondja-e: Marianne itt volt, és nem sokkal azután meghalt.

– Félek a haláltól – suttogta.

– Ne féljen! – felelte Clara, a hangja csupa együttérzés volt. – Ne féljen! L’autre monde… az a másik világ, oui, ugyanolyan, mint ez itt. A mi világunk közepén van, és ugyanúgy néz ki, csak nem látjuk azokat, akik ott járkálnak. Odaát tündérek vannak meg varázslók. Istenek, démonok és korrigan ok… trollok. Valamint a halottak, akik már nincsenek köztünk. És mégis… itt vannak, mellettünk, akár ezen a padon is. Minden nővérünk… – Clara a sírokra mutatott. – Minden nővér itt van, és lát minket. Csak mi nem látjuk őket. Ne féljen! Kérem.

Marianne felemelte a tekintetét. Nem látott szellemeket, csak rózsákat.

– Tovább kell mennem. Be kell fejeznem az utamat – tette hozzá elfúlva. A kezét finoman kihúzta Clara kezéből, és elsétált. Minden lépésnél csikorgott a lába alatt a kavics. Talált egy kis kaput, ami kivezetett a kolostor kertjéből, és átpréselte rajta magát.

7.

Marianne orrát megcsapta a frissen sült pizza ínycsiklandó illata, miközben egy csapat turistát figyelt a pizzéria melletti vallásos emléktárgyboltban, amint nézelődtek. Amikor a csapat elment mellette, az idegenvezető odafordult hozzá, és így szólt:

– Allez, allez! Siessenek! Ne maradjon le, hölgyem! Gyorsan! – Marianne körülnézett, de a nő tényleg hozzá beszélt. – Igyekeznünk kell, ha még világosban el akarunk érni Pont-Avenbe!

Pont-Aven! Marianne megköszörülte a torkát.

– Jól van! Jövök már! – mondta, és eltakarta az arcát, amikor felszállt a buszra. A szíve a torkában dobogott, biztos volt benne, hogy valaki hamarosan le fogja leplezni.

Amikor az autóbusz rákanyarodott a főútra, Marianne sietve leült egy házaspár mögé. A pár mindkét tagja egyforma suhogós, piros széldzsekit viselt. Marianne észrevett egy brosúrát a mellette lévő ülésen, felvette, és az arca elé tartotta.

Sziklák és szikrák volt a címe. A program tartalmazott egy gyárlátogatást Pont-Avenbe a Penven kekszüzembe. Előtte pedig meglátogatják a carnaci kősorokat, majd osztrigát kóstolnak Belonban.

Marianne szétnyitotta a térképet. Carnac legalább a tengerparton van, így nem teljesen rossz irányban az ő úti céljához. Megpróbált láthatatlanná válni. Úgy érezte magát, mint egy bliccelő… de hát pontosan az is volt.

Fél óra múlva a sötétvörös autóbusz lefékezett egy kőoszlopokkal teli mező mellett.

– A Carnac közelében található Ménec kősorok – olvasta a nő az útikönyvből a busz elején – nyolcezer évesek, vagy talán még annál is régebbiek. Mindenesetre már akkor álltak, amikor a kelták megérkeztek ide a Sötét Földről. A legenda úgy tartja, hogy ez egy ellenséges hadsereg volt, Armorica tündérei azonban kővé változtatták a harcosokat.

Marianne a furcsa gránittömbökre nézett, és úgy érezte magát, mint akit megbabonáztak. Néhány ember belül ugyanígy néz ki, gondolta. A bretagne-i gránitemberek.

Az autóbusz továbbhajtott a kőhadseregtől Lorient városa felé.

Az autópályán mentek, azután a Quimperlé kihajtónál letértek róla, és Riec-sur-Belon irányába tartottak. Marianne újra szétnyitotta a térképet. Egy földnyelv választotta el a Belon folyót az Aven folyótól. Kerdruc a kiszélesedő Aven partján feküdt, nem sokkal távolabb attól, ahol a két folyó egyesülve az Atlanti-óceánba ömlött Port Manec’hnél.

Előhúzta a dzsekijéből a csempét. Kérlek, gondolta, kérlek, legalább feleannyira legyen szép, mint ezen!

Az autóbusz már a kanyargós országúton haladt a borostyánnal benőtt fák sötétzöld lombkoronái alatt. Egyre mélyebbre hatolt a fák és a mezők sora között, és itt-ott feltűnt egy-egy gránitból készült ház színes zsalugáterrel, előtte pedig rózsaszín és kék hortenziabokrokkal. A busz végül megállt egy lejtős, fákkal szegélyezett út mellett, amelynek végén Marianne megpillantott egy udvarházat, azon túl pedig vizet és csónakokat.

– Ez itt a Château de Belon, a leghíresebb hely az osztrigaiparban ezernyolcszázhatvannégy óta! – magyarázta az idegenvezető.

Marianne a csoport végére osont. Tőle jobbra egy hosszú faasztal állt az árnyékos, füves teraszon, ahonnan csodálatos látvány nyílt a fákkal szegélyezett folyókanyarulatra. Azon túl pedig az utolsó kanyarban meglátta… a tengert! Szikrázott, a hullámokon apró csillagok táncoltak. Lenyűgöző volt.

Két fiatal, kötényes, szőke férfi várta a vendégeket, a harmadik pedig mellettük állt. Neki fülbevalója volt, és bőr karkötőt, valamint motoroscsizmát viselt. Egy hatalmas konzervnyitó lemeznek tűnő valamit nyomott egy lapos osztriga héja közé, és egy csuklómozdulattal felnyitotta. A szájához emelte, majd a két oldalán álló férfiakhoz fordulva így szólt:

– C’est bon. – Ezután újabb osztrigákat válogatott ki egy szürke ládából, kettőt egymáshoz ütött, mintha azt hallgatná, milyen hangot adnak ki, ezután egy fonott, faforgács kosárba dobta őket, amely csillogó, nedves hínárral volt kibélelve. A hínár úgy nézett ki, mint a friss spenótlevelek.

Az idegenvezető beszélni kezdett az osztrigákról, Marianne azonban csak fél füllel figyelt oda rá. Egyszerűen túlságosan csábító volt a folyón túli tenger látványa a gyengéden ringatózó hajókkal. Itt-ott elkapott egy-két szót a magyarázatból valami lárvákról meg víz alatti keltetőkről.

– Des plates ou des creuses? – kérdezte egy hang a háta mögött. A motoroscsizmás férfi volt. Beszélt, miközben kinyitott először egy sima, kerek osztrigát, azután egy hosszabb fajtát is, és egy kagylókkal borított tengeri csigát használt hozzá. Olyan hang hallatszott, mint amikor egy ág recsegve kettétörik. A kerekebb, laposabb osztrigát Marianne-nak nyújtotta át. – Calibre numéro un, Madame!

Marianne keze remegett, miközben benézett a kagylóhéj belsejébe. Ezután ismét felpillantott a fiatalemberre. Vonzó volt, de látszott rajta, hogy nem biztos magában. Sötétkék szemében gyengédség és vágyakozás csillogott. A tekintete sok valóra nem vált éjszakáról mesélt.

Nem merem. Marianne még soha életében nem evett osztrigát. Ismét elkapta a férfi pillantását, és észrevette, hogy érzéki ajka halvány mosolyra görbül. Gyerünk, biztatta egy fejbólintással.

Marianne lemásolta a mozdulatot, amit a férfitól látott, és a szájához emelte az osztrigát. Hátrahajtotta a fejét, majd szürcsölt egyet. A tengervíz csípős ízét érezte, valami dióra emlékeztető zamatot is, és a kagylóhoz hasonlító aromát. Az orrát megtöltötte valami erős illat, amit ő a tengerrel azonosított: vízpermet, hullámok, szörf, medúza, só, korallok, hemzsegő halraj, a széles látóhatár és a végtelenség.

– A tenger – mondta sóvárogva. Az ember megeheti a tengert!

– Ya. Ar Mor… a tenger – válaszolta a férfi rekedt nevetéssel.

Kikaparta a maradék szürke zselés húst egy osztrigakéssel, és a héjával együtt átnyújtotta Marianne-nak.

Ar Mor. Minden osztriga olyan, mint maga a tenger, gondolta a fiatal férfi. Ugyanaz a tenger, széles és szabad, vad és gyengéd, halványkék vagy fekete, amit mindannyian magunkban hordozunk. Egy osztriga nem csupán ínyencség. Ez maga a kulcs a tengerről alkotott legmélyebb álmainkhoz. Azok, akik nem akarják a tenger ölelésébe vetni magukat, akik félnek a széles látóhatártól és a mélyétől, a szenvedélyétől és a kiszámíthatatlanságától, soha nem fogják, szeretni az osztrigát.

Ők csak undorodni fognak ugyanúgy, ahogy undorodnak a szerelemtől, a szenvedélytől, az élettől, a haláltól és mindentől, amit a tenger képvisel.

– Merci – mondta Marianne. Egymáshoz ért az ujjuk, amikor a férfi elvette a kezéből az osztriga héját.

Te lehettél volna a fiam, gondolta Marianne hirtelen. Nagyon szerettem volna, ha egy ilyen fiam van, mint te. Operára táncoltam volna veled. Szerettelek volna, hogy te is tudj szeretni.

Miközben ott ültek, és egyik osztrigát a másik után ették, valamint megittak egy pohár Muscadet-t az öbölre néző bükkfák alatt, a háttérben a tengerrel, Marianne gondolatai visszakanyarodtak a halálhoz. Tényleg nincs benne semmi végleges, mint ahogy Clara mondta? Tényleg ebben a világban van, csak tündérekkel és démonokkal teli?

Egy veréb szállt le az asztalra, és elvitte a vajat.

8.

Minél közelebb ért a busz Pont-Avenhez, Marianne annál jobban azt kívánta, hogy lassítson. Félt, hogy nem lesz képes visszafogni magát, és odaszalad a legközelebbi telefonfülkéhez, könyörög Lotharnak, hogy jöjjön érte, és vigye haza. Nem volt biztos benne, hogy képes lesz normálisan viselkedni.

Amikor a busz végül megállt a kekszüzem előtt, Marianne csendben elsétált a csoporttól. Átment Pont-Avenen, és még csak észre sem vette, milyen elbűvölő hely. A kis falu tele volt galériákkal, palacsintázókkal, és olyan házakkal, amelyek minden bizonnyal a tizennyolcadik században épültek. Itt a múlt volt a jelen alapköve. Marianne követte a kanyargó folyót keresztül a falun, és végül elment a Hôtel Les Mimosas előtt, és odaért az erdőhöz, a művészek menedékének tartott hely széléhez. A csempére festett világ is ez volt.

Egy kis tábla arról tájékoztatta, hogy Kerdruc hat és fél kilométerre van onnan. Még hétezer méter. Talán tizenkétezer lépés. Az már semmi.

A szülővárosában, Celle-ben nagyon sokat gyalogolt. Úgy érezte magát, mint egy folyton repülő madár, itt-ott mindenfélét gyűjtögetett. Lothar sohasem engedte meg neki, hogy az autóval menjen.

– Nincs elég tapasztalatod a vezetésben – közölte szűkszavúan –, különben is, biztosan nem találnál parkolóhelyet.

Lothar sohasem ment egyedül vásárolni, Marianne arra gondolt, milyen elveszetten ácsoroghat most a különböző sorok között a boltban: egy törzsőrmester a konzervek, tamponok és teafilterek között bolyongva. Nem először kapta ösztönösen a szája elé a kezét. Micsoda illetlen gondolatok!

A levegőben iszap és a meleg erdő talajának illatát érezte. Az orrát megcsapta a gombák finom aromája. Talán napnyugtára odaér a tengerhez, és a nappal együtt lefekszik belé? Nem hallott mást, csak a rovarok zümmögését, egy pinty hívását, halk gallyropogást és a falevelek zizegését. Semmi egyebet. Az egyetlen emberi zaj az ő lépte volt ebben a kanyargós erdőben, az Aven folyó mentén, amely itt már leszűkült egy férfi vállszélességére. Olyan volt, mint egy hosszú folyosó, amely egy ismeretlen szobához vezet.

Mindenfelé gyűszűvirágok virítottak. Az a növény, amitől megáll az ember szíve.

Lehet, hogy egyszerűen csak ezt kellene rágcsálnia itt, gondolta, ám aztán eszébe jutott, hogy a helyi gyerekek talán ide jönnek ki játszani. Nagyon nem lenne jó, ha egy gyerek találna rá a holttestére a bokrok alatt.

Elment a magas, régi fák előtt, amelyek csupán egy kevés napfényt engedtek átszivárogni zöld lombjuk között az ösvényre. Csekély emelkedő után egy keskeny úthoz ért, amely egyenesen átvezetett egy kiszáradt folyómeder fölött ívelő kőhídon. A folyómeder közepén ablaktalan ház állt. Egy moulin à marée… vagyis ár-apály malom.

Eleredt az eső, bár még mindig sütött a nap, és a vízcseppek csillogtak a levegőben. Marianne elképzelte, hogy ez az arany szikrázás maga a fátyol, amely elválasztja ezt a világot a túlvilágtól.

A híd közepén felemelte a kezét, és átnyúlt a fátylon. Az eső puha volt és meleg. Elképzelte, hogy tündérek és óriások kelnek át ezen a hídon, és kinevetik, hogy ő meg átnyújtja a karját az alvilágba.

Nem is sejtette, hogy a világ ilyen elbűvölő és ilyen vad is tud lenni. Nincsenek bérházak, modern épületek, autópályák. Csak a pálmafákra fészket építő madarak, lilaakác, bazsarózsa és a sziklákon elterülő mimóza. Volt még ezenkívül égbolt, kövek és másfajta világok az arany felhőszakadáson túl.

Nem az emberek alakítják át a tájat, gondolta, hanem a táj alakítja át az embereket. Bizonyára büszkévé és makaccsá, szenvedélyessé, mégis visszafogottá teszi őket. Úgy alakítja, mint a köveket és a fatörzseket.

Futásnak eredt. Az elhagyatott táj húzta maga felé. Úgy tűnt, hallja az erdő mélyének suttogását, és eszébe jutott Clara, aki azt mondta, hogy ez a föld csak azoknak meséli el a történeteit, akik hajlandóak meghallgatni. Hegyezte a fülét, de nem értette, mit mond a szél, a fű, a fa vagy a gránitkő.

Elállt az eső, amikor Marianne kiért az erdőből, a gyalogút egy piszkos, szelektív hulladékgyűjtőnél ért véget, amely egy kis, kavicsos parkoló közepén állt. Körülnézett. Látott egy utat felezővonal nélkül. Aranyló mezőket. És bal oldalon feltűnt egy kis falu.

A friss levegőtől és a gyaloglástól zsibbadtnak érezte magát. A feltámadó szellő felé sodorta a közelgő vihar elbűvölő, poros illatát. A térde lüktetett. Elment színes hortenziák mellett, rájuk sem nézett, mint ahogy a nyaralókra sem, a bretagne-i homokkő kunyhókra színes zsalugáterekkel és kertjükkel, amelyben virágzó fügefák, illatos leanderek voltak, valamint a szélben suttogó sás. Minden figyelmét a keskeny falusi útra szegezte.

A kis domb tetején, miután az út balra kanyarodott egy háromszintes fehér ház mellett, egy júniusi, álmos vasárnapon végül megérkezett Kerdruc kikötőjébe.

9.

Kerdruc kikötőjében egy móló nyúlt be az Aven folyóba merőlegesen a folyópart mentén húzódó rakpartra. Evezős csónakok pihentek szorosan egymás mellett a parton, mint színes kanalak az evőeszközfiókban. Nádtetős kőházak álltak a folyóhoz vezető lejtőkön, úgy néztek ki, mint fehér virágok a buja zöld fenyőerdő és a nádas rétek között. Több tucat motorcsónak és jacht állt kikötve a piros bóják közötti horgonykábelhez, és úgy ringatóztak az Aven folyó torkolatában, mint a holdkövek egy kézzel készített nyakláncon.

A sós víz hullámain táncoltak, ahol a folyóvíz összekeveredett az édesvízzel. Ahol a víz és az ég, a kék és az arany, a nyugodt erdők és a csipkézett szélű sziklák találkoztak, ott kezdődött a tenger.

Az Ar Mor nevű háromszintes fehér ház földszintjén működő étteremnek fából készült terasza, piros-fehér vászontetős árnyékolója és kék fakapuja volt, a szomszédos vendégház, az Auberge d’Ar Mor pedig egy romantikus, viharvert gránitépület, amelynek bejáratát benőtték a kúszónövények, körülötte pedig halvány hortenziák virítottak.

Az Aven folyó túlsó partján, a bal parton egy másik apró kikötő terült el, rövid rakparttal, kis halászhajókkal és egy zöld napellenzőjű bárral.

Senki nem volt a közelben. Csak a dagály gurgulázó hangjai hallatszottak, ahogy az acélkábelek időnként az árbocokhoz ütődtek, valamint egy nő sírása. Marianne azért sírt, mert képtelen volt elszakadni a látványtól, olyan elképzelhetetlenül gyönyörűnek találta az előtte elterülő Kerdrucöt. Az összes hely közül, amelyet az elmúlt hatvan évben meglátogatott, még sohasem látott ehhez a helyhez foghatót.

Még erősebb lett benne az érzés, hogy hazaérkezett. Sós és édesvíz illata töltötte meg az orrát, a levegő tiszta volt, mint az üveg, csillogó arany-kék selyemszőnyeg szikrázott a vízen. A gyönyörű táj kisugárzása kegyetlen fényt vetített minden korábbi félelmére, minden eltűrt sértésre, minden kimondatlan visszavágásra, a visszautasítás minden gesztusára. Marianne gyászolt, határtalan fájdalma hatására megbánt minden egyes gyáva pillanatot addigi életében.

Hirtelen egy macska ugrott le egy fáról, és leült mögé. Amikor a testét rázó zokogás még mindig nem csillapodott, a macska felállt, megkerülte őt, leült vele szemben, majd bámulni kezdte.

– Mi van? – kérdezte Marianne, és letörölte a könnyeket az arcáról.

A macska három lépést tett felé, és megbökte a kezét a fejével.

Ezután erőteljesen a tenyeréhez dörzsölte magát, és közben mély, érdes hangon dorombolt. Marianne megvakargatta az álla alatti részt.

A fák és a házak árnyéka egyre hosszabb lett, a selymes víz még fényesebben csillogott, miközben Kerdrucre lassan sötétség borult.

Marianne gondolatban gyorsan kiszámította, mennyi pénze maradt. Talán arra elég, hogy taxival elmenjen a partig, vagy megvacsorázzon és igyon valamit, egy szobát kivenni azonban már nem. Nehéz szívvel felsóhajtott. Hosszú nap volt ez a mai.

Hirtelen dörgést hallott. A macska megriadt, kiugrott a kezéből, és elszaladt. Hamarosan megjelentek a fekete aszfalton az eső cseppjei. Az acélkábelek még hangosabban csattogtak, a víz szürkévé vált, és eső pettyezte a felületét. A rakpartnál lévő hajók összebújtak, mint a fázós birkák. A kabinajtó csattogott, és becsapódott a szélben.

Marianne a kikötőmester irodájához szaladt, és ki akarta nyitni az ajtót. Zárva volt. Ezután átfutott az étteremhez. Azt is zárva találta. Hangosan dörömbölt az ajtón. Az eső most már alulról is támadt, az esőcseppek olyan erővel csapódtak a földre, hogy visszapattantak róla. Víz csorgott le a nyakán az ingujjába, és a cipője is kezdett elázni. A kabátját a fejére tette, úgy futott át a rakparthoz.

A macska a móló felé szökdécselt. Úgy tűnt, mint aki bele akar ugrani a folyóba, ezért Marianne villámgyorsan utánaeredt.

– Ne tedd! – kiáltotta rémülten, amikor a macska elrugaszkodott, és a móló melletti utolsó, kikötött hajóra ugrott.

Marianne-nak sikerült utánavetnie magát, és átlendülnie a ringatózó hajókorláton. Megcsúszott a nedves padlón, megfogta az ajtót, bepréselte magát a kabinba, lement a lépcsőn, és becsapta maga mögött az ajtót.

Az eső hangja azonnal tompább lett, a hajótest alól morajlás hallatszott.

A macska az ágyon ült. Marianne elkezdte levenni átázott ruháit. Kimosta őket a kabin apró fürdőszobájában, amelyben talált vécét és zuhanyzót is. Ezután maga köré csavart egy takarót, leült a macska mellé, és elhúzta a függönyt.

Összegömbölyödött, hogy melegen tartsa a testét, a macska pedig bemászott a két karja közötti résbe, és a nyakánál dorombolt. Marianne a hajó hullámzása és ringatózása, az eső kopogása és az egyre sötétülő kabin hatására lassan megnyugodott. Pihenek egy kicsit, gondolta. Csak egy kicsit.

* * *

A bretagne-i carnaci kősorokról álmodott. Minden kőoszlopon Lothar döbbent arcát látta. Csak ő tudta a férfit felszabadítani, és hosszú ideig elszántan kereste a leggyönyörűbb Lothar követ, mielőtt úgy döntött, hogy inkább elrepül egy osztrigahéjon. Az osztriga meleg volt, a felhők fölé szállt vele. Alatta a tenger zöldnek látszott, apró fények csillogtak a hullámokon.

Már világos volt, amikor felébredt, és eltartott egy ideig, mire rájött, hogy hol van. A hajóablakon beszűrődő napfényből tudta, hogy hosszabb ideig aludt, mint szándékozott. Szorosan meztelen teste köré csavarta a takarót, és óvatosan kinyitotta a kabinajtót… majd egy álomba lépett.

Egyedül volt egy kis fehér hajón, körös-körül mindenfelé csak vizet látott.

10.

Egy hirtelen kiáltás megijesztette. Körülbelül húsz méterre a hajótól egy férfi úszott a hullámok között… egy fehér hajú, bajuszos, nagy, fekete szemű férfi.

Marianne néhány másodpercig hadonászott a karjával, elszántan próbálta megőrizni az egyensúlyát, végül azonban megbillent, és rémülten átbukott a hajókorláton. Úgy süllyedt el a vízben, mint egy fél tégla. Amikor az első korty víz lecsorgott a torkán, tágra nyitotta a szemét.

Nem! Nem!

Rúgott egyet, mire a takaró lecsúszott a testéről, és elúszott valamerre. Egy utolsó erőfeszítéssel feljött a víz tetejére, és nagy levegőt vett.

– Segítség! – nyöszörögte, mert a sós víztől elfúlt a hangja.

– Hölgyem! – kiáltott neki a férfi.

Marianne pánikba esve kapálózott felé, és érzékeny pontján találta el. A férfi felkiáltott, majd a víz alá bukott.

– Sajnálom – mentegetőzött Marianne, miközben tapogatózva a hajó létráját kereste. A férfi felbukkant mellette. Marianne felmászott a létrára, szégyenkezve próbálta eltakarni meztelen testét mindkét kezével, azután beszaladt a kabinba, és bezárkózott.

Simon nem tudta megfejteni, hogy mi folyik itt. Egy nő a hajóján? Egy meztelen nő? Továbbra is a vizet taposta.

– Hahó! – kiáltotta. – Még mindig ott van? Tízig számolok, aztán felmegyek. Ha addigra még mindig nincs magán ruha…nos, közel járok a hetvenhez, szemüveg nélkül nem látok, így nincs mitől tartania.

Úgy döntött, még mindig részeg. Ma reggel úgy vitte ki a hajót a vízre, hogy nem is nézett be a kabinba. Egy jó erős kávéra vágyott, benne egy kis Calvadosszal. Nincs is jobb módja annak, hogy legyőzze a másnaposságot, mintha az itallal folytatja a reggelt, amivel előző este abbahagyta. A titokzatos nőre gondolt.

Egy pillantásával ki tudna ütni egy férfit… a csillogó szeme olyan színű volt, mint tavasszal az almafák friss, zöld rügyei. A lány nem volt kimondottan fiatal, de valahogy még mindig kislánynak tűnt. És az a döbbenet az arcán!

Az idős halász hagyta, hogy sodorja az áramlat, meg sem próbált vele szemben úszni. A víz hideg volt – tizennégy vagy tizenöt fokos –, ő azonban széttárta a karját meg a lábát, és hagyta, ahogy a hideg végigáramoljon rajta.

Jobb. Sokkal jobb.

Eltökélten felmászott a létrán, felvette a nadrágját, halványkék pólóját felhúzta napbarnított felsőtestére, majd profi módon felszedte a horgonyt.

Marianne a hajóablakon át nézte a fehér hajú idegent. Egy szót sem értett abból, amit a férfi neki kiabált a vízből. A beszéde tele volt mély torokhangokkal. Érdekes, ezt a nyelvet még sohasem hallotta. Bizonyára breton lehetett.

Érezte a lába alatt a motor zúgását. Vajon mit fog csinálni legközelebb? Remegve vette fel a ruháit. Az egyik kezében a táskáját fogta, a másikban pedig egy kenyérszeletelő kést, így nyitotta ki a kabin ajtaját.

– Bonjour, monsieur! – mondta, amilyen méltóságteljesen csak tudta.

Simon ügyet sem vetett rá, amíg ki nem értek abból a csatornából, ahol a tankhajók szoktak közlekedni ide-oda.

Miután a hajója elérte a szokásos helyet, ahonnan az egész Glénan-szigetvilágot be lehetett látni, leállította a motort, és az idegen nőre nézett. Kuncogott a komikus látványon, hogy egy kis kést tart a kezében, lecsavarta termoszának a tetejét, kávét és Calvadost töltött egy csészébe, majd átnyújtotta neki.

– Köszönöm – mondta Marianne, és hátrahajtotta a fejét, miközben nagyot kortyolt belőle. Nem számított az alkoholra, ezért előrehajolva nagy erővel kiköpte.

– Petra zo ganeoc’h? – próbálkozott ismét Simon. – Mire van szüksége?

– Német vagyok – magyarázta Marianne dadogva két csuklás között. – És… a nevem Marianne.

A férfi egy pillanatra kezet fogott vele.

– Én bretagne-i vagyok. A nevem Simon. – Újra beindította a motort.

Milyen jó, hogy ezt megtárgyaltuk, gondolta Simon, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Ő bretagne-i, a nő pedig német… un point, c’est tout.

Marianne kinézett a hajó körül fodrozódó vízre. Fekete és türkiz, világoszöld és tengerészkék. Clarának igaza volt: ha az ember összehúzza a szemét, minden egyforma lesz. Clara számára ez volt a mennyország és a föld. Marianne-nak viszont az a hely, ahol az ég találkozott a vízzel, a látóhatár a szárazfölddel, amely felé egyre nagyobb sebességgel közeledtek.

Oda le, gondolta. Oda akartam menni. Miért nem tettem meg?

Nem voltam elég gyáva? Vagy elég bátor?

Már maga sem értette. Simonra pillantott. A saját arcán izgalom, idegesség és kétség tükröződött.

A halász azon töprengett, vajon mitől fél ez a nő.

Folyamatosan éber volt, mintha arra számítania, hogy megütik, ugyanakkor tágra nyílt szemmel szívta magába a környezetét.

Semmi baj, kislány. Nincs okod félni tőlem. Simon kedvelte azokat az embereket, akik ugyanúgy szeretik a tengert, mint ő.

Gyakran kiment az egyik concarneau-i halászhajóval ráját és tőkehalat fogni az Atlanti-óceán északi részén, Izland és Újfoundland környékén. Eltartott egy ideig, mire az ember hozzászokott… mivel heteken keresztül nem volt ott más, csak víz és az égbolt.

Colette-re gondolt. A nő volt számára az egyik vonzerő a szárazföldön. Lopott egy csokor virágot a Pont-Aven-i galériatulajdonos születésnapjára, és majd később elmegy Ar Morba, hogy átadja neki. De persze csak miután letette ezt a teremtést a hajójáról. Ki tudja, lehet, hogy ez a nő, aki csak úgy megjelent a Gwen II fedélzetén, nem más, mint egy kóborló lélek úton Avalon felé. Nők: olyan átkozottul bonyolultak.

Kiszámíthatatlanok, mint a tenger.

Eszébe jutott, mit mondott az apja, amikor arra panaszkodott neki, hogy milyen vad és engedetlen a tenger:

– Tanuld meg szeretni, fiam! Tanuld meg szeretni, amit csinálsz, bármi legyen is az, és nem lesz többé problémád.

Szenvedni fogsz, de az is egy érzés lesz, és ha érzel, tudod, hogy életben vagy. Bajokra van szükség, hogy élj… máskülönben meghalsz!

A baj most szoknyában állt előtte, és kinézett a vízre. Simon felismerte a vágyakozást heves tekintetében, látta benne a vándorlási kedvet. Magához hívta. Marianne tétován felállt, a kormányhoz terelte, megállt mögötte, és segített neki kormányozni. Maguk mögött hagyták az Aven torkolatát, és Kerdruc kikötője lassan megjelent előttük.

11.

Paul kocsival ment be Kerdrucbe. Mindig az volt a legjobb, hogy kijózanodjon, és hagyja, hogy a szél meg a nap űzze ki az éjszakát a testéből. Régi barátja, Simon aznap reggel hagyott neki kávét, tejet meg palacsintát a konyhaasztalon, valamint egy üveg Pére Magloire Calvadost. Az egyik csirke felugrott az asztalra, és a tojását bámulta. Paul Simon kanapéján szundított egy kicsit, ám ennek ellenére úgy érezte magát, mintha visszafelé húzták volna végig egy sövény belsejében. Talán rá tudja venni Simont, hogy beálljon a boltba dolgozni. Miután Simon már nem járt ki a tengerre halászni, bolttá alakította Kerbuanban lévő halászkunyhóját, és most a csirkékkel együtt a konyhában lakik.

Mindenféle dolgot árult hiszékeny turistáknak. Például jeges mézet: a Pireneusok gleccser borította völgyeiben lévő virágokból, amelyeket fagynak ellenálló méhek poroztak be. Ó igen. A turistáknak nem kellett tudniuk, hogy ez valójában csak jellegzetes ízű hajdinaméz. Aztán ott volt még Simon átverése a megalitmagvakkal. A hatalmas carnaci kősorokról készült rajzzal díszített papírzacskókba néhány gránitszemcsét helyezett, amelyek kiperegtek a házának egyik külső repedéséből.

– A megalitok az első néhány száz évben nagyon lassan nőnek – magyarázta Simon az ámulva hallgató vevőknek. Az segít, ha egy kis régi, bretagne-i kelta talajt is használnak műtrágyaként, ami azt jelentette, hogy a szemcsékkel együtt eladhatott még egy marék földet is nekik a kertjéből.

Simon kis boltjában azonban az volt a legjobb, hogy nagyon sok nő fordul meg benne nyáron, és mindent „szépnek” meg „klassznak” találtak. Rövid ruhát viseltek, és titokban arról álmodoztak, hogy egy bretagne-i halásszal átélhetik a saját Lady Chatterley pillanatukat. Simon nem igazán szeretett beszélgetni ezekkel a turistákkal, különösen a kifinomult párizsi nőkkel, és nem szívesen játszotta el a nagydarab vidéki fickó szerepét.

Paul azonban elbűvölőnek találta, hogy ilyen sok nő gyűlt össze egy helyen.

Lefékezett Simon viharvert Citroënje mellett, amelynek orra az Ar Mor terasza felé nézett.

– Bonjour, Monsieur Paul! – köszöntötte Laurine, az Ar Mor fiatal pincérnője, amikor az egykori légiós kiszállt a kocsijából.

Paul odament hozzá, és megállt mellette.

– Helló, Laurine! – Az Aven folyó torkolatára nézett, de kizárólag a Gwen II-t látta, amely a rakpart felé közeledett.

– Nézze! – kiáltotta Laurine. Izgatottsága láttán Paul kissé megszédült.

Simon a hajó fedélzetén állt, mint mindig, de mellette…

– Nézze! – ismételte meg Laurine. – Juhúúú!

– Egy nő? – döbbent meg Paul. Hogy a francba sikerült Simonnak felszednie egy nőt, és kivinni a hajójával még ebéd előtt? Áruló! Hát nem megesküdtek előző este, hogy a nők nem játszanak többé szerepet az életükben? Legalábbis fontos szerepet nem.

Simon szerette az utolsó néhány métert egyedül megtenni.

Élvezte Marianne hajának tengervízillatát. Valaki feltalálhatná a tengervizes sampont, és piacra dobhatná, gondolta. Majd később beszél Paullal arról, hogyan tudnák a tengervizet a műanyag flakonokba tenni. Egyszer csak megpillantotta Laurine-t a rakparton, mögötte Paul állt savanyú ábrázattal.

Marianne a korlátra támaszkodott, amíg Simon kikötötte a hajót. Újra szomjasan szívta magába Kerdruc kikötőjének látványát. A szíve összeszorult a kép láttán, és úgy érezte, mintha egy hosszú tengeri út után hazatérne.

Képtelenség. Képtelenség, ne gondolj ilyen butaságokat!

– Jó reggelt, Monsieur Simon! – kiáltotta Laurine. Simon úgy gondolta, hogy a nő modell is lehetett volna. Egyszer azt javasolta neki, hogy költözzön Párizsba vagy Milánóba, és gazdagodjon meg.

Laurine döbbenten nézett rá, és azt kérdezte:

– Meggazdagodni? Minek? – És komolyan is gondolta. A huszonhárom éves nőnek felnőtt-teste volt, de gyakran úgy viselkedett, mint egy kisgyerek… túl őszinte volt ahhoz, hogy hazudjon, és túl naiv, hogy mindenkiben megbízzon.

Simon esetlenül kisegítette Marianne-t a hajóból.

– Soha többé nem iszom egy kortyot sem – közölte Paullal, amikor lelépett a Gwen II-ről, és szakszerűen a kikötőbak köré tekerte a kötelet.

– Én sem – hazudta Paul, és kérdő, elbűvölő mosollyal pillantott Marianne-ra.

– Paul, ő itt Marianne. Német.

– Allemande, eh? – válaszolta Paul, majd megfogta a kezét, és úgy tett, mintha megcsókolná. – Zwei brezzelle, beete. – A nő döbbenten húzta vissza a karját.

Simon oldalba bökte.

– Hagyd már! Félénk.

Paul ekkor breton nyelvre váltott.

– Azt hittem, megegyeztünk a nőkkel kapcsolatban. Milyen barát vagy te? Ahogy hátat fordítok neked, máris…

– Fejezd már be! Én csak kihajóztam megmártózni egyet, amikor kijött a kabinból meztelenül.

– Meztelenül?!

– A macskával.

– És aztán? Sikerült…

– Majdnem megfulladtam miatta.

– A macska miatt?

– Nem, meg akartam menteni a nőt. Beleesett a vízbe!

– Nem értem.

– Akkor ne kérdezd!

– Reggeliztél már? – kérdezte Paul.

– Játsszunk egy parti backgammont, és igyunk egy kávét! – javasolta Simon. – A vesztesnek kell kiszolgálnia ma a boltban.

Marianne egész idő alatt elveszetten ácsorgott a két férfi mellett, a lábát szorosan összezárta, a táskáját a mellkasához szorította. Védtelennek érezte magát. Sejtette, hogy róla beszélnek, ezért megpróbált a lehető legfesztelenebbül mosolyogni. A macska a lábához dörgölőzött, amit megnyugtatónak talált. Megköszörülte a torkát.

– Elnézést, én… – Az agya hirtelen kiürült. Semmi nem jutott eszébe, csak egy nagy üresség volt benne.

Laurine előrehajolt, és háromszor arcon csókolta. Balról, jobbról és megint balról.

– Bonjour, Madame! Laurine vagyok – közölte mosolyogva.

– Marianne Lanz – válaszolta Marianne félénken. Még mindig úgy érezte magát, mint egy piszkos macska, és valószínűleg olyan szaga is volt.

– Marianne? Milyen szép név! Örülök, hogy itt van. Jól utazott?

Marianne egy szót sem értett. Laurine kézen fogta, miközben Simon és Paul párnákat tettek a teraszon lévő faszékekre, és az öreg úriemberek jellegzetes lassúságával mozogtak.

– Kenavo! – kiáltott Marianne után Simon. Breton nyelven ez azt jelentette, „viszlát”.

Laurine szörnyen izgatott volt, és mint mindig, amikor izgatott volt, suttogott:

– Odaviszem, hogy megismerje a séfet. A neve Jean-Rémy.

Nagyon fog örülni, hogy megismerheti önt!

Marianne félénken ácsorgott az ajtóban, miközben Laurine előrement, és hátra vezette az Ar Mor konyhájába.

– Én… sajnálom, de… – Senki sem figyelt rá. Senki.

Zavara csak akkor fordult át megkönnyebbülésbe, amikor a séfre nézett, és az hátratolta a homlokából piros fejkendőjét, majd rámosolygott. Ő volt az! Az osztrigás férfi!

– Mit gondol, mi maga… egy kezdő pokol angyala? – kérdezte Jean-Rémytől Madame Ecollier két nyárral korábban, amikor a férfi leszállt a motorjáról, hogy próbaképpen beálljon dolgozni a konyhába. Fekete farmer, piros póló, szegecses csizma.

Fülbevaló volt a fülében, tetoválás látszott a tarkóján a fekete hajtincsek alatt. A derekáról úgy lógott kedvenc késkészlete, mint egy revolver a tartójában. A csuklóján minden egyes bőr karkötő egy-egy konyhát képviselt, ahol a tizenhárom év alatt dolgozott, amióta tizenhat éves korában séfnek állt.

Mindazonáltal Madame Ecollier nagyon bírta az öltözetét.

– Jobban szeretném, ha Peter Sellersre hasonlítana, mint Johnny Deppre, de nem számít. Csak főzzön, és vegye le a szemét a női vendégekről! Valamint ne kezdjen ki a személyzettel sem! És hanyagolja az italt, hacsak nem éppen egy lábasba önti. Sok sikert, Mr. Perrig!

Marianne elbűvölőnek találta a férfit.

– Bonjour! – mondta szinte alig hallhatóan.

– Bonjour, Madame! – válaszolta a séf, aki valamivel korábban élete első osztrigáját kínálta neki, majd kilépett a rozsdamentes acél konyhasziget mögül. – Örülök, hogy újra látom. Remélem, ízlett az osztriga.

– Ő az új séfünk – suttogta Laurine elfúlva. – Marianne Lance!

– Biztos benne?

– Igen – Laurine alig kapott levegőt. – Monsieur Simon halászta ki a tengerből. Fogalmam sincs, honnan jött.

Marianne láthatóan semmit nem értett, Jean-Rémy elkapta a tekintetét. A tengerből? Emlékezett rá, milyen hatással volt rá a nő az osztrigafarmon az előző nap: elveszett volt, mégis elszánt, hogy megtaláljon valami konkrét dolgot. Ez az érzés még mindig ott látszott a szemében, annak ellenére, hogy törékeny mosollyal megpróbálta elrejteni.

Jean-Rémy ekkor Laurine-ra pillantott. Laurine, kiscicám, gondolta, mit tettél velem? Alig tudta levenni róla a tekintetét.

Marianne kényelmetlenül feszengve azt remélte, hogy valaki elmagyarázza, miért van itt. Titokban Laurine-ra és Jean-Rémyre nézett, akik úgy bámulták egymást, mint akik azt várják, hogy a másik szólaljon meg először. Végül Laurine fordult el, és kiment a konyhából.

Jean-Rémy maga elé bámult, majd dühösen rácsapott az asztalra. Marianne megriadt, amikor meglátta, hogy a séf a másik tenyerébe fogja vérző kezét. Amikor az asztalra csapott, egy kés pengéjére ütött, amely ott hevert előtte. Marianne elejtette a táskáját.

A hospice konyhájában az elsősegélydoboz egy rejtett helyen volt az ajtó mögött, ahol senki sem láthatta, mert az ajtó mindig nyitva állt. Itt ugyanígy. Kivett belőle egy köteg gézt, gézpólyát és egy rugalmas ragasztószalagot, majd óvatosan a tenyerébe fogta Jean-Rémy kezét, és megvizsgálta a sebet. Mély, tiszta vágás látszott a hüvelykujja felső részén. Jean-Rémy behunyta a szemét. Hátratolta piros fejkendőjét, ami a homlokára csúszott.

Marianne a bal kezét Jean-Rémy tenyerére tette. Érezte a férfi fájdalmát a saját kezében, a karjában.

– Nem vészes – motyogta.

Jean-Rémy megnyugodott, még a légzése is elmélyült.

Miközben Marianne ügyesen bekötözte a sebet, megsimogatta a séf fejét, mint ahogy egy kisfiút simogatott volna meg, bár ez a bizonyos fiú legalább egy fejjel magasabb volt, mint ő.

– Merci beaucoup, Madame! – suttogta a séf.

Marianne fejjel lefelé fordította a legnagyobb üres fazekat, majd intett a férfinak, hogy üljön le. Egy kisebbre ő is leereszkedett vele szemben. Megpróbált beszélni.

– Nem tudom, miért vagyok itt – kezdte, és a hűvös, csempézett falnak támaszkodott. – A nevem Marianne Lanz.

– Bonjour. Je suis allemande. – Egy pillanatig még gondolkodott, de nem jutott eszébe több francia szó.

– Nos… au revoir. – Ekkor újra felállt.

Ebben a pillanatban a tűzhelyen fövő húsalaplé fedője táncolni kezdett, a leves pedig kifutott, a lángok köpködni és sziszegni kezdtek. Marianne gondolkodás nélkül odasietett, lecsavarta a gázt, és felemelte a fedőt.

– Zöldségleves? – Fogott egy kanalat, belemerítette az ételbe és megkóstolta. – Ez… nem akarom megsérteni, de… – Megpillantott egy flakon Guérande sót, megrázta és azt mondta.

– Túl sok. Kedvesem.

– Kedvesem, igen. Laurine. Kedvesem – nyögte Jean-Rémy.

Úgy érezte, szédül.

– Laurine?

A séf megrázta a fejét, és közben megütögette a szívét.

– Ó, szóval a só Laurine miatt van… – Egy szerelmes szakács egy szempillantás alatt képes térdre kényszeríteni az étterem összes vendégét.

Marianne körülnézett, és a hűtőkamrában megtalálta, amit keresett. Nyers krumplit. Gyorsan meghámozott és feldarabolt tíz darabot, azután a húslevesbe tette őket. Jean-Rémy a fazékon ülve figyelte, és várta, hogy mi történik. Öt perc múlva Marianne egy kis levest mert a kóstolótálba. A séf megkóstolta, és döbbenten nézett fel.

– Keményítő. A krumpli keményítője csinálja – motyogta félénken. – Tíz perc múlva kivesszük, és ha még mindig túl sós, beleteszünk öt főtt tojást is. Nincs több kedvesem. A kedvesem elment. És most én is elmegyek.

– Gratulálok, Madame Lance! – Egy ötlet fogalmazódott meg a fejében.

– Mi folyik itt? – Marianne még azelőtt meghallotta a nő zengő hangját, mielőtt megpillantotta volna. Egyenes tartása azt jelezte, hogy ő itt a főnök. Merev volt, mint egy szobor, az arcán meglátszott életének mind a hatvanöt éve.

– Bonjour, Madame! – üdvözölte Marianne sietve. Majdnem pukedlizett is.

Geneviève Ecollier ügyet sem vetett rá, helyette Jean-Rémyt nézte. A séf olyan arcot vágott, mint egy szarvas a fényszóróban.

– Jean-Rémy! – A nő hangja úgy dörrent, mint egy lövés. A férfi kezében remegni kezdett a kóstolótál, és egy kis húsleves ki is ömlött belőle. – Az ég szerelmére, ezúttal mit csinált?

Madame Ecollier utasította, hogy merjen még egy kis levest a tálba. Az előző hétvégén néhány vendég panaszkodott, s bár ő sem vette komolyan a párizsiakat, azt ki nem állhatta, ha jogosan panaszkodtak. Ő maga is megkóstolta a tonhalat – a thon á la Concarnoise-t –, miután leszedték az asztalt, és igen, a szósz tényleg olyan sós volt, hogy csak na.

A húsalaplé sárgarépával, mogyoróhagymával, póréhagymával, zellerrel, fűszerekkel, fokhagymával, vízzel és nosztalgiát előidéző Muscadet-vel a breton konyhaművészet szíve-lelke volt. A norvég homár csak úgy virult benne, a rákok boldogan fulladtak a levesbe, a bőr nélküli kacsa vagy a zöldség pedig tökéletesen megpárolódott. Az alaplé minden egyes használattal egyre erősebb lett, és három napig lehetett eltartani. Ez képezte az alapját a szószoknak. Egy kupica leszűrt levessel még egy középszerű halpaprikást is igazi lakomává tudtak változtatni. Persze, feltéve, hogy az ember nem sózta el magát az alaplét, amelyet Jean-Rémy sajnálatos módon a szokásának mondhatott az elmúlt hetekben. Nyolc liter használhatatlan húsleves, ami csupán arra volt jó, hogy a vízbe öntve megmérgezze a halakat.

Geneviève megkóstolta a levest. Mon Dieu, minden szentnek hála! A férfi ezúttal vissza tudta fogni a keze remegését.

Jean-Rémy éppen hogy elkapta a kóstolótálat, amit Madame Geneviève dobott vissza neki. Ezután elmagyarázta a nőnek, hogyan mentette meg Madame Lance attól, hogy egész nap sztékburgonyát kelljen felszolgálniuk a vendégeknek.

– Maga az a séf, akit interjúra várunk? – kérdezte Geneviève, és ezúttal már barátságosabban fordult Marianne felé, mint korábban. Ó, kérlek, ő legyen az, gondolta, kérlek!

Amikor Jean-Rémy rájött, hogy Marianne egy szót sem ért az egészből, ő válaszolt helyette.

– Nem ő az.

– Nem? Akkor kicsoda?

Jean-Rémy Marianne-ra mosolygott. A nő szemében látható kifejezés egyrészt azért könyörgött, hogy hagyja elmenni, másrészt viszont – amiről esetleg nem is volt tudomása – maradni akart.

– A tengerből jött.

Madame Ecollier Marianne-t tanulmányozta: a keze úgy nézett ki, mint aki hozzá van szokva a munkához. Ránézésre nem tűnt kihívónak, sem pedig olyan típusnak, aki szereti kicsípni magát. Ráadásul nem fordította el a tekintetét, ha ránézett, amit Geneviève Ecollier általában meglehetősen zokon vett.

Marianne kényelmetlenül feszengett az étteremtulajdonos vizsgálódó tekintete alatt, és azt kívánta, bárcsak eltűnhetne.

– Rendben van – szólalt meg a tulajdonos nyugodtabb hangon. – Úgy látom, megsérült, Jean-Rémy. Különben is jól jönne magának egy segítő kéz, akár a tengerből jött, akár az égből, akár bárhonnan máshonnan. Kössön vele szezonális szerződést. Laurine majd megmutatja neki a kagylós szobát a vendégházban. Meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok. – Ezután kurtán biccentett Marianne felé, és hozzátette. – Bienvenue.

– Au revoir – válaszolta Marianne udvariasan.

Madame Geneviève Jean-Rémyre förmedt:

– És tanítsa meg őt franciául!

A séf elégedetten fordult Marianne felé.

– Evett ma már?

12.

– Én három típusba sorolom a nőket – jelentette ki Paul, és kisimította a haját a szeméből. Felhajtotta az italát, majd a kis kupicát lecsapta az asztalra. A poharat a többi mellé tolta a backgammon táblán, amely közte és Simon között feküdt.

– Tudom, mindig ezt mondod. – Simon elfintorodott, mert az ital égette a torkát. – Lehet, hogy én csak egy egyszerű halász vagyok, de attól még nem kell kioktatnod. – Amikor Laurine kérdőn felemelte négy ujját az étterem ajtajában állva, Simon egyszerűen csak biccentett egy aprót a fejével.

Paul folytatta:

– Na, ide figyelj! Az első típus a femme fatale. Izgalmas, de neki mindegy, hogy te vagy én, vagy bárki más. Ez a nő veszélyes. Sohasem szabad beleszeretni, mert csak összetöri a szívedet. Érted?

– Hm. Ugye tudod, hogy mindjárt megverlek?

– A második típus az a barátságos fajta, akit feleségül veszel.

Unatkozni fogsz mellette, de soha nem leszel veszélyben. Jó szándékú, és soha nem néz másra. Egy nap majd elszomorodik és meghal, mert ő csak téged lát, te viszont már észre sem veszed többé.

– Aha. És a tengeri nő melyik típusba tartozik? Marianne?

Laurine kihozott nekik még négy pohár italt.

– Lassan a testtel! Végül ott van az a nő, akiért élsz – folytatta Paul halkan. – Ő az, akinél mindennek jelentősége van. Annak is, amit megtettél, meg annak is, amit nem. Szereted őt, ő a legfontosabb dolog az életedben. Azért kelsz fel reggel, hogy szerethesd, azért fekszel le este, hogy szerethesd, azért eszel, hogy szeresd, azért élsz, hogy szeresd, és azért halsz meg, hogy szeresd. Elfelejted, hova akartál menni, mit ígértél másoknak, még azt a tényt is, hogy házas vagy. – Ekkor Rozennre gondolt, akit annyira szeretett, hogy mindennek súlyos mögöttes jelentése lett. Majd eszébe jutott az a férfi is, akiért a nő elhagyta őt. Vagyis inkább kisfiúért. Tizenhét évvel volt fiatalabb, mint Paul. Tizenhéttel!

– Rozenn már nem a feleséged, tudod, Paul.

– Nem az én döntésem volt.

Nem. Rozenn maga döntött így. Néhány héttel azután, hogy megszülettek iker unokái, mindent hátrahagyott, mert beleszeretett valakibe, aki épphogy túl volt a kamaszkoron.

Simon a tengerre gondolt. Az ő döntése volt, hogy kijár a tengerre, és ez mindig jó érzéssel töltötte el. Ugyanúgy hozzá tudott simulni a hullámokhoz, mint ahogy egy nő meleg testéhez simult volna, és úgy hatolt a vízbe, ahogy egy szerető testébe hatolt volna.

– Ahogy elnézem, ti ketten már jó ideje benne vagytok, n’est-ce pas? – A mély, fátyolos hang, valamint a cigaretta és a Chanel No. 5 parfüm illata megelőzte a nőt. Magas sarkú cipője kopogott, a lábán valódi selyemharisnya feszült, feljebb nézve pedig elegáns, fekete kosztümöt viselt, citromsárga kesztyűt és fekete kalapot.

Colette Rohan.

Elegánsan ívelt arcát a hagyományos három puszira nyújtotta, és a levegőbe puszilt Simon arca mellett, miközben a férfi behunyta a szemét, és finoman az arcához érintette az övét. Túl hamar lett vége, mint mindig, gondolta Simon. Paul felállt, magához ölelte a különc galériatulajdonost, és három cuppanós puszival üdvözölte. Ezután visszaült, dobott egyet a dobókockával, majd üres kupicáspoharával lépett egyet a backgammontáblán.

Simon nem mondott semmit, csak Colette-re nézett. A szája kiszáradt, a fejében a tenger zúgását hallotta.

– Madame? – lépett oda hozzájuk Laurine, és kifújta a haját a szeméből.

– A szokásosat kérem, ma petit belle – mondta Colette, és leült egy székre Paul és Simon közé. Kecsesen keresztbe tette a lábát, és várta, hogy Laurine kihozza neki a szokásos pohár csapvizet és egy Bellini koktélt.

– Milyen nap van ma, Laurine? – kérdezte Paul.

– Hétfő, Monsieur Paul. Maga minden hétfőn reggel és este jön ide, más napokon pedig csak ebédidőben, innen tudom, hogy hétfő van.

– Ezenkívül Madame Colette születésnapja – tette hozzá Paul.

– Ó! – lepődött meg Laurine.

Colette ivott még egy kortyot a Belliniből, mielőtt Simontól tüzet kért volna. Csak egy ital után tudott rágyújtani. Mindig is így volt… tizenhat éves korában, harminchat évesen és most, hatvanhat évesen is.

Hatvanhat, gondolta Colette bosszúsan.

Simon tétován köhögött egyet, majd zavartan kihúzott valamit régi hajóstáskájából, és a szedett-vedett csomagolású tárgyat odatolta az asztalon Colette felé.

– Nekem? Simon, mon primitif! Egy ajándék!

Izgatottan tépni kezdte róla a csomagolópapírt.

– Aú! – morogta, amikor valami megszúrta a kezét. Paul felröhögött. – Bogáncs – állapította meg a nő rekedt hangon, és egy hosszút szívott a szipkában lévő cigarettájából.

– Te jutottál eszembe róla – dadogta Simon.

– Te mindig tele vagy meglepetésekkel. Két héttel ezelőtt az a nagyon eredeti hamutartó… miből is készült?

– Egy fél rákból.

– Aztán egy héttel ezelőtt az a döglött, kék szitakötő…

– Gondoltam, hogy egy ilyen nő, mint te, fel tudja használni. Mondjuk brossnak talán.

– …és most ez a kifejező bogáncs.

– Egészen pontosan szamárkenyérvirág.

– A férfiak olyan virágcsokrokat adtak már nekem, amikhez képest Diana hercegnő sírkoszorúja csupán egy rakás kankalinnak tűnik. Kaptam már gyémántbrossokat, az egyik férfi még egy tetőtéri lakást is akart nekem ajándékozni Saint-Germainben, de nemet mondtam. Milyen ostoba voltam! A büszkeség olyan fárasztó dolog. De igazán, Simon, olyan ajándékokat, mint te, soha senki nem adott még nekem.

– Nagyon szívesen – felelte a férfi. – És boldog születésnapot!

Paul nevetését hallva Simonnak volt egy olyan megérzése, hogy valami nincs rendben Colette örömével, habár a citromsárga váza, amibe a bogáncsot tette, tökéletesen illett a kesztyűjéhez. Mert ő odafigyel a részletekre. Colette imádta a citromsárga színt, az volt Bretagne egyik jellegzetes színe.

– Mon petit primitif, csak… nehezen találom a megfelelő szavakat – válaszolta Colette, és levette a napszemüvegét. Az előző este szerelmes leveleket olvasgatva sírdogált. Olyan férfiak levelét, akikre már nem is emlékezett. Ezek az emberek itt azonban láthatják a fájdalmát, mert a barátok pillantása balzsam egy nő kiontott könnyeire, miközben a szenvedélyt, a vágyakozást, a boldogságot, az érzelmeket, a haragot, a szerelmet és a fájdalmat siratta.

– Tudod, ez a szamárkenyér… ritka virág – dadogta Simon. – Mint te, Colette. Nem sok olyan nő van, mint te.

Colette két tenyerébe fogta Simon arcát. Alaposan szemügyre vette a férfi szeme körüli szarkalábakat, majd gyengéden megcsókolta a szája sarkát, és érezte a bajusza szúrását.

Napfény- és tengerillata volt.

– Ööö, erről jut eszembe – kezdte Paul. – Megérkezett a román nő.

– Milyen román nő, kedvesem? – kérdezte Colette gyengéd, finom hangon.

– Az új séf. Simon halászta ki tegnap a tengerből, valójában azonban Németországból jött.

– Ja, igen – felelte Colette, és magában mosolygott.

– Sidonie és Marie-Claude már úton vannak – közölte Simon.

– Épp ideje. Szeretném a sárga földig leinni magam a hatvanhatodik születésnapomon – sóhajtotta.

Hatvanhat. Milyen gyorsan öregszik az ember! Sidonie volt a legrégibb barátja. Mennyi… mennyi ideje is? Azóta ismerték egymást, hogy Colette visszatért Párizsból a tanulmányai befejeztével. Akkor ismerkedett meg Sidonie-val, meg egy csapat fiatalemberrel Kerdrucből, Névezből, Port Manechből és a környező falvakból. Colette nagy érdeklődéssel figyelte a tizennyolc éves lányt breton népviseletében hatalmas fejdíszével. Huszonöt évesen öregnek érezte magát mellette.

Sidonie szobrász volt, és nem ment újra férjhez, miután a férje, Hervé idő előtt elhunyt. Egyedül újította fel régi házukat Kerambailban, nem messze Kerdructől. Colette imádta a barátnője mosolyát. Sidonie mosolygott akkor is, amikor dolgozott, akkor is, ha hallgatott. Mosolygott, miközben a gránitot, bazaltot és homokkövet csiszolta. Amikor pedig nevetett, az arca valósággal sugárzott.

Miután Sidonie leült az asztalhoz Simon, Paul és Colette mellé, már egy történeten nevetett, amit a Pont-Aven-i fodrásznő, Marie-Claude mesélt a társaságnak.

– Az élő Istenre esküszöm, hogy azok az őrültek az erdőben a legjobb húst adják a macskáiknak meg a kutyáiknak… ráadásul porcelántányéron! – Marie-Claude olyan tökéletesen utánozta Madame Bouvet-t, Emile és Pascale Goichon házvezetőjét, két színes egyéniséget Kerdrucből, hogy Colette a Bellini koktéljába vihogott.

– Az a Bouvet egy igazi katolikus, karót nyelt seggfej – közölte Marie-Claude, és megvakargatta az ölebét, Lupint.

– Azt mondtad, karót nyelt seggfej? – kérdezett vissza Colette.

– Nem, azt mondta, karót nyelt sej-haj – helyesbített Paul.

– Vagy talán azt, hogy ejha-micsoda-segg – tette hozzá Simon.

– Ti meg mi az isten szerelméről beszéltek? – értetlenkedett Colette.

– Kérdezd meg Pault! – válaszolta Simon. – Ő ért az ilyesmihez.

– Hol van Yann? Lefogadom, hogy ő is festett néhány segget a maga idejében – jegyezte meg Paul vigyorogva.

– Ne beszélj így a kedvenc művészemről! – utasította őt rendre Colette. Egy nagyszabású kiállítást tervezett Yann Gaménak Párizsban. Az egyetlen probléma az volt, hogy a férfi nem tudott róla semmit. Hallani sem akarna róla, bizonyára jobban szeretné továbbra is a kis csempéit festegetni… és ettől az ember teljesen kiborult! Annak a férfinak hatalmas vásznakra kellene festenie, ám ő meghátrált a nagyságtól. Vagy csak nem találta meg a témát? Vajon múzsára van szüksége? A tengerre, egy nőre, a vallásra: bizonyos embereknek csak sütemény kell, más nem, erre nagyon jó példa Proust meg az ő madeleine süteményei.

– Olyanok vagytok, mint a gyerekek! – panaszkodott Marie-Claude.

– Te pedig úgy beszélsz, mint a halott nagyanyám – vágott közbe Colette. – Hogy van a lányod? Kipréselte már magából az unokáidat? – Letörte a filtert egy Gauloise cigarettáról, majd a megmaradt részét egy elefántcsont szipkába dugta.

– Istenem! Tegnap még annyi idősnek éreztem magam, mint a lányom, Claudine… ma pedig nagymama leszek. Vagy legalábbis két hónap múlva.

– Elárulta már, hogy ki ejtette teherbe? – kérdezte Colette, és kifújt egy füstkarikát.

– Megpróbáltam kideríteni a naplójából, de nem tudtam kinyitni a rajta lévő zárat – válaszolta Marie-Claude durcásan.

Simon Colette-et figyelte. A nő szája maga volt az érzékiség, a homloka a kétség mozaikja, miközben kijelentette, hogy soha nem fordít hátat szilárd meggyőződéseinek.

Minden egyes vonása hozzájárult arisztokratikus viselkedéséhez. Milyen gyönyörű!

– Egyébként, mon primitif, véletlenül nem ismersz valami kedves teremtést, aki segíthetne Emile-nek és Pascale-nak? A férfi Parkinson-kórja nem javul, a nő… mi is a neve? Demencia? Az a betegség, amitől mindent elfelejtesz. Ők ketten egyre jobban elszigetelődnek odakint az erdőben – jegyezte meg Colette.

– Hogyhogy? Ott van az a sok millió kóbor háromlábú kutya meg egyfülű macska. Nem lehetnek magányosak. És biztos vagyok benne, hogy van ott velük még egy zsák bolha is teljesen ingyen – csiripelte Marie-Claude, és közben megvizsgálta gondosan begöndörített vörös tincseit.

– Meg tetű – tette hozzá Paul.

– Talán Pascale és Emile Goichon meg vannak átkozva – suttogta Sidonie.

– Egy másik karót nyelt seggfej átkozta meg őket? – kérdezte Simon.

– Jaj, ne, ne kezdd megint! – panaszkodott Marie-Claude.

– Nekünk szabad… mi öregek vagyunk! – vágott közbe Colette.

– Én nem vagyok öreg – javította ki a fodrásznő éles hangon, és közben megigazította a haját. – Csak régebb óta élek, mint mások.

– Tudod, mi a legtragikusabb a hosszú életben? – szólt közbe Paul, azután hirtelen komolyra váltott. Mindenki várakozva pillantott rá. – Több időd van boldogtalanul élni.

13.

– Laurine! – Geneviève Ecollier álla úgy szegeződött előre, mint egy hajó orra. Marianne kezében megremegett a bögre, amit Jean-Rémytől kapott, miközben a pincérnő sietve a konyhapulthoz szaladt.

– Ne dülleszd ki úgy a melledet, gyermekem! Nagyon sok kevély kakas lesz itt ma. Ha egy nap megengeded, hogy az egyik a hajójára kísérjen, jövőre még csak rád sem fog nézni.

Laurine karba tette a kezét a mellkasán, és két halványpiros folt jelent meg az arcán. Az egyik párizsi jachttulajdonos folyamatosan fűzte, hogy menjen fel a hajójára egy pohár pezsgőt inni. Laurine nem tudta, hogy fog nemet mondani a harmadik meghívás után is, mert a férfi azt állította, hogy a visszautasítás olyan elkeseredetté teszi, hogy sajnos át kell mennie Rozbrasba, hogy kiheverje a csalódást. Ez pedig ártana Madame Geneviève-nek, mivel az Aven folyó másik partján a legfőbb riválisának étterme működött. Ők ketten versengtek a Kerdruc és Rozbras apró kikötői között átmenetileg megálló hajótulajdonosok étvágyáért és pénztárcájáért.

Laurine nem tudta, hogyan oldja meg a problémát. Ha elmegy vele, megalapozza saját rossz hírét. Ha viszont nem, Madame Geneviève-nek és Ar Mornak hamarosan nem marad vendége, mert mindannyian Alain Poitier éttermében vagy a bárban fognak ülni, és kagylót esznek tejszínes szósszal.

– Laurine! Ne álmodozz már! A mai specialitásunk a cotriade, breton burgonyás halleves. Belon osztriga, moules mariniéres és noix de Saint-Jacques Ar Mor au naturel, fésűkagyló csőben sütve vagy konyakmártással. Röviden, a főszakácsunk ismét a legjobb formájában van, annak ellenére, hogy felborult a tesztoszteronegyensúlya. Írd le, te lány, különben megint elfelejted!

Marianne-nak tetszett Madame Ecollier hangja. Zengő volt és sötét, mint a kávé, amit Jean-Rémy készített neki szerény reggelije mellé… a finom sajtos omlett mellé.

Laurine engedelmesen feljegyezte a főnöke szavait a jegyzetfüzetébe.

– Mit jelent az, hogy felborult a tesz… treszo… oszteron egyensúlya? – kérdezte.

– Sófüggősége van – foglalta össze Madame Geneviève, és résnyire összehúzott szemmel nézett Jean-Rémyre. – Jobb lenne, ha kiverné végre a fejéből azt a nőt!

– Milyen nőt? – tudakolta Jean-Rémy óvatosan.

– Azt, aki miatt egy zacskó sót önt a húslevesbe!

– Jean-Rémy egy nő miatt sózza el az ételt? – csodálkozott Laurine.

– Szerelmes, és ha egy szakács szerelmes, akkor mindent elsóz.

– És mi van, ha boldogtalan?

– Akkor túl sok brandyt használ.

– És kibe szerelmes Jean-Rémy? – kíváncsiskodott Laurine.

– Na, ez aztán tényleg lényegtelen kérdés! Allez, allez, munkára, Laurine! Kérlek, mutasd meg Madame Marianne-nak a kagylós szobát a vendégházban!

Geneviève Ecollier Marianne-ra villantott egy mosolyt. Igen, talán ez a világ végén partra mosott nő lesz a válasz az imáira, amelyeket hónapok óta mondogatott. Elvégre a véletlenek néha a sors ajándékai.

Jean-Rémy egy fehér batyut és egy papírlapot tolt Marianne felé. A nő megnézte. Jean-Rémy a papír közepén lévő számra mutatott – 892 euró. A mellette lévő szám úgy tűnt, a ledolgozandó munkaórákat jelentette, mindennap hat óra, kivéve keddet és szerdát. A szállás költsége is benne volt az összegben. A séf egyszerű francia szavakkal elmagyarázta, hogy Marianne-t felvették dolgozni az Ar Morba. És hogy meg kell tanulnia franciául, de ő majd segít neki. Marianne bólintott.

Elvette a férfitól a fehér batyut. Szakácsruha volt, nagyon hasonló ahhoz, amit a házvezetési tanfolyamon viselt. Jean-Rémy arcán könyörgő kifejezés tükröződött.

Marianne piszkosnak és rendezetlennek érezte magát a régi ruhájában. Az egyenruha viszont finom szappanillatot árasztott, és annyira vágyott arra, hogy lemossa magáról az előző néhány nap mocskát, és utána belebújjon ebbe a tiszta, fehér ruhába, hogy csupán emiatt írta oda a nevét a pontozott vonalra.

– Nagyszerű! – sóhajtott fel Jean-Rémy megkönnyebbülten, majd egy svájci sapkához hasonló szakácssapkát nyújtott át neki.

Marianne a hóna alá vette a ruhákat, és követte Laurine-t át az udvaron a vendégházhoz. Nem vette észre, hogy a vörös macska utánaszaladt.

Jean-Rémy elrendezte a concarneau-i halpiacon vásárolt szerzeményeit, összetört jéggel teli hungarocell ládákba pakolta a rájákat, lepényhalakat és tonhalakat. A rákok apró lábaikkal kapálóztak. Madame Geneviève szemügyre vette a számlát.

– Mit szólna hozzá, ha újra megnyitnám a szállodát, séf? – kérdezte a nő szándékosan mellékesen.

– Jó ötlet – válaszolta Jean-Rémy. – De miért most kérdezi?

Geneviève Ecollier hangosan felsóhajtott, majd halkan válaszolt:

– Az a nő a tengerről, Marianne. Tudja, kire emlékeztet? Saját magamra. Saját magamra, amikor félek.

Jean-Rémy bólintott. Néha ő is idegenek arcán látta viszont a saját álmait és kétségeit. Letett egy tányért Geneviève elé. Az omlettet vörös bazsalikommal díszítette, a fűszernövény egy szívalakot formázott.

– Azt a kutyafáját, Jean-Rémy! Valamit el akar mondani nekem?

– Bizony ám. Bon appétit!

Geneviève csendben evett, majd a mosogatóhoz vitte a tányérját.

– Mindegy, mit akar mondani, csak ne tegye tönkre ismét a húslevest, megértette?

A húslevest és az életét. Nagyon könnyű volt mindent elrontani.

A fiatal séf próbált nem gondolni Laurine-ra, de olyan nehéz volt, mintha úgy döntött volna, hogy ezentúl nem vesz levegőt.

Belégzés: Laurine. Kilégzés: Laurine. Amikor a nő a közelében volt, Jean-Rémy egy kanalat sem tudott megkülönböztetni egy késtől, és teljesen eszét vesztette. Soha nem lesz képes úgy elbűvölni őt, mint ahogy más nőket szokott, szép lassan az ágyába csábítani függőséget okozó kis előételeivel: itt egy falatka rákhús tejszínes spárgaszószban, ott a világ legfinomabb libamája pirítóson. Jean-Rémy számára egy héjában tálalt fésűkagyló egy kiskanálnyi bársonyos konyakkal és tökéletes tejszínhabbal romantikusabb volt, mint a világ összes rózsája.

Tudta, miért más ez most Laurine-nál, mint az összes többi nőnél, akit valaha ismert: mert szerelmes volt belé, az érzései őszinték, mélyek és tiszták voltak. Na persze természetesen le akart feküdni vele. De leginkább csak szeretett volna mellette lenni minden nap és minden éjjel. Rejtély volt számára, hogy bírt két évig úgy élni a közelében, hogy sohasem csókolta meg.

14.

Laurine átkísérte Marianne-t a vendégházba. Vörös szőnyeg vezetett fel a lépcsőn, a falakat szép, vékony textil borította, és minden ablakból a tengerre nyílt a kilátás.

Marianne figyelte Laurine kecses mozdulatait, és már értette, miért talál néhány férfi ellenállhatatlanul vonzónak egy szenvedő nőt, különösen, ha az egy másik férfi miatt szenved.

Igen, bizonyos férfiak számára gyakorlatilag nem létezik erotikusabb dolog annál, mint kiverni a rivális férfit egy nő fejéből. Önző, mazochista és szadista vállalkozás ez, amely tudomást sem vesz arról, hogy igazából milyen érzés a szerelmi bánat.

Őt soha, egyetlen férfi sem akarta így megvigasztalni, gondolta. Ami egyrészt nagy kár volt, másrészt Lothar sem vigasztalta meg, amikor egy csomót talált a mellében, és egy ideig nem tudták biztosan, hogy jó- vagy rosszindulatú-e a daganat. A félelme megrémítette a férjét, ezért Marianne inkább nem is említette többé, hogy ne okozzon neki nyugtalanságot.

– Élni akarok, hát nem érted? – kiabálta Lothar. – De ez teljesen elveszi az életkedvemet!

Nem sokkal később, amikor Lotharnak szeretője lett, Sybille, Marianne felébredt abból a csodálatos illúzióból, hogy egy nőnek csupán házasságra, egy zsákutcában lévő, szép házra, valamint egy benti szökőkútra van szüksége.

Miután Lothar viszonya véget ért Sybille-lel, a férfi eldöntötte, hogy amilyen hamar csak lehetséges, visszatér a szokásos hétköznapokba.

– Már mondtam neked, hogy sajnálom. Mi mást tegyek még? – És ezzel az ügy le volt zárva.

Néhány évvel később Marianne fájdalma alábbhagyott. Az idő vigaszt hozott, valamint az is, hogy Lothar igyekezett titokban tartani a többi kalandját. Legalábbis addig, amíg túl terhes nem lett számára a hazudozás. Ekkor szándékosan nyomokat hagyott abban a reményben, hogy Marianne majd jelenetet rendez és megszabadítja őt, ő azonban nem volt hajlandó megtenni a férjének ezt a szívességet.

A második emeleti átjáró végén három lépcsőfok vezetett fel egy kis előtérhez, ahonnan a jobb oldali ajtó egy hatalmas, kék-fehér csempés fürdőszobába nyílt, amelyben oroszlánlábas fürdőkád és aranykeretes tükör állt.

Laurine ezután kinyitotta az utolsó ajtót, amelyen egy fésűkagyló volt látható. Miután az ajtó kitárult, Marianne meglepetten pislogott: a júniusi nap egyenesen a szemébe sütött.

Laurine elmosolyodott, amikor Marianne belépett a szobába, és eltátotta a száját: ő is pontosan ugyanígy érezte magát, valahányszor meglátta a tetőtéri kagylós szobát. Ez volt a legkisebb helyiség a vendégházban, ugyanakkor a leggyönyörűbb is. Lakkozott hajópadló, puha, élénk színű szőnyegek, a franciaágy lábánál egy faláda, az egyik falon hatalmas, kerek tükör és a sarokban, a festett mennyezet alatt egy rusztikus ruhásszekrény. Kecses paraván rejtett el egy tükrös fésülködőasztalt, amely előtt bársonypárnás szék állt. A macska besurrant a szobába a nők mellett, és felugrott az ágyra.

A szoba leggyönyörűbb része azonban a tengerre nyíló kilátás volt egy magas, szárnyas ablakon keresztül. Marianne egy pillanatra leült az ágyra. Egy egész szoba csak az enyém?

Laurine kinyitotta az ablakot, hogy beengedje a napfényt, azután visszament a földszintre.

Marianne hanyatt dőlt az ágyon. A matrac nem volt sem túl puha, sem túl kemény, az ágynemű fehéren és hűvösen simult a bőréhez. Miközben ott feküdt, kivette a csempét a táskájából, és a magasfényű, fehér éjjeliszekrényre tette, hogy felváltva tudja nézni a Kerdrucről lefestett képet, valamint a kinti festetlen valóságot. A művész bizonyára pontosan itt állt. Nem tudta eldönteni, melyik Kerdruc az elbűvölőbb és elragadóbb.

Úgy érezte, mintha ajándékot kapott volna, már nem tudta, hogy miért, vagy hogy elfogadhatja-e egyáltalán. A macska a könyökhajlatába kuporodott. Csend volt a vendégházban, de nem az a morbid, fenyegető csend, amit gyakran odahaza érzett. Ez a csend élettel telinek tűnt.

A különböző nőkre gondolt, akikkel addig találkozott, és arra, hogyan próbálták megmagyarázni neki az életet. Nagyon sokat mondtak, amikor éppen nem beszéltek. A szavaik közötti csend volt az, ami igazából megérintette Marianne-t.

Nem tudok semmit a szerelemről, gondolta. Nem tudom, mi az a legmagasabb ár, amit az embernek fizetnie kellene érte.

Vagy hogy a férfiak valójában mit gondolnak róla... meg a szerelemről és a kommunikációról. Lothar kategorikusan elzárkózott az őszinte beszélgetésektől.

Megpillantott egy pókhálót a tükrös fésülködőasztal fölött. A szomszédjára, Greta Kösterre gondolt, valamint viszonzatlan szerelmére a helyi fodrász iránt. Tizenkét évvel azelőtt az egyik forró, augusztusi napon egy pohár sherry mellett – amelyet Greta pincéjében engedélyeztek maguknak – Greta megjegyezte Marianne-nak:

– Milyen képmutató az élet! Amikor fiatalok voltunk, egymás mellé zárva kellett tartani a lábunkat, nehogy az emberek azt gondolják rólunk, hogy „olyan lányok” vagyunk. Később a férjünk gyanakodni kezdett, ha túlságosan jól éreztük magukat, majd hirtelen rádöbbentünk, hogy majdnem negyvenévesek lettünk, és már túl öregek vagyunk. Van megfelelő kor egy nő számára meg annak, ami odalent van? Nem akarom, hogy pókhálók nőjenek be!

Marianne nem tudta, mit válaszoljon. Még sohasem nézett le a lába közé, ezért nem sok mindent tudott mondani az ott lévő pókhálókról. Lothart nem különösebben érdekelte ez a dolog.

„Az odalent” feltérképezetlen terület maradt, ugyanannyira keveset használt, mint a szíve.

Marianne felállt, és bement a fürdőszobába, hogy forró vízzel lezuhanyozzon. Miután végzett, puha fürdőköntöst vett magára, kilépett a tetőtéri szobából, és mezítláb sétált végig a vendégház poros szőnyegén.

A három szinten huszonöt szobát számolt össze, mindegyikben lepedővel letakarva álltak a bútorok. Sok szobában romantikus, baldachinos ágyat látott. És minden szobából ajtó vezetett az épület külsején végigfutó faerkélyre.

Gyönyörű szálloda volt ez, amelyet láthatóan a szerelmeseknek terveztek.

A vécéajtón több nyelven figyelmeztetés lógott:

– Tisztelettel megkérjük vendégeinket, hogy ne dobjanak cigarettacsikket a WC-be!

A széles folyosó végén egy hatalmas ajtó állt, onnan nyílt a régi étterem. Marianne kinyitotta, és hirtelen egy festménnyel találta magát szembe. A képen férfiak és nők voltak a tengerparton: egyesek belehajoltak a szélbe, mások hagyták, hogy előrelökje őket. Marianne a végtelen kép előtt állva tanulmányozta. Közvetlenül a tenger mellett egy vaskos templomot látott, és több nő hínárt gyűjtött. Visszautazott egy olyan időbe, amikor Marianne Lanz még nem létezett, amikor a nagymamája még csak gyerek volt, és nem is sejtette, hogy egy nap majd találkozik egy férfival, akivel örökül hagyja pettyes szivárványhártyáját az unokájának. Egy férfival, akinek a nevét a nagymamája sohasem árulta el. Marianne csak annyit tudott, hogy a nagyapjának ugyanolyan anyajegye volt, mint neki: három egymásba kapcsolódó lángnyelv, amely küllős kereket formázott a szíve fölött...

Miután ismét felment a lépcsőn, egy köztes emeleten észrevett egy rejtett ajtót. Benyitott, és egy sötét szobába nézett. A tárgyak körvonalai lassan rajzolódtak ki előtte. Női ruhákat látott: nyári ruhákat, estélyi ruhákat és olyan öltözeteket, amelyeket egy nő egy férfival való találkozáshoz vesz fel. Minden ruha annak az estének őrizte az emlékét, amikor viselték: a szerelemnek, a viszálynak, az örömnek. Most mindannyian egy ébenfa szekrényben lógtak.

Marianna meglepődött, amikor megszagolta az egyik lenyűgöző, piros ruha ujját. Frissen mosott illata volt.

Folytatta útját fel az emeletre, nyugtalanul leült az ágyra a szobájában, és körülnézett. Bárcsak olyan nő lett volna, aki képes egyedül élni, és megvigasztalni magát, amikor az életében – és a mellében – kialakult egy rög, és fölébe kerekedett. De nem ilyen nő volt. Kerdruc boldoggá tette, de tudta, hogy csak átmenetileg. Holnap végrehajtja a tervét. A késztetés még mindig ott volt mélyen legbelül.

Egy egész szoba csak az enyém. De csak egy éjszakára. Csak egyre. Csak egyetlen éjszakán át fogja megtapasztalni, milyen érzés olyan nőnek lenni, akinek saját szobája van.

Felvette a szakácsruhát, és tétován a fejére helyezte a fehér sapkát is. Csak egy kicsit aggódott amiatt, hogy az Ar Morban kell főznie. Ő és a konyha durván egykorúak voltak. Jól kijönnek majd egymással.

15.

Jean-Rémy a tűzhelynél állt az Ar Mor konyhájában, sérült kezét a farmernadrágja derekába dugta. Odaadott Marianne-nak egy tál tejeskávét meg egy croissant-t, mire a nő is követte a példáját, és a kávéba mártogatta a péksüteményt, nem törődve azzal, hogy a morzsák esetleg beleesnek a kávéba. A rádióban olyan zenék szóltak, amelyeket még a hetvenes években hallott autókból harsogni: Born to Be Wild, These Boots Are Made for Walking. Jean-Rémy a csípőjét riszálta, úgy mosta meg a zöldségeket, sérült keze ellenére villámgyorsan.

Marianne még sohasem látott férfit így táncolni. Remélte, hogy nem kéri fel őt is, hogy csatlakozzon hozzá.

– Kitaláltam egy trükköt, hogyan tanítsam meg magának a szavakat, Madame Marianne – közölte a séf, miközben előre-hátra ringatózott. – Meg kell tanulnia a francia és a breton szavakat minden… trucs-ra.

– Troocks?

– Qui, les trucs. Ez egy truc, meg az is – mondta, majd az asztalra, a késre és egy fej salátára mutatott. Minden troock volt.

– Dolog?

Jean-Rémy bólintott.

– Igen. – Egy nem használt jegyzettömbre bökött, és írást imitált a kezével. Marianne fogott egy tollat, és követte a férfit a konyhában, majd mindig letépett egy perforált lapot a tömb tetejéről.

Jean-Rémy szavakat diktált neki, amiket úgy írt le ahogy hallotta: freego, fennetrr, table. A körút végén felragasztotta az összes papírlapot a troock okra, hogy végül az egész konyhában mindent kis narancssárga cetlik díszítettek.

Ezután következett a kamra és a halfajták.

Jean-Rémy breton nyelvre váltott. A séf imádta ezt a mély, torokhangú beszédet, amely annyira hasonlított a kelta nyelvre.

Kig – hús. Piz bihan – borsó. Brezel – makréla. Konikl – nyúl.

Triñschin – sóska. Tomm-tomm – óvatosan, tűzforró! Mariann szorgalmasan írogatott, Jean-Rémy pedig mosolygott. A gondolatai egyre kevesebbszer kanyarodtak vissza Laurine-hoz most, hogy Marianne így lefoglalta.

Ebben a nőben hatalmas tudásszomj létezik, gondolta. Úgy szívott mindent magába, mint egy szivacs. Meg akart érinteni és szagolni mindent. És ahogy hozzányúlt az élelmiszerekhez a kamrában! Nem durván emelte fel őket, hanem úgy, mintha kecses virágszálak lennének, amelyeket meg akar szagolni. Az ujjai az ételek lelkébe hatoltak. Amikor Jean-Rémy Marianne szív alakú arcára és hatalmas szemére pillantott, fény töltötte meg, kiűzte a szívéből az ürességet, amely reménytelenséggel itatta át, valahányszor eszébe jutott határtalan csodálata a fiatal pincérnő iránt. Optimizmus folyt végig az ereiben, és alig várta, hogy terveket szőjön.

Előadást tartott Marianne-nak az ételek fontosságáról, és a lélekre gyakorolt hatásukról, habár tudta, hogy a nő szinte semmit sem ért belőle. Beszélt arról, mennyire szeret vásárolni, és hogy az igazi gasztronómia azzal kezdődik, hogy az ember megtalálja a legfrissebb és legkitűnőbb hozzávalókat. A főszezonon kívüli időt azzal töltötte, hogy szeszfőzdékbe és kagylófarmokra járt, vagy az Aven és Belon folyó partján sétálgatott, vagy a Morbihan-öböl körül, hogy türelmes, nyugdíjas horgászokat keressen, akik vad halakat próbáltak fogni. Ezek az emberek még ismerték a bretagne-i part dinamikáját. Tudták, hogy a megfelelő időben kell kint lenniük, a hold és az árapály ciklusa szerint. A dagály és az apály mindennap egy kicsivel korábban érkezett – két vagy négy perccel korábban –, vagyis olyan gyorsnak és észrevétlennek kellett lenniük, mint egy rókának, hogy elkapják a halak beetetésének ideális pillanatát.

Amikor megérkeztek az első steakrendelések, Jean-Rémy magához hívta Marianne-t.

– Az én konyhámban nincsenek grillrácsnyomok! Ezt a fajta kínzást csak a háziasszonyok és a húst sütögető férjek teszik a hússal. Barbárság! Figyeljen engem! Ovális serpenyő, egy kis amann, vagyis vaj. Közepes hőmérséklet, nem túl tomm-tomm.

Így a vaj a húshoz közel marad ahelyett, hogy szétterülne, vagy aláfolyna a fésűkagylónak, és megégne. Érti?

Marianne lenyűgözve figyelte. Jean-Rémy nem szárította ki a húst, csak simogatta. Hamarosan áttette egy elektromos serpenyőbe, betolta egy háromszintes grillrács alá, amit nyolcvan fokra állított. Otthagyta egy kis ideig párolódni, majd még egy percig hagyta az elektromos serpenyőben, azután elrendezte körülötte a díszítést.

– Voilá! Ha bármilyen más módon készíti el a steaket, a szélei felhajolnak, és tönkremegy. Vagyis ha eddig csak rádobta a grillrácsra a húst, azt felejtse el! Ha egyszer is megpróbálja itt, megölöm. – Elhúzta az ujját a nyaka előtt, mintha késsel vágná el.

Marianne elvörösödött.

Jean-Rémy hozott egy vágódeszkát, amelyen polipcsápok hevertek, és letette az ajtó közelébe, az árnyékba. Néhány másodperccel később megjelent a narancssárga-fehér macska a rejtekhelyéről, a fűszerek közeléből. A hátsóját riszálta a napon, és közben az ínyencséget rágcsálta.

Valamivel később Jean-Rémy egy nagy fazék forró vízbe dobta a nyolc kiló gombát, amit Marianne korábban megmosott. Azt tervezte, hogy addig főzi, amíg körülbelül fél liter koncentrált lé nem marad belőle. Ebből a szószból egy kávéskanálnyi volt az a kis titkos hozzávaló, amitől az ő főztje sokkal ízletesebb lett, mint más szakácsé.

Mostanra Madame Geneviève és Laurine folyamatosan a konyhába szaladgáltak, és a pultra csapták le a rendelések cetlijeit. A fiatal séf egy szótagos instrukciókat osztogatott… Non

… ja … tomm-tomm! … azután egy akváriumra mutatott, amelyben homárok és rákok úszkáltak.

– Válasszon egy rákot, Marianne! – szólt oda neki, és a hosszú kocsányszerű szemmel bámuló homárokra és rákokra nézett.

Rámutatott egy fazékra, majd az órára. – Tegye a húslevesbe tizenöt percre!

– Tegyem a szerencsétlen állatot forrásban lévő vízbe? De…

– Allez, mozogjon!

– Inkább nem.

Jean-Rémy türelmetlenül kikapott egy rákot a tartályból. Már éppen a lobogó vízbe akarta dobni, de a forró gőz miatt visszahúzta a karját.

– Jean-Rémy, kérem! Ne így! – Marianne hangja könyörgő volt.

Farkasszemet néztek egymással, és a férfi pislogott először.

Marianne nagy levegőt vett, óvatosan felemelte a rákot, és letette az acélasztalra. Az állat mászkált egy kicsit, miközben Marianne megtalálta a tálalóasztalban az üveget, amit keresett.

Az almaborecetből néhány cseppet a rák szájába csöpögtetett.

Az acélfelületen egyre halkabban hallatszott a rák ollójának kopogása, végül teljesen meg is szűnt.

– Lehet, hogy furcsán hangzik, de az állatokat is meg lehet ölni humánusan – magyarázta Jean-Rémynek, aki még mindig felemelt kézzel állt a konyha közepén. Az arcán hitetlenkedő kifejezés tükröződött. – Tudja, az ecettől elalszanak. – Marianne az arcára szorította az egyik kezét, oldalra biccentette a fejét, majd behunyta a szemét, és a forró vízbe engedte a rákot.

– Fürdeni fogunk. Látod, így nem is fáj annyira.

Jean-Rémy észrevette, hogy a rák nem retten meg a forró gőztől, mint a többi, amelyik így végezte be az életét.

A fiatal séf irányításával Marianne felvágta a rákot, elkészítette a szószt hagymával, fokhagymával, vajjal, tejföllel és fűszerekkel, amelyet azután flambírozott egy kis Calvadosszal, végül máztalanított egy csipetnyi Muscadet-vel. Jean-Rémy megkóstolt egy kis darabot az olló húsából: valahogy más volt.

Egy apró különbséget érzett. A húsnak tengeríze volt. Marianne ecetes trükkje visszaadta a ráknak a tenger ízét.

– Ügyes húzás, tengeri élőlények megmentője! – dicsérte meg.

– Most pedig haladjunk az összes többivel is, különben lázadás tör ki odakint.

Egy óra múlva Marianne úgy érezte, mintha egész életét egy bretagne-i konyhában töltötte volna sziszegő gázlángok, csillogó, fényes fazekak és serpenyők között. Amikor alábbhagyott a roham, Jean-Rémy töltött egy kis Muscadet-t vizespoharakba, felvágta a homárt, és intett Marianne-nak, hogy vele együtt tartson vacsoraszünetet a hátsó udvarra vezető napsütötte lépcsőn. A nap a falevelek között táncolt, a levegőt erős rozmaring- és levendulaillat töltötte meg.

– Maga jó szakács – jegyezte meg Jean-Rémy, és felemelte a poharát. – Yec-hed.

Marianne szinte soha nem ivott napközben bort, a homárról nem is beszélve. A szeme sarkából figyelte Jean-Rémyt, hogy szégyenkezés nélkül kézzel lát hozzá az evésnek, ezért ő is követte a példáját. Egy pillanatig úgy érezte, hogy még sohasem volt ilyen jó az élete.

A műszak végén Jean-Rémy előleget adott Marianne-nak a heti fizetéséből. Másnap zárva volt az étterem. Marianne felment az emeletre a kagylós szobába, megfürdött, élvezte, ahogy a fáradtság átjárja a testét. A macska leült a kád szélére, és mosakodni kezdett. Később Marianne már az ágyon feküdt, a bankjegyeket bámulta, amelyeket a csempe mellé állított. A saját keresete.

Hanyatt fordult, és rájött, hogy teljesen az ágy bal szélére húzódott, mintha Lothar teste még most is elfoglalná a matrac nagy részét. A közepe felé araszolt, és lassan széttárta a karját.

A macska merészen ugrott egyet, és Marianne két lábszára között helyezkedett el. Nevet kellene adnom neki, gondolta, miközben gyengéden az állatot simogatta. De… ha ma elnevezi, holnap senki sem fogja a nevén szólítani. Mert úgy tervezte, hogy holnap elköszön.

Ismét felült. Meg akarta nézni Kerdrucöt alkonyatkor is.

Lekapcsolta a lámpát, és kinyitotta az ablak egyik szárnyát.

Nem hallott mást, csak a csobogó folyót, a halk csattogásokat, ahogy az acélkábelek a hajók árbocához ütődtek, valamint a tücskök ciripelését. A színek először mintha felerősödtek volna, mintha a kékes alkonyatban újra kivirultak volna, ám aztán halványodni kezdtek, és végül számtalan árnnyá alakultak.

Egy alak sétált a mólóhoz, ezért Marianne hátralépett az ablaktól, mintha valami tiltott dolgon kapták volna. Madame Ecollier-t pillantotta meg a rakparton állni, látta, hogy egy pohár pezsgőt emel a magasba. Az egész testéből sugárzott a dac… a dac és a harag. Mintha egy élő naplóba tekintett volna bele.

Madame Ecollier tósztra emelte poharát a folyó másik oldalán lévő Rozbrasra. A túlsó parton lévő falu rendezettebbnek, elegánsabbnak és sokkal drágábbnak tűnt, mint valami mintatelepülés, gondolta Marianne, miközben a szeme követte az étterem tulajdonosának tekintetét.

Kerdruc vele összehasonlítva rendezetlennek és egy viharvert ereklyének tűnt.

Marianne-ba hirtelen olyan érzés hasított, hogy Madame Ecollier azért rejtegeti a ruhákat, mert gyűlöli a szövetekbe szőtt emlékeket, mégsem tud meglenni nélkülük. Figyelte, ahogy a nő három gyors korttyal megissza a pezsgőt, azután bedobja a poharat a vízbe.

Kicsit zavartan feküdt le. Az ajkán alig látható mosollyal az ágy közepe felé araszolt, és másodperceken belül émelyítően édes álomba merült. Az utolsó gondolata olyan illékony volt, hogy szinte nem is tudatosult benne: Ez egy jó nap volt.

16.

Marianne napkelte előtt ébredt. Nem is emlékezett rá, mikor aludt utoljára ilyen mélyen és pihentetően éjszaka. Teljes biztonságban érezte magát. Kinézett az ablakon, és érezte a tenger illatát.

Amikor elsétált az elhagyatott recepcióspult mellett, ösztönösen levett egy, a vendégházat ábrázoló megsárgult képeslapot az állványról. Már a bélyeg is rajta volt.

Ráírta Gretának, a celle-i barátnőjének és szomszédjának a címét a vonalra, majd megállt. Meg akarta köszönni Gretának, hogy mellette állt, hogy vele nevetett, kölcsönadta a tollas papucsát, és hogy a világ minden tájáról küldött neki képeslapot, ahová elutazott, hogy elfelejtse a fodrász iránt érzett szerelmét. Marianne imádta, hogy beavatta a kalandjaiba.

A fodrász nős volt, és a húsz év alatt, amíg Greta szeretője volt, minden este hazament a feleségéhez. Amikor a neje meghalt, két hétre rá ő is követte a sírba, Greta pedig komolyan megharagudott rá.

– Olyan bűntudata volt, hogy még a temetőbe is utánament!

– Mindent köszönök. És azt is, hogy az vagy, aki vagy – írta, majd a kabátzsebébe csúsztatta a képeslapot.

Balra talált egy táblát, amely a part menti utat jelezte, körülbelül száz méterre a falu főutcája mentén. A tábla mellett állt egy postaláda is, ebbe dobta a képeslapot. Biztos volt benne, hogy ez lesz az utolsó életjel, amit a szülővárosába küld.

Hat és fél kilométerre volt Port Manec’h, ahol a Belon és az Aven folyó összefolyt, és együtt az Atlanti-óceánba ömlött.

Tizenkétezer lépés, és minden véget ér.

Elment egy régi, nádfedeles gránitház mellett, amelynek előrehajlott az eresze, és olyan régi volt, mint az országút. Nem sokkal később a keskeny gyalogút elkanyarodott Kerdructől, és a sötét erdőbe vezetett. A fák, mint egy székesegyház támasztó gerendái, valamint a fűvel és borostyánnal benőtt falak a sövény fölé hajolva ívet formáztak. Az erdő illata összekeveredett a hínár, a só és a víz sajátos aromájával.

Egy erdő, amelynek tengerillata van.

Az ösvény elkeskenyedett, zuzmó és sáros pocsolyák viaskodtak a figyelemért az éles kanyarokkal. Az üres rész túlsó oldalán Marianne rátalált az Aven folyó első ágára. Egy vékony csermely kettéosztotta az agyagos folyómedret, a gyalogút kanyarogva haladt felfelé egy magasba nyúló, zuzmóval borított szikla előtt. Olyan volt, mintha az esőerdőkben lenne, ahol csak az ég van, a fák, a víz, a föld és a feje fölött a perzselően sütő nap.

Beszívta a levegőt, majd kifújta. Kiabált egyet. Úgy tűnt, nem tudja befolyásolni, milyen sokáig tart a kiáltása. Kilégzés és belégzés közben is ordított. A kiáltása darabokra törte az egész életét, azután azért ordított, hogy kiköpje a darabokat. A lelkét elárasztotta a fájdalom.

Továbbment, és úgy érezte, mintha valami leugrott volna a hátáról. Valami, ami korábban éles karmával mart a bőrébe. A félelem. A félelem ugrott le róla, a rusnya, vörös szemű szörny, ami most eliszkolt az aljnövényzetben, hogy valaki mást keressen, akinek a hátára telepedhet. Marianne falevelek zizegését és a zöld fal mögötti mélység recsegését hallotta.

Eddig észre sem vettem, hogy életben vagyok, gondolta.

A dagály új, sós vizet hozott a folyó oldalsó csatornájába, amelytől megváltozott az erdő illata.

Marianne mozdulatai kettéhasították a múló időt, és így már nem érezte idegennek magát ezen a helyen. Olyan érzés volt, mintha összeolvadt volna az erdővel, és feloldotta volna az ember és az anyag közötti határokat. Izzadság gyűlt össze hátul a derekán. Elevenebbnek érezte magát, mint valaha, érzékelte az izmai rándulását az ismeretlen igénybevétel hatására, és többet akart. Vágyott rá, hogy még mozogjon, sétáljon, dolgozzon. Ezután megérezte az illatot… azt a bizonyos, egyedi illatot!

Mélyen odalent, az ősi fehér sziklák alatt a tenger kiöntött a partra. Marianne érezte a szagát és hallotta is. Érezte a sós ízt az ajkán, és reménytelenül beleszeretett a tenger látványába, ahogy a fény a felszínén táncolt.

Követte a régi, kitaposott ösvényt északra a sziklák tetején.

Halványan reménykedett benne, hogy hamarosan leviszi a partra, hogy végre belemárthassa a kezét ebbe a végtelen, illatos víztömegbe.

Énekelt az ütemre, ahogy a hullámok a partra vetődtek mögötte… egy keskeny, teraszos, fehér partra a sziklák alatt, amelyet sás, áfonya, vadvirágok és rekettyés bokrok szegélyeztek. Elindult a tenger felé, menet közben a Hijo de la Luná t énekelte, az egyik legszebb dalt, amit csak ismert. A zene tele volt vágyakozással és fájdalommal. A dalban egy fiatal cigány nő könyörög a holdnak, hogy férjet találjon magának, a hold viszont cserébe az elsőszülött gyermekét kéri tőle. A nő megtalálta a szerelmet, megszületett a gyermeke. A bőre világos volt, a szeme szürke. A cigány férfi azt hitte, hogy egy másik férfitól van, ezért leszúrta a feleségét, megölte, majd a gyereket egy hegytetőn magára hagyta. Miközben a csecsemő sírt, a hold vékony sarló alakúra változott, ami bölcsőként képes volt elringatni a gyereket. Az emberek bírálták az anyát és a holdat: egy nő, aki lemond a még meg sem született gyermekéről csak azért, hogy férjet szerezzen, nem érdemli meg a gyermeke szeretetét. A holdnak nem volt joga jó anyának lenni, mert mit kezd egy hús-vér emberrel? Mit akartál a gyermekkel, hold? A férfit azonban, aki hiúságból, félelemből és ostoba büszkeségből megölte a feleségét, senki sem bírálta.

Igen, mindig ugyanaz a történet, gondolta Marianne – és egy kicsit feljebb emelte a ruhája alját. A férfiakat senki sem vádolja semmivel. Csak a nőt éri a vád, ha a férfi nem szereti őt, ha a nő túl gyenge ahhoz, hogy elhagyja, vagy gyermeke van tőle úgy, hogy nem házasodtak össze. Mi vagyunk az a nem, aki önmagát vádolja. Lothar megölte a szerelmemet és az életemet, és én mégsem tudtam soha semmivel megvádolni őt! Mit akartál a szerelmemmel? Mondd el! Mit akartál vele?

Elárasztották az érzelmek és a gondolatok, amelyek feltolultak a szájáig, de tovább nem. Miért is nem volt elég bátor ahhoz, hogy őszintén beszéljen a férjével, hogy azt követelje tőle:

„Ismerd meg a testemet! Tiszteld a szívemet!”?

Felháborodott a saját bátortalanságán, azután elhallgatott.

Nem hallott semmit, csak a tenger morajlását. Megtett még két lépést a vízben, amely így már a combjáig ért. Továbbsétált előre ebben a fájdalmasan hideg vízben, végül már a derekáig ért, és az arcára locsolta sós vizét. A tenger egy élő organizmus, a hangja mintha a forrásban lévő tejé lenne. Vízszerű karmok mélyedtek belé.

– Számomra itt a vég – suttogta.

Még egy lépés. A karmok még erősebben szorították. Érezte lüktető szívverését, a légzését, a hajába tépő szelet és a bőrét felmelegítő napfényt. A kagylós szobára gondolt, a macskára, ami a két vádlija között feküdt, valamint Jean-Rémyre.

Szóval ez lesz az utolsó nap, amikor még látja és érzi a tengert. Közben a végtelen látóhatár látványa egy addig ismeretlen határtalanság érzetét ébresztette fel benne. Most hallja utoljára a saját hangját, de akkor is meg kell tennie.

Ki mondja? Sós víz permeteződött az arcába. Igen, ki mondja?

Vajon nem dönthet-e szabadon, hogy mit tesz vagy mit nem, amikor csak akarja? Megtehetné akár most is! Volt hatalma bármelyik pillanatban eldönteni, hogy ott fejezi-e be.

Hátrafordult, és szemügyre vette a partvonal csipkézett szépségét.

Holnap.

Megfordult, és elindult kifelé a partra.

Holnap.

17.

Yann Gamé szerette nézni Pascale Goichont. Valószínűleg azért, mert mindketten művészek voltak, akik nemcsak kötelességüknek tekintették a munkájukat, hanem az volt a szenvedélyük is. Pascale mesterien bánt az agyaggal, aminél – ha ez egyáltalán lehetséges – csak a kertészkedése és a főztje volt jobb. Már amikor emlékezett a receptre.

Pascale egy olyan nő volt, aki teljes életet élt, ezért a festő néha alig tudta elviselni, hogy végig kell néznie, amint öreg barátja elveszíti az emlékezetét. A férje, Emile és Yann azóta az este óta ismerték egymást, amikor körülbelül ötven évvel azelőtt Emile és Pascale egymásba szerettek.

Yann megsimogatta Merline-t, a hófehér retrievert. Merline volt az első kutya, amit Pascale befogadott az otthonába, őt számos kóbor kutya és macska követett, amik most együtt éltek velük a telkükön. A teraszon ülve Yann figyelte, ahogy Madame Pompadour egy poszméhet üldöz. Pascale királynőkről nevezte el a kutyáit, még a kanokat is. A macskáknak pedig mindig valamilyen gyümölcs vagy zöldség ihlette a nevét. Mirabelle és Petit Choux – Kis Káposzta – kényelembe helyezték magukat a lába mellett a napon.

– A múzsám? Az kérdezed, hogy Emile a múzsám-e? – ismételte meg Pascale. Az egykor vörös, most már tejfehér frufruja alatti szeplők mintha gúnyolódtak volna Yann-nal. – Én érzelmekkel dolgozom.

A szobrai gyakran ábrázoltak egy párt, akik egymás felé nyúltak, de ritkán teljesedett be a szenvedélyük egy ölelésben.

Gyakran csak egy-két centiméter választotta el a két alakot, miközben csókért könyörögtek egymásnak, és örökre megdermedtek a vágyakozásban.

– Emile és a lába jól van? – kérdezte Yann. Őrület volt: Emile, egy nagy, mackó típusú férfi volt, akinek fokozatosan különvált az agya a testétől. Először csak a lábfeje kezdett rángatózni, majd a lába. Most már az egész bal oldala remegett néha, és a saját szabályai szerint működött, ha elfelejtette bevenni a gyógyszerét.

– A te csempéid jól mennek? – kérdezett vissza Pascale.

– Igen, minden rendben van – hazudta Yann. Minden rendben van, minden, ahogy mindig. Festőórákat adott kevésbé tehetséges művészeknek, hetente kétszer meglátogatta Pascale-t és Emile-t, hétfőnként az Ar Morban evett, a hét többi napján pedig csempéket festett, és mozaikokat állított össze. Ezenkívül pedig várta, hogy a nyár őszbe forduljon.

– A rend lesz a halálunk – jegyezte meg Pascale. – Szóval mi a baj?

Yann tudhatta volna, hogy nem szabadul ilyen könnyen.

Levette a szemüvegét, hogy ne kelljen Pascale-ra néznie. Nehéz volt beismernie azt, ami miatt minden egyes nap egyre kétségbeesettebb lett.

– A művészet mindig is a mindent jelentette számomra, Pascale. Most pedig hatvanéves vagyok, és rájöttem, hogy ez nem elég. Üres az életem. Egy üres festővászon.

– Ó, szállj már le a keresztről, kell a faanyag! És mit értesz művészet alatt, Yann Gamé? A művészet olyan, mint az izom, gyakorlatokra van szüksége. Nem számít, hogy csempét festesz, kis vicces alakokat formázol – az előtte lévő agyagszoborra mutatott –, vagy szavakat hadarsz egymás után. A művészet egyszerűen csak van.

Olyan mozdulatot tett, amelyben egyszerre volt benne a vállvonogatás és a táj meg az egész világ érdektelensége.

– Ez az, ennyi. A kérdés az, hogy te mit érzel. Magányos vagy?

Mondok én neked valamit, Yann Gamé: az életedből hiányzik a szerelem. Emlékszel még a szerelemre? Ez az az érzés, amitől az emberek ostoba dolgokat művelnek vagy hősök lesznek. És nincs a világon olyan művészet, ami valaha viszontszeretne.

Mindenedet beleteszed a művészetbe, de az nem ad vissza semmit. Semmit a világon.

Yann imádta Pascale-t ezért a harminc másodpercért, ezért a kis szónoklatért. Bármelyik pillanatban megtörténhetett, hogy az idős nő kilép a beszélgetésből, és megkérdezi Yanntól, hogy ki a fene is ő. Ezután becsoszog a konyhába, és nem ismer fel semmit… nem tudja, hogy az asztal asztal, a cukor cukor, vagy hogy a férje a férje.

Művészet. Szerelem. Yann nem tartotta magát művésznek. Ő csak kézműves volt. Az a kis „mű” szó a „kézműves”-ben neki pont elég volt. De mi a helyzet a szerelemmel? A szerelem olyan, mint egy hatalmas vászon… ő pedig nem tudta, hogyan töltse ki. Nem volt képe odabent erről az érzésről. Ez volt a hiányzó láncszem.

Arra gondolt, hogy Colette Rohan mindig is megpróbálta rábeszélni, hogy nagyobb képeket fessen. Vagy egyszerűen csak képeket, ne csak csempéket. A galériatulajdonos Gaugainhez, Sérusierhez és Pierre de Belayhoz hasonlította őt, és végül meggyőzte, hogy fessen… meztelen nőket.

Meztelen nőket Pont-Avenben? Egek, hiszen ez itt a vidék, nem Párizs!

– Colette Rohan orgiákat akar – mondta nagyot sóhajtva. – Nagy képeket nagy, meztelen nőkkel.

Pascale felhorkant.

– Az Colette dolga, ha nagy dolgokat lát benned. De ki tudja, talán egyszer majd az egyik apró csempéd alapjaiban változtatja meg valaki életét.

– Te tényleg hiszel ebben?

– Jó elképzelni – felelte a nő, és álmodozva mosolygott rá. – Megígérsz nekem valamit, Yann?

– Nem – válaszolta a festő. – Nem szeretem az ígéreteket. Mondd meg, mit tehetek érted, és meg kell elégedned egy igennel vagy egy nemmel.

– Leszel újra szerelmes?

Ekkor Merline, aki addig csendben feküdt Yann lábánál, ugatott egyet és felugrott, mert Yann megszorította a fülét.

– Igen vagy nem?

– Nem ígérhetem meg, hogy szerelmes leszek!

– Miért nem, te rövidlátó, breton tökfej? A szerelem a legjobb dolog, ami veled történhet. Az ételnek jobb íze lesz, a világ megszépül, te pedig hamarabb befejezed a festményeidet. Ne légy már ilyen gyáva! Légy szerelmes! Nyisd ki a szemed, tárd ki a szíved, és ne legyél olyan átkozottul félénk meg visszahúzódó!

Kezdj úgy viselkedni, mint egy idióta!

– Miért kellene hirtelen idiótának lennem?

– Minél inkább hajlamos vagy idiótán viselkedni, annál hamarabb leszel szerelmes. Csak csináld! Máskülönben egyedül fogsz megöregedni, és hamarabb halsz meg, mint szeretnéd.

Igen, Pascale a szenvedélyek királynője volt. Yann nagyon jól tudta, hogy a nő több tucat férfit megőrjített fiatalkorában.

Légiutas-kísérőként a világ minden részéből találkozott emberekkel. Yann jobban örült azoknak a férfiaknak, mint amennyire a barátjának, Emile-nek. Ők legalább az életük során megismerhették az egyik legizgalmasabb nőt, míg Pascale csak Emile-t szerette. A szerelem néha nagyon furcsa dolgokat tud művelni.

Szerelem – egy érzés, amely a halál ellenére is növekszik. Ha véget ér, és szembesülsz az igazsággal, úgy érzed, mintha levágták volna a fejed, vagy kitépték volna a szíved.

Yann-nak a harmincadik születésnapjáig tartott, hogy elfelejtse az első nagy szerelmét. Minden évben egy kicsit kevésbé fájt, ha Renée-re gondolt, és nagyon sok idő eltelt, amíg képes volt végül haragudni rá a kalandjai miatt, amelyek a nő számára olyan természetesek és szükségesek voltak, mint a levegővétel. Yann ezután kezdett megbocsátani magának azért, hogy szerette őt.

De vajon létezik másféle szerelem is? Az örökké tartó, arany, hétköznapi szerelem? Toujours l’amour, ezt a kifejezést olyan vörösborokra használták, amelyektől az ember nem várt túl sokat. A francba, gondolta a festő, hiányzik a szerelem, hiányzik, hogy viszontszeressenek. Egy arc, aki rám néz, és csak azért mosolyodik el, mert ott vagyok, egy kéz, ami az enyémet keresi alvás közben. Valaki, akivel igazán önmagam lehetek.

Akinek az arcát utoljára akarom látni, mielőtt örökre lehunyom a szemem. Valaki, aki az otthonom.

– Rendben van – válaszolta egy kis idő múlva, és visszavette a szemüvegét. Yann Gamé kedvet kapott ahhoz, hogy lefessen valamit, amit még nem is látott… egy nő arcát, aki szereti őt. El sem tudta képzelni, hogyan nézhet ki az a nő, aki olyan ostoba, hogy képes beleszeretni egy rövidlátó festőbe.

Amikor felpillantott, Pascale aggódva és láthatóan összezavarodva nézte őt.

– Ki az ördög maga? – kérdezte.

– Magát festem – válaszolta Yann, és próbált vidám szavakat keresni, hogy leplezze a hirtelen váltás okozta fájdalmat.

– Így igaz, szívem, Monsieur Gamé a portrédat festi – helyeselt Emile is. Éppen akkor érkezett vissza a vásárlásból. A feladat kimerítette most, hogy Monsieur Parkinson is beköltözött hozzájuk, és így már hármasban laktak Madame Demenciával egy fedél alatt.

Pascale sírva fakadt.

– Madame Bouvet, a házvezetőnő folyton kiabál velem, mert mindent összekeverek.

Emile hátrasimított néhány hajtincset a felesége füle mögé.

Pascale elmúlt hetvenéves, de minden nap egyre fiatalabbnak nézett ki. Az arca olyan volt, mint egy kislányé, a szeme tiszta, a színe olyan, mint a rózsáé. Az ember nem is mondta volna meg, hogy néha teljesen másképp látja a világot, mint amilyen a valóságban.

Jelenleg visszagondoltak a hatodik házvezetőnőjükre, akit teljesen kiborítottak Pascale tünetei és hangulatingadozásai. Holnap megérkezik Madame Roche: a hetes számú. Emile remélte, hogy őt már keményebb fából faragták.

– Kedvelsz engem? – kérdezte Pascale a férjétől.

Emile leült mellé, megfogta a kezét, és bólintott.

– Szeretlek.

Pascale egy pillanatra meglepetten nézett rá.

– Ó! Papa tudja? – Emile ismét bólintott. – Nem sokra tartom a kiabálós nőket – jelentette ki Pascale, és megtámaszkodott Emile térdén, hogy fel tudjon állni. Miután belépett a konyhába, és megpillantotta a vásárolt holmikkal teli kosarakat, hirtelen a homlokára csapott.

– Takarítanom kell! – közölte a két férfival. Levett egy szalmakalapot a hűtő melletti szögről, majd odalépett a csaphoz, a kalapot a víz alá tartotta, azután azzal kezdte letörölni a foltokat az ablaküvegről. Emile odabicegett hozzá, és csupasz alkarjára tette a kezét.

– Szívem – suttogta neki, de nem volt ereje bármi mást is mondani.

Pascale szembefordult vele.

– Ja igen – válaszolta ragyogó arccal. – Milyen ostoba vagyok!

– Ekkor a fejére tette a kalapot. A halántékán és az arcán lecsorgott a víz. Megfogta a szivacsot, és azzal súrolta tovább az ablakot, miközben az Örömódá-t dúdolta.

Yann Emile-re pillantott, aki vállat vont, és együtt dúdolt Pascale-lal. A házaspár lassan táncolni kezdett a konyhában.

Igen, tényleg létezik hétköznapi szerelem, toujours l’amour, és letompítja a fájdalom élét.

18.

Az utolsó ítélet napja nem érkezett el másnap, sem az azt követő napon. Az elmúlt tizenegy nap során Marianne nem sokkal napkelte előtt ébredt fel, és elindult a ködös erdőn át a tengerhez, hogy meghaljon. De minden napon egyre erősebb lett, levetkőzte magáról a végtelen fásultságot. A nap lassan megfogta a bőrét, a tenger miatt elevenebben csillogott a szeme, és már a térde is csak ritkán fájt.

Minden reggel mezítláb gázolt a habzó hullámok közé, ám a késztetést, hogy megadja magát nekik, mindennap elmosta valamiféle dac, amit nem értett. Egyszer az, hogy mindenképpen fekete zabkenyeret kell sütnie Jean-Rémynek az egyik esti franciaórájukon. Máskor pedig megígérte neki, hogy elkíséri a biopiacra Tréguncbe. Azután ott volt az egyik hetente megrendezett, szerdai koncert, ahová Laurine el akarta vinni a szabadnapjukon. És ha már ott volt, akár meg is nézhette a Raguenez-től nem messze lévő szigetet a Tahiti strand északi végén, amit csak apálykor lehetett megközelíteni gyalog. Itt feküdt le először egymással a két szerelmes Benoite Groult regényében, A szerelem fészkei ben.

– Beszélnem kell magával – mondta Marianne Jean-Rémynek a tizenkettedik napon. A séf kelt tésztát tett vászonzsákokba, bekötötte a szájukat, majd beletette a párolódó kig ha farz raguba. Ez a hagyományos étel palacsinta, ökörfarok, marhalágyék, pácolt disznóhús, kelkáposzta és zeller felhasználásával készült.

Marianne félretette a karfiolrózsákat, amely közvetlenül a tengerpart mellől származott. Egy kis jegyzettömbből kezdett olvasni, amit füzetként használt.

– Ez az ostobaság maga meg Laurine között. Hagyja abba! Küldjön neki virágot mindennap! Legyen férfi, és nem egy… triñschin… ööö, izé, egy káposztafej!

– Ne legyek sóska?! – kérdezett vissza Jean-Rémy ingerülten, majd elmagyarázta Marianne-nak, hogy mit kell csinálnia. – Először is keverje össze a disznóvért liszttel, cukorral, mazsolával, sóval, borssal és egy kis csokoládéval! Paul ikrei holnap ünneplik a szülinapjukat, és silziget rendeltek… véres hurkát.

Marianne összeszedte magát.

– Jean-Rémy. Én Laurine-ról beszéltem!

– Másodszor pedig tisztítsa meg a morgazent… a tintahalat. Húzza le a bőrét, távolítsa el a tüskéit, a csőrét és a szájszervét!

Amikor Jean-Rémy intett neki, Marianne odanyújtott egy parafa dugókkal teli tálat, amelyet a séf a megmosott kalamáritörzsekhez öntött. A parafa dugók szerepe az volt, hogy semlegesítsék azt a fehérjét, amitől a tintahal olyan rágós lesz, és teljesen megpuhítsák a fehér húst.

– És mi lesz a virágokkal? – folytatta Marianne könyörgő hangon.

– A krumplit is meg kell hámoznia!

– Akkor írjon neki egy szerelmes levelet!

Jean-Rémy a hűtőkamrához menekült.

– Madame, holnap lesz a nyári szünet első napja, az azt követő napon pedig fél Párizs Bretagne-ba költözik. Az álmos falvak hirtelen olyanok lesznek, mint egy nyüzsgő méhkas, turisták fognak hemzsegni ezen a helyen éhesen, és kagylót meg homárt akarnak majd enni. Nem lesz egyetlen szabadnapunk sem augusztus végéig. Mégis mikor írjak levelet?

– Éjszaka – felelte Marianne, azután gyengédebben hozzátette. – Maga kis triñschin.

Madame Geneviève a bárpult mögött állva elmosolyodott, amikor meghallotta Marianne szavait. Leltárt készített az üvegekről, a kifényesített evőeszközökről, a poharakról, az ecet-és olajtartókról. Bretagne minden istenének hálát adott ezért a nőért. Marianne kitakarította a vendégházat, kimosott és kivasalt egy kazalnyi lepedőt, párnahuzatot, asztalterítőt és függönyt. A német nő életet lehelt a vendégházba.

Geneviève ellenőrizte fekete ruhájának gombjait, aztán meghúzta a haját annyira, hogy megfájdult a halántéka. A sors büszkévé tette: ennek a Marianne-nak olyan nagy szíve volt, hogy egy óriás tartályhajó is könnyedén meg tudott volna fordulni benne. A vendégház tulajdonosa azt kívánta, bárcsak neki is ilyen sok hely lenne a szívében.

Igen, voltak jó pillanatok is. Volt az a férfi, az a szerelem, amely olyan fontossá vált számára, hogy azzal összehasonlítva minden más jelentéktelennek tűnt. A szíve úgy kitágult, hogy szinte szétrepedt, és akár az egész világ elfért volna benne. Ám a sors végül dühösen lesújtott rá.

Geneviève felsóhajtott, és kiment az étteremből a rakpartra. A kertészek palántákat ültettek cserepekbe a teraszon, valamint kihúzgálták a gyomokat a vendégház bejárati ajtaja körül.

Laurine egy seprűvel sepregette Ar Mor teraszát.

– Mon amour, oh, mon amour – suttogta a seprűnek – je t’aime, feküdj le velem itt és most! – Behunyta a szemét, és keringőzni kezdett.

– Laurine! – A megriadt fiatal nő elejtette a seprűt, amely nagyot koppant a tiszta deszkapadlón. Az arca lángvörös lett a frufruja alatt. – Mi ütött beléd? Álmodozol?

– Igen, Madame. Azt álmodtam, hogy ez itt a szeretőm, meztelenek vagyunk, és…

– Elég! – dörrent rá Geneviève.

Laurine felvette a seprűt a földről, és magához szorította.

– Menj haza, és otthon álmodozz!

– De nincs ott senki.

– Hát itt sincs.

Ez a lány meglepte Geneviève-et. A természet úgy alkotta meg a pincérnőt, hogy egy hadseregnyi férfit lett volna képes boldogtalanná tenni. Erre mit csinál? Saját magát tette boldogtalanná.

Amikor elvette a seprűt Laurine kezéből, egy régi Renault döcögött le a lejtőn a kikötő felé. Geneviève elsápadt, és szorosan megmarkolta a seprűnyelet.

Egy férfi szállt ki a Renault-ból. Magas volt és szikár, farmert viselt, fehér ingének ujját felhajtotta. Fiatalkorában bizonyára jóképű lehetett, és ez a vonzó külső érett korára kifejező, férfias, élénk viselkedéssé változott.

– Ez nem…? – bökte ki Laurine tágra nyílt szemmel.

– De igen. Menj a konyhába! Indíts! – parancsolt rá Madame Geneviève, Laurine pedig azonnal engedelmeskedett.

– Mit akarsz? – kérdezte Geneviève Ecollier a férfitól, aki olyan tétován közeledett felé, mint egy vadállat.

– Megnézni, hogy hová jönnek hamarosan a vendégeim – válaszolta a férfi zengő hangon, mint egy D-dúr akkord. – Úgy hallottam, újra megnyitod a vendégházat.

– Hát, most már láttad. Kenavo.

– Genoveva… kérlek! – A férfi könyörgő tekintete semmiféle hatást nem gyakorolt Madame Geneviève közönyös arckifejezésére.

A nő a mellkasához szorította a seprűt, és visszasétált Ar Morba, a hátát nyílegyenesen tartotta, a fejét felszegte.

– Genoveva! – kiáltott utána férfi gyengéden, esdeklőn.

Marianne hátrálni kezdett a hátsó ajtónál lévő sarokból. Nem akart hallgatózni, csak egy csokor kakukkfüvet hozott a konyhakertből Jean-Rémynek.

– Mondott ma már valami szépet Laurine-nak? – kérdezte mellékesen.

Jean-Rémy egy tál kagylót nyomott a kezébe, és jelezte, hogy távolítsa el a bajuszukat.

– Mondtam neki, hogy gyönyörű.

– Nem is igaz, triñschin.

Jean-Rémy motyogott valami érthetetlent, azután megkavart egy serpenyőben lévő mosott kagylót, amely fehérbor, vaj és mogyoróhagyma keverékében rotyogott.

– Volt odakint egy férfi. Ismeri?

– Hm – mordult fel a séf. – Alain Poitier a túlpartról. Rozbrasból. Ő a konkurencia. – Egy nagy tálba helyezte a kagylókat, kivette a nem kinyíltakat, egy szűrőn átszűrte a folyadékot egy kisebb edénybe, majd megszórta liszttel a szószt.

Marianne odaadta neki a sáfrányt, a tejszínt és a tejfölt, a séf pedig hozzáadta a kagylóleveshez, majd besűrítette vele.

Marianne visszagondolt arra, amit látott. Nincs hidegebb a szívnél, amely egykor lángolt.

Alain Poitier nem csupán a konkurencia, gondolta. Ő volt az a férfi, aki úgy átformálta Geneviève-et, hogy a nő arca csak éjszaka árult el bármiféle érzelmet; nappal, amikor mások is látták, soha.

Marianne arra gondolt, vajon neki milyen lehetett az arca, hogyan változott meg a testbeszéde, vajon sikerülne-e rávennie a férjét, hogy szeresse, tisztelje, vagy virágot adjon neki. Csak egyszer egyetlenegy virágszálat.

19.

Néhány héttel később a tengerparton tett reggeli sétáján Marianne felsorolt minden szót, amit addig megtanult a „szürke” szinonimájaként: szomorú, színtelen, egyhangú, egysíkú: a bretonoknak több száz elnevezésük volt az ég és a víz szürke árnyalatának kifejezésére. Ott az ember legszívesebben még tovább sétálna, amíg elfelejti, hogy mennyi az idő, hol parkolt a kocsijával, és végül elfelejti a régi életét is, és soha többé nem tér vissza hozzá.

Marianne nem tudott betelni a finistère-i ösvények felfedezésével. Imádott túrázni a sűrű erdőkben, a partok mentén és a vadvirágos mezőkön keresztül a rózsaszín sziklák szélén. Az utak keskenyek és kanyargósak voltak, a gránitházak régiek és viharvertek, az ablakok általában befelé dőltek.

Miközben elhaladt Kerambail falucskája mellett nem sokkal Kerdruc előtt, megpillantott egy kőoszlopot az aranyló búzamező közepén. A körülötte lévő gabonaszálak úgy hajladoztak, mint a hullámok a tomboló nyugati szélben. Eszébe jutott, mit mondott Paul ezekről az elvarázsolt, ember nagyságú kőoszlopokról: szenteste éjfélkor, amikor először üt az óra, a kőoszlopok a tengerpart felé indulnak, hogy igyanak a vízből. A gödörben, amelyet ekkor elhagynak, kincs rejtőzik, amit az embereknek nagyon gyorsan kell kivenniük, különben a kő maga alá temeti őket, mire elüti a tizenkettőt az óra.

Marianne egy lövést hallott, miközben Kerdruc felé közeledett az erdőn keresztül. Csak egy pillanat, azután síri csend lett.

Amikor Emile Goichon, Pascale férje meghallotta az éles csattanást a konyhában, tudta, hogy elvesztettek egy újabb házvezetőnőt. Kivette az utolsó gyufát a dobozból, végig húzta az érdes felületén oldalt, majd remegő kézzel a breton brandyhez emelte. A könyvtárajtó ekkor hirtelen kivágódott, nekicsapódott a Montesquieu összes művét tartalmazó polcnak, a gyufa pedig ellobbant.

– Felháborító! Az a nő megpróbált lelőni! – kiabálta az új házvezetőnő.

– Ez volt az utolsó gyufám.

– Monsieur, nem tettem semmi mást, csak szilvapudingot készítettem, és azt mondtam neki: „Ide tudná adni a fahéjat, Madame Pascale?” Erre mit csinált? Megpróbált lelőni, mint egy kóbor kutyát!

– Most hogy igyam meg ezt a brandyt?

– Hogy tudják elviselni ezt a sok, bozontos, bolhás állatot? Ezeket a háromlábú korcsokat meg a félszemű macskákat? A legjobb porcelántányérjukból esznek! Undorító!

– Magának van gyufája, Madame Roche? – kérdezte Emile, és a hangos kiabálás irányába nézett. Egy fiatal nőnél a szépség kárpótolhatja az intelligencia hiányát; egy idős nőnél pedig az intelligencia kárpótolhatja a szépség hiányát. Madame Roche esetében azonban semmi sem kárpótolt semmit.

– Ez a ház egy bűnbarlang! Én mondom, egy bűnbarlang!

– A vallásosság annak a jele, hogy egy ember bármire képes, hogy fontos legyen a világon – jegyezte meg Emile, mire Madame Roche úgy csukta össze a száját, mint egy elcsattant egérfogó. Metsző barna szemében a kedvességnek a legkisebb szikrája sem látszott.

– Felmondok! – bukott ki belőle.

– Bon courage, Madame! Isten legyen önnel! Adja át neki üdvözletünket, és mondja meg, hogy bármikor beugorhat hozzánk, amikor csak akar.

Emile megvárta, hogy becsukódjon a súlyos tölgyfa bejárati ajtó, majd az éles, sietős léptek elhaljanak a kavicsos kocsibejárón. Ezután felállt a régi bőrfoteljéből, végig sántikált a hosszú folyosón, és elment a nappaliban lévő kandalló előtt.

Megpillantotta a szétfröcskölődött tejszín edényét a tálalóasztalon, mellette egy fém cukortartót, amelyből egy pisztoly markolata kandikált ki. A telefont a kenyértartóban találta meg, a kenyeret a mosókonyha szekrényében, a tiszta törölközőket a hűtőben, gyufát azonban sehol sem lelt.

Pascale a kamrában ült, a térdét felhúzta a mellkasához, így ringatózott előre-hátra. Emile esetlenül leült mellé a hideg kőpadlóra. Egész életében ismerte Pascale-t. Látta élete csúcspontján, ereje és szépsége teljében, és minden időszakot szeretett. Ismert minden nőt, amilyen a felesége valaha is volt.

A konyhában lévő éles késre gondolt. Nem fogja kikötni a gázt a tűzhelyből, és nem fogja kulcsra zárni a bejárati ajtót sem.

Nem fogja megalázni Pascale-t azzal, hogy megvédi élettől és haláltól.

A halál különös dolog. Emile mindig is azt remélte, hogy egy nap majd annyira torkig lesz az élettel, hogy ha az Ankou-ra gondol – ahová minden út vezet – majd kevésbé lesz nehéz számára. De nem így volt. Most még jobban akart élni, mint eddig bármikor! Bosszantották a hanyatlásának jelei: az erdőbeli házuk metsző huzatossága, csökkenő fizikai ereje, Parkinson-kórja. Micsoda gonosz húzások a sorstól! Mire az elméje végre elérte volna az érett állapotot, a teste azonnal hanyatlani kezdett.

Megcsókolta a feleségét a füle mögött, ahol annyira szerette, mire Pascale felkuncogott. Ezután nagy nehezen lábra állt, és kiment a kamrából, hogy megkeressen egy Maria-Callas lemezt.

Amikor Pascale ilyen mélyen magába fordult, az operaénekesnő hangja volt azon kevés dolgok egyike, amely képes volt eljutni hozzá.

Marianne döbbenten megtorpant. Egy dühös nő vágtatott felé az ösvényen, mogorván motyogott magában valamit. Egyetlen pillantásra sem méltatta Marianne-t.

Ekkor felcsendült egy opera az erdőben, ezért tétován elindult a hang irányába. Miután átvágott a tisztáson, elért egy gyönyörű birtokra, amelyet magasba nyúló lombhullató fák, kúszónövényekkel benőtt, járólapos terasz, valamint kerek ablakok vettek körül. Amikor azonban a gazos konyhakertre pillantott, látta, hogy a saláta felmagzott, a rózsabokrokat pedig benőtte a gaz.

Ekkor észrevett egy csapat macskát a fára mászni vagy az árnyékban pihenni, valamint kutyákat a kavicsos autóbejáró sarkában heverészni. Megkerülte a házat, miközben Maria Callas hangja egyre magasabbra szökött.

– Hahó! Van itt valaki? – kérdezte az áriát túlharsogva.

Egy nő jött felé. A kezében tálcát tartott, rajta kis tányérokkal.

– Guten Tag, én vagyok az ön légiutas-kísérője ezen a Lufthansa járaton Rómából Frankfurtba – mondta az idegen Marianne-ra mosolyogva. – Kérem, kapcsolja be a biztonsági övét, és a repülés ideje alatt tartsa bekötve! – Úgy tette le a homáros tartármártással megrakott tányérokat a lustán pihenő macskák elé, mintha italokat szolgálna fel tízezer méter magasban a levegőben.

A nő németül beszélt! Milyen régóta nem hallotta már az anyanyelvét!

– Milyen… milyen hosszú ideig tart az út? – kérdezte a nőtől szintén németül.

Pascale Goichon elmosolyodott, a mosolya azonban azonnal lehervadt.

– Fogalmam sincs – felelte szomorúan. – Be kell valljam, mostanában egy kicsit feledékeny vagyok. – Az öröm és a fájdalom viaskodott egy pillanatra az arcán, de egyik sem aratott határozott győzelmet. Elfordult, majd elkezdte sorolni a macskák nevét, miközben letette eléjük a kis tányérokat. Petit Choux. Framboise. Marianne felé hajolt, mintha bizalmasan akarna közölni vele valamit. – Ők a halottak és a boszorkányok lelkei. Vagy az élőké, akik magányosak voltak, és kiküldték a macskalelküket, hogy otthont találjanak maguknak.

Marianne követte a nőt a konyhába, ahol megfogta a következő tálcát. Marianne úgy vélte, ez a kutyák reggelije lesz, amiket már látott. Elvette a nehéz tálcát a nő kezéből, és követte őt kifelé.

Pascale megsimogatott egy agarat.

– Madame Pompadour. Alapított egy színházat és egy porcelángyárat, ezért szolgálom fel neki az ennivalót Sévres porcelánban. Érti?

– Természetesen.

– A hivatalos szeretők – Pascale folytatta az előadást, miközben a kutyákat etette – irányították a királyokat. Több államügyet döntöttek el a vaginájukkal, mint amit a történészek hajlandóak beismerni.

– Ó – felelte Marianne, és érezte, hogy elpirul.

Egy eperszőke, karfiolfülű pudli vonult büszkén feléjük.

– Ő I. Anna breton hercegnő. A királynőnk. A frankok királyához ment feleségül, hogy megvédje tőle a földjét. Ő hozta létre a Hercegnők Házát kilenc kurtizánnal és negyven nemes hajadonnal. Állami bordélyházat alapított.

Pascale büszkén megcsiklandozta a pudli hasát, azután bemutatta a többi szeretőt is Marianne-nak: Madame du Barry; Julia és Vanozza, VI. Sándor pápa szeretői; Lady Jane Stewart.

Végül egy tacskóra mutatott, amelynek huncut füle és hetyke farka volt.

– Julie Récamier, róla kapta a bútordarab a rekamié nevet. A barátja, Staël-Holstein bárónő nevezte Németországot a költők és a fontoskodók országának.

– A költők és a gondolkodók – javította ki Marianne.

– Ó, az ugyanaz! – válaszolta Pascale. – És ön kicsoda?

– A nevem Marianne Lanz.

– Aha, Madame Lance. Az én nevem Pascale.

– És mi folyik a kertjében, Pascale?

– Hogy érti ezt?

– Nekem sohasem volt ilyen kertem.

– Hanem milyen volt?

– Gyep.

– Gyep? Az milyen fajta virág?

Marianne rájött, hogy ez a megközelítés nem fog működni.

– Van valaki… aki itt lakik magával?

Pascale gondolkodott egy ideig.

– Nem tudom – válaszolta szomorúan. – Csak azt tudom, hogy már nem működöm rendesen. De tudja, Marianne… az a legrosszabb, ha az ember ezt tudja, és nem tud ellene tenni semmit. Egyszerűen csak megtörténik: az egyik pillanatban még itt vagyok, azután minden eltűnik. – Megfogta Marianne kezét. – Amerikában az emberek elkobozzák a bolond nagymama útlevelét, kivágják a címkét a ruháiból, elviszik két állammal arrébb, és otthagyják. Úgy hívják ezt, hogy nagyi-kirakás. Nem valami kedves dolog, ugye?

Marianne megrázta a fejét. Persze tudta, hogy Pascale túloz, a gondolattól mégis megborzongott.

Emile karba tett kézzel nézte a teraszról, hogy a két nő bejárja a kertet. Volt egy olyan érzése, hogy ezt a nőt, akiben felismerte Ar Mor új szakácsát, nem fogja elriasztani az őrült felesége. Ki tudja, talán ő is őrült. Az őrülteknek nem volt nehéz dolguk Bretagne-ban. Csak a hétköznapi emberek találták keménynek.

Mégis, ez a nő nem is innen származik. Még csak nem is francia! És mint a legtöbb idős francia férfi, ő sem kedvelte túlzottan a németeket.

Besántikált a házba, majd kijött egy kancsó chouchen nel, egyfajta mézsörrel, meg poharakkal. Az innivaló mellett hozott még bagettet, sonkát és sajtot is. Pascale gyakran nem érzékelte az éhséget és a szomjúságot, és Emile-nek kellett emlékeztetnie arra, hogy egyen és igyon… azután arra is, hogy hagyja abba.

Miután Pascale felfalta a bagettet, elaludt a teraszon lévő nyugágyon. Az egyik macska a hasán fekve melegítette őt.

Betakarta a feleségét egy takaróval, majd a fejére tett egy szalmakalapot, hogy a nap ne égesse meg az arcát.

Marianne-t nem kínálta meg semmivel, sem ennivalóval, de még egy pohár vízzel sem. Egy szót sem szólt hozzá, még akkor sem, amikor Marianne távozott, és sietve elköszönt:

– Kenavo!

20.

Océane és Lysette születésnapi bulija kezdetben úgy tűnt, valóságos katasztrófa lesz. Egy tucat ötéves kislány viharként végigsöpört Ar Moron, koktélvirslit tömtek magukba, és folyamatosan azt követelték, hogy Paul játsszon velük. Hogy tudott volna egy vén nagyapa szórakoztatni ennyi kis manót?

Azután Marianne valahogy kicsábította a visítozó kis hercegnőket a partra, hogy szembekötősdit játsszanak, és versenyezzenek, hogy ki tud ügyesebben kanállal tojást vinni, meg zsákban futni. Paul harsányan felnevetett, amikor eszébe jutott Jean-Rémy konyhatündére, ahogy megjelent egy halom liszteszsákkal az egyik kezében, egy csomó kanállal pedig a másikban. A lányok le voltak nyűgözve, Paul pedig nyugodtan megehette boralmával körített fésűkagylóját.

Az ikrek most már az anyjuk házában voltak, a születésnapjuk hamarosan véget ér, és már csak az maradt hátra, hogy ágyba dugják őket.

– Régen, amikor még a tyúkoknak foguk volt – kezdte Paul –, élt egy bátor kisfiú, akit úgy hívtak: Morvan. Nem messze lakott innen, és a legnagyobb vágya az volt, hogy egyszer lovag legyen belőle. Amikor tízéves lett…

– Nem akarom Morvan történetét hallani. Az olyan butaság – mondta Lysette.

Océane bólintott.

– Én sem.

– Te mindig azt akarod, amit a testvéred? – kérdezte Paul.

Océane válasza úgy hangzott, mintha egy zacskónyi üveggolyó lett volna a szájában:

– Hát persze, Nono!

Ők hárman kényelembe helyezték magukat a régi hintaágyon, amelynek kék vászonteteje el volt szakadva. Lysette Paul baloldalán térdelt, és elmélyülten tanulmányozta a nagyapja füléből kikandikáló szőrszálakat, Océane pedig a jobb oldalán gömbölyödött össze, szőkésbarna, fonott copfos fejét Paul karjára hajtotta, és begörbített mutatóujját dugta a szájába, nem pedig a hüvelykujját.

– Nem akarjátok hallani Morvan Leiz-Breiz történetét, aki kiharcolta imádott Bretagne-unk függetlenségét?

– Nem, Nono – válaszolta Lysette és Océane egyszerre.

– Hát jól van. És mit szóltok Bilz huncut trükkjeihez, a kedves rabló meséjéhez?

– Butaság! – vágta rá Océane.

– Igen! – helyeselt Lysette.

– Aranyhaj hercegnő, Cado herceg és a varázserejű gyűrű?

– Uncsi.

– El sem hiszem, hogy nem akarjátok hallani a csodálatos meséinket.

– Már eleget hallottuk őket, Nono – válaszolta Lysette, és meghúzta a Paul füléből kiálló egyik szőrszálat. Az egykori idegenlégiós meg sem mozdult, amíg az ötéves kislány a fejét piszkálta.

– Akkor mit akartok? – kérdezte végül.

– Ys meséjét – döntötte el Océane.

– Amiben Dahut, a tenger hercegnője szerepel.

– És az aranykulcs. Meg az, hogy veszett el a víz alatti város. Dahut… az ikrek teljesen beleszerettek. Paul korábban már sokszor elmesélte a Douarnenez-öbölben elsüllyedt város, Kêr Is örténetét, de mindig megpróbálta kihagyni Dahut tündér pikáns részleteit… nevezetesen azt a szokását, hogy minden éjszaka más szeretője volt.

Most is újra elkezdte mesélni:

– Akkor történt, amikor a rómaiak utakat kezdtek építeni Armoricán keresztül. Az egyik ilyen római út Carhaix-ből a Douarnenez-öbölig vezetett. Ott azonban eltűnt a tengerben.

Egykor a világ legnagyobb és leggyönyörűbb városához vitt, amelyet úgy hívtak: Ys városa. Egyesek Atlantisz néven ismerik.

– De talán a rómaiak csak közvetlenül a partról akartak halászni? – suttogta Océane halkan.

– És mi van, ha nem? – suttogta Paul még halkabban.

Océane lélegzet-visszafojtva bólintott.

– A bölcs és hatalmas Gradlon király építette egykor Kêr-Ist, a mélyen fekvő várost imádott leányának, Dahut-nak. A hercegnő egy tündér lánya volt, akit a király régen nagyon szeretett. A tündér uralta a vizet és a tüzet. Dahut-t nem keresztelték meg, mert akkor elvesztette volna tündérerejét.

– Mint mi! Minket sem kereszteltek meg! – kiáltotta Lysette.

Ó, istenem, ó, istenem, gondolta Paul.

– A várost egy gátrendszer és vaskapuk védték a tengertől meg az ártól. Gradlon királynál volt az egyetlen aranykulcs a zsilipkapukhoz, és állandóan a nyakában hordta, hogy senki se nyithassa ki a kapukat éjszaka, és ne engedje be a dagályt. A város székesegyházai, aranyházai, csillogó ezüsttornyai és gyémánttal borított tetői messze a szárazföldről is látszottak.

Minden lakó úgy élt itt, mint egy király, a gyerekeknek sohasem kellett iskolába járniuk.

Paul meglehetősen szabad értelmezésben mesélte Ys város történetének további alakulását, de volt egy rész, amit egyszerűen nem hagyhatott ki. Egyik éjszaka Dahut ellopta az apja nyakából az aranykulcsot, és beengedte a szeretőjét a városba. Ez a tökfej okozta az árvizet, mert rosszkor nyitotta ki a kapukat.

– Gradlon király átugratott a lovával a hullámokon, és éppen felhúzta maga mögé a nyeregbe Dahut-t, amikor a tenger visszakövetelte a tartozást, és visszahúzta a hercegnőt a víz alá.

– Áááá, ez olyan gonosz! – jegyezte meg Lysette.

– Igen! – tette hozzá Océane is.

– Nono, csinálsz nekünk palacsintát nutellával?

– Csak kérnetek kell, és már meg is kapjátok, kismanócskáim.

– Ez a két nő volt az egyetlen a világon, akiknek bármit megadott volna. Bármit, még palacsintát is, annyit, hogy majd’ kidurrantak.

– Utálom, amikor ilyen történeteket mesélsz a gyerekeknek. Tudod, hogy nem szabad breton nyelven beszélned hozzájuk! – szólalt meg egy hang a ház belsejéből.

Paul behunyta a szemét.

Nolwenn intett az ikreknek, hogy menjenek fel, és készüljenek a lefekvéshez. A nő odadobta Paulnak a kocsija kulcsát.

– Tégy boldoggá, és hajts az árokba!

Lysette sírva fakadt a gondolattól, hogy Nono esetleg meghal, Océane pedig testvéri szolidaritásból csatlakozott hozzá.

– Most nézd meg, mit csináltál! – sziszegte Nolwenn.

Pault nem kedvelte a mostohalánya. Nem, őszintén szólva gyűlölte: ami viszonylag komoly árnyalatnyi különbség. Paul sem kedvelte őt, de a gyűlölet túl erős szó lett volna az érzéseire.

Elvégre a nő adott életet az ikreknek, ami a legjobb dolog volt, amit valaha tett. Az anyja, Rozenn csodálatos nő volt… előkelő hölgy, egy igazi nőstény farkas. Nolwenn szemében azonban Paulnak két megbocsáthatatlan hibája volt: az egyik az idegenlégiós múltja, a másik pedig az a tény, hogy nem ő volt a biológiai apja. Mivel Paul egyik dolgon sem tudott változtatni, a kapcsolatuk sohasem javult.

Nolwennre való tekintettel Paul és Rozenn sohasem laktak együtt, habár tizennégy évig egy párt alkottak, ebből tízet házasságban töltöttek. Múlt időben. Mert azután feltűnt a színen az a kisfiú.

Rozenn intézkedései a válás után, amelyet Paul nem is próbált megakadályozni, a becsületére váltak: gondoskodott róla, hogy Paul rendszeresen találkozhasson az ikrekkel.

Nolwenn hamar felismerte a dolog gyakorlati előnyét: Paul olcsó bébiszitternek bizonyult. Már az elején egyértelmű szabályokat fektetett le a férfinál. Nincsenek breton történetek, dalok, közmondások vagy szólások az időjárásról. A lányok franciák, és pont. Nolwenn valószínűleg nagyon szívesen kitette volna a falra azt a táblát, amely generációk óta ott lógott az iskolai osztálytermekben: Tilos köpködni a földre és breton nyelven beszélni. Ha bárki bármelyik tiltást megszegte, azonnali büntetést kapott.

Paul búcsúzóul megölelte a lányokat, azután becsukta maga mögött az ajtót, és dühösen azt sziszegte:

– Hep brezhoneg Brejzh ebet! – Ha nincs breton, nincs Bretagne. Ha pedig nincs Bretagne, akkor nincs haza sem.

Istenem, mennyire szomjas volt!

Alig tudta kiengedni a kéziféket… már megint berozsdásodott a nyirkos, sós levegőben… de végül csak sikerült.

A visszafelé úton Kerdrucbe megpillantotta Marianne-t az út szemközti oldalán sétálni. Nagyon kedves nő, gondolta, és lehúzta az ablakot.

– Be akarja járni egész Bretagne-t gyalog?

A nő nem válaszolt azonnal, mert hirtelen egy kerékpáros verseny választotta el őket egymástól. Miután a biciklisek felküzdötték magukat az emelkedőn, a neonszínű bicikliruhás idős úriemberek vidáman kiáltva üdvözölték őket, miközben szabadon gurultak lefelé a dombról.

Paul egy pillanatra elkapta Marianne elcsigázott arckifejezését, ám a nő azonnal elragadó mosolyt villantott rá.

Olyan volt, mint maga Bretagne: gyönyörű felszín alatt rejtett mélységek. Paul azon gondolkodott, vajon mit tarthat elrejtve odabent. Úgy nézett ki, mint aki nem akarja, hogy zavarják, ezért csak intett neki, azután a gázra lépett… a visszapillantó tükörben látta kislányos arcán azt a távoli kifejezést, mintha elveszített volna valamit, de nem tudta, hogy mi az.

Paulnak szüksége volt arra, hogy valami elterelje a figyelmét.

Átvágott a Kerbuan farmon, elment Simon állványon álló evezős hajója mellett, leparkolt az autóval, majd nehézkesen átvágott a konyhakerten a hátsó ajtóhoz. Simon a két lépcsőfok egyikén ült és dohányzott. A lépcső hagyományosan arra szolgált, hogy megakadályozza a korriganok – a törpeméretű trollok – bejutását a házba.

– Szia! Mondd csak, te vén kecske, van valami innivalód? – kérdezte Paul.

– Fiatal vagy idős?

– Valami, ami idősebb nálam.

– Fogós kérdés.

Csendben itták meg az első üveg Côtes du Rhône-t, csupán Paul dörmögött valamit, amikor Simon odatolt elé egy bagettet, egy kis sós vajat meg egy szelet borsos pástétomot. Simon, mint mindig, késsel egy keresztet rajzolt a kenyér aljára (babonából).

A második üveg – egy Crozes-Hermitage – után Paul ismét megtalálta a nyelvét:

– Evit reizhañ ar bleizi. Ez eo ret o dimenziñ – mondta. Megszelídítettem a farkast azzal, hogy feleségül vettem. – Mi az ördögért választottam Rozennt? Ha nem akartam volna őt, akkor nem is vesztettem volna el. Mekkora idióta vagyok!

– Hát, da heul ar bleiz ned a ket an oan – felelte Simon. A bárány nem fut a farkas után. – Különösen, ha a farkas már új zsákmányt talált.

Ez persze nem oszlatta el Paul epekedését Rozenn iránt, de ehhez nem lehetett mit hozzátenni.

Simon megtöltött egy lepényt kecskesajttal, fügével és vajjal, meggyújtotta a gázt, majd az összetekert galett eket betette a sütőbe. Öt perc múlva a két férfi kézzel ette a tűzforró, sós lepényt.

– Túl öreg vagyok? – kérdezte Paul, amikor kinyitották a harmadik üveget is. A mássalhangzói lassan elhajóztak az újrahasznosított mustárosüvegben lévő ital vörös hullámain.

– Mihez? Az iváshoz? Az iváshoz sose túl öreg az ember, és nem is túl fiatal. Yec-hed – közölte Simon, és koccintottak.

– A nőkhöz. Túl öreg vagyok a nőkhöz? – Paul végighúzta a kezét kopaszodó fején.

– N’eo ket bley melen ha koantiri. A laka ar pod da virviñ – felelte Simon egy kis idő múlva. A szőke haj és a szépség még nem forralja fel a fazék vizet. Halkan böfögött egyet.

– Igaz, inkább a személyiség… vagy valami olyasmi. Én kedvelek mindenféle nőt… a barna hajúakat, a kicsiket, a kövéreket, a csúnyákat… de egyikük sem akar engem! Miért? Talán túl taszító a személyiségem?

– Egyszerűen túlságosan jóképű vagy, öregem – válaszolta Simon, mire Paul végül felkacagott. Nevetett a sok baján Rozenn-nel és Nolwenn-nel. Simon bizonytalanul felállt, és egy üveg pezsgővel tért vissza. – Nagyon is fiatal vagy. Kiskorú – mondta összeakadó nyelvvel, majd letette Paul elé a Pol Roger üveget. Tiszta vizespoharakba töltötte a pezsgőt.

– Tilos köpködni a földre, vagy breton nyelven beszélni! – kiáltotta Paul parancsoló hangon.

– Igenis, uram! – kiáltotta válaszul Simon, majd mindketten hátranéztek a válluk fölött, és a kőpadlóra köptek.

Amikor Paul három hosszú, erőteljes korttyal felhajtotta az italt, odahajolt Simonhoz.

– Az a Marianne… – kezdte.

– Hm – motyogta Simon.

– Van benne valami, amitől az ember újra fiatalnak érzi magát, és úgy gondolja, hogy minden rendben van. Érted, amit mondok?

– Nem.

– Egyszer mellette álltam, miközben szalvétát vasalt a teraszon a napon, és mindent elmondtam neki Rozennről – vallotta be Paul.

– Mit mondtál neki?

– Azt, hogy elment.

– És aztán?

– Aztán csinált valamit. – Paul felállt, és a barátja alkarjára tette a kezét.

– Ez hülyeség.

– Nem tudom ugyanolyan jól csinálni, mint ő. Valamit leemelt rólam. Egy árnyékot, nem is tudom. És azután… már nem fájt annyira. Volt valami az érintésében.

Simon lassan bólintott.

– Én meg a tengerről meséltem neki egyszer. Nem tudom, miért. Teljes szívével figyel rám. Kihozom a hajómat a partra, és integet nekem az ablakból. Még soha senki nem integetett nekem. Amióta itt van, már nem érzem úgy, hogy hiányzik valami nekem a szárazföldön. Érted, mit akarok mondani?

Marianne olyan, mint a tenger, csak a parton.

Paul visszaült az asztalhoz Simon mellé.

– Megöregedtünk, te szeszkazán – suttogta, és tapogatózva a pezsgőjét kereste.

21.

Marianne másodjára két héttel később találkozott Pascale Goichonnal, amikor az idős nő egy döglött varjút tartott a kezében.

– Ez egy ajándék – suttogta, és az állával az ég felé bökött. – Ő még mindig szeret engem.

Marianne kíváncsi volt. És aggódott. Ezért jött vissza Goichonék házához. Jean-Rémy folle goat nak nevezte Pascale-t, mire Madame Geneviève majdnem pofon vágta.

– Ő nem egy őrült nő az erdőben! Ő egy fehér boszorkány.

Amikor Marianne arról érdeklődött, hogy Pascale miért beszél németül, Geneviève elmagyarázta, hogy régen stewardessként dolgozott a Németország és Franciaország közötti repülőgépjáratokon, később pedig az egész világon. Amikor még épeszű volt, hat nyelven beszélt, köztük oroszul és japánul is.

– A varjak a másik világ hírnökei – mondta Pascale álmodozón. – Egyenesen a lábam elé esett. – Ismét felnézett a ragyogó kék égre, és halkan énekelni kezdett. – Hold anya, bölcs öreg nő, mennyország és föld, üdvözlünk téged. Te ragyogsz azoknak, akik vadak és szabadok. – Ezután tovább énekelve elindult a kert hátsó részébe.

A régi kunyhó mellett, amelyben nagyon sok nem használt kerti szerszám sorakozott, egy virágzó rózsabokor állt.

Marianne észrevett egy lezárt befőttesüveget az egyik bokor mellett. Először azt hitte, hogy egy apró kígyó van benne, de aztán rájött, hogy az egy halvány színű köldökzsinór.

Pascale Marianne kezébe nyomta a madarat, a tolla selymes volt és puha. Ezután sután letérdelt, és fogott egy ültetőkanalat.

Kis lyukat vájt a földbe, beletette a köldökzsinórt, majd visszaterítette rá a földet. Ezután olyat csinált, ami alapjaiban rázta meg Marianne-t: az egyik ujjával három egymásba kapcsolódó lángot rajzolt a talajba. Majdnem ugyanúgy nézett ki, mint Marianne anyajegye!

Mire Pascale ismét felállt, a szeméből eltűnt az az álmodozó kifejezés, a tekintetéből újra értelem és éberség sugárzott.

– Bizonyára azt gondolja rólam, hogy furcsa vagyok – mondta.

– Szerintem ön egy különleges nő.

– A „különleges” nem ugyanazt jelenti, mint a „furcsa”?

– Jól beszél németül, de azért ennyire nem jól – ellenkezett Marianne.

Pascale felnevetett.

– Szerintem maga is különleges nő, Marianne. Jöjjön, adja ide nekem azt a szárnyast!

– Az előbb mit csinált?

Pascale lenézett a kis földhalomra.

– Ja, ez? Ez egy régi hagyomány. A faluból egy nő elhozta nekem az újszülött unokájának a köldökzsinórját. Ha egy boszorkány temeti el a gyerek köldökzsinórját egy rózsabokor alá, akkor biztos lehet benne, hogy a gyereknek jó hangja lesz.

– És ez igaz? – Marianne-nak eszébe jutott, hogy néhány otthoni szülésnél ő segített a nagymamájának. Ők a kályhában égették el a köldökzsinórt, hogy a macska ne vigye el.

Pascale mosolyt villantott rá.

– Attól függ. Nincs valóságosabb a leghevesebb álomnál. Nincs igazam?

A borostyánnal benőtt keresztes ablakon keresztül Marianne látta, hogy Emile Goichon a hatalmas íróasztalnál ül, és olvas. A férfi felnézett, közönyös arcán azonban nem látszott különösebb öröm amiatt, hogy itt látja őt. Rögtön utána visszatért a tekintete a könyvéhez.

– Nem tudom – felelte Marianne kissé szomorúan. – Én soha nem reménykedek túl sok mindenben.

– Szegény nő! Akkor még jó, hogy végül idetalált. Mi mindig reménykedünk valamiben. Ez benne van a vérünkben.

Pascale lefektette a varjút a kopott, kerti asztalra, és betakarta egy szalvétával.

– Ez a föld… tudja, a bretonok büszkék a babonáikra, és néha ezért érzik felsőbbrendűnek magukat más emberekhez képest. Itt mi a világ legszélén vagyunk. Itt nyugszik le a nap, és mindenhol érezzük a halál, Ankou leheletét. Ez mindegyikünkben ott van belül, egy hétköznapi félárnyék. Szeretjük a rejtélyeket, a szokatlan dolgokat. Szeretünk felfedezni csodákat minden kő és minden fal mögött.

Pascale Marianne előtt belépett a konyhába, amely úgy nézett ki, mint ami a harmincas években a legmodernebbnek számított.

– Kávét? – kérdezte Pascale.

– Majd én készítek – ajánlkozott Marianne. A zománcozott vízforralót feltette forrni a gázra, majd kávét töltött bele.

Pascale lázasan keresgélni kezdett a szekrényekben és a fiókokban.

– Hova tűntek? – kérdezte türelmetlenül, majd átnyújtott Marianne-nak egy zacskó lisztet. – Ebből szoktak kávét inni?

– Nem.

– Akkor ebből? – Ezúttal egy üveg lekvárt tartott a kezében.

– Attól tartok, ebből sem.

– Hogy milyen furcsa az ember! Nem találok semmit. Még azt sem tudom, hogy az micsoda! – Ekkor a halkan duruzsoló hűtőszekrényre mutatott.

Marianne-nak eszébe jutottak a kis öntapadós cetlik, amiket Jean-Rémy konyhájában az eszközökre és a tárgyakra ragasztott az első munkanapján. Talált a kamrában egy ív lekvárosüvegre ragasztható címkét. Amíg Pascale a kávéját iszogatta, Marianne szavakat írt a kis lapokra, és ráragasztotta a szekrényekre, a polcokra, majd elkezdte ugyanazt a kamrában is. Pascale figyelte őt, azután azt nézte meg, mit írt Marianne a kis papírokra. Rámutatott néhány befőttesüvegre.

– Méz! Ugye?

– Tökéletes.

– Az meg ott cukor?

– Pontosan.

Marianne-t váratlanul érte, amikor Pascale hevesen megölelte. Miután az idős nő elengedte, Marianne megpillantotta Emile-t, aki komoran állt a konyhában, és a szekrényekre, edényekre és gépekre ragasztott cetliket vizsgálgatta. Sötét tekintete Marianne szemébe fúródott.

– Mit keres itt? – kérdezte mély torokhangon, breton nyelven.

Marianne tehetetlenül nézett rá, majd Pascale-ra, aki lefordította neki.

– Nagyon örül magának.

Marianne egy szót sem hitt el belőle.

– Csak… csak segíteni akartam.

Pascale ismét lefordította. Marianne nem nézett másfelé. Ha megtette volna, érezte, hogy a szűkszavú férfi azonnal leírta volna. Az idő a végtelenségig feszült. Emile arcán egy izom sem rezzent, ugyanolyan megfejthetetlen kifejezés sugárzott róla, mint az őskori sziklákról.

– Maga német – szólalt meg végül komoran, Pascale pedig lefordította.

– Maga pedig barátságtalan – vágta rá Marianne franciául.

Először Emile szája sarka rándult meg, azután már pislogott is, és végül halvány mosoly terült szét az arcán, és ettől egy pillanatra varázslatos ragyogás áradt róla.

– Breton vagyok – javította ki a férfi kissé enyhébb hangon, majd sarkon fordult.

– Szerintem kedveli magát – jegyezte meg Pascale, majd nagyot sóhajtva hozzátette. – Ne haragudjon rá! A németek nemzedékeken keresztül nem csupán az északi szomszédjaink voltak, hanem a megszállóink is. Kivéreztették a hazánkat.

Marianne nem haragudott Emile-re semmi miatt. Az apjára emlékeztette őt, a szíve mégis úgy zakatolt, mintha egy csapdába esett nyúl lett volna. Meglepődött a saját bátorságán.

Pascale tapsolt egyet.

– Akkor most mit csinálunk?

– Nos… nekem vissza kell mennem Ar Morba. Hamarosan kezdődik a műszakom. Nyári szünet van, mindenki őrült módon enni akar.

Pascale csalódottnak tűnt.

– Ó. Azt hittem, esetleg… – A hangja elhalt.

– Eljöjjek holnap is? – kérdezte Marianne halkan.

– Ó, igen! Kérem, jöjjön! – Pascale Marianne karjába simult. – Akkor viszlát holnap, Marianne! – motyogta boldogan.

22.

Marianne feje fölött egy új kis csengő kezdett csilingelni, méghozzá bátran és türelmetlenül.

Ez már a harmadik délután volt, amit együtt töltött Pascale-lal az Ar Morban kezdődő esti műszakja előtt. Emile csupán két-három szóval tisztelte meg, nem többel. Most éppen az elvadult kertben próbáltak meg valamiféle rendet varázsolni.

Mindketten piszkos, piros overallba öltöztek, úgy néztek ki, mint a repülőgép-szerelők, így húzgálták ki a gyomokat, és dobálták a talicskába. Közben Pascale dallamos német kiejtésével beszélt Marianne-nak az itteni emberekről a világ végén. Néhány faluval arrébb az előző este egy kelta aratófesztivál zajlott egy csapat druidával.

– Druidák? Még mindig vannak itt druidák?

– Bretagne-ban nagyon sok! Legalább harmincezren, mindannyian nagyon dionüszosziak, a gyülekezetet pedig azért keresték fel, hogy megszervezzék a samhaint, az október 31-ről november 1-jére virradó éjszakát, amikor az élők találkoznak a holtakkal. Hosszas tervezést igényel. – Pascale végig húzta a kezét az állán, mire kis földdarabok ragadtak a bőrére.

– És hogy lehet találkozni a holtakkal?

Pascale tűnődve megsimogatott egy kék virágú hortenziát, majd láthatóan összeszedte magát. A hangja halk volt, mintha most először árulná el ezt a titkot.

– A samhain éjszakáján, amikor a menny és a föld, az élet és a halál együtt áll, megnyílnak a kapuk a két világ között. Az ősi istenek és az újak kilépnek a másvilágról, magukkal hozzák a halottakat, mi pedig beléphetünk az ő birodalmukba. – Tétova mozdulattal a kertre mutatott. – A tengerből kutakon vagy kőkörökön keresztül. Ezek a tündérek ránk várnak, valamint a trollok és az óriások is. A két világ között hajszálvékony a határ, mint egy fátyol. Néhányan mégis képesek vagyunk az év bármelyik napján félrehúzni ezt a fátylat.

– Miért jönnek el a halottak a samhain idején? Van esetleg… valami tanács, amit nekünk akarnak adni? – Marianne a nagymamájára és az apjára gondolt. Mennyire szerette volna újra látni őket, és beszélni velük.

Pascale komoly arcot vágott.

– Kapcsolatot teremteni a túlvilági lelkekkel nem olyan könnyű, mint elintézni egy telefonhívást! Néhányan halljuk őket a szívünkkel, másoknak egy druidára vagy egy boszorkányra van szükségük, hogy megtegye helyettük.

Emile kicsoszogott a házból, a kezében tartott egy tálcát, rajta három pohár hideg mézsörrel. Nehézkes léptekkel odavitte a kovácsoltvas asztalhoz, amely a rózsaszínű almát termő fa alatt állt, és kurtán bólintott Marianne felé.

Pascale felállt, a férjéhez simult, és behunyta a szemét.

Marianne érezte, milyen egyforma az egymás iránt érzett szerelmük. Gyengédség és szeretet töltötte el. Pascale tovább beszélt, miközben a férje kifejezéstelen arcát simogatta.

– Valahányszor valakinek problémája van ezzel a világgal vagy a másikkal, hív egy druidát. Lehet, hogy valakinek gondjai vannak a feleségével, egy másik embernek egy démonnal, egy harmadiknak pedig az egészségével. A druidák minden vallásos, erkölcsi és gyakorlati tudás őrzői. Még a törzsfőnökök is kikérték a véleményüket, és a druidák mindenre tudtak válaszolni.

– Voltak női druidák is?

– Természetesen. A nők is lehettek papnők. Megszokott dolog volt, hogy a lányokat papnak küldték két okból is, hogy vagy jövendőmondónak, gyógyítónak, vagy druidának képezzék ki.

Ezt viszont csakis egy feltétellel tehették meg: el kellett dönteniük, hogy fő papnőként egy magas pozíciót választanak, vagy egy férfi mellett élik le az életüket. A szerelem és a bölcsesség kölcsönösen kizárják egymást. – Adott egy csókot Emile-nek, aki azután szó nélkül visszavonult a fedett lugas árnyékába.

Pascale egy boglárkával játszadozott.

– Minden nő papnő – mondta hirtelen. – Minden egyes nő. – Marianne-hoz fordult, a szeme tiszta volt, mint a víz. – A főbb vallások és követőik olyan szerepet szántak a nőknek, amely nem a sajátunk, másodrangú polgárokat csináltak belőlünk. Az istennő Isten lett, a papnők kurvák, és minden nőt, aki ellenállt, boszorkánynak kiáltották ki. Ráadásul minden nő különleges tulajdonságát… az intelligenciáját, a jövendölési képességét, a gyógyítását és az érzékenységét… akkor is és ma is lealacsonyították. – Leseperte a nadrágjára tapadt földet. –

Minden nő papnő, ha szereti az életet, és csodát tud tenni saját magával és azokkal, akik szentek számára. Ideje, hogy a nők rádöbbenjenek végre, milyen hatalommal bírnak. Az istennő gyűlöli azt látni, hogy a képességeik elpazarlódnak, márpedig a nők túl gyakran nem használják fel a képességeiket.

Együtt bementek a hűvös konyhába. Marianne elmerengett, miközben ízletes hús- és halfilét készített a kutyáknak és a macskáknak elegáns porcelántányérokra. Amikor kész volt, kiment a házból, tapsolt egyet, és így kiáltott:

– Hölgyek és szeretők, nagyra becsült gyümölcsök és zöldségek! A vacsora tálalva!

Mihelyt letette a tányérokat a földre, kutyák és macskák sereglettek oda köré, mint a piranhák. Marianne mosolyogva nézte különleges, narancssárga-fehér macskáját, a bundája úgy ragyogott, mint a kifényesített márvány.

– Annak a kis tigrisnek még nincs neve, ugye?

Pascale Marianne vállára hajtotta a fejét.

– Nem, nincs. Ő egy utazó. De majd ez a vándorló lélek ad neki nevet – suttogta, és kifürkészhetetlen tekintettel nézett Marianne-ra. – Ugye?

Marianne érezte, hogy megborzong.

– Igen – felelte. – Amikor majd rájön, hogy hová vezet az útja.

– Köszönöm, hogy nem találtál visszataszítónak – dörmögte Pascale, majd az arca hirtelen felderült az örömtől. – Yann! – kiáltotta, és minden komolysága egy szempillantás alatt elillant.

Kitárt karral szaladt a festő elé, hogy üdvözölje. Yann szorosan magához ölelte.

Marianne érezte, hogy valami megmagyarázhatatlan ok miatt elpirul. A háta mögé rejtette piszkos kezét, és egy képtelen pillanatig azt kívánta, bárcsak ne ebben a kitérdesedett kezeslábasban lenne, egy slampos kalappal a fején és fűfoltokkal az arcán.

– Yann, ő itt Marianne, az új barátnőm. Marianne, ő itt Yann, a legrégibb barátom.

– Bonjour – sikerült Marianne-nak kipréselnie magából. Mi ütött belé hirtelen?

– Enchanté, Marianne – motyogta Yann.

Mindketten elhallgattak, és csak álltak egymást nézve.

Marianne agya lefagyott: a világon semmi sem jutott eszébe.

– Mi van veletek? Megkövültetek?

A férfi magasabb volt nála, és a szemében a tengert látta. A szája két szép ívű hullám volt egymás fölött. Az álla gödröcskés.

Az arcán számos mély ránc húzódott, ragyogó szeméből úgy indultak ki, mint a fénysugarak. A tekintete rá szegeződött, szinte hívogatta.

– Azt hiszem, nekem mennem kellene. – Marianne-nak uralkodnia kellett magán, hogy ne essen pánikba, és ne szaladjon be a házba. Ostobán érezte magát, az arcán önkéntelen mosoly ült, amit gyorsan eltakart az egyik kezével, és lehajtott fejjel besietett a konyhába.

Miután átöltözött, legszívesebben köszönés nélkül kisurrant volna az udvarra, hogy távozzon. Ám ekkor eszébe jutott, hogy a táskája még mindig a teraszon van, ezért merev léptekkel kiment, hogy búcsút vegyen.

Nem mert Yannra nézni, csak idegesen felkapta a táskáját.

Nagy sietségében azonban csak az egyik fülét fogta meg, mire a táska kinyílt, és kicsúszott belőle imádott Kerdruc-csempéje.

Yann fürgén elkapta, és a fény felé fordította.

– Várjunk csak, hiszen ez… – Mosolyogva nézte a rajta lévő feliratot.

– Ez az egyik legelső Kerdruc-csempéd, Yann! – kiáltotta Pascale.

A férfi átadta a csempét Marianne-nak, és amikor az érte nyúlt, az ujjuk összeért. Olyan volt, mint valami apró áramütés, és amikor Marianne a férfi szemébe nézett, látta, hogy ő is érezte.

23.

Másnap Marianne nem mert elmenni Pascale-ékhoz, ahogy ígérte. A déli műszakja után türelmetlenül járkált fel-alá a kagylós szobában. A narancssárga-fehér macska az ablak mellett ült, és őt figyelte. Marianne gyors pillantást vetett magára a komód fölötti íves tükörben. Nem volt szép, nem volt elegáns, csupán egy öreg nő idegenek között. Mi az ördög történt ott… Yann-nal? Yann-nak hívták a férfit.

Reszketett a gyomra, amikor az arcára és szép, meleg kezére gondolt. Még sohasem tapasztalt ilyen érzést… ezt az édes, szűnni nem akaró izgatottságot, mintha buborékok pezsegtek volna a mellkasában.

– Mit csinálok én itt? – kérdezte magától, és hagyta, hogy a halk kérdés ott lebegjen körülötte a szobában.

Eredeti vágya, hogy meghaljon, átalakult valami egészen mássá, valami sokkal banálisabbá: hogy elszökjön, elmeneküljön. Vajon nem jött el már az ideje, hogy felhívja Lothart? Remélhetőleg azt hiszi, hogy meghaltam.

Mit mondjon neki? Hogy nem megy vissza? Hogy el akar válni? És azután? Az egész életét egy étteremben tölti majd séfhelyettesként, amíg olyan öreg nem lesz, hogy már egy fazekat sem bír felemelni? Egy barátnővel, aki boszorkány, és képes egyik pillanatról a másikra elfelejteni, hogy kicsoda is ő?

Mégis olyan jó volt hallgatni és beszélni az anyanyelvét.

Vágyott egy barátra, amilyen egykor Greta Köster volt.

Nagyon megbánta, hogy sohasem bízott meg annyira Gretában, mint amennyire a nő benne. De ki tudja: talán a barátság a szeretet legtürelmesebb formája.

Greta soha nem kíváncsiskodott, sohasem volt tolakodó; elfogadta, hogy Marianne nem mondja meg, hogy mit érez igazából. Nagyra értékelte, hogy jó hallgatóság, és soha nem próbálta meg rábeszélni, hogy lépjen ki a házasságából.

– Ha valaki szenved, és nem változtat a dolgokon, akkor szenvednie kell. – Mindössze ennyit fűzött a témához. Ez rosszulesett Marianne-nak, és meg is jegyezte Gretának, hogy ez nem ilyen egyszerű. El akarta magyarázni, miért halogatja évről évre, hogy kitörjön ebből az önként vállalt szenvedésből.

Hamarosan azonban még a saját fülének is üresen csengtek a magyarázatai.

Marianne beletúrt a hajába. Száraznak és drótszerűnek érezte. Odament a szekrényhez, és szemügyre vette csekély tartalmát: néhány póló és olcsó blúz a helyi szupermarketből, két egyszínű nadrág, néhány praktikus fehérnemű, egy pár vászoncipő és két magas nyakú hálóing.

Az arcát tanulmányozta, valamint a ráncokat, amelyeket az évek rajzoltak rá: az orra tövéből felfelé futó függőleges vonalakat, a szeme körüli szarkalábakat és a szája sarkában látható gyűrődéseket. A számtalan szeplőt, amelyek között nagyon remélte, hogy kevés májfolt akadt. Azután a nyakára pillantott. Ó istenem, a nyaka!

Ezzel nem tud mit kezdeni: hiszen öregasszony. De vajon ez már eleve kizárja, hogy egy kis szépségre vágyjon?!

Egy órán belül Marie-Claude fodrászszalonjában ült Pont-Avenben, mint egy izgatott iskolás lány. Egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy azok a különös érzések és az az édes izgatottság hozta őt ide.

Marie-Claude végighúzta az ujjait Marianne őszülő, hosszú, barna hajában.

– Ha valami kis formát tudnál adni neki – kérte szégyenlősen a fodrásztól.

– Nem, neked inkább reinkarnációra van szükséged. Mon Dieu, még éppen időben jöttél – dünnyögte Marie-Claude, majd intett Yumának, az asszisztensének, és gyors utasításokat sorolt neki, amelyekből Mariann egy szót sem értett. Titokban azt remélte, hogy neki nem lesz a végén olyan vörös haja, mint Marie-Claude-nak. A fodrásznő pontosan úgy nézett ki, mint az ölebe, Lupin, aki a pénztárgép mellett valamiféle pódiumon ült egy elegáns kosárban, mint egy király.

Marianne behunyta a szemét.

Amikor egy órával később ismét kinyitotta, Yuma már az új frizuráját szárította. Mellette Marie-Claude szorgalmasan szedegette a serkéket egy helyi tanyasi fiú hajából. Colette-tel csevegett, aki a szomszédos széken ült, és hófehér apródfrizuráját igazíttatta meg. A városi galériatulajdonos lazacrózsaszín kosztümöt viselt, fehér kígyóbőr kesztyűvel és fehér, pántos körömcipővel.

Bellini pezsgővel teli poharát Marianne-ra emelte.

– Varázslatosan néz ki! Miért rejtegette eddig olyan jól? – kérdezte, majd Marie-Claude-hoz fordult. – Egy italra van szüksége.

Marianne szíve nagyot dobbant, amikor megnézte magát.

Sárszínű hajának már nyoma sem volt, helyette pihekönnyű bubifrizurát pillantott meg magán, amely az álla alá göndörödött, és friss konyakszínben pompázott. Yuma úgy rendezte, hogy kihangsúlyozza szív alakú arcát. Lisann kiszedte a szemöldökét is, habár a váratlan fájdalomtól könnybe lábadt Marianne szeme, és amikor befestették a szempilláját, még csípte is.

Marie-Claude most Yuma mellett állt, és összehúzott szemmel, kritikusan vizsgálgatta Marianne külsejét.

– Valami hiányzik – állapította meg, majd intett Marianne-nak, hogy foglaljon helyet a sminkszéken Lisann-nél. Marianne ezt egyszerre nevetségesnek és csodálatosnak találta. Ivott egy nagy kortyot a Belliniből, amit Yuma hozott neki, a pezsgő azonnal a fejébe szállt, és minden ragyogni kezdett körülötte.

Amikor Lisann befejezte rajta a munkát, egy tükröt adott a kezébe, és Marianne rájött, hogy tetszik neki a saját szeme. Meg a szája. Ami a többit illette… nos, másképp nézett ki, mint ahogy belül érezte magát. Alig néhány héttel azelőtt még félholt volt.

Most viszont úgy érezte, mintha negyvenéves lenne. Vagy harminc. Mintha egy egész más emberré vált volna. Aki becsípett.

Megkérdezte Lisann-t, mit lehet kezdeni a ráncaival.

– Rúzs nappal, rúzs este és egy szerető éjszaka – vágta rá a nő kacéran. – Vagy fordítva: két szerető, egy rúzs.

Miközben Marianne fizetett, Marie-Claude megjegyezte:

– A hódolód le lesz nyűgözve.

– A micsodám?

– Vagy a férjed. – A fodrásznő a gyűrűsujjára pillantott, az azonban már lebarnult a napi kirándulások során, és eltűnt róla a fehér csík.

– Je ne comprends pas – felelte Marianne sietve.

– Nincs férjed? Nos, ahogy most kinézel, könnyen kaphatsz egyet, mellé pedig még néhány szeretőt is. Valószínűleg nem a legfiatalabbakat, de itt elég sok érdekes korú úriember lakik. Megakadt valakin a szemed?

– Nem értem – ismételte meg Marianne, de érezte, hogy vér szökik az arcába. Ezt Marie-Claude is észrevette. Szerencsére nem tud olvasni a gondolataimban, gondolta Marianne, és közben még mindig maga előtt látta Yann Gamét, még mindig érezte azt az érintést Pascale kertjében.

– Colette, melyik szeretőt ajánljuk ma? – kérdezte Marie-Claude a galériatulajdonostól, akinek jelenlétében Marianne megint slamposnak érezte magát.

Colette olyan szemmel nézett Marianne-ra, mint egy macska.

Az arca csupa ránc volt, őt azonban még így is mélyen lenyűgözte karcsú alakja és kecses testtartása.

– Inkább kérdezzük meg a hölgyet, hogy mit akar – válaszolta Colette. – Egyes férfiak jók egy életre, de nem alkalmasak szeretőnek. Mások jók a szexre, de nem veszik észre a nehézségeket vagy az érzéseket.

– Igen, és vannak olyanok is, akik egyikre sem valók – foglalta össze Marie-Claude. – Én mindig csak az ilyeneket fogom ki – tette hozzá nagyot sóhajtva.

Marianne és Colette együtt hagyták el a fodrászszalont, egymás mellett sétáltak a meredek utcán. Marianne megállt, amikor elhaladtak egy divatbutik előtt.

– Kérem – kezdte –, segítene nekem? Szükségem lenne… – Ekkor a nő ruhájára mutatott. – Stílusos ruhákra – fejezte be egyszerűen.

– A divatnak semmi köze a stílushoz – válaszolta Colette rekedt hangon. – Csakis attól függ, hogy elrejteni akarja, hogy ki maga igazából, vagy megmutatni. – A karját nyújtotta Marianne-nak. – Jöjjön! Nézzük meg, mi rejtőzik önben! És miután találkozunk vele, nem fogjuk összeszidni, hogy mennyi ideig rejtőzködött, d’accord?

A butik földszintjén Colette helyet foglalt egy fotelben, a kezében egy újabb pohár Bellini pezsgőt tartott, valamint egy cigarettát, és utasításokat sorolt Katellnek, az eladónak.

Miközben Katell elment, hogy összegyűjtse az első adag ruhát, Colette hirtelen egy anekdotát kezdett mesélni egy korábbi, párizsi szomszédjáról.

– Madame Loos az a fajta nő volt, aki mindig is teljesen magának való volt – kezdte, és közben biztos kézzel két csoportba rendezte a ruhákat, amelyeket Katell nekik hozott. – Egészen jól elboldogult az életben… a házasságában, a gyermekeivel, a munkahelyén. Mindig jó helyen volt jó időben. Mindig kedvesen és udvariasan viselkedett, és jelentéktelen ruhákat viselt. Aztán egyik este… – Colette előrehajolt, hogy Marianne-ra nézzen, aki bizonytalanul méregetett egy elragadó, érett szilvaszínű ruhát – egyik este valami történt.

Marianne belebújt egy puha, pezsgőszínű, lehajtható nyakú pulóverbe, amely előnyösen kiemelte a derekát és a mellét. Még soha életében nem viselt ilyen szűk pulóvert azelőtt. Ezzel a színnel a haja még szebben ragyogott. Ezután felvett egy klassz, sötét farmert, amelyet Colette készített ki neki.

– Madame Loos úgy dörömbölt az ajtómon, mint aki megőrült. A kocsimat akarta, azt mondta, a húga a halálán van Dijonban. Természetesen odaadtam neki a slusszkulcsot.

Elhajtott, de a Concorde téren összeütközött egy másik autóval, majd a nagy izgalom közepette pofon ütött egy rendőrt, végül egy rennes-i férfival elmenekült a helyszínről. Elmesélte a férfinak az életét, lefeküdt vele, kölcsönkérte a kocsiját, de így is túl későn érkezett: a húga akkorra már meghalt. Egyébként ez nagyon jól áll önnek. Próbálja fel hozzá ezt a körömcipőt is!

Colette felállt, és Marianne válla fölött belenézett a tükörbe.

– Madame Loos visszavitte a kocsit, eltöltött még egy éjszakát a férfival, azután visszatért Párizsba busszal… és egy teljesen más nő lett belőle.

Átnyújtott Marianne-nak egy kötött kardigánt, amely könnyedén és puhán simult a testére. Amikor belenézett a tükörbe, egy olyan nőt látott, aki talán már nem a legfiatalabb, mégis nagyon elegáns és nőies. Az egyetlen, ami nem illett a képbe, félénk, riadt őzikeszeme volt.

– Madame Loosnak sikerült kitörnie a rejtőzködésből, megszabadulni a férjétől és annak szeretőjétől, és létrehozta a saját teázóját. – Colette finoman egy borostyán nyakláncot tett Marianne nyakába.

– És mi lett a rennes-i férfival?

– Az teljesen mellékes. – Colette levette a napszemüvegét, és óvatosan Marianne orrára helyezte. – Az embernek néha kicsit kegyetlennek kell lennie, hogy visszaszerezze az irányítást az élete fölött, nem gondolja?

Marianne nyugtalanul megvonta a vállát. A kegyetlenséget az indokolatlan erőszak társadalmilag legelfogadottabb formájának tekintette. De vajon nem viselkedett ő maga is kegyetlenül azzal, hogy idejött? A Lothar miatt érzett bűntudata egyre erősödött. Vajon nem érdemelné meg a férfi legalább azt, hogy tudja, mi a helyzet?

– Mit szólna valami piroshoz? A piros a maga színe – javasolta Colette, és ismét odahívta Katellt.

24.

A világ sokkal színesebb lett, amikor Marianne Colette-tel együtt kilépett a butikból. Vagy csak annak a dupla konyaknak érezte a hatását, amit a bevásárlókörútjuk végén megivott? A farmerra gondolt – élete első farmerjára –, amelyben hosszabbnak tűnt a lába, mint amilyen valójában volt; a palackzöld bőrdzsekire, amely tökéletes kontrasztban állt új hajszínével, és ha azt viselte, már nem tűnt szürkének az arca; a piros ruhára, a krémszínű pulóverre és a magas sarkú körömcipőre, amelyben először meg kell tanulnia járni, mivel olyan magas volt a sarka, hogy még a lélegzete is elállt tőle. Úgy vélte, a nagy, fényes táskák mélyén még rejtőzik más ruhadarab is, amelyet hirtelen felindulásból vásárolt Colette hitelkártyájával.

Vajon a ruhák át tudnak formálni egy nőt? Nem, de segíthetnek, hogy újra felfedezze önmagát. Marianne valami olyasmit érzett, amiről sohasem gondolta volna, hogy benne is megvan: nőiességet. Most pedig farkaséhes volt, kenyeret és sajtot kívánt, ezért bementek a pont-aveni piactéren lévő pékségbe.

– Megáldalak téged, ó kenyér, hogy minden bűbáj, béklyó és rágalmazás, amit a szem vagy a száj elkövet, megsemmisüljön és messzire kerüljön! – kántálta a pék latinul, miközben a rozskenyér aljára egy keresztet karcolt. Csak ezután engedte, hogy Marianne betegye a bevásárlókosarába.

Colette akaratlanul is felhorkant.

– Sohasem tudtam hozzászokni ehhez a trükkhöz a kenyérrel – mondta Marianne-nak. – A virágvasárnapi felvonuláson Saintes-ban a nők egy teljesen kivájt kenyeret hordoznak botra tűzve, úgy néz ki, mint egy fallosz. A pap megáldja a kenyeret, hogy megvédje a boszorkányok tekintetétől, a nők pedig egy egész évig megőrzik. Az biztos, hogy nem eszik meg, vagyis isten tudja csak, mit csinálnak vele!

Marianne kuncogott, majd álmodozón megsimogatta szilvaszínű selyemruháját, amely még mindig rajta volt.

Elrejtette az anyajegyét, ugyanakkor vonzó dekoltázst is mutatott, amelyről nem is tudta, hogy neki is van. Katell kétségkívül a hozzá szükséges melltartót is eladta neki.

– Az én kenyeremet nem kell megáldania – közölte Colette hangosan, félbeszakítva Marianne gondolatait.

– Ha így akarja, Madame, semmi probléma – dörmögte a pék.

– A kenyér már úgyis védelem alatt áll. Bizonyára ismeri Pascale Goichont, az erdőben lakó fehér boszorkányt? Ő szokta megszentelni a tüzet és kiűzni a szellemeket a hajókról meg a szobákból. Ezt a sütőt is megáldotta – mondta a pék, és a háta mögé mutatott.

Marianne felkapta a fejét Pascale nevének említésére.

– Még szerencse, hogy nem fekete boszorkány! Hallotta, mi történt Saint-Connecben négy évvel ezelőtt? – A pék a kötényébe törölte lisztes kezét.

– Ó, már megint ez a régi történet! – Colette kezdett türelmetlen lenni.

– Madame Gallerne éveken át halálközeli állapotban vegetált.

A tanyáján az állatok rejtélyes módon elpusztultak, semmi sem termett meg a földjében. Fernand Gallerne kétségbeesett, mert valaki megátkozta a tanyáját. – A férfi kis szünetet tartott a drámai hatás kedvéért. – És azt csakis egyvalaki törhette meg...

– Még jobban lehalkította a hangját, végül már csak rekedten suttogta: – Michel La Mer!

– A spiritiszta? – kérdezte a pék fiatal felesége lélegzet-visszafojtva. A férje bólintott. – Bármit meg tud tenni – folytatta a nő lelkesen, az arcát elöntötte a pír. – Azt mondják, képes kiűzni a sátánt, meggyógyítani a rákot, a terméketlenséget, a lábgombát és a kergemarhakórt. Pusztán a keze érintésével!

– Igen, igen – vágott udvariatlanul a szavába a férje. – Mindenesetre La Mer meglátogatta Gallerne-éket a tanyán, és rájött, hogy Fernand szomszédja, Valérie Morice átkozta meg a földet, és ő az oka Madame Gallerne betegségének is. Mindig kedves volt a házaspárral, de hajadonként két gyermeke született egy ismeretlen férfitól. Ő volt az, aki megátkozta a szerencsétlen nyomorultakat, pusztán... szó szerint értve... csak heccből! La Mer százötvenkét euróért levette róluk az átkot.

– Százötvenkét euró! – ismételte meg Colette döbbenten. – Ez rengeteg pénz egy nő leleplezéséért!

Erre a pék haragosan meredt rá.

– Ha valakit megszabadítanak a gonosztól, az felbecsülhetetlen értékű! La Mer százötvenkét eurót kér, ha tanyákról kell elűzni az átkot, százhuszonkét eurót, ha üzletekről és kilencvenkettőt, ha házakról.

– És Madame Morice? – kérdezte a pék felesége lélegzet-visszafojtva.

– Hah! Az a nő! Azonnal feljelentette La Mert a rendőrségen rágalmazásért.

Azt állította, hogy az egész falu boszorkányüldözést folytat ellene, a gyerekeit leköpték az iskolában. Megátkozta La Mert, akinek az ereje emiatt elapadt.

Imádkoznunk kell a gyógyulásáért.

– Nos – válaszolta Colette –, én nem hiszek a hitgyógyítókban, akik egy vizes ruhával rohangálnak a házban, mint La Mer, hogy kiűzzék onnan az ördögöt. Abban viszont nagyon is hiszek, hogy a bagetteket a sütőből kell kivenni. Kaphatnék egyet, Géraldine? Vagy átlagembereknek már nem is árultok kenyeret?

Amikor Marianne és Colette nevetve kiléptek a pékségből, Marianne nekiütközött egy férfinak, aki az eget bámulta, és teljesen belefeledkezett a gondolataiba. Marianne bocsánatot kért, és visszatolta a szemére a napszemüvegét.

– Yann! – kiáltott fel boldogan a galériatulajdonos. A három kötelező, arcra adott csók után Colette Marianne-hoz fordult. – Szeretném bemutatni önt a legalábecsültebb festőnek Franciaországban. Ő Yann Gamé.

Marianne érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. Micsoda tekintettel nézett rá a férfi!

Yann megfogta a kezét, és maga felé húzta a testét.

Szorításának erejétől szédülni kezdett.

– Üdvözlöm újra! – mondta a férfi őszintén.

Marianne önkéntelenül behunyta a szemét, amikor Yann ajka az arcához ért. A férfi megcsókolta balról, majd jobbról, harmadjára pedig hihetetlenül gyengéd volt, és a csókja nagyon közel esett a szája sarkához. Marianne nem csókolta meg.

Képtelen volt megmoccanni. Félt, hogy úgy marad ott földbe gyökerezett lábbal, mint egy tölgyfa.

– Üdvözlöm, Yann! – A hangja recsegett, mint egy kettétört faág.

Szentséges ég! A férfi nem tudhatta, hogy ő az első, aki Lothar óta megcsókolta. Itt mindenki folyton egymást csókolgatta, Marianne számára azonban a csók legalább olyan bensőséges dolog volt, mint... édes istenem, úgy ugrándoznak a gondolatai, mint egy veréb. Lotharra gondolt, és arra, mi történhet a csók után.

– Nos, engem hív a munka. Néhány őrült angol érkezik hamarosan, és az egész házukat képekkel akarják kidekorálni. Ki vagyok én, hogy megállítsam őket? – Colette az órájára pillantott. – Mennem kell. Yann, mi lenne, ha megmutatnád ennek a kedves hölgynek a sárga Krisztust a trémalói kápolnában, hogy megértse, miért nevezik ezt „Gauguin országának”? Azok a telt nőkkel díszített kekszesdobozok nagyon lehangolóak tudnak lenni. Ugye? Merci, mon ami. Au revoir! – Azzal búcsút intett nekik, és magukra hagyta őket a csendben.

Marianne úgy érezte, menten elájul.

– Madame, megtisztelne azzal, hogy elkísér engem csütörtökön egy... búcsúztatásra? – Yann abban a pillanatban elátkozta magát, hogy kimondta ezt a szót. Miért nem jutott valami jobb az eszébe? Kijött a gyakorlatból az udvarlás terén, de már túl késő volt.

Marianne nem értette igazán a javaslatát, csak azt szűrte le belőle, hogy a férfi újra látni akarja. A mellkasában buborékok pezsegtek a boldogságtól. Hirtelen bűntudat hasított belé, mintha máris hűtlen lenne, és megcsalná Lothart.

Nem beszéltek, miközben Yann visszavitte őt Kerdrucbe rozoga Renault 4-es kocsijával. Csupán időnként egymásra néztek, és döbbenten figyelték egymás arcán a bimbózó szerelmet, mintha most először tanulnák ezt az érzést.

25.

Marianne már húsz perce várt a rakparton, mire Yann felvette.

Egyszerűen nem tudott tovább ülni a szobájában, és azon tépelődni, vajon elég elegánsan öltözött-e fel. Eltölthetett volna még több órát azzal, hogy újra és újra átöltözik. Farmert vagy piros ruhát? Szűk blúzt vagy puha pulóvert? Magas sarkú körömcipőt vagy lapos talpú vászonpapucsot? Szentséges ég, egyszerűen túl kevés tapasztalata volt abban, mit kell viselnie egy nőnek az első randevún, hogy vonzónak tűnjön, ugyanakkor ne legyen túl kihívó sem. Végül egy sötétkék farmer mellett döntött körömcipővel és fehér blúzzal, amit nyakig begombolt.

Elképesztően izgatott volt, de már két álló napja. Alig tudott enni, és legfőképpen képtelen volt letörölni azt a nevetséges vigyort az arcáról. Az „izgatott” meg sem közelítette az állapotot, amelyben volt. A „valóságos rettegés” viszont jóval közelebb állt hozzá. „Bolond öröm.” Az egyik pillanatban falfehér volt az arca, a másikban lángvörös.

Végül lement a konyhába Jean-Rémyhez, és nem is tiltakozott, amikor a férfi töltött neki egy kis kupica rumot. Attól egy kicsit megnyugodott, de csak addig, amíg Jean-Rémy ki nem gombolta a blúza legfelső két gombját, felállította a gallérját, és intett, hogy borzolja össze egy kicsit a haját.

– Trés jolie, trés rock’n’roll – mondta neki, azután Marianne reszketve kiment a rakpartra, hogy ott folytassa a várakozást.

Egyre inkább úgy érezte magát, mint egy tengeren hánykolódó hajó, amely egyre messzebb sodródik a parttól, míg végül már nem is látja. A múltja hasonlóan halványodott a gondolataiban. Hatvan év úgy elröppent, mintha egyetlen nap lett volna, és mintha az az egy nap évszázadokkal azelőtt történt volna.

Amikor Yann kiszállt a kocsijából, és elindult felé, Marianne rettegett, hogy vagy nevetésben tör ki, vagy sírógörcsöt kap.

Annyira izgult, hogy a tenyere teljesen izzadt lett.

A férfi megint úgy nézett rá. Soha senki nem nézett még rá ilyen áthatóan: valósággal azt érezte, hogy felforrósodik a teste a tekintete tüzében.

– Salut! – dörmögte a férfi, és lehajolt hozzá, hogy megcsókolja. Ezúttal mind a három csókot a szája sarkának közelébe adta. Yann lassan és megfontoltan helyezte el a csókokat, Marianne pedig beszívta az illatát. A kinti levegőt érezte rajta, valamint halvány festékillatot és fűszeres arcszeszét.

Yann ezután az ütött-kopott kocsija felé terelte, kinyitotta neki az ajtót, és ügyelt rá, hogy ő is csukja be utána. Marianne nem tudta, mit kezdjen a kezével, vagy hová nézzen.

Yann magában imádkozott, hogy ne ez legyen élete legostobább hibája. Az elmúlt két napban folyamatosan azon őrlődött, hogy ne mondja-e le a meghívást. Csakhogy egy férfi nem csinál ilyesmit. Meghívni valakit egy temetésre? Mi a fenét gondolt?

Ő maga gyakran látogatta meg Jozeb Pulennt Penmarchban, hogy ráját vagy tőkehalat vegyen tőle. A megboldogult Jozeb segített neki témát találni a munkáihoz. Milyen gyakran festette meg a Notre-Dame de la Joie kápolnát, egy gótikus templomot a parton, a Phare d’Eckmühlt, Franciaország legmagasabb világítótornyát, amely mellett eltörpült a szomszédos falu, Saint Guénolé. Nagyon szerette levenni a szemüvegét, és azt megfesteni, amit az érzékeivel felfogott, nem csupán azt, amit a gyenge szeme képes volt befogadni.

De vajon ez elég ok arra, hogy egy temetési szertartást zúdítson Marianne nyakába? Alig mert a nőre nézni, ám amikor megtette, látta a mosolyát, és furcsa érzés ébredt a szívében. Az érzés vörös volt és lüktetett.

Marianne szégyenkezve érzékelte, hogy elpirul, valahányszor Yannra néz vagy megpróbál mondani neki valamit, ezért lekorlátozta magát arra, hogy csak az ablakon nézzen ki vagy azt figyelje, ahogy a férfi biztonságosan, mégis lazán fogja a kormánykereket. Amikor egymásra pillantottak, egyszerre mosolyodtak el. Ez volt a legcsodálatosabb csend, amit Marianne valaha átélt egy másik emberrel.

A körülbelül félórás autóút után a part mentén elértek Saint-Guénolé kikötőjébe, megtalálták Jozeb unokatestvéreit, unokáit, lányait és vejeit a mólónál várakozni, akik megfelelő szertartással üdvözölték az érkezőket. Marianne először kissé kényelmetlenül érezte magát, amelyet fokozott, amikor üdvözlésképpen mindenki megcsókolta őket – az idősek hagyományos ruhában szalmából és csipkéből készült fehér fejdísszel, a fiatalabbak pedig hétköznapi ruhában fehér sállal.

Tizenöt percbe telt, hogy mindenki üdvözölje őket.

Marianne végül egy idős hölgy mellé került, közvetlenül egy asztal mellett, amelyen egy urna állt. A hölgy arca nagyon ráncos volt, mint egy régi, viharvert fadarab, és úgy tűnt, nagyobb súllyal támaszkodik az urnára, hogy megtartsa magát függőleges helyzetben, mint a saját botjára. Marianne csak ekkor értette meg, hogy mi ez az esemény.

Almabrandyt szolgáltak fel, majd két férfi egy fenékhálós halászhajóhoz vitte az asztalt a móló mellett. A kapitány félárbocra eresztette a breton zászlót. Amikor beindult a motor, Yann Marianne-nak nyújtotta a kezét, hogy átsegítse a rövid kikötőhídon.

A halászhajó hamarosan már a nyílt tengeren pöfögött, maga mögött hagyta a szikláknak csapódó habos hullámokat. A temetés résztvevői mindannyian egy maréknyit szórtak a vízbe a halott porából. A hamu a legfinomabb homokra hasonlított, és Marianne remélte, hogy nem éppen az elhunyt szívét vagy szemét tartja a két ujja között. Miközben a korlát fölött a szélbe dobta a hamut, boldogságot kívánt az ismeretlen Jozebnek a túlvilágon. Ha mindaz igaz, amit Pascale mondott neki, akkor a tenger a legszélesebb kapu a szellemek és az istenek birodalmába, ahol a jövő, a múlt és a jelen egyáltalán nem számít. A tenger olyan, mint egy templom és egy sziget, egy utolsó dal, amelyet átitatott a sötétség és a gyengédség.

Néhány gyászoló összegyűlt a hajó orrában, és rázendített egy gwerz re, egy breton gyászénekre. Marianne csak a szívével értette, hogy miről énekelnek ilyen szabadjára engedett érzésekkel. Ez a ballada a teljes odaadásról szólt, és érezte, hogy könny gyűlik a szemébe. A szíve túlcsordult, ezért tapogatózva Yann kezét kereste. A férfi megszorította az övét, azután átkarolta a vállát, és magához húzta. Amikor egy könnycsepp gördült le Marianne arcán, és megállt az ajkánál, Yann óvatosan letörölte a bőréről a gyász sós bizonyítékát, majd meleg ajkával csókot lehelt a halántékára. Egymás mellett álltak, hagyták, hogy a hajó ringatózása őket is elringassa.

Marianne egy pillanatra úgy érezte, mintha a sors már hosszú idővel azelőtt eltervezte volna ezt a pillanatot. Olyan volt, mint felébredni az éjszaka közepén két álom között, amikor az ember olyannak látja a valóságot, amilyen valójában, nem pedig olyannak, mint nappal. A sors által megáldva.

Miután visszatértek a szárazföldre, a csoport Jozeb Pulenn házába vonult. Kagylófüzérek lógtak az almafákon. Yann a halász özvegyével beszélgetett, és amikor búcsút intettek, kimondta a szent szavakat:

– Jozeb mindig is hű volt három dologhoz: saját magához, a családjához és Bretagne-hoz. – Ezután megfogta Marianne kezét, és távoztak a temetésről, amely most már inkább egy kerti partihoz hasonlított, mivel a gyerekek fogócskáztak, és a macskák farkát húzgálták.

A kocsiban egy pillanatra egymásra néztek.

– Ez csodálatos volt – jegyezte meg Marianne halkan. – Köszönöm.

Yann megkönnyebbülten felsóhajtott, majd beindította a motort.

Az öreg Renault-jával Quimperbe hajtottak, egy vidéki városba, és meglátogatták az ottani művészeti múzeumot. Yann nem próbálta elmagyarázni a képek jelentését, szerette volna látni, hogyan magyarázzák meg a képek saját magukat.

Marianne érezte, hogy valami végigsöpör rajta, amikor megpillantotta Lucien Simon festményét, Le brûlage de goémon t, amelyen szélfútta fejdíszükben és kötényükben a nők hínárt égettek a penmarchi apró kápolna előtt, miközben a tenger hullámzott körülöttük, az ég föléjük tornyosult. Nemcsak az volt az oka, hogy a Notre-Dame de la Joie kápolna még most is ugyanúgy nézett ki Penmarchban, mint 1913-ban, amikor a festő a képet festette. Ötszáz évvel korábban is ugyanígy nézett ki, amikor megépült. Ez az egyszerű, gyönyörű kis templom még akkor is állni fog, amikor Marianne már nem lesz a világon, amikor Yann, Colette, Lothar és mindenki más is eltűnik a föld színéről. Mindannyian meg fognak halni: csak a kövek és a művészet az, ami halhatatlan.

Hirtelen elképesztő félelem rohanta meg, hogy idő előtt hal meg, úgy, hogy nem kap meg mindent, mire elérkezik az utolsó napja. Mindent, talán annyit, hogy túl is csorduljon. Még sohasem érzett ilyen erős vágyat, hogy éljen. Félő volt, a fájdalom, hogy valamiből kimarad, kettéhasítja a szívét. Most először tekintette borzalmasnak egykori vágyát, hogy idő előtt befejezze a saját életét.

És mindezt a kép mondta el neki.

Yann Mariann hátára tette a kezét, akinek a szíve hevesen dobogott, mintha azt akarná elmondani: még távolról sincs ennek vége. Minden másodperc egy új kezdet lehet. Nyisd ki a szemed, és lásd: a világ odakint van, és téged akar.

Megfordult, majd átölelte a férfit. Alig beszélt vele többet négy-öt szónál, mégis úgy érezte, hogy jobban megérti őt, mint bárki más a világon.

26.

Marianne a kertben sétált, amelyet az elmúlt hét során Pascale-lal átalakítottak.

Fáradhatatlanul ültettek bokrokat, facsemetéket és magvakat – haranglábat és tündérkürtöt, pipacsot és mályvarózsát, leandert és mirtuszt. Kerti mésszel táplálták a hortenziákat, és felásták a konyhakertet. A gyümölcsöktől roskadozó fák csodálatos állapotban voltak, közöttük kacsintgatott a galagonyabokor, valamint a szellőrózsa, a földet boglárka, ibolya és apró eper borította, amely még nem érett meg.

Mennyire szerette a földbe temetni a csupasz kezét! Ami azt illeti, amióta kint járt a tengeren Yann-nal, mindent imádott, amit csak csinált. Odáig volt a világnak ezért az elbűvölő részéért, amely gránitból és kvarcból, vízből és fényből született. Mindent átitatott a varázslat, még a vajas süteményt is, amelyet itt a gâteau breton nak vagy kouign-amann- nak neveztek. Keverj össze lisztet, friss tojást, sós vajat és cukrot többnyire egyenlő arányban, és ne dagaszd túl sokáig. Egyesek szerint egy csipetnyi varázslat is szükséges a kouign-amann elkészítéséhez, hogy olyan finom legyen, ami örökre rabul ejti egy ember szívét, hogy soha ne felejtse el az első alkalmat, amikor megkóstolta.

– A fehér boszorkányoknak nagyon jól kell tudniuk sütni – mondta Pascale, amikor megmutatta Marianne-nak, hogyan kell elkészíteni a gâteau breton t. Ő azonban bármennyire is próbálta, soha nem tudott olyan zamatos és csábító süteményt készíteni, mint Pascale.

Marianne, aki mindig is utálta a mosogatást, imádta Ar Mor mosogatóját. Még a konok Jean-Rémyt is kedvelte, akit kényszerített, hogy minden este munka után írjon egy szerelmes levelet Laurine-nak. A séf nem tudta rávenni magát, hogy el is küldje az irományokat, inkább a hűtőkamrába rejtette egy régi salátásládába.

Goichonék fészerében Marianne talált egy sarlót, amellyel kiválóan tudta formára vágni a füvet a kocsibejáró mellett, valamint a magyalbokrok és az almafák között, miközben fürjek és rigók énekeltek neki. Látta, hogy Emile kinézett a konyhaablakon, amikor hozzákezdett, hogy lenyírja a füvet a garázs körül. Bólintott a férfi felé. Észrevette, hogy ma nagyon sokszor remeg, de rájött, hogy a férfi jobban szereti, ha úgy tesz, mintha nem látott volna semmit.

Nem sokkal ezután az idős breton megjelent mellette, és intett, hogy kövesse. Odamentek a garázshoz, majd Emile kinyitotta az ajtaját. A zsanérok hangosan nyikorogtak. A benti félhomályban Marianne lassan ki tudta venni egy Jaguar körvonalát, mellette a falnál egy poros Vespa robogó állt, egy bicikli, benzineskannák és néhány gázpalack. Emile átnyújtott neki egy darab papírt, majd kivett néhány bankjegyet a zsebéből.

Mariann ránézett a listára. Enyhén sózott vaj, tej, kecskesajt, narancs…

Emile a kezébe nyomta a slusszkulcsot.

– Monsieur, én nem vezethetem azt a truc öt.

Emile égnek emelte a szemét, és bosszúsan csettintett a nyelvével. A kocsira mutatott, kinyitotta a vezetőoldali ajtót, és az ülésre bökött.

– Én… én nem tehetem. Nekem nem szabad! Nekem sohasem szabad… – Miután Marianne végül mégis beszállt, Emile rácsapta az ajtót, és Marianne sírva fakadt.

Negyedóra múlva már egy keskeny, döcögős úton vezette a brit építésű kocsit az erdőn keresztül.

– Nyissa ki a szemét! – parancsolt rá Emile, amikor a kocsi áthajtott két bükkfa között egy szűk résen, és a jobb oldali tükör meghajolt. Marianne kinyitotta a szemét.

Olyan hevesen zokogott, hogy Emile mocskos gazembernek érezte magát. Végül odanyújtott neki egy összegyűrt zsebkendőt, és a bal kezét a nő jobb kezére tette a sebességváltón. Amikor Emile lenyomta a kart, Marianne benyomta a kuplungot, a férfi pedig vezette a kezét, hogy a következő sebességbe tegye a váltót.

– Gyerünk, gyorsítson! – A Jaguar erre megugrott. Marianne ekkor a fékre taposott, levette a lábát a kuplungról, és a motor lefulladt. – De ne így! – Emile dühösen tapsolt egyet. – Újra!

Marianne beindította az autót, a kocsi nagyot rándult előre, kihajtott a fák közül, rá a Kerdrucön átvezető útra.

– Madame, van harmadik sebesség is – nyögte Emile –, meg negyedik is! Lépjen a gázra! Allez!

Névez felé haladtak a főúton. Marianne tágra nyílt szemmel bámulta az aszfaltot. Olyan volt, mint egy szürke vízesés, amely a kocsi kerekei alatt folyt. A hónalja lassan megizzadt.

Tövig nyomta a gázpedált, a férfi pedig hunyorított a szemével. Néma gesztusa gondoskodott róla, hogy épségben eljussanak a szupermarketbe, ahol Marianne leparkolta az autót két parkolóhelyre keresztben. Lefejtette remegő kezét a bőrkormányról.

– Phh! – lehelte, ám a szeme ragyogott.

Emile mosolyogva szállt ki a kocsiból, de elfordította a fejét, mielőtt Marianne megláthatta volna az arckifejezését. Még nem végzett a nővel. Odabent a boltban bemutatta Laurent-nak, egy vidám külsejű férfinak, aki egy bőségesen felszerelt húspult mögött állt. Laurent-nak tökéletesen gömbölyű feje volt, pödört bajusza, ragyogó, gesztenyebarna szeme és a feje teteje kopaszodott.

– Enchanté, Madame Marie-Anne! – köszöntötte az eladó, majd kacsintott egyet, és a pult fölött a kezét nyújtotta felé.

Miután ezzel végeztek, Emile bólintott Marianne-nak, ismét a kezébe nyomta a pénzt meg a listát, majd leült egy kis kávézóba a parkoló és a benzinkút között, hogy ott várja meg, amíg a nő bevásárol. Nem szándékozott segíteni neki. Ha tényleg meg akar állni a saját lábán, akkor nem fogja babusgatni, az hétszentség!

Miután visszamentek Kerdrucbe, és elpakolták a vásárolt holmikat a kamrába, valamint a hűtőbe, Marianne hosszú hálálkodó beszédbe kezdett volna, Emile azonban egy elutasító legyintéssel leállította.

– Köszönöm – mondta mégis Marianne. – Ezt is, meg az autóvezetési órát is.

– E-keit ma vi en da say, e kavi bazh d’en em harpañ – suttogta Emile, mintha olvasott volna a gondolataiban. Ha tud két lábon járni, találni fog sétabotot is. Ha bátor, valaki segíteni fog.

Marianne a göcsörtös öregemberre pillantott. Most először mondott neki ilyen sok mindent egyszerre, ráadásul még kedvesen is mosolygott rá.

Ekkor Pascale jelent meg, támolyogva sétált ki a hálószobából.

Emile pizsamáját és gumicsizmát viselt. Előrehajolt, hogy megcsókolja a férjét, nagyot sóhajtott, a szeme félig lecsukódott.

Emile annyira szerette őt!

– Még mindig meg akarja ölni magát, Marianne? – kérdezte a férfi, mire Pascale döbbenten a szája elé kapta a kezét, hogy elfojtsa a torkából feltörni készülő kiáltást.

Marianne elsápadt.

– Honnan tud erről?

Emile megütögette a mellkasát a szíve fölött.

– Miért ide jött meghalni? – kérdezte olyan nyugodtan, mintha csak a vacsoraterveiről érdeklődött volna.

– Látni akartam a tengert – felelte Marianne.

– A tengert – ismételte meg Emile, és közben mereven őt nézte. – A tengerben egyszerre van zűrzavar és mélységes csend. Nincs kötelék közte és köztünk, mi mégis vágyunk rá, hogy megértse a gondolatainkat és a cselekedeteinket. És a tenger befogadta magát?

– Én boldogan fulladtam volna bele – válaszolta Marianne halkan. – Mindent eltemetett volna. Először átcsapott volna a fejem fölött, azután elfeledkezett volna rólam. Így kellett volna történnie: a halált kerestem.

– És aztán? – kérdezte Pascale aggodalmasan.

– Aztán az élet közbeszólt.

Marianne időben ért vissza az étterembe, hogy elkezdje az esti műszakját, és egy fehér rózsaszálat talált az ajtaja előtt.

Kellemes málnaillatot árasztott. Mellette egy képeslap hevert, rajta a penmarchi kápolnával, amely olyan erőteljesen emlékeztette arra, hogy élni akar.

Yann.

27.

Mariann arra gondolt, vajon megérdemli-e, hogy ilyen boldog legyen. A kirándulások óta ő és Yann mindennap találkoztak. A férfi eljött ebédelni az Ar Morba, megvárta, amíg Marianne-nak lejárt a műszakja, azután együtt töltötték a délutánt, amíg el nem érkezett az ideje, hogy Marianne visszamenjen mosogatni az étterembe. A hosszabb napokon, amikor meglátogatta Pascale-t és Emile-t, Yann vagy elkísérte őt, és a teraszon ülve rajzolgatott, vagy várt késő estig, amikor Jean-Rémy végül elengedte őt a munkából. Rendszerint azonban naponta kétszer jött el hozzá, délután és este.

Marianne tőle gyorsabban tanult franciául, mint bárki mástól, valószínűleg meleg színű hangjának köszönhetően. Imádott kocsikázni vele, a Renault-val járták a vidéket, meglátogattak egy halászfalut, vagy az egyik kastélyt a sok közül meg egy távoli kápolnát. Ezenkívül azt is szerette, amikor a férfi elsétált tőle, mert ilyenkor megcsodálhatta széles vállát, amely inkább egy ácsra volt jellemző, mint egy festőre.

Olyanok voltak, mint két szenvedélybeteg, vakmerően elmerültek a másikban, úgy itták egymás lényét, mintha hamarosan nem lenne semmi, amit ihatnának.

Marianne megszokta, hogy ez a tengerszemű férfi mindig őt rajzolja.

Yann sohasem mutatta meg neki a képeket, most azonban minden benne volt a tekintetében: mindaz, amilyennek őt látta.

Egymás után töltötte meg a lapokat Marianne arcáról vagy a kezéről készült vázlatokkal, miközben a nő éppen az aktuális dolgaival foglalatoskodott: főzött, kertészkedett, mozdulatlanul ült egy helyben, hogy ne zavarja az ölében összegömbölyödött macskát, vagy halkan énekelt zöldséghámozás közben.

Ez idáig egyetlen csók sem csattant el közöttük. Marianne nem akarta elsietni. Tudta, hogy az első csók egy új korszak kezdetét jelenti majd. Egy csókból hamarosan kettő lehet, azután jön az áradat. Nem akarnak majd hosszan elidőzni a másik száján, hanem bizonytalanul lefelé haladnak egymás testén. És ez megijesztette.

Megremegett a gondolatra, hogy Yann levetkőzteti, meglátja meztelenül öregedő testét: a bőrét, a ráncait, a redőket, a bemélyedéseket és minden más, nem esztétikus sajátosságot, amelyet az öregedési folyamatok okoztak.

Ugyanakkor… mégis vágyott rá, hogy érezze Yann kezét, és nem csak az arcán, a karján vagy az ajkán. De milyen szörnyű lenne, ha cserébe nem tudna neki örömet okozni! Nem, bőven ráérnek még a csókra.

Egy hétfőn, hagyományosan a legcsendesebb napon az Ar Morban, Jean-Rémy adott neki egy kis szabadidőt. Ő és Yann kelet felé hajtottak Brocéliande varázslatos erdejében.

Miközben a Paimport felé vezető kanyargós úton mentek, negyven kilométeres sebességgel Rennes-től nyugatra, Yann megtörte a már ismerős, bensőséges csendet. Becsukta a Marianne ölében lévő atlaszt.

– Brocéliande erdeje nem szerepel a hétköznapi térképeken. Csak a reményeinkben és az álmainkban találjuk meg. A mi világunkban úgy ismeretes, mint „a hídfőnél lévő erdő”, a varázslat világában viszont ez Merlin elvarázsolt rengetege, a tündérek birodalma és egy híd az alvilágba.

– Az alvilágba? Az ugyanaz, mint a másvilág? – kérdezte Marianne.

Yann bólintott.

– Az Artúr-legendák szent grálja a Brocéliande erdőben van eltemetve, és ott ered az örök fiatalság forrása is. Ha valaki iszik a forrásból, az örökké él. Azt beszélik, hogy egy tündértükrön keresztül… egy teljesen sima felületű tavon át… el lehet jutni Avalonba, ahol Artúr király Bretagne hívására vár. Egy másik legenda szerint a vízililiomos tó alján él Viviane, a tó hölgye egy kristálypalotában.

Marianne hallgatta, és eltöprengett a szavakon. A tó hölgye.

Még sohasem hallotta ezt a kifejezést, ám ahogy Yann kimondta, olyan érzése támadt, mintha ez a hölgy csupán kiment volna a fejéből.

– Ki ő? – kérdezte halkan.

– Ő volt az, aki elvette Merlin minden varázserejét, de cserébe örök szerelmet ajánlott neki. Lehúzta magával a mélybe egy soha véget nem érő lakomára, amely a mai napig tart.

Marianne lelki szemei előtt látta a víz és vándorló árnyékok által körülvett üvegkastélyt.

Ezüst ködfoszlányok üdvözölték Marianne-t és Yannt, miközben a magas, borostyánnal benőtt fák alatt lépkedtek, a tölgyfák és nyírfaerdők lehajló lombjain keresztül az elvarázsolt erdőben sétáltak. Csend volt. Várakozással teli csend. Újabb húsz perc múlva elérték a Fontaines du Barentont.

– Itt találkozott először Merlin és Viviane – suttogta Yann, mintha attól félne, hogy megzavarja az erdő teremtményeit.

Marianne észrevette, hogy a tó kavicsos fenekéről buborékok szállnak fel finoman a kristálytiszta vízben.

– A forrás nevet – magyarázta Yann. – Nem mindig csinálja ezt, csak akkor, amikor két olyan embert lát, akik hasonlítanak Merlinre és Viviane-re, mert… – Nem fejezte be a mondatot.

Mert szeretik egymást.

Marianne belenézett a vízbe. Pontosan ugyanezt érezte a mellkasában is: apró buborékok szálltak fel a föld alatti forrásból, majd finoman kipukkadtak. Megmagyarázhatatlan volt. Csodálatos. A szíve ugyanúgy pezsgett, mint ez a forrás, amikor Yann-nal volt.

Kéz a kézben kóboroltak a néma erdőben, amely Marianne szerint ugyanúgy nézett ki, mint ezer évvel azelőtt. Sűrű volt, elvarázsolt és komor. Ingovány, láp, buja, zöld fű. Ösvények, amelyet egyetlen erdész sem egyengetett el. A szél a hatalmas fák között süvített, a nap halványzöld árnyékot vetett a puha földre. Marianne úgy érezte, mintha minden lépése feloldódna az időben és a térben. Végül elérkeztek egy kőből készült körhöz, amelyet galagonyafák vettek körül.

– Ez itt Merlin sírja – suttogta Yann. – A szerelme idáig száműzte.

Bizonyára örömmel fogadta ezt a rabságot, gondolta Marianne. Elképesztő férfi volt, aki az erejét egy nő szerelmére cserélte el. Merlin sírját kövek vették körül, amelynek kivésett réseibe eső áztatta papírlapok voltak bedugva. Marianne nem mert kihúzni egyet sem.

– Kívánságok – magyarázta Yann. – Ez egy nemeton… az istenek helye. Néha kedvesen tekintenek a titkos kívánságokra, amelyeket mi támasztunk feléjük.

Marianne a sírt bámulta, majd kitépett egy lapot sárga jegyzetfüzetéből, amelybe a francia szavakat írta. Áthatóan nézett Yannra, mélyebben, mint valaha azelőtt. Kérdőn, elszántan, mégis valahogy távolin.

A papírra felírt néhány szót, óvatosan összehajtotta, és a résbe dugta a többi mellé. Yann nem kérdezte meg, mit kért az istenektől, de Marianne sem mondta volna el. Mégis, valami mélyen a lelkében abban reménykedett, hogy talán ő fogja majd valóra váltani a kívánságát.

Leültek egy kis időre a vízililiomos tó mellé, és nem szólaltak meg, mindkettőjükben leírhatatlan érzések kavarogtak.

Marianne a meleg nap felé fordította az arcát. A vonásai ellazultak, miközben ott ült, mintha végtelen béke töltené el, és Yann azt gondolta, úgy néz ki, mint egy álmodozó tündér.

– Amikor egy tündér beleszeret egy halandó férfiba, gyakran aggódik amiatt, hogy a férfi elfelejti őt, mihelyt kilép a varázslat birodalmából – mondta Yann-nak régebben az anyukája, amikor tündérlegendákat mesélt neki kiskorában. – A tündérek meghalnak, ha a szerelmük már nem emlékszik rájuk. Ezért igyekeznek mindenkit magukhoz láncolni. Ez viszont csakis akkor történhet meg, ha a tündér egy sötét, halálos csókot ad a férfinak, amivel mindig maga mellett tartja. Ekkor a férfi meghal ebben a világban, de így örökre ott maradhat a tündére mellett a másikban.

Édes halál vár minden kelta hősre, gondolta Yann. Nem számított, hogy ki volt korábban: király, hős vagy egy egyszerű festő. Egy tündér kezei között nem lesz más, csak férfi. Egy férfi, aki mindent feladott, amit egykor fontosnak tartott az életben: hírnevet, becsületet, pénzt, hatalmat és elismerést.

Yann ismét Marianne-t figyelte. Az arcát, ahogy a haján játszott a fény, a kezét, ami mindig meleg volt. Igen, döntötte el, minden férfi számára az a legbölcsebb döntés, ha elfelejti az ostoba sóvárgást a hatalomra, és egy nő kezébe helyezi a sorsát, azután hagyja, hogy a nő magába olvassza.

Marianne hosszan nézett a szemébe. Erősebben, mint bármikor. Yann-nak az az érzése támadt, hogy a tó hölgyével néz farkasszemet, és készen állt arra, hogy a tündér halhatatlanságot adományozzon neki egy csókkal. Most, hogy már öregember volt, teljesen megértette Viviane és Merlin legendáját. A nők szeretnek, a szerelmük pedig sokkal hatalmasabb és sokkal tovább tart, mint a hatalom vagy a férfiasság valaha is fog. Elképzelte, milyen csodálatos lenne, ha a halálon túl is szerethetné Marianne-t.

A nő felállt, két nagy lépéssel átszelte a köztük lévő rövid távolságot, és amikor kinyújtotta a karját Yann felé, a férfi úgy érezte, hogy az egész valóját ajánlja fel neki, méghozzá olyan különleges alázattal, mintha csak egy királynő lenne.

Ekkor a tó partján összeolvadt a két árnyék.

28.

Egy héttel később, miközben Marianne Pascale-lal fejlesztette a francia szókincsét, és vacsorát készített, Emile behozta a harmonikáját. Egy piros, kilencvenhat gombos harmonikát.

Évtizedek óta nem játszott rajta senki, a légszekrény redői lyukacsosak voltak. Emile azt mondta, hogy Parkinson-kórja miatt már nem tud játszani rajta, de talán Marianne még igen?

Amikor széthúzta a légszekrényt, a hangszer fújt egyet, ám a sípok egyetlen dallamos hangot sem adtak ki.

Marianne felemelte a harmonikát, a vállára akasztotta a két bőrszíjat, kioldotta a légszekrényt összetartó kapcsot, a bal kezét a szíj alá csúsztatta a gombokra, majd megnyomta őket, így hang nélkül szét tudta húzni. Olyan hang hallatszott, mintha a hangszer kifújta volna a levegőt.

Ezután összenyomta. Belégzés, a harmonika egy mély, tápláló levegőt vett. Marianne gyűrűsujja kitapogatta és megtalálta az egyetlen kiálló gombot a baloldalon, a C-t. Bekapcsolta az öt kapcsoló közül az egyiket a jobb oldalon.

Belégzés. Óvatosan megnyomta a C-t. Már csak szét kell húznia a légszekrényt, és… de nem merte.

– Tudja – szólalt meg Emile –, azt mondják, csak akkor ismerhetjük meg egy nő igazi személyiségét, ha zenét játszik. Van, aki úgy olvassa a kottát, mint egy képet, elemzőn és hidegen. Mások minden hangot érzelemmel töltenek meg. És vannak olyanok is, akik kegyetlenek, mert a zene az egyetlen szeretőjük, az egyetlen dolog, amire átruházhatják az igazságot, a szenvedélyt és az irányítást. Senki sem kerül olyan közel hozzájuk, mint a zene, és a hangszer az egyetlen eszköz, amit uralhatnak a szerelmükkel. Maga hogy játszik a harmonikán, amikor végre odajut, hogy játsszon?

– Nem játszom. A férjem túl hangosnak és túl obszcénnak tartja.

Emile élesen köhögött egyet.

– Tessék? A férje? Maga férjnél van? – A szobában csupán a konyhai ingaóra ketyegését lehetett hallani.

– Elszöktél a férjedtől, ugye? – kérdezte végül Pascale.

– Sokkal inkább magamtól – válaszolta Marianne, és a hangja hirtelen elcsuklott.

– Yann tudja, hogy te…

– Ez nem tartozik ránk – vágott Emile a felesége szavába.

– Már nem szereted? – kockáztatta meg Pascale a kérdést.

– Elfáradtam – felelte Marianne, és levette magáról a harmonikát.

– Tudja, hogy itt van? – Ezúttal Emile kérdezett tőle.

Erre megrázta a fejét.

– És úgy vélem, ennek így is kell maradnia – jegyezte meg a férfi.

Marianne bólintott. Szégyen töltötte el, csalónak és szélhámosnak érezte magát.

Emile Goichon megdörzsölte az arcát kérges kezével.

– Na jó, hagyjuk ezt a témát! – Intett Marianne-nak, hogy kövesse a garázsba. Ott a világoskék Vespa teljesen másképpen nézett ki. Megtisztították, beolajozták és feltöltötték benzinnel.

Emile rendbe hozta a robogót.

– Ez egy ötven köbcentis motor, ezért magának csak gyorsítania és fékeznie kell. A harmonika túl nehéz, hogy kézben cipelje végig az erdőn. Kölcsönadom a robogót, ameddig… – Egy pillanatra elhallgatott. – Ameddig csak akarja.

A konyhában Pascale úgy viselkedett, mintha mindent elfelejtett volna, amit addig hallott. Marianne azon gyötrődött, hogyan magyarázza meg. Egyetlen végzetes csapással visszatért minden, amit oly gondosan próbált kizárni a tudatából: Lothar, a rossz lelkiismerete, a bűntudata, amiért nem vallotta be a férjének, hogy miért hagyja el őt és a közös életüket.

Miután az utolsó vendég is elment Ar Morból, Marianne észrevétlenül visszasietett a szobájába, de nem itta meg a szokásos esti italát, és kihagyta a napi nyelvgyakorlást is Jean-Rémyvel. Lefeküdt a sötétben, a mennyezetet bámulta, figyelte a holdfényt, azután oldalra lendítette a lábát az ágyon. A gyomra megemelkedett, mint amikor az ember egy liftben van, és túl gyorsan zuhan lefelé.

Megsimogatta a harmonikát. A redők felsóhajtottak, és egy fals akkordot lehetett hallani. Marianne hallgatózott. Az nem lehetséges: egyetlen harmonika sem tud magától játszani. A holdfény megcsillant a hangszeren. Hajnali fél három volt. A nap csak három óra múlva fog felkelni. A hálóingére felvette a farmerét, és a vállára terítette palackzöld bőrdzsekijét. Ezután fogta a harmonikát, és kiosont a mólóra.

A macska összegömbölyödve feküdt a robogó ülésén, Marianne közeledtére azonban azonnal felállt, a szeme csillogott a sötétben.

Marianne a vállára lendítette a harmonikát. Nehéz volt a hátán, a macska csak nézte megkövülten. Nem tud kérdéseket feltenni neked. Csakhogy úgy tűnt, mintha ez a macska mégis tudna.

Felült a motorra, és elhajtott az éjszakában. Nem találkozott egyetlen autóval, kerékpárossal, de még sirállyal sem. Csak a robogó magas hangú zúgását hallotta, az ajkán érezte a harmatot, meztelen bokáján felkúszott az éjszakai hűvös levegő.

A harmonika hátrahúzta a felsőtestét, a légszekrény minden döccenőnél mintha néhány milliméternyit kinyílt és összezárult volna. Azután megint hallotta azt a hangot: a sóhajtást és a halk akkordot.

Amikor végül a Tahiti part szélén állt, és kinézett az Atlanti-óceán kékesfekete vizére – a feje fölött csak a csillagok ragyogtak, a lába alatt csupán homok volt –, levette a harmonikát a válláról, megfordította, belebújt és szétnyitotta.

Kilégzés. Belégzés.

Mindig is imádta az A-moll akkordot. Az ujjait két gombbal feljebb mozdította a C-ről.

Kilégzés. Belégzés.

Egy örökkévalóság óta nem játszott már. Negyven… nem, száz éve. Lenyomta a gyűrűs- és mutatóujját, majd széthúzta a harmonikát. A belsejéből egy szomorú akkord hangzott fel panaszosan, elegánsan, méltóságteljesen és bátran, a rezgése megremegtette Marianne hasát és a szívét.

Ezt imádta annyira… érezni a zenét a gyomrában, a hasában, a mellkasában. A szívében. A hangok átadódtak a testébe. Ismét összenyomta a légszekrényt, amíg az A-moll akkord át nem változtatta az éjszakát zenévé.

Elengedte a gombokat, és lehuppant a homokra. A tenger kellett ahhoz, hogy a harmonika kitörjön a merev némaságból.

Ugyanígy nálam is.

A gondolatai korábban a legkisebb erőfeszítés nélkül elkanyarodtak Lothartól, most azonban megfordultak, és még hangosabban tértek vissza hozzá.

Tényleg olyan rossz férj volt? Én nem vagyok hibás? Tényleg megpróbáltam változtatni a dolgokon? Talán nem szerettem eléggé? Megpróbálhatnánk még egyszer? Nem érdemelt meg még egy esélyt? És ha a szerelem arról szól, hogy elfogadjunk valakit olyannak, amilyen, én tényleg megtettem ezt?

Olyan régóta volt már távol otthonról… de mégsem elég régen. Belekerült egy teljesen új életbe, a Lotharral töltött negyvenegy évet mégsem törölhette ki csak úgy. Nem dobhatta félre, mint egy régi ruhadarabot. Mindenhová követte, amerre csak ment, akivel csak együtt nevetett. Olyan volt, mint a tenger, folyton gyötörte a tengerpartot, sohasem hagyta békén.

– Merde – suttogta. Először tétován, majd egyre erőteljesebben. – Merde! – A hullámoknak kiáltotta. – A francba, a francba, a francba! – Majd minden egyes szót egy akkorddal húzott alá. Tango de la merde. Az ujjai nem mindig találták el a megfelelő gombokat, mert a harmonikán minden fel volt cserélve: az F a C alatt volt; a D az A alatt; a G a C fölött.

Káromkodott egyet, összenyomta a légszekrényt, mire a hangszer könyörgő hangot adott ki, a gyűlölet, a szenvedély és a vágyódás kiáltását. Marianne megszelídítette őket, teret és erőt adott nekik, engedte, hogy a sötétben kiteljesedjenek. Hagyta, hogy a légszekrény beszívja a sós, tengeri levegőt, és amikor már elfáradt, és nem tudta folytatni a zenélést, a hangszerre hajtotta a fejét.

Beszívta a levegőt. Majd kifújta. Úgy vélte, egy nő nevetését hallja. Talán Nimue volt az, a tenger hölgye? Felnézett, és megpillantotta a sarló alakú holdat: a halvány ezüstszínű bölcső egyre távolodott a naptól.

Az ujjai tétován mozogni kezdtek, megpróbálta felidézni a leggyönyörűbb dalt, amit valaha harmonikán hallott – a hold fiáról szóló dalt. D-moll, G-moll, F, A7.

– Hijo de la Luna.

Marianne addig gyakorolt, amíg az ujjai bírták a kora reggeli, párás hidegben. A bal karja sajgott, mert azzal húzta és tolta össze a légszekrényt, a háta fájt a hangszer súlya miatt. A hajnal felfedte az éjszakát, és közvetlenül utána megjelentek a felkelő nap első sugarai keleten.

Marianne kimerülten elengedte a hangszert. Ideges volt. Nem tudta, mi a valóság és mi az álom. Lassan eljátszotta Piazzolla Libertangó ját.

De még mindig nem kapott választ. Sehonnan. Csak kérdések voltak. Csakis kérdések.

29.

Négy nappal később, július tizennegyedikén Ar Mor és a vendégház úgy nézett ki Marianne számára, mintha valaki a feje tetejére állította volna. Kora reggel óta asztalokat, székeket és a konyhai edények felét hurcolták ki a mólóhoz, sőt még egy sietve összeeszkábált bárpultot is az étteremből. Mindenhol színes lampionok lógtak madzagokról, a rakparton egy leburkolt színpad állt, az ablakokban francia és breton zászlók lobogtak.

Pascale Goichon még mindig a szobákból űzte ki a gonosz szellemeket, és megtisztította a negatív energiáktól. Végezetül majd megáldja a kandallókat is – az előcsarnokban és az ebédlőben –, és védővarázslatot bocsát az egész helyre.

– A vendégház újranyitását ünnepeljük egy hatalmas partival? – kérdezte Marianne ámuldozva.

– Igen is, meg nem is – válaszolta Geneviève. – Igazság szerint a nemzeti ünnepet ünnepeljük ma, de van-e jobb alkalom a vendégház újjászületésének köszöntésére, mint ez a bal populaire?

A Bastille-napi bál! Ez azt jelentette, hogy mindenféle tevékenység kitelepült az utcára: az evés, az ivás, az éneklés, a zene és a tánc. Aznap este keringő és tangó csendül fel Kerdrucben, valamint a gavott, a francia körtánc és hagyományos népzene is. Mindenki a szabadban ünnepel majd.

Ez a nap Franciaország minden falujában a mulatozásról szólt.

Jean-Rémy és Marianne hajnali öt óra óta készülődtek a konyhában. Este majd hajdinapalacsintát és almabort fognak felszolgálni, steaket sült krumplival, báránybordát, norvég homárt és quiche-t, halászlevet és homárt, sajtot, levendulafagyit és ürühúst a helyieknek, a turistáknak pedig osztrigát, osztrigát és még több osztrigát.

A szabadtéri konyha mögött egy Padrig nevű fiatalember segített Jean-Rémynek a felszolgálásban. Laurine kikészített almabort, Calvadost, ánizslikőrt, pezsgőt, rosét, breton sört, Muscadet-t és jó pár üveg vörösbort.

Madame Geneviève csak részben volt elégedett Padriggal. A kőműves fia rendkívül féltékeny volt, minden erejével védte az alkoholkészletet, legszívesebben saját maga itta volna meg mindet, és a vendégeknek nem hagyott volna eleget. Csakhogy más beugrós kisegítőt nem lehetett találni. Alain Poitier Rozbrasban már mindenkit felvett, akit csak Geneviève megkeresett! Micsoda látvány volt odaát: egy kalózhajó alakú ugrálóvár, jégszobor, amely a forradalmi Marianne-t ábrázolta (a lengén öltözött, hetyke mellű nőt), a fa táncparketten kék-fehér-piros füzérek lógtak. Geneviève káromkodott.

Marianne lett a felelős a rendrakásért, a mosogatásért és a zenészek rendszeres ennivalójáért. Igyekezett nem felbukni a kvintett hangszereiben, miközben szendvicseket és cotriade-dal megrakott tálakat vitt a szabadtéri színpadon lévő zenészeknek.

Rámutatott az egyik fúvós hangszerre.

– Ez egy pommer, Madame – felelte az öt férfi közül a legalacsonyabb, egy ólábú, ráncos arcú férfi. Megfogta a hangszert, és lejátszott egy dallamot. A többiek letették a tányérjukat, felvették a harmonikát, hegedűt, basszusgitárt, és csatlakoztak hozzá.

Marianne visszautazott az időben.

Párizsban volt, egy kórház vakítóan kivilágított kórtermében, és a rádióból zenét hallgatott. Olyan zenét, amire legszívesebben táncolt volna. Látta, hogy idős férfiak fiatal nőkkel táncolnak; látott egy hosszú, gazdagon megterített asztalt, nevető gyerekeket és almafákat, a tenger felszínén csillogó napfényt, kék redőnyöket régi, nádfedeles homokkő házakon.

Amikor kinyitotta a szemét, a látomás valóra vált. Érezte a napfény melegét, és végtelen hála töltötte meg a szívét. A férfiak hagyományos népviseletben voltak – kerek, fekete kalapban rajta selyemszalaggal, és övkendőben –, és csakis neki játszottak egy dalt.

Marianne gondolkodás nélkül behunyta a szemét, a magasba emelte a karját, és forogni kezdett a zene ritmusára. Egyedül táncolt önfeledten, hagyta, hogy a zene elrepítse egy olyan helyre, ahol nincsenek rejtőzködő titkok, kérdések, ahol minden jó.

Csak akkor hagyta abba a táncot, amikor a zenészek már nem játszottak többé. Olyan nyugalom töltötte el, amely elfeledtetett minden komor kérdést.

– Mi a neve? – kérdezte a hegedűs.

Marianne megmondta.

– Marianne! – kiáltotta zenész a kollégáihoz fordulva. – A nagyasszonyunk, imádott hősünk, a köztársaságunk, a forradalmunk, a szabadságunk megtestesítője! Uraim, a Szabadság táncolt nekünk az imént!

– Vive Marianne! – kiáltották mindannyian egyszerre, és mélyen meghajoltak előtte.

Marianne ezután visszament a konyhába, és tudta, hogy egy nagy lépést tett előre az igazi életében.

A bál még hivatalosan el sem kezdődött, Ar Mor első törzsvendégei azonban már megérkeztek: Marie-Claude terhes lánya, Claudine, Paul és az ikrek, akik figyelték őket, ahogy megterítették az asztalokat, Jean-Rémy fürgén, Padrig pedig dühítően lassan.

Paul előrehajolt, és óvatosan megcsiklandozta Claudine pocakját.

– Szerintetek nem fantasztikusan néz ki Claudine? Annyira… annyira terhes.

– Nem akarok fantasztikusan kinézni. Vékony akarok lenni – morgolódott Marie-Claude lánya.

– Miért? Remekül festesz, különösen a rengő hátsóddal – tette hozzá Marie-Claude nevetve.

– A hátsóm folyton flörtöl a férfiakkal, miközben nem is arra nézek, és nem tehetek ellene semmit!

Amikor leszállt az este, egész Kerdruc a Marseillaise-t énekelte.

Miután elhalt az utolsó hang is, a zenészek rázendítettek egy tangóra, és a móló a kavargóan forgó ruhák színes kavalkádja lett.

Paul karba font kézzel ült Ar Mor teraszán. Rozennt nézte, aki a táncparkett szélén ácsorgott, és a mellette elsuhanó párokat figyelte.

A fiú, ahogy Paul az új barátját nevezte, egész addig nem táncolt vele, aminek Rozenn nem örült, mivel imádott táncolni, különösen argentin tangót. Minden romantikus érzelmét a testével fejezte ki – a visszafogottságot, a vágyat, a félelmet és a büszkeséget.

Paul tudta, hogy ha egy férfi nem táncol egy nővel, az egyenértékű azzal, hogy nem veszi figyelembe a személyisége fontos részét, és a nő ezt a sértést soha nem tudja teljesen elfelejteni. Ennek az az oka, hogy a nő rendelkezik valamivel, amit felajánlhat – az odaadását –, és sohasem tudja igazán feltárni a lelkét egy olyan férfinak, aki nem táncol vele. Rozenn miatt Paul titokban táncórákat vett Yanntól, aki tudta, hogyan kell megtanítani egy férfit úgy táncolni, hogy magába tudjon bolondítani egy nőt.

Paul most megpillantotta a fiút. Éppen két pohár vörösbort vitt a bárból, és ő is ugyanakkor vette észre Pault. Elindult felé!

– Jó estét, Paul! – szólalt meg túlzottan udvariasan.

– A feleségem elragadóan néz ki ma este, nem gondolod? – vágott a szavába Paul.

– Már nem a te feleséged.

– Mondtad már neki ma, hogy milyen gyönyörű?

– Szerintem ez nem tartozik rád. – A fiatal férfi megfordult, hogy távozzon.

A zenészek befejezték a gyors ütemű tangót, és belekezdtek egy panaszos gwerz be, a jellegzetes bretagne-i zenébe. A párok, akik annyira szerették egymást, hogy csak összesimuló testük tudta kifejezni az érzelmeiket, továbbra is táncoltak, a többiek azonban menedéket kerestek az italukban vagy a gondolataikban.

– Tudtam, hogy nem fogod tudni úgy szeretni a feleségemet, ahogy őt szeretni kell – mondta Paul a fiú hátának. És ekkor eszébe jutott a név, amit olyan ügyesen sikerült kizárni a tudatából. Serge, a kis nyámnyila!

– Ő már nem a te feleséged! – ismételte meg Serge ezúttal dühösen.

– Pedig még mindig olyan érzés, mintha az lenne. Akarsz fogadni?

Serge másodszor is elfordult.

– Akarsz fogadni? – ismételte meg Paul hangosabban.

A fiú ezúttal szembefordult vele, az önteltsége elillant.

– A mi szerelmünk hatalmasabb, mint bármi, amit te valaha átéltél vele – sziszegte.

– Ebben az esetben nincs okod aggódni a fogadás végkimenetele miatt. Vagy mégis? Félsz egy vénembertől?

Serge rámeredt. Paul leengedte a karját, és rámosolygott a férfira, aki élete szerelmével aludt, mellette ébredt, vitatkozott vele, és látta, ahogy nevet.

– Mit akarsz? – förmedt rá Serge.

– Egy táncot. Csak egyet.

– Ez nevetséges.

– Tudom. De nincs mitől tartanod. – Paul felállt, és egy széles mozdulattal a székére mutatott, jelezve, hogy Serge üljön le, majd még egyszer utoljára lehajolt hozzá. – Figyelj és tanulj!

Colette látta, hogy Paul mond valamit a zenészeknek. Ezután észrevette, hogy Simon elindul felé, és tart valamit a kezében, ami a furcsa ajándékaira hasonlított. Azt is észrevette, hogy meghátrál, amikor a férfi meglátta, hogy olyan közel ül Sidonie-hoz. Colette mégis elzárt mindent, amit látott egy olyan helyre, ahol a dolgok elvesztették jelentőségüket. Ő és Sidonie csendben ültek a vendégház felújított, felső teraszán.

Colette lazacszínű, rövid kesztyűs kezét az előtte heverő könyv borítójára tette, azután az asztalon áttolta a társa felé.

– A barátságunk évfordulójára, július tizennegyedikén – mondta.

A szavai még a saját fülének is mesterkéltnek és üresnek hangzottak. Sidonie csak akkor nyúlt a könyvért, amikor Colette már visszahúzta a kezét. Roger Caillois: A kövek nyelve, olvasta Sidonie halkan.

Colette látta, hogy Paul odalép Rozennhez, és meghajol előtte.

Azt is látta, hogy a nő elfordul, Paul viszont mond valamit a hátának, mire Rozenn úgy pördül meg, mint akit pofon vágtak.

– Caillois filozófus és szociológus volt. Az ezerkilencszázharmincas években a szürrealisták tagja, később George Bataille-jel megalapítja a Collége de Sociologie-t – hallotta Colette saját magát, ahogy természetellenesen magas hangon előadást tart.

– Ó – válaszolta Sidonie. – Milyen kedves!

– A kövekben a dinamika ellenpólusát látja, mivel az ember ténykedései csak az ő mozdulatlanságukon keresztül figyelhetők meg. Tudod, a kövek nélkül nem vennénk észre, hogy mi mozgunk, és… – Colette elhallgatott. Mi a fenét fecseg itt összevissza?

– A kövek nem mozdulatlanok – felelte Sidonie egy kis idő múlva.

Mindketten Pault és Rozennt figyelték. A férfi a móló közepére vezette exfeleségét, félig húzta őt, félig a nő tolta előre, az arcukon az igazság és a fájdalom keveréke tükröződött. A színpadon a hegedűs jelt adott, mire felcsendültek egy tangó első hangjai, azután megszólalt a harmonika, és a hegedűs csatlakozott hozzá.

– Nagyon is mozognak, csak senki sem látja. Van egy hely Amerikában – folytatta Sidonie –, amit úgy hívnak, a Halál völgye. Ott a sziklák mozognak a homokban. Senki sem húzza el őket, a nyomok mégis láthatók. Több száz méterre is elmennek.

Szóval a kövek mozognak.

– Olyankor mozognak, amikor nem látjuk? – kérdezte Colette.

Most komolyan a kövekről beszélgetünk? gondolta.

– Igen – suttogta Sidonie. – Senki sem látja őket mozogni.

– Azt hittem, fix helyünk van – jegyezte meg Colette.

– Nekünk?

– Nekünk, köveknek.

Sidonie most először nézett Colette-re.

– Azt mondják, a bretagne-i álló kövek megmozdulnak szenteste, amikor az óra tizenkettőt üt. A tenger felé indulnak, hogy igyanak. Nekünk, köveknek nem elég, ha csak egyszer tehetjük meg azt, amit akarunk. Azért vándorlunk, mert a vágyunk tárgyát keressük – folytatta, Colette pedig egyáltalán nem mert pislogni, nehogy egyetlen másodpercet is elmulasszon Sidonie tekintetéből.

– De mire vágynak a kövek? – kérdezte, és közben mereven Sidonie szemébe nézett, habár már érezte, hogy mi lesz a válasza. Rájött, hogy mindig is tudta, mit próbál Sidonie kifejezni. Valami kettétört benne. Szétrobbant, mint egy szikla, és már érezte a kőport a nyelvén.

Marianne leszedte az asztalokat, sőt meg is mentett néhány üres, almaboros poharat a virágcserepekből. Yannra pillantott, aki a színpad mellett ült egy összecsukható széken, a ceruzája a jegyzetfüzet vastag lapja fölött repkedett. A tekintete folyton Marianne-t kereste a tömegben, és valahányszor egy résen keresztül találkozott a pillantásuk, mintha egy pillanatra megállt volna az idő. Marianne érezte, hogy valami felrobban a mellkasában, mint amikor egy könnycsepp valaki kezére esik. A következő pillanatban egy táncoló pár ismét eltakarta a kilátást.

Marianne imádta azokat a pillanatokat, amikor oldalra lépve azt látta, hogy Yann őt keresi a tömegben. Engem keres.

Mélyet lélegzett, azután minden levegőt kifújt a tüdejéből.

Parfüm, barbecue-illat, sós víz, tengeri levegő. Egy ünnepléssel és nevetéssel eltöltött éjszaka.

Meg akar találni engem.

Felemelte a tálcáját, és észrevett néhány borkőkristályt a poharak alján.

Szerelmes vagyok.

Elképzelte, milyen lenne lefeküdni Yann Gaméval. De aztán gyorsan kiszállt a fejéből a gondolat, amikor megpillantotta Laurine-t, aki két tálcát egyensúlyozott, és így nem tudott védekezni egy részeg vendég folytonos fogdosása ellen.

Marianne haragosan odament a férfihoz, és ellökte. A döbbent vendég megpördült.

– Ha még egyszer megpróbálja – förmedt rá –, levágom a kezét!

A férfi elsápadt, és eltűnt a kavargó tömegben.

Paul egy gyors tánclépéssel megfordította Rozennt, hogy szembenézzen vele. Most is az történt, ami mindig: a testük vakon megértette egymást, nem volt szükség arra, hogy a végtagjaik kommunikáljanak egymással. Kezdetben persze Rozenn nagyon védekező volt.

– Egy utolsó táncot, az utolsót az életünkben. Szeretlek, Rozenn, de elengedlek. Legyen ez számomra a kenavo.

A nő csak ekkor lépett hozzá. Paul még korábban megkérte a zenészeket, hogy a nő kedvenc dalát játsszák, és titokban még néhány bankjegyet is odacsúsztatott, hogy ösztönözze őket, azonnal váltsanak át rá.

Rozenn olyan volt, mint egy macska: egoista és odaadó, mégis farkasszerű, szemtelenül őszinte szenvedéllyel és elegáns, mint egy királynő.

– Jól bánik veled? – kérdezte Paul, amikor a nő csinált egy forgást, majd két lépést, és már megint volt férje karja alatt forgott.

– Úgy bánik velem, mint egy hölggyel.

– Ó, és én hogy bántam veled? Mint egy indiai elefánttal?

Rozennt hirtelen harag töltötte el, ezért még büszkébben és felháborodottan lépkedett Paul körül. Ellökte magától, mire a férfi magához húzta.

– A válás után egy nagy rakás semminek éreztem magam – sziszegte Paul a fülébe, amikor könyörtelenül hátrafelé vezette a többi táncoló pár között.

– Akkor a válás elérte a célját – morogta Rozenn, azután kicsúszott Paul keze közül, és jobbra-balra ollózta lábát a férfi combja mellett. Paul egy gyors oldalra lépéssel kivédte a mozdulatot, majd hátrahajtotta a nő testét, míg végül teljesen hanyatt dőlve feküdt a karjában, a feje lefelé lógott.

– A válás örökre szól? – kérdezte, és hagyta, hogy beszippantsa a nő szemének sötét alagútja. – Mint a házasság, amíg a halál meg nem ment minket egymástól?

Rozenn felegyenesedett, Paul szorosan magához húzta, hogy az ajkuk csak néhány milliméterre volt egymástól. Érezte a nő parfümjének illatát, a szappant, amit mindig a fehérneműje közé tett, és az almabort, amit utoljára ivott. Rozenn a hátába vájta a körmét.

– Te semmirekellő gazember! – sziszegte dühösen.

A táncuk valóságos harc volt, amelyben a szenvedély felvonultatta a fegyverek teljes arzenálját: megalázottságot és rosszindulatot, vágyakozást és kínzást, valamint a gyengédség halvány visszhangját, amely legalább akkora sértést okozott.

Rozenn érezte, hogy Paul férfiassága a csípőjéhez nyomódik.

Belenézett a szemébe, Paul pedig diadalt, vágyat és elkeseredést látott a tekintetében. Olyanok voltak, mint két mágnes, amely pólust cserélt, amikor összeütközött, azután szét kellett válniuk az újabb támadás előtt, majd újra és újra összecsaptak vakmerőn, szégyentelenül, megrögzötten. Maga volt a vágy.

Őrülten kívánták egymást.

Paulnak nem kellett Serge-re pillantania, hogy meggyőződjön róla, a fiatalembernek nem tetszik, amit lát. Serge tisztában volt vele, hogy Paul felébresztett valamit Rozennben, amit ő sohasem tudott elérni. Olyan erősen szorította össze az öklét, hogy kifehéredtek az ízületei. Nem tudott felállni, még akkor sem, amikor Paul tánc közben elvezette Rozennt a mólóról be az éjszakába. Egyszerűen képtelen volt megmoccanni.

Colette nem tudta elszakítani a tekintetét Sidonie arcáról. Úgy érezte magát, mint egy paintballgolyó a legalsó flipperkar hegyén egyensúlyozva, a süllyesztő fölött.

– Mire vágynak? – kérdezte, és ezzel az egy szóval mindent belesűrített ebbe a kérdésbe, még az életét is. Különösen az életét. Minden olyan más lehetett volna.

– Még mindig nem tudod? – kérdezte Sidonie, és a szeme elfelhősödött, könnyek lepték el.

– Már túl késő? – kérdezte Colette.

Mielőtt a másik nő válaszolhatott volna, összerezzent, mert egy pohár összetört az aszfalton, és egy dühös férfi kiabálni kezdett. Serge fellökte az asztalt, amikor látta, hogy Paul levezeti Rozennt a táncparkettről a környező sötét árnyak közé.

Jean-Rémy, Simon és Laurent, a hentes megfékezték a dühöngő férfit, a földre teperték, azután bezárták a hűtőkamrába a hideg szemű halak és a félig sütött bagettek közé.

A színpadon lévő zenészek biztattak mindenkit, hogy csatlakozzanak a gavotthoz, a breton körtánchoz, ami csak akkor működött igazán jól, ha mindenki mindenkivel táncolt: egy nagyapa a piercinggel teleaggatott unokájával, a polgármester a falu botrányos özvegyével, annak szeretője a lelkész feleségével, és csak a kisujjuk ért össze tánc közben. A férfiak egy helyben szökdécseltek, miközben a nők flörtölve, ugyanakkor félénken megkerülték őket.

Pascale egy hajószerelő mellett találta magát, aki megkérdezte tőle, hogy nem tudná-e egy kicsit kölcsönadni a kertjéhez azt a fehér boszorkányt, akit Pascale minden bizonnyal éppen most képez ki. Pascale feltételezte, hogy bizonyára a gereblyéjéről beszél, ezért igent mondott, habár természetesen először meg kell kérdeznie róla a férjét is. A bárpult mögött Padrig miniatűr mézsörös üvegeket osztogatott, miközben Jean-Rémy azt figyelte, hogy Laurine lehajol, és az egyik párizsival beszélget, aki minden júliusban a drága Port Manec’h-i nyaralójában töltötte a szabadságát.

Egy köztisztviselő vasalt farmerban. A séf alig tudta elviselni Laurine mosolygását és bólogatását, miközben az elegáns dzsekis párizsi fickó szeme szinte felfalta a nő testének minden porcikáját. Megbökte Padrigot.

– Menj, és kérdezd meg azt a csúnya párizsit, hogy mit akar inni.

– Az egyetlen, akit én látok, az nagyon is helyes – dörmögte Padrig, és eloldalgott.

Jean-Rémy a virágokra gondolt, amelyeket titokban vásárolt Laurine-nak. Azok is a hűtőkamrában hevertek a levelek mellett, a bókok szomszédságában, amiket neki írt, s amelyek sohasem hagyták el a száját.

Colette Sidonie kezére tette az övét, mire a barátnője átfogta az ujjait. A két nő látványa, valamint az arcuk, amelyen mindaz tükröződött, amit a szájuk sohasem mondott ki, eltérítette Simont a szándékától, hogy táncra kérje Colette-et. A neki szánt ajándékot, valamint az érzéseit elvitte a közelben horgonyzó hajójára, a Gwen II-re. Most már teljes bizonyossággal tudta, hogy Colette sohasem lesz az övé. A szíve úgy összetört, mint egy sziklába akadt horgony lánca.

A bál nem sokkal az éjféli tűzijáték után véget ért. A móló úgy feküdt ott, mint egy kimerült szerető, aki nem tudja eldönteni, hogy sokszor simogatott testére húzza-e a takarót vagy sem.

Marianne átnézte a bokrokat és a rakpartot otthagyott poharakat keresve. Yann segített neki elpakolni a székeket, most pedig a konyhában ült, és Jean-Rémyvel egy pohár Calvadost iszogatott.

Marianne az üres színpadon találta meg az utolsó poharat.

Letette a tálcáját, azután a színpad közepére lépett. Eszébe jutott az a dal, amit a tengernek játszott: a hold fiáról szóló ének. Dúdolni kezdte a dallamot, és elképzelte, hogy piros ruhában van, majd a végén kipirult, nevető arcok fordulnak felé, és tapsolni kezdenek. Kinyitotta a szemét, és zavarba jött: ez egy elérhetetlen álom.

Yann kilépett Ar Mor ajtaján, ahonnan őt figyelte, megfogta a kezét, és levezette a színpadról. Egy határozott mozdulattal – amit Marianne olyan ellenállhatatlannak talált benne – magához húzta. Nagyon közel. A testéből sugárzott a forróság, és Marianne bőre alá kúszott. Ezután óvatosan a két tenyerébe fogta az arcát. A szája közeledett az övéhez. Marianne nem akart ellenállni, de még ha meg is tette volna, Yann nem hagyta.

Végül megcsókolta.

Marianne behunyta a szemét, majd kinyitotta és ismét becsukta, hagyta, hogy a férfi csókolja őt. Viszonozta a csókot, átadta magát a vágynak. Egy pillanat alatt megadta magát a mámornak. Csak akkor hagyták abba, és már nem keresték egymás ajkát, amikor hűvös lett a levegő. Leírhatatlanul jó volt, és amikor Marianne Yann szemét kereste, hogy mit lát benne, csak vágyat talált a mélyén.

Yann a konyhába vitte a tálcáját.

Marianne belenézett a pult mögötti tükörbe, és megpillantotta benne azt a kislányt, aki egykor volt. Az ajka vöröslött a csóktól.

– Le kell festenem téged – suttogta Yann, és a háta mögé lépett.

A hangja sürgető volt, mégis bocsánatkérő, mintha megijedt volna a saját vágyaitól. – Muszáj.

30.

Yann és Marianne egy szót sem szóltak, úgy mentek fel összeölelkezve a lépcsőn a kagylós szobába.

A júliusi nap otthagyta a melegét a tetőtéri helyiségben. Yann meggyújtotta a hét gyertyát, amelyet Marianne helyezett el az ablakpárkányon.

– Látlak téged – suttogta a férfi.

– Túl sötét van, nem láthatsz rendesen – felelte Marianne. Az elméje kiürült. Szeretett volna lefeküdni ezzel a férfival… ó, de mennyire… mégis félt.

Lothar arca jelent meg előtte, de elhessegette, bezárta egy üres szobába, és lenyelte a kulcsot. A ma este elválasztja őt mindentől, ami a korábbi életével kapcsolatos.

– A szívemmel látlak – mondta Yann, és levette a szemüvegét, majd elővette a jegyzetfüzetét és egy darab szenet. – Kérlek!

Marianne leült a földre az ablak mellé, és a falnak dőlt. A szén a papíron sercegett. Nem látta őt, mégis látta. Lerajzolta az arcát. Azután közelebb ment hozzá. Marianne behunyta a szemét, és elképzelte, hogy a férfi megcsókolja, az ajka ráolvad az övére, ő pedig mohón visszacsókolja.

Yann húsz lapot használt el. A nőben minden egyedi volt, mély és őszinte. Úgy rajzolta meg, ahogy érezte.

Marianne elfújta a gyertyákat. Most már egy szigeten volt… az ő saját Avalon-szigetén. Már semmi sem számított: sem az idő, sem a tér, sem a hely. Kigombolta a blúza felső két gombját.

Yann előrehajolt, hogy felkapcsolja az éjjeliszekrényen álló kis art nouveau lámpát. Marianne összefogta a blúzát. A férfi lassan megfogta az ujjait, és az egyik oldalra tolta. A keze meleg volt a bőrén, miközben még jobban szétnyitotta a blúzt.

Beszívta a levegőt, és közben rendíthetetlenül nézett Marianne szemébe, aki nagyon félt.

– Mon amour – suttogta a férfi, és még közelebb lépett, vágyakozó ujjai segítettek kigombolni a többi gombot is. Amikor összeért a kezük, vihar sújtott le Marianne szigetére, és elsöpörte a félelmét. A helyébe elviselhetetlen türelmetlenség lépett.

– Maintenant – nyögte. – Most!

Sokkal inkább tépés volt, mint vetkőztetés, inkább ügyetlenkedés, mint fokozatos felfedezés. Marianne mindent megnézett, megcsókolt és megérintett, ami felkínálta magát, hogy megtapasztalja és kiélvezze.

Ránézett Yannra, megcsókolta, magához húzta, beletúrt a hajába, megsimogatta az arcát, magához húzta a kezét, és megszagolta a testét.

Nyilvánvaló volt, hogy a férfi meztelenül akarja őt. Kívánta őt.

Amikor Marianne lefeküdt az ágyra előtte, a szigetére visszatért az ünnepélyesség és a nyugalom.

– Gyönyörű vagy – mondta Yann, majd az anyajegyére tette a kezét. – Ez a te lelked: tűz, szerelem és erő. Te a tűzből születtél.

Ezúttal az ujjával és a szájával is megsimogatta. A vágyával formálta a testét, mint egy szobrot, és Marianne úgy érezte, mintha simogató ujjai alatt nőiesebb, gyönyörűbb és erotikusabb lenne.

A párnába harapott a vágytól. Nevetett, nyögött, Yann nevét kiáltotta az éjszakába, a férfi azonban még mindig nem hatolt belé. Elmélyülten koncentrált, amikor megérintette, csakis az ő szenvedélyére és érzéseire figyelt.

Marianne-t már nem érdekelte saját maga, úgy érezte, mintha másodjára is leugrott volna egy hídról. Megsimogatta a férfi bőrét, ami puha, ruganyos és feszes volt kemény és kevésbé kemény izmain. Érezte, hogy Yann is fél megmutatni magát neki. Ez megnyugtatta.

Nevettek, összeölelkeztek, egymásba kapaszkodva, végeérhetetlenül csókolóztak. Boldog önfeledtség, vonzalom és vágy töltötte el őket.

Amikor egy idő múlva Yann végül beléhatolt, végtelenül lassan csinálta, folyamatosan őt nézte közben, és kellemes hangján a nevét suttogta. Marianne. Marianne? Marianne!

Azután olyan mélyen nyomódott belé, hogy Marianne felkiáltott:

– Végre! – A kiáltása örömet okozott a férfinak.

Végre. Végre. Végre.

Minden érzést egyszerre érzett, örömöt, döbbent rémületet, hogy ilyen sokáig nélkülözte ezt.

– Je’taime – suttogta Yann.

Marianne átadta magát neki, meg sem ismerte a saját testét, miközben érzett, mozgott, követelt, csábított és a férfihoz préselődött. Még többet akart. Mindent. Most, ebben a pillanatban! Sohasem akart lemondani többé ilyen gyönyörről!

Imádta Yann nyögéseit, felszabadultságát, a mozdulatait.

Olyan volt, mintha minden egyes lassú, élvezetes lökés azt közvetítette volna felé, hogy Yann mennyire kétségbeesetten várta már ezt a pillanatot, és hogy soha nem akarja, hogy véget érjen. Egymás szemébe néztek, Yann elmosolyodott, úgy szeretkezett vele.

Marianne bármiféle előzetes figyelmeztetés nélkül olyan orgazmust élt át, amely az egész lényéből indult ki – mélyen belülről, a szájából és a köldöke alatti részből. Úgy érezte, mintha valaki egy mély kútba taszítaná őt. Mozdulatlanul feküdt, hagyta, hogy a hullámok összecsapjanak fölötte.

Felnyögött. Vágy és gyász, megkönnyebbülés és kínzás áradt szét benne. Mennyei érzés volt!

Yann rezzenéstelenül nézte, és nem hagyta abba. Nem állt meg.

Amikor a hullámok lecsillapodtak, Marianne nevetni kezdett.

Először csak halkan, aztán egyre felszabadultabban. Yann ránézett, visszafogta a mozdulatait, és elmosolyodva azt kérdezte:

– Mi az? – Marianne nem tudta, hogy mondja el neki franciául, amire éppen most jött rá: az orgazmus szabadságot és könnyedséget kölcsönöz a nőknek.

Csak nevetett, és megsimogatta a férfi okos arcát, majd olyan hangon tette hozzá, amelyet még ő maga sem ismert fel:

– Encore. – Újra. Mindent akarok, Yann. Ismerd meg a testem!

Ismerd meg a lelkem! És kezdd el újra azonnal!

Marianne felült, és kinyitotta az ablakot. A selymes, hűvös éjszakai levegő frissnek tűnt, és úgy simogatta felhevült bőrét, mint a finom, pihés hópelyhek. Hosszú, mély lélegzetet vett.

Amikor Yann elélvezett… Mon Dieu, fogalma sem volt, hogy egy férfi így is tud élvezni. Elképesztő volt. Mint valami drog, hogy a szenvedély hevében láthatja őt, érzi, hogy kiadja az energiáját, megpróbálja még mélyebbre temetni magát benne, elolvad és összeolvad vele, majd elérkezik a pillanat, amikor véget ér, békét keres és megtalálja. Micsoda tekintettel nézett rá, és a nevét suttogta.

– Lerajzolhatlak megint? – kérdezte a férfi az ágyból.

– Előtte és utána? – mondta Marianne németül, azután egy vásárlási reklám hangján hozzátette. – Te is szeretnél megváltozni?

Ezután odaadta a férfinak a kerdruci kikötőt és a kis piros hajót ábrázoló csempét, amely idevezette.

– Ezért jöttem ide. Mintha a csempéd hívott volna hozzád.

Yann magához szorította őt, átkarolta a testét.

– Mi itt nagyon komolyan vesszük az ilyen véletlen egybeeséseket, tényleg nagyon komolyan – mondta nyomatékosan. – Számunkra ezek az élet jelzései.

– Nekem pontosan az ilyen véletlen egybeesés hiányzott az életemből.

31.

Egy férfinak, akit elkerül a szerelem, valami esztelen dolgot kell csinálnia, hogy újra képes legyen értelmesen gondolkodni.

Simon ezért töltött órákat azzal, hogy a régi hajóját csiszolgatta.

Colette nem akarta őt.

Párás júliusi nap volt, az a fajta, amikor az ember azt kívánja, bárcsak vihar törne ki, az a fajta, amely új éleslátást, hűvös időt és álmokat hoz, amelyek azután az emberek szívébe szivárognak. Paul egy összecsukható széken ült.

– Nagyon sok bonyolult út vezet a szerelemhez. Valószínűleg több út is, mint amennyi egész Bretagne-ban van.

Simon folytatta a csiszolást.

– Úgy értem, nézd csak meg azt a séfet! Azt hiszi, senki sem tudja, hogy szerelmes Laurine-ba, pedig mindenki tudja… leszámítva a nőt. Talán Laurine maga sem tudja, hogy szereti-e a férfit vagy sem.

– Szóval most már ilyen nagy szakértője vagy a nőknek? – mordult fel Simon.

– A nőket három típusba sorolom…

– Mindig ezt csinálod.

– Az első típusú szerelem az, amikor a nő szerelmes, a második, amikor magába bolondítja az embereket, a harmadik pedig…

– Megint összejöttél Rozenn-nel?

– Részben.

– El tudom képzelni, melyik részben. – Simon elfintorodva kinyújtózott.

– A szeretője vagyok.

– Micsoda? Még mindig Serge-zsel van?

– Kedveli őt.

– És lefekszik veled.

– Azt még jobban kedveli.

– Mondd csak, Paul, nem tanultál semmit az életben? A nők nem veszik komolyan azokat a férfiakat, akik szeretőnek kiáltják ki magukat. Ez tény: minden nő olyan férfit akar, aki azt mondja neki: „Teljesen akarlak, vagy egyáltalán nem.”

– Mintha te tudnád, miről beszélsz! Mert te és Colette olyan sikeresen… – Paul nem tudta befejezni a mondatot, mert egy motor gurult be az udvarra. Jean-Rémy.

– Ne gyere nekem ezzel a bölcs élettapasztalattal a szerelemről, Paul!

A három férfi üdvözölte egymást, majd Jean-Rémy átvette Simontól a mézet, amelyet a férfi eltett neki, hogy megcsinálhassa azt a mézes mártást, amit a párizsiak annyira szeretnek.

– Egy pohár almabort? – kérdezte Simon, mielőtt Jean-Rémy visszaült volna a motorjára. A séf visszautasította. – Te szeretnél a szeretője lenni annak a nőnek, akibe szerelmes vagy? – kérdezte Simon ravaszul.

Jean-Rémy felváltva nézett Paulról Simonra.

– Elment az eszetek. Csak akkor lehetsz egy nő szeretője, ha nem vagy belé szerelmes. Máskülönben belehalsz.

– Fiatalember, ez csak szóbeszéd. Majd ha olyan idős leszel, mint én, rájössz, hogy egy férfi bármit megtehet, amit igazán akar.

– Aha. Kenavo – köszönt el Jean-Rémy, majd beindította a motorját.

Paul és Simon éppen időben értek Ar Morba, hogy megnézzék a délutáni híreket. Mivel nem voltak hétfőn vendégek, Madame Geneviève megengedte, hogy kivigyenek egy tévét a teraszra.

Jean-Rémy még nem érkezett vissza, valószínűleg még mindig a piacot járta.

– Lecsendesednétek? – kiáltotta Simon.

– Ideje lenne venned egy saját tévét, öregem – jegyezte meg Paul.

– De ezek már hatvan éve itt vannak… megbízhatóak.

– Hé, az ott nem Marianne? – kérdezte Sidonie, az elegáns szobrásznő, és a képernyőre mutatott.

Simon felvette a távirányítót, és felhangosította az adást.

Madame Ecollier abbahagyta a poharak fényesítését, Laurine közelebb lépett, és magához szorította a seprűt. Mindannyian feszülten hallgatták a hírolvasót.

– A német Marianne Messmannt keressük. A hatvanéves nő mentálisan zavart, és orvosi felügyeletre szorul. A férje, Lothar Messmann utoljára egy párizsi kórházban látta őt, ahonnan a nő feltételezhetően megszökött, miután öngyilkosságot kísérelt meg.

Ezután Lothar jelent meg a képernyőn, és németül beszélt. A hírolvasó folytatta:

– Kérem, értesítsék a helyi rendőrséget vagy hívják a következő telefonszámot, ha bármi információjuk van…

Madame Geneviève kikapta a távirányítót Simon kezéből, és határozottan megnyomta a kikapcsoló gombot.

– Nincs szükségünk arra a számra – közölte nyomatékosan.

– Férjnél van? – kérdezte Sidonie.

– Méghozzá nem is csúnya férjnél! – motyogta Marie-Claude.

– Nekem nem tűnt őrültnek – tette hozzá Simon. – Talán egy kicsit, de nem olyan őrült-őrült. Ami azt illeti, elég normális volt.

– Semmiképpen sem adjuk át a rendőrségnek – jelentette ki Paul erélyesen. – Bizonyára jó oka van arra, hogy itt legyen.

– És hogy nevet változtasson? Nekünk Marianne Lance-ként mutatkozott be! – jegyezte meg Marie-Claude.

– Az a leánykori neve – magyarázta Colette higgadtan. – Felvette a leánykori nevét, és otthagyta a férjét.

Egy pillanatra csend támadt, majd mindenki egyszerre kezdett beszélni.

– Emlékeztek, amikor először jött ide?

– Nem volt semmije, csak a táskája.

– Még ruhái sem.

– Vagy pénze. Lehet, hogy megverte a férje?

– És szomorú volt – vágott közbe Laurine.

– Mit tegyünk? – kérdezte Sidonie.

– A legokosabb lenne, ha felhívnánk a tévécsatornát…

– Elfelejtettétek, hogy bretonok vagytok? – Geneviève Ecollier félbeszakította Marie-Claude-ot. Paul és Simon azonnal a földre köptek. – Nos, akkor ezt eldöntöttük. Nem fogjuk értesíteni a rendőrséget, és nem fogunk telefonálni sem.

Mindenki bólintott.

Marianne földbe gyökerezett lábbal állt a fürdőszoba ajtajában, mintha megbénította volna a hálószobából hallatszó Lothar hangja.

– Szeretlek, Marianne. Kérlek, adj egy jelet! Nem számít, mit tettél, majd megtaláljuk a megoldást. És ha nem hallod ezt, angyalom, kérlek, kérj segítséget! Kérlek, drága francia barátaim, segítsetek nekem megtalálni imádott feleségemet!

Össze van zavarodva, de hozzám tartozik, ahogy én is hozzá. – Ezután következett a hírolvasó francia fordítása.

Mentálisan zavart. Orvosi felügyelet. Ó, istenem, a képeslap! A lap, amit Gretának küldött! Vajon az árulta el?

Lothar beszéde olyan őszintének hangzott, Marianne viszont már meg tudta különböztetni az igazi hangot a hamistól. A breton nyelv megtanította erre: nem mindig értette a szavakat, de a mögöttük húzódó érzelmet mindig érezte.

Lothar szavai mögött nem volt semmi. Szeretlek. Korábban sohasem mondta ezt neki, és most is úgy hangzott, mint egy érzelem olcsó utánzata, mint egy hamis Dior táska.

Visszaszaladt a hálószobába, a haja még mindig vizes volt a zuhanyozás után, látta, hogy Yann az ágyon fekszik, az arca halálra vált.

– Te férjnél vagy.

Marianne nem felelt. Sietnie kellett, nagyon sietni. A barna bőrönd, amit a szekrényben talált tele ruhákkal, könnyen becsukódott, miután teletömte a saját holmijával, beletette a csempét és néhány egyéb dolgot is.

– Szeret téged?

– Nem tudom. Nem tudom, hogy tudtam-e valaha. – Sietve magára húzott egy nadrágot és egy pulóvert, nedves haját svájci sapka alá dugta.

– Hova mész? Vissza hozzá?

Marianne nem tudott választ adni ezekre a kérdésekre, csak egyet tudott, hogy el kell mennie. Elhagyni Yannt, aki elől eltitkolta a valódi személyazonosságát és a múltját, eltitkolta, hogy ő csak egy öreg nő Celle-ből, akinek unalmas az élete. Nem az a fajta ember, akit a férfi igazán megérdemel. Félrevezette, elhitette vele, hogy szabad, pedig nem az.

– Marianne. Kérlek! Mon amour…

Marianne a férfi gyönyörű, ívelt ajkára tette a mutatóujját.

Micsoda tekintettel nézett rá, szemüveg nélkül a vakító, délutáni fényben… istenem, kiéhezett vággyal szeretkeztek előző éjjel, éhesen bámulták egymást, de az új nap fényében világossá vált, hogy egyikük sem fiatal már, benne vannak a korban. Az érzéseik mégis fiatalok voltak, a régi vágyak arra vártak, hogy újjá éledjenek bennük. Most azonban Marianne érzéseit elhomályosította a szégyen.

Házasságtörést követtem el.

És élvezte. Újra megtenné, ha megtehetné, de nem így volt.

Ellentétes érzelmek dúltak a lelkében, de nem mondhatta ki őket.

Felvette a dzsekijét, belebújt egy vászoncipőbe, majd megfogta a bőröndjét.

– Marianne! – Yann talpra szökött, ahogy volt, meztelenül.

Gyászos tekintettel nézett rá.

– Kenavo, Marianne! – motyogta halkan, és magához ölelte őt. Marianne átkarolta a férfit, aki máris többet jelentett neki, mint Lothar valaha. A férje soha a legkisebb utalást sem tette arra, hogy különleges lenne számára, vagy hogy szereti. Ez egyszerre lenyűgözte és megrémítette, a rémület pedig kiűzte őt a szobából, le a lépcsőn, ki a vendégházból.

Amikor kilépett a délutáni napsütésbe, vakító fény vette körül, levegő és mindenfelől intenzív színek a fákon és a vízben.

Belesett a nyitott konyhaajtón. Jean-Rémy. Meg kell mondania Jean-Rémynek, hogy…

A teraszról beszélgetést hallott, valamint egy tévé hangját.

Hallotta, hogy az általános lárma között többször elhangzik az ő neve, és tudta, hogy már mindenki látta a híreket. Mindenki tudja, hogy ő egy csaló, egy szökevény, egy őrült, öngyilkos hajlamú feleség.

Nem mert a szemük elé kerülni. Az a kismacska a lába között körözött. Oda sem nézett rá, csak átlépte, mire az állat felkiáltott. Nem nyávogott, és nem is fújt egyet. Hangosan magas kiáltást hallatott, mintha szándékosan megfeszítette volna a hangszálait, hogy valami macskára nem jellemző hangot adjon ki.

Marianne nem tett semmit, hogy visszatartsa a könnyeit, amelyek elhomályosították a látását, miközben a keskeny utcán lépkedett, távolodva a kikötőtől, Yanntól, a macskától és mindentől, ami Kerdrucben volt.

Ment, nem nézett hátra. Minél tovább jutott, annál erősebb lett az az érzés, hogy egy zsákba varrták, és most fuldoklik.

Egyre nehezebben kapott levegőt. Úgy érezte, meg fog halni.

Csakhogy most már nem ezt akarta.

32.

A Kerdrucbe visszafelé vezető úton Jean-Rémy egy hirtelen elhatározással kitérőt tett Kerascoetbe. Rospicón keresztül jutott az ötszáz éves, szövéssel foglalkozó faluba, ahol felújított, nádfedeles kőházak álltak.

Madame Gilbert a falu szélén lakott. Jean-Rémy begurult a fenyőfákkal körbezárt udvarra. Levette a sisakját, és meghallotta a tenger morajlását. Eszébe jutottak azok a levelek, amelyeket Laurine-nak írt, és amelyek a hűtőkamrában rejtőznek.

A parti ösvény fölötti egyik rejtett teraszon bukkant rá Madame Gilbertre. A nő egyedül volt.

– Vedd le a napszemüveged! – Ez volt az első, amit egymásnak mondtak, miután Jean-Rémy felhúzta a nőt a székről, és maga előtt betuszkolta a hálószobába. A nő levette a szemüvegét, letette az éjjeliszekrényre a férje képe mellé, majd kifordított tenyerét a szeme elé emelte, hogy elrejtse a ráncait.

A házban le voltak engedve a kék redőnyök, amelyek nem engedték beáramlani a perzselő meleget. Miután Jean-Rémy szeme hozzászokott a félhomályhoz, és ismételt lökéseket végzett Madame Gilberten, a gondolatai visszakanyarodtak Laurine-hoz. Azután megfeledkezett róla, és már nem gondolt semmire, csak érzett, miközben Madame Gilbert időnként elképedve nyögött fel a hevességétől. Csak akkor húzódott ki belőle, amikor érezte, hogy a nő teste megfeszül, és elélvez.

Jean-Rémy nem volt szerelmes Madame Gilbertbe, ezért is lett a szeretője. Nagyon régóta nem jött el hozzá, nagyon-nagyon régóta – szinte azóta, hogy rájött, szereti Laurine-t. Azóta egyetlen nővel sem feküdt le, hogy megőrizze magát Laurine-nak. Ami ostobaság volt. Vagy mégsem.

Madame Gilbert nem kérdezte tőle, hol volt az elmúlt két évben. Rendelkezett már annyi tapasztalattal, hogy tudja, egy nála húsz évvel fiatalabb férfi vágya nem tart örökké.

Tökéletesen manikűrözött ujjaival megsimogatta Jean-Rémy nedves haját a tarkóján. A karjában a férfi úgy érezte, mintha búcsút mondana egy gondolatnak, egy másik életnek. Miután sokáig az oldalvonalon élt, végre visszatért a szülőföldjére, ahol sűrűn előfordultak kalandok, de sohasem tartottak hosszú ideig: mindent könnyen elfújhatott a szél. A határon túl a szerelem húzódott, ahol a dolgoknak olyan mély gyökerük volt, hogy kibírtak bármilyen vihart és félelmet. Az, hogy most lefeküdt Madame Gilberttel, azt jelentette, hogy többé nincs helye a szerelemnek az életében.

A nő rágyújtott egy cigarettára, és felült.

– Későbbre vihart mond – jegyezte meg.

– Eljöhetek máskor is? – kérdezte Jean-Rémy.

– Tudod, milyen idők járnak, mon cher. Ne telefonálj ide előre, különben elképzelem, hogy mi fog történni, amikor itt leszel.

– És mit képzelsz el?

Madame Gilbert magához húzta a férfi fejét, amíg az ajka szinte hozzáért a füléhez. A rúzsa elkenődött a csókok miatt. A fülébe súgta, hogy mit képzel el, és miközben beszélt, Jean-Rémy behunyta a szemét. Még mindig mondta, amikor a férfi fölé helyezkedett, és ismét beléhatolt. Miközben szavakkal írta le a vágyát, Jean-Rémy másodjára is elélvezett.

Később a séf összeszedte a ruháit. Az utolsó darabokat – a sisakját és a sálát – a teraszon találta meg a nyugágy mellett. A nő poharában elolvadtak a jégkockák, ezért kifakult benne a narancslé.

Amikor Jean-Rémy lehajolt, hogy megcsókolja Madame Gilbertet, a nő így szólt:

– Mellesleg ma van a házassági évfordulónk. A férjem azt gondolta, jó ötlet lenne Ar Morban ünnepelnünk a huszonhárom éves házasságunkat. Kérlek, lefoglalnál nekünk egy asztalt? – Kifürkészhetetlen tekintettel nézett a séfre, a szeme olyan ragyogó volt, mint egy üveggolyó és olyan hűvös, mint a tenger.

Miközben Jean-Rémy visszahajtott Kerdrucbe, feltolta a bukósisakja ellenzőjét. A szeme könnyes lett, de biztos volt benne, hogy csak a szél miatt. Mindig is a szél volt az oka, az oltotta ki a dolgokat és az űzte őket messzire. Még a könnyeket is.

Amikor megérkezett Ar Morba, szótlanul elsétált Laurine mellett, aki az asztalokat terítette meg vacsorára. Nem mert a nő szemébe nézni.

Ő azonban utánaszólt:

– Jean-Rémy! Marianne elment. Benne volt a tévében. Férjnél van, és a férje őt keresi. Most biztosan visszautazik hozzá, hogy találkozzon vele. Jean-Rémy, mi a baj? Te sírsz? – A pincérnő odasétált hozzá, a szeméből aggodalom sugárzott.

Jean-Rémy elfordult tőle. A testén még mindig érezni lehetett a szexet, a száján pedig Madame Gilbert parfümjének és bőrének illatát. A pult mögé menekült Laurine-tól távol, megmosta a kezét meg az arcát a mosogatónál, majd úgy tett, mintha a foglalásokat tanulmányozná.

– Gilberték idejönnek vacsorázni – közölte. – Lefoglaltak egy asztalt a házassági évfordulójuk megünneplésére. Virágot tehetnénk az asztalukra.

Laurine csak bámulta őt.

– A férj éppen most telefonált – suttogta.

– Igen, Gilbertéknél voltam, el kellett intéznem néhány dolgot – tette hozzá sietve. – Monsieur Gilbert azt mondta, ennek ellenére azért idetelefonál.

– Monsieur Gilbert a repülőtérről hívott minket, Párizsból. Hazugság, hogy találkoztál vele. – A nő hangja törékeny volt, mint egy vékony kristály.

Hosszú szünet múlva Jean-Rémy már tudta, hogy Laurine rájött, hogy Madame Gilbert házában töltötte a délutánt.

– Azt kívánom, bárcsak tényleg sírnál – közölte a pincérnő.

Kérlek, könyörgött némán Jean-Rémy. Kérlek, ne hagyd, hogy ez történjen!

Csak akkor döbbent rá, miután Laurine elsétált, hogy miközben Madame Gilbert lába között ténykedett, két különleges nőt is elveszített. Laurine-t. És Marianne-t.

Bement a hűtőkamrába, kulcsra zárta magára az ajtót, és káromkodott, miközben sírt. Dühös könnyeket hullatott a levelekre, amiket Laurine-nak írt, de sohasem küldött el.

33.

Marianne már öt kilométert gyalogolt az úton, mire rájött, hogy nem a tenger felé menekül. Egy kereszteződésben állt, ahonnan jobbra fordulva Pont-Avenbe jutott volna, balra pedig Concarneau-ba. Letette nehéz bőröndjét, ráült, és mindkét kezével rátámaszkodott. Alig kapott levegőt a fájdalom miatt.

Erőtlenül felemelte a hüvelykujját – a menekülők, a magányosok nemzetközi jelzését, és mindazokét, akik már nem tudják elviselni, hogy megrekedtek egy bizonyos helyen.

Senki sem állt meg neki. Időnként dudált egy-egy autó, ő azonban továbbra is feltartotta a hüvelykujját az üres levegőben.

Végül egy citromsárga Renault Kangoo fékezett le mellette.

Szőke, göndör hajú, bubifrizurás nő nyitotta ki neki az ajtót.

Marianne a nő arcát tanulmányozta, hogy rájöjjön, vajon nem azért állt-e meg, mert felismerte őt.

A nő bemutatkozott: Adela Brelivet Concarneau-ból.

– Az én nevem… – kezdte Marianne, de elhallgatott. Egy bizonyos Marianne Messmannt keres a rendőrség, vagyis ez volt az egyetlen személy, akinek nem mondhatta magát.

Ráadásul a nő mosolya is idegesítette, mert olyan szélesen vigyorgott, hogy kilátszott a foga, a szemében mégsem tükröződött a vidámság. – Az én nevem Maïwenn.

– Maïwenn? Érdekes név. Tudja, hogy ez a Marie és a „fehér” kombinációja? Fehér Mária? – csacsogta Adela. – Az Adela is jelent valamit. Megsúgok önnek egy titkot: azt jelenti, szerelem.

– Ekkor hangosan felnevetett.

Ezután húsz teljes percig beszélt, miközben elsuhant mellettük a táj. Kis falvak, körforgalmak, piros-fehér településnév-táblák. Marianne arcán pedig folyamatosan csorogtak a könnyek. Yann. Yann! A szíve úgy fájt, mintha érzéstelenítés nélkül vágták volna ki a mellkasából. Miközben Marianne némán sírt, Adela oda sem figyelt rá, csak locsogott tovább.

Végre megérkeztek Concarneau-ba. Amikor lefékeztek egy közlekedési lámpánál a fedett piac mellett, Adela áthajolt Marianne előtt, kinyitotta neki az ajtót, és jó utazást kívánt.

Gúnyosan hangzott. Marianne kiszállt, kivette a bőröndjét, azután a sárga Kangoo elhajtott.

Először jobbra fordult, azután balra. Hová menjek? Innen most merre induljak? Nézte, ahogy egy varjúcsapat elrepül a szárazföld felé az óceántól. Pascale Goichon, drága barátnője és boszorkány, azt mondta, hogy a varjak egy jel, ezért követte őket. Közeledett a piachoz, a bőröndje egyre nehezebb lett.

Amikor odaért a piactér túlsó végéhez, még mindig a madarakat követve megérkezett a tengeri központhoz, majd a kikötő falához, és hirtelen már a hatalmas, csillogó, szürkéskék óceán tárult a szeme elé. A föld fölött alacsonyan álló felhők nem merészkedtek a parton túl, úgy viselkedtek, mintha valami láthatatlan falat alkotnának, és kettéosztanák az eget: az egyik része sötét, nemes kék volt, a másik pedig olyan, mint a föld, és fehér sapkák látszottak rajta elszórva. Két külön világ.

A hullámok halk morajlása, valamint a saját szabálytalan, szapora szívverése összemosódtak a fejében. Ötven méterrel odébb rábukkant egy régi, alacsony kis templomra, amelynek vastag homokkő falát kimosta a sós víz.

Az egyszerű bejárat mellett tábla hirdette: Pap szolgálatban.

Nyilvánvalóan csak spirituális vészhelyzet esetére, gondolta Marianne. A templom mellett állt egy telefonfülke. Belépett, elővett néhány érmét, bedobta a lyukba, és felhívta egy bizonyos zsákutca végén álló ház telefonszámát Celle-ben.

Fütyülés hallatszott a vonalban, mintha a szél süvített volna benne, de aztán megváltozott a hang, és kicsörgött a hívás.

Egyszer. Kétszer.

A harmadik csörgés után Lothar felvette.

– Messmann!

Marianne a szájára szorította a kezét. A hangja olyan közel volt!

– Halló! Messmann vagyok!

A digitális kijelző kiírta az árat, és villogott: tíz másodpercenként levett egy centet. Mit mondjon?

– Válaszoljon már! Hallja?

Marianne elméje kiürült.

– Marianne? Annie, te vagy az? – Nem volt egyetlen szó sem, amit a férjének akart volna mondani. – Marianne! Ne ronts el mindent! Mondd meg, hol vagy most! Látom a kijelzőn, hogy… Franciaországban? Még mindig ott…

Marianne sietve lecsapta a telefont, és kijött a fülkéből.

Megtörölte a tenyerét a kabátjában, mintha valami láthatatlan szennyeződéstől próbálna megszabadulni.

Bement a templomba, a homokkőépület hűvös benti levegője felszárította az izzadtságát. Egyszerű, csupasz fapadok sorakoztak egymás mögött, az oltár fölött egy ezüstkereszt lógott, a sarokban pedig egy hajómodell állt. Marianne óvatosan odasétált a gyóntatófülkéhez a sekrestye mellett: úgy nézett ki, mint egy háromajtós, szúette ruhásszekrény.

– Halló! – suttogta.

– Allo – válaszolta egy mély hang a szekrény belsejéből.

Marianne kinyitotta a bal oldali ajtót, odabent látott egy padot meg egy lila kárpittal bevont imazsámolyt. Belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. Megkönnyebbülten fellélegzett. A sűrű vasrács túlsó oldalán halványan egy arc körvonala rajzolódott ki, fehér volt és sápadt, sötét orrlyukai hatalmasnak tűntek. Az alak biztatóan motyogott valamit.

Marianne hátradőlt. Itt biztonságban érezte magát.

Biztonságban a kérdésektől és a válaszoktól. Miért szökött el Yanntól? Hova akar menni? Miért nem halt még meg?

– Meg akartam ölni magam – kezdte halkan.

A vasrács túlsó oldaláról nem érkezett semmilyen válasz.

– A francba! Mindent rosszul csináltam! Igazság szerint én csak azt akartam…

Mit akartam? Csak élni akartam. Csak élni. Félelem nélkül.

Megbánás nélkül. Barátokat akarok. Szeretni akarok. Csinálni akarok valamit. Dolgozni akarok. Nevetni akarok. Énekelni akarok. Azt akarom…

– Élni akarok. Élni akarok! – ismételte meg hangosan.

A pap szeme fehérje erőteljesen ragyogott a vasrács másik oldalán.

– Tudja, van egy férjem, aki mellett már képtelen vagyok tovább élni. Volt egy életem, de azt már ki nem állhattam. Viszont többé már nem akarok véget vetni neki – suttogta. – Az… túl könnyű.

Hatvanéves. Még nem késő. Soha sincs túl késő, gondolta.

Soha, még a halál előtti utolsó órában sem.

– Végre be akarok rúgni! – mondta hangosabban. – Piros fehérneműt akarok viselni. Családot akarok. Harmonikán játszani. Saját szobát és saját ágyat akarok! Torkig vagyok azzal, hogy azt halljam: „Azt nem teheted! Mit fognak gondolni az emberek? Nem lehet, hogy a kecske is jóllakjon meg a káposzta is megmaradjon. Az álmok csak illúziók.” A férjem azt hiszi, hogy őrült vagyok, ezért mondta azt a tévében. Annyira szégyellem magam, és gyűlölöm, hogy ilyen érzéseket ébresztett bennem. Most pedig csak szeretnék még egyszer lefeküdni Yann-nal. Tudja, milyen régóta nem volt orgazmusom, mielőtt Yann-nal átéltem? Nagyon régóta. Olyan férfit akarok, akit érdekel az, hogy én hogy érzem magam. Vágyat akarok, és Yannt, meg kézzel homárt enni. – Felállt, de beütötte a fejét. – És nem akarom elhagyni Kerdrucöt. Ez az igazság. Ó nem. Nem fogom elhagyni saját szabad akaratomból. El kell fogniuk, megkötözni és úgy elhurcolni innen.

Visszahuppant a padra, azután ismét a paphoz szólt:

– Köszönöm, nagyon sokat segített.

– Nagyon szívesen, hölgyem – felelte a férfi halkan. Németül.

Marianne döbbenten talpra szökkent, és ugyanabban a pillanatban lépett ki a szekrényből, mint a pap. Csakhogy ő nem pap volt, hanem egy fekete magas nyakú garbót viselő, vastag szemüveges férfi, ritkuló szőke hajjal és a kezében egy jegyzetfüzettel.

– Az év egyik felében itt lakom Cabellou-ban. Hamburgból származom, író vagyok. Sajnálom, hogy nem szóltam az elején… de annyira meglepődtem, amikor bejött és leült. Azután pedig úgy belemerült a mondanivalójába, hogy… jóságos ég, senki sem tud kitalálni olyasmiket, amiket mondott!

Mariann döbbenten bámult rá.

– Hát persze, hogy nem – mondta. – Mind igaz.

– Kíváncsi vagyok, hogy a feleségemnek eszébe jutott-e néha, hogy engem nem érdekel, hogy érzi magát. Gondolja, hogy mi férfiak nem tiszteljük eléggé a nőket?

– Van kocsija? – kérdezte Marianne válasz helyett.

Az író bólintott.

– El tudna vinni Kerdrucbe?

34.

Amikor Marianne visszatért Concarneau-ból, a szobája pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amikor elment: az ágy összevissza, a ruhásszekrény nyitva, rózsák a vázában. Csak egy dolog hiányzott: Yann. A fejének lenyomata még mindig ott látszott a párnán.

A kilátás is pontosan ugyanolyan volt az ablakból a tengerre, Kerdruc mólójára, a régi nádfedeles házakra, a színes hajókra és a hullámzó vízre, mint első alkalommal, amikor megpillantotta. Olyan nyugtalanítóan gyönyörű volt, hogy emiatt nehezen tudta elviselni a világ többi részét.

Kipakolta terjedelmes bőröndjét, lement Jean-Rémyhez a konyhába, kötényt kötött a derekára, és nekilátott palacsintatésztát készíteni – édeset és sósat –, mintha mi sem történt volna.

Jean-Rémy először tátott szájjal, aztán letörölhetetlen, ragyogó vigyorral bámulta. Geneviève Ecollier belépett a konyhába, és vizsgálódó tekintetet vetett rá.

– Üdvözlöm újra itt! – mondta a nőnek. – Hosszú utat tett meg, hogy eljusson ide hozzánk, a világ végére.

– És itt is akarok maradni – válaszolta Marianne.

– Fantasztikus. Pezsgőt?

Marianne bólintott, és amikor koccintottak, így szólt:

– Az ember elfecsérelheti a fél életét azzal, hogy csakis azzal a férfival van, aki a legnagyobb fájdalmat okozta neki.

– Ez tipikus viselkedés tőlünk, nőktől – jegyezte meg Madame Ecollier egy kis idő múlva. – Úgy gondoljuk, hogy ez a bátorság egyfajta jele.

– Azt gondolni, hogy valaki más élete fontosabb, mint a sajátunk?

– Igen, ez egy reflex. Mint az a tizenkét éves kislány, akit odaraknak, ahol a legkevésbé zavar bárkit a családból, pontosan megteríti az asztalt, leszedi az apja után, és türelmesen várja, hogy szeressék, feltéve, hogy jól viselkedett.

– Szerintem ez ostobaság.

– De ezt csak mostanában gondoljuk így, nem igaz? Korábban ön is ostoba volt, és még csak észre sem vette. Minden fontosabb volt, mint saját maga, a vágyai pedig a lehető legkevésbé fontosak minden közül.

Marianne Lotharra gondolt, és bólintott.

– Maga megváltozott – állapította meg Madame Geneviève, a hangja félbeszakította Marianne gondolatmenetét.

– Az ember sohasem változik! – vágott vissza. – Mi csak elfelejtjük magunkat, azután újra felfedezzük, és csak képzeljük, hogy megváltoztunk. De ez nem igaz. Az álmokat nem lehet megváltoztatni, csak megölni… és néhányan kiváló gyilkosok vagyunk.

– Ön újra felébresztette az álmait, Madame Lance?

– Még mindig keresem az álmom többi részét – suttogta Marianne. És a személyiségem azon részét, amelyik meg meri valósítani azokat. Ó, Yann, bocsáss meg! Kérlek, bocsáss meg nekem!

– Hova ment Laurine? – kérdezte ezután, és közben igyekezett visszanyerni a lelki nyugalmát.

– Állásinterjúja van Rozbrasban.

– Tessék? Miért?

Geneviève lebiggyesztette az ajkát, és kiment a konyhából.

Marianne a hátsó ajtónál talált Jean-Rémyre, aki éppen egy marihuánás cigit szívott. Marianne megállt előtte, amilyen magabiztosan csak tudott.

– Te. Meg. Mit. Tettél? – Minden kimondott szóval egyre dühösebb lett.

Jean-Rémy a levegőbe fújt egy füstkarikát.

– Lefeküdtem egy másik nővel – közölte mesterkélt fesztelenséggel. – Jobb így. Nem vagyok alkalmas csakis egy nő számára, különösen nem egy olyan számára, mint Laurine.

Marianne hátrahúzta a karját, majd egy csattanós pofont kevert le a fiatal séfnek, amitől kirepült a cigaretta a kezéből.

Jean-Rémy arca eltorzult a visszafojtott haragtól, de felvette a cigit, és közömbös arckifejezése mögé rejtette a neheztelését.

– Yann Gamé sem tűnt valami vidámnak, amikor nem sokkal ezelőtt láttam.

Marianne lerogyott Jean-Rémy mellé a kőlépcsőre.

– Tudod, mit csinálnak a férfiak, amikor szenvednek, Marianne? Isznak. Lefekszenek más nőkkel, ha képesek felállítani a dolgot a gyászuk ellenére, azután megvárják, hogy javuljon a helyzet.

Átadta Marianne-nak a spanglit, aki gyorsan szívott egyet belőle, majd még egyet lassabban.

– Vacak – felelte Marianne vigasztalhatatlanul.

– Igen – helyeselt Jean-Rémy.

35.

Laurine kipirult arca az erőfeszítésről tanúskodott, Jean-Rémy iránt érzett dühéről, valamint összetört szívéről. A pincérnő lesütötte a szemét, miközben átnyújtotta kiváló ajánlólevelét Alain Poitier-nek. A levelet Geneviève adta a kezébe szobormerev arccal.

Amikor Jean-Rémy elkövette azt a baklövést, Laurine úgy érezte, mintha valami széthasította volna a lelkét, és nem akarna elállni a vérzés.

Alain őt tanulmányozta.

– Mademoiselle, évek óta dolgozik már az Ar Morban.

– Maga mindent tud, amit tudni lehet, Monsieur – felelte Laurine. – És tudom, hogy van egy étterme Rozbrasban, és hogy Madame Ecollier a konkurenciája. Megnehezíti számára az életet. De el akartam jönni, ezért itt vagyok.

Alaint összezavarta Laurine őszintesége és szókimondása.

– Ezt mondja rólam? Hogy megnehezítettem számára az életet?

– Nem mond semmit magáról, Monsieur. Sem rosszat, sem jót.

Egyáltalán semmit.

Alain nem számított arra, hogy Laurine szavai ilyen mélyen érintik majd. Genoveva… Nagyon régen történt, az emlékek mégsem fakultak meg egy cseppet sem. Első látásra beleszeretett Geneviève Ecollier-be. A nő akkor huszonöt éves volt, ő pedig huszonnyolc. Egy perzselő, nyári napon olyan erővel robbant be az életébe, hogy ahhoz képest minden más vágya jelentéktelenné vált. Geneviève Ecollier azon a napon ünnepelte az Alain bátyjával, Roberttel kötött eljegyzését.

Alain Rennes-ből érkezett, és csak egyetlen pillantást vetett a nőre, akiről Robert már telefonon beszélt neki, és ártatlan, ömlengő leveleket írt róla. Alain csupán az egynegyedét hitte el annak, amit a bátyja mondott, és felkészült arra, hogy egy csúnyácska tanyasi lánnyal fog találkozni. Geneviève azonban korántsem volt ilyen. Provokatív érzékiség sugárzott belőle, a stílusa élénk volt, az ajka cseresznyepiros, a szeme pedig sötét, és addig fúródott egy ember szemébe, amíg a szívét ketté nem hasította.

Alain az egész este folyamán szótlan volt. Haragudott…

Robertre, amiért nem hazudott a menyasszonyáról, valamint Geneviève-re egyszerűen azért, mert az volt, aki, és semmit nem tett, hogy Alain beleszeressen, vagy ne szeressen belé. Alain megfigyelte, hogyan viselkedik a nő Roberttel: gyengéd figyelmességgel fordult felé, ahogy a szüleikhez és a saját szüleihez is. Sikerült meggyőznie zord anyjukat – aki a fiai közelébe kerülő egyetlen nőben sem bízott –, hogy úgy bánjon vele, mintha a lánya lenne, aki pedig a férfiak gonoszsága miatt éppen hogy a védelmére szorult. Az apja úgy viselkedett, mintha szó szerint ő lenne a felelős azért, hogy a fia ilyen csodálatos nőt tudott megszerezni, és szinte majomszeretettel csüngött Geneviève-en.

Később Alain összeszedte annyira a bátorságát, hogy táncolni hívja Geneviève-et. Ha addig csupán összezavarodott, most, amikor a nő teste hozzáért abban a piros ruhában, Alain végérvényesen elveszett. Nem beszéltek, egyszerűen csak némán néztek egymás szemébe, a lélegzetük felgyorsult a tánc alatt. Alain a selyemanyagon keresztül is érezte a nő meleg bőrét a kezével, érezte a szeméből és a melléből sugárzó hőt.

Semmit nem tudott mondani, ami meghazudtolta volna a tekintetük és a kezük nyelvét. Minél tovább táncoltak szótlanul, annál nehezebb volt megszólalniuk. De Alain tudta, hogy mindketten éreztek valamit, amit a logikus elméjük soha nem vallott volna be: kívánlak téged.

Akkor. Tégy. Magadévá.

Kölcsönös vágyuk átbillentette Alaint a határon.

Ő mindig is a család hőse volt: mindent megnyert, és a szándékai is mindig tiszták voltak. Sohasem kellett csalnia vagy hazudnia, hogy megkapja, amit akar. Geneviève-vel szemben azonban elvesztette hősi státuszát. Mindent elveszített, és most odaadja még a lelkét is. Mindez egyértelmű volt Alain számára, nem szavakban, hanem a lelkiismerete legmélyén érezte, miközben ő és Geneviève a zenére forogtak a teremben… ugyanabban a teremben, amelyben még most is egy több falon átívelő festmény látható. A régi vendégházban.

Később, Geneviève megvette a szállodát, mintha nem akarta volna átengedni az idegeneknek azt, ami aznap este történt.

Amikor az ember még fiatal, és nem sokat tud a szerelemről meg a világról, természetes, hogy ostobán gondolkodik és cselekszik. Nem mintha Geneviève, az ő Genovevája valaha is ostoba lett volna. Ő nem, de Alain igen. Tisztán és mérhetetlenül szerette az öccse menyasszonyát.

És mi volt a helyzet a nővel? Geneviève volt annyira okos, hogy nem cselekedett azonnal. Olyan volt, mint a bretagne-i július: nappal nem adta meg magát az éjszakának, egészen éjfélig megőrizte a világosságát a sötéttel szemben. Alain a fiatalokra jellemző tüzességgel nem volt hajlandó ezt elfogadni.

Úgy döntött, hogy Kerdrucben marad. A szenvedélyével üldözte a nőt, elhalmozta a szerelmével, és elcsábította a vágyakozásával. Amikor Geneviève négy hét múlva megadta magát, félő volt, hogy mindketten belefulladnak a szerelem tüzébe.

Alain és Geneviève három nyarat, három őszt, két telet és két tavaszt töltött együtt. Őrülten, őszintén és mélyen szerették egymást. De egyiküknek sem volt szíve elmondani Robertnek az igazságot. Robert belépett a tengerészethez, és hónapokig volt távol... csodálatos hónapokig!

Azután egy nap, amikor metsző, zord, délnyugati szél fújt, Robert három nappal hamarabb jött haza, mint ahogy várták. A hajónak, amelyen tisztként szolgált, idő előtt szárazdokkba kellett mennie. Hazatérve a menyasszonyát és a bátyját egymásba gabalyodva találta a padlón Geneviève trégunci házának konyhájában. A pár nem vette észre őt, ezért elég hosszú ideig meg tudta figyelni őket, hogy rájöjjön, nem először csinálják ezt, és hogy a köztük tomboló érzelmek meg sem közelítik azt, amit Geneviève vele élt át, vagy amit valaha átélhet. Átlépett összefonódott lábukon, kinyitotta a hűtőt, és töltött magának egy kis almabort. Ekkor történt meg, hogy Alain mindent elrontott.

Megpróbálta átengedni Geneviève-t Robertnek. Könyörgött az öccsének, azzal győzködte, hogy az esküvő már csak tíz napra van.

– És ez – fogadkozott a padlóra mutatva – véget ér.

Geneviève nem mondott semmit, egyszerűen csak Alaint bámulta, miközben megígérte az öccsének, hogy teljes mértékben az övé lehet a menyasszonya. Geneviève felállt, még mindig meztelenül, egyszer pofon ütötte Alaint, azután még egyszer.

Robertnek pedig azt sziszegte:

– Az esküvő lefújva! – Ezután felkapta a ruháját, fogta a cipőjét, és kiszaladt a délnyugati szélbe. Alain csak ekkor értette meg, hogy elárulta a szerelmüket ezzel az ostoba kívánságával, hogy semmissé tegyen mindent, ami történt. Amikor döntenie kellett, engedett a bűntudatnak és a félelemnek. Geneviève azonban nem: ő hű maradt a szerelméhez.

Tizenkét évvel a konyhapadlón elcsattant utolsó csók után Alain Rozbrasba költözött, és azóta is az Aven folyó másik oldalán lakott már huszonhárom éve. Geneviève harmincöt éve nem volt hajlandó megbocsátani neki az árulását.

Alain Laurine-ra nézett. Valószínűleg most ugyanolyan korú lehet, mint Geneviève volt akkor, amikor olyan szerelmesek voltak, hogy azt hitték, felfedezték a szerelem új jelentését.

Remélte, hogy Laurine soha nem találkozik olyan férfival, aki annyira ostobán viselkedik, mint ő akkor.

– Maga szerelmes? – kérdezte a nőtől.

– Jelenleg nem – vallotta be Laurine némi hezitálás után. – Vagyis, ami azt illeti, az vagyok, de nem akarom, hogy az legyek.

Soha többé.

– Hasznát venném egy jó pincérnőnek – válaszolta Alain.

– Kezdhetek azonnal?

36.

Eleinte csak a por és az elektromosság szaga jelezte, később azonban a szél már az eresz alatt kavargott, beszökött az ajtókeret résein, fellibbentette a terítőket Ar Morban, és a poharak a földre esve összetörtek. Nem sokkal éjjel tizenegy óra után történt mindez.

Az idős bretonok bedeszkázták az ablakaikat, és beterelték az állatokat a helyükre. A férfiak körbejárták kívülről a házat, szabadon lévő tárgyakat kerestek, amelyeket elsodorhat a vihar.

Belehajoltak a szélbe, mintha csak úgy tudnának talpon maradni. A gyerekek és a macskák féltek, pedig nem is emlékeztek arra a tíz évvel azelőtti, karácsony másnapjának reggelén történt eseményre 1999-ben, amikor egy hurrikán végigsöpört Bretagne-on. A feljegyzések kezdete óta az volt a leghevesebb hurrikán. Úgy hívták: Lothar.

A felhők feketék voltak és alacsonyan álltak, az első esőcseppek pedig sűrűek és nehezek, mint a vér. Jean-Rémy, Geneviève Ecollier, Madame Gilbert a férjével (mindketten az évfordulójukat ünnepelték egy randevún), Padrig (az ideiglenes konyhai kisegítő) és Marianne voltak Ar Morban. Jean-Rémy nem mert Madame Gilbertre nézni.

– Nem lenne szabad ilyen időben vezetnetek – mondta Geneviève Madame és Monsieur Gilbertnek. Fel kellett emelnie a hangját, hogy hallják az ablakon kopogó eső zajától.

– Van még szabad szobád? – kérdezte Monsieur Gilbert.

Néplélektan-kutató volt, és rendkívül büszke arra, hogy egész országokkal tudott foglalkozni. Amikor a migránsok autókat gyújtottak fel Párizsban, azt a kulturális depressziójuk kifejezésének tartotta.

Madame Gilbert hagyta, hogy füst kígyózzon kifelé pirosra festett ajka közül.

Geneviève elmosolyodott.

– Extra nagy franciaágy, dupla kád és mennyezeti tükör.

– Ez éppen megfelelő ehhez a különleges naphoz, nem gondolod, tigriském? – kérdezte Monsieur Gilbert a feleségétől, mire a nő bólintott, elmosolyodott, és megölelte őt. Eközben a férje válla fölött egész végig Jean-Rémy szemébe nézett.

Geneviève odaadta nekik a kulcsot.

Hangos mennydörgés hallatszott odakintről, amelyet egy sziszegés, egy csattanás és egy vakító villámlás követett, amely megvilágította a mólót. A lámpák fénye pislákolni kezdett, azután kialudt. Így az egyetlen fényt csupán az asztalon égő gyertyák biztosították. A bensőséges félhomályban Jean-Rémy látta, hogy Monsieur Gilbert keze lecsúszik a felesége fenekére.

Ekkor nagy csattanással hirtelen kivágódott az ajtó, és Laurine jelent meg a bejáratban. Bőrig ázott, a pólója átlátszón tapadt a testére. Padrig őt bámulta, Monsieur Gilbert szintén őt bámulta, Jean-Rémy pedig legszívesebben meggyilkolta volna mindkét férfit.

– Padrig! – szólt oda a kisegítőnek dühösen. – Segíts nekem a konyhában! Be kell indítanom a pótgenerátort a hűtőkamrához.

Az eső már olyan erővel záporozott az ablakokra, hogy Geneviève-nek kiabálnia kellett.

– Még egy kis Calvadost, hogy felmelegítsen minket? – Kitöltött hat kupicával.

Az égen vörösesfekete felhők tornyosultak. Egy felvillanó villám kettévágta a sötétséget az égbolton.

Jean-Rémy és Padrig beindították a generátort, mire a lámpák újra felkapcsolódtak. A félhomályos, érzéki varázslatot, amely az előző pillanatban töltötte meg a helyiséget, kegyetlen, vakító neonfény váltotta fel.

– Az mi? – kérdezte Padrig, és egy félig elrejtett, virágokkal és levelekkel teli dobozra mutatott a hűtőkamrában.

Jean-Rémy nem válaszolt, csak odanyújtotta neki a borítékokat. Mindegyiken Laurine neve és egy dátum szerepelt.

Több tucat szerelmes levél volt a kötegben.

– És soha nem adtad oda neki, te idióta?

– És most már nem is adhatom. Megbántottam. Ezek már nem jelentenek számára semmit.

Padrig elkeseredve rázta a fejét.

Laurine felvette a dzsekijét, majd összeszedte a maradék holmiját a személyzeti öltözőből.

– Hazavinnél, Padrig? – kérdezte határozottan, és közben egy pillantásra sem méltatta Jean-Rémyt. Madame Gilbert szeme azonban a séfre szegeződött, Monsieur Gilbert pedig mosolyogva nézte a feleségét, mintha mindenről tudna, és megbékélt volna a felesége vágyaival. Kiitta a maradék italt a poharából.

A vihar továbbra is dühöngött, az eső már szinte vízszintesen esett, kettévágta a levegőt. Padrig és Laurine eltűntek a ködben, Madame Gilbert a férjével és Geneviève-vel együtt a vászontető alá húzódott, azután gyorsan felsiettek a lépcsőn a vendégházba. Jean-Rémy és Marianne maradtak csupán a konyhában egy üveg Calvadosszal és egy halom el nem küldött szerelmes levéllel.

– Ő volt a másik nő? – kérdezte Marianne egy kis idő múlva.

Jean-Rémy bólintott, a tenyerébe támasztotta az állát, majd színültig töltötte mindkettőjük poharát.

Később, amikor Marianne felvonszolta magát a lépcsőn a kagylós szobába, úgy döntött, hogy másnap reggel azzal kezdi a napot, hogy mindenkitől bocsánatot kér. Bocsánatot kér, amiért idejött, amiért elment, és hogy nem volt őszinte velük. Az ágyon fekve az egyik lábát lelógatta a földre, hogy a szoba ne forogjon olyan gyorsan körülötte, és ekkor rájött, hogy szeretné elnevezni a macskát. Azt szeretné, ha hozzá tartozna, és a vándorló lelke végre otthonra találna.

– Jó éjszakát, Max! – suttogta a sötétbe, mire a macska dorombolni kezdett.

37.

Vajon a szív csak akkor fedi fel a valódi természetét, amikor összetörik?

Sidonie, a szobrásznő valami olyat érzett, amit már hosszú éve nem tapasztalt: szomorúságot. Letörölt az arcáról egy legördülő könnycseppet, és megnézte durva, kirepedezett ujjait.

Nem hallotta, hogy valaki kopogtat a kerti ajtón, mert be akar jönni a műtermébe.

– Hahó! Van itt valaki?

Amikor Marianne belépett, Sidonie a laborleletére tette az összetört szív két felét, amelyen éppen dolgozott. A lelet aznap reggel érkezett az orvosától.

Marianne mosolya lehervadt, a helyére aggodalmas kifejezés ült.

– Mi a baj? – kérdezte, amikor észrevette Sidonie könnyeit.

– Semmi – felelte a szobrásznő. – Csak… piszok ment a szemembe. Meg a nap. – És a halál meg a szerelem.

Marianne néhány lépéssel átszelte a műtermet, az asztalra tette a Goichonéknak vásárolt holmikat, valamint egy zacskó, kis kavicsokra hasonlító bonbont, amit a szobrásznőnek hozott.

Ezután megölelte Sidonie-t, aki túlságosan meglepődött ahhoz, hogy elhárítsa a mozdulatot. Egy felületes szemlélő számára úgy tűnhetett, mintha Marianne táncra kényszerítené a másik nőt.

Sidonie karja ernyedten lógott a teste mellett, a fejét Marianne vállára hajtotta, és így együtt ringatóztak előre-hátra, a lábuk egy ütemre mozgott.

Miközben ezt a furcsa keringőt járták, Sidonie zokogott.

Eleinte hang nélkül, majd egyre fékezhetetlenebbül, míg végül Marianne-ba kellett kapaszkodnia, hogy ne essen össze. A zokogás közben időnként megpróbált magyarázatot adni.

Érezte, hogy Marianne ölelése kihúz valamit belőle, a halál igazságtalansága miatt érzett félelmét, gyötrelmét, bánatát és dühét.

Marianne érezte, hogy úgy áradnak felé Sidonie érzései, mint egy hatalmas hullám. Ezenkívül valami lüktető, gyulladt területet is érzékelt az ujjaival, amikor hagyta, hogy néhány centire lejjebb csússzanak, mint valami letapogató szenzor a nő zömök felsőtestén. Az ujjaival felfedezte azt, amit a szeme nem látott. Meg akarta gyógyítani a barátját.

– Rák – Sidonie többször is említette ezt a szót, és rámutatott a teste különböző részeire… a mellkasára, a fejére, a veséire és a hasára. A rák mindenhol ott volt. Évtizedekig szunnyadt a szervezetében, azután néhány hónap alatt hirtelen életre kelt.

Marianne tenyere égett. A szájában fémes ízt érzett, ezért ismét magához húzta Sidonie-t. A nő hirtelen abbahagyta a sírást, mintha elapadtak volna a könnyei. Most Marianne ringatta, és halkan egy dallamot dúdolt, amíg Sidonie már nem is remegett a karjában. Odavezette a műterem sarkában álló egyik fotelhez, azután kisurrant a konyhába, hogy teát készítsen. A sarokban megpillantott egy konyakosüveget, ezért elzárta a gázt a vízforraló alatt, és inkább a régi brandyből töltött két csészébe.

Az egyiket színültig, azt átnyújtotta Sidonie-nak.

– Fenékig! – utasította.

Fokozatosan kiszedte a nőből, mennyi ideje tudja (régóta), kinek van tudomása róla rajta kívül (senki másnak, csak Marianne-nak) és hogy nem akarja elmondani senkinek, még a gyerekeinek, Camille-nek és Jerôme-nak sem. Nem akarja, hogy kötelességüknek érezzék kiszakadni a megszokott környezetükből néhány hónapra, és a vállukra venni az anyjuk halálának terhét. Colette-nek sem akarta tudtára adni – méghozzá semmilyen körülmények között sem!

– Miért zárkózol el tőle ennyire? Azt hittem, barátok vagytok.

– Igen, barátok vagyunk. De csak barátok… – Marianne-nak megütötte a fülét az a hangsúly, ahogy Sidonie a csak szót mondta.

– Seulement la grenouiville s’est trompée de conte. – Sajnos a béka rossz mesébe került… dünnyögte Marianne a bajsza alatt, idézve Pascale Goichon számtalan mondásának egyikét, amit neki tanított.

Sidonie rámeredt.

– Én vagyok a béka – mondta. – De sohasem lesz belőlem herceg… még egy herceg ölebe sem. Szerelmes vagyok Colette-be. Ő viszont a férfiakat szereti. Történet vége.

– Történet vége? – visszhangozta Marianne.

– Egy szörnyű történeté. – Sidonie megvonta a vállát.

– El kell mondanod neki.

– Micsoda?

– Mindent!

– Nem fogok csinálni semmit.

– Úgy érted, csak lefekszel és… meghalsz?

Sidonie behunyta a szemét. Az egy dolog, hogy ő maga tudta, hamarosan meg fog halni, de hogy valaki más hangosan is kimondja, az már egészen másnak hatott. Sokkal rosszabbnak.

Mert ettől valósággá vált.

– Pontosan. Meghalok. És ennyi.

Marianne nagyot sóhajtott.

– Rendben van – közölte, majd felállt, és töltött mindkettőjüknek még egy pohár brandyt.

Sidonie feltett egy lemezt, és rögtön Maurice Chevalier hangja töltötte meg a műtermet. Visszasétált az asztalhoz, ám ekkor beléhasított az ismerős fájdalom, csak ezúttal még erősebben, mint általában. Elkezdődött a vég. Megkapaszkodott egy székben, de az felborult, nekiütődött az asztalnak, és lesodorta róla a törött szívet. Sidonie megvárta, hogy valamelyest csökkenjen a fájdalom, akkor vett néhány mély, szabályos lélegzetet. Marianne lehajolt, és felszedegette a törött kődarabokat a földről. Volt valami elrejtve a közepén: egy vörös csík némi világoskék csillámlással.

Az ágyhoz kísérte Sidonie-t.

– Egyébként miért jöttél ide? – kérdezte a szobrásznő.

– Hogy bocsánatot kérjek – felelte Marianne.

– De… miért?

– Hogy mindannyiótoknak hazudtam. Hogy van férjem, és nem az az ember vagyok, akinek mutattam magam.

– De te még mindig te magad vagy, nem?

– De igen – válaszolta Marianne. – Az vagyok. – Csak már elfelejtettem magamat.

Amikor Marianne eljött Sidonie-tól, nyugtalanul hajtott a robogójával Pont-Avenbe. Vágyott már arra, hogy Yann karjában legyen, pedig ő volt az, akit legjobban megbántott.

Tényleg azt várta, hogy a férfi könnyedén vegye a történteket?

Nem, Yann vissza fogja utasítani, ahogy minden épeszű és tisztességes férfi tenné. Colette galériájához ment, és erőltetett türelemmel várta, hogy a nő befejezze egy hamburgi turistacsoport tájékoztatását. Amikor a turisták elmentek, Marianne az ajtón lógó táblához lépett, és megfordította.

„Fermé.” Zárva.

Legelőször is dadogva bocsánatot kért, Colette azonban csak legyintett rá a cigarettaszipkájával. Marianne aggodalmai legalább olyan lényegtelenek voltak, mint az a füst, amely a félig nyitott ablakon kiáramlott.

– Szeretünk téged – közölte a galériatulajdonos. – Ez eszedbe jutott egyáltalán?

Marianne elmosolyodott, majd kimondta a legnehezebb szavakat, amelyeket életében valaha közölnie kellett: beszélt Colette-nek Sidonie közelgő haláláról. Colette lerogyott a székre elegáns komódja mögött. Marianne csak reszkető vállából látta, hogy sír. Sírt az évekért, amelyeket nem Sidonie-val töltött, sírt a rövid időért, amely még hátra volt, hogy bepótolja azt, ami örökre elveszett.

A brandy hatása elillant, Marianne pedig kijózanodva elszégyellte magát, hogy beleavatkozik más emberek életébe.

– Merci – mondta Colette könnyes szemmel. – Merci. Ő sohasem árulta volna el nekem. Ő már csak ilyen. Soha nem akarta megnehezíteni a dolgokat mások számára, csakis saját magának.

Az ajtón nem fogják megfordítani aznap a táblát, hogy „Ouvert” , ahogy az elkövetkező hetekben és hónapokban sem.

38.

Egy nemes lélek ismertetőjegye az, hogy sohasem fordítja mások ellen a hibáikat. Pascale Goichon tárt karokkal sétált Marianne elé, amikor a nő leszállt a Vespa robogóról.

– Ó, istenem! – kiáltotta. – Az a férfi a tévében! Remélhetőleg ottmarad, és sohasem jön elő. – A karjába ölelte Marianne-t. – Emile nyálasnak találta – súgta a fülébe.

A férje kurtán bólintott, majd amikor Marianne belépett a könyvtárba, átnyújtotta neki a bevásárlólistát. Marianne már nyitotta a száját, hogy elmondja az előre eltervezett bocsánatkérését, Emile azonban figyelmeztetően felemelte a kezét.

– Nem vagy ostoba, Marianne Lance, szóval ne tégy úgy, mintha az lennél! Nem te árultad el őt, hanem ő árult el téged. El kellett volna engednie, és békén hagynia, ehelyett egy egész ország előtt a nyilvánosság elé állított. Lennél szíves ezt beleverni a fejedbe? Így még sohasem gondoltam erre.

– Egy szerelmes férfi mezítláb elindul az őserdőn keresztül, hogy megtalálja a feleségét, ő viszont csak kiállt a kamerák elé, mint egy fiatal kakas, és ott rinyált.

Emile legszívesebben hozzátette volna még, hogy a fickó lehetne sokkal tökösebb is, de inkább nem szólt egy szót sem.

Úgy gondolta, nem illendő a családi ékszereket nők társaságában emlegetnie, ezért inkább csak átadta neki a listát a kocsikulccsal együtt.

A szupermarketben Marianne először nem vett észre semmit.

Akkor kezdett felfigyelni a dolgokra, amikor Laurent bizalmasan azt kérdezte tőle, ne kezdjen-e különlegességeket rendelni Marianne számára.

– Mondjuk állatszíveket? – kérdezte az alacsony, kövér, fekete bajszos férfi, és közben bizalmasan közel hajolt hozzá. –

Szarvas, bika vagy kutya szívét, ha az kellene? Vagy néhány csirkecsontot?

Marianne érezte a férfi csalódottságát, amikor csupán filét rendelt a kutyáknak, valamint párolt steaket, hogy savanyú káposztával rakott krumplit főzzön Goichonéknak.

Amikor a gyümölcsrészlegen állt, és a dinnyéket szagolgatta, majd a körmével belehasított kissé a spárga szárába, hogy megnézze ereszt-e levet – ami a frissesség jele –, egy eladónő lépett oda hozzá.

– Potencianövelésre veszi a spárgát? – kérdezte. Az arcán az áhítat, a félénkség és a remény keveréke tükröződött.

A bevásárlás aznap egy kálváriához hasonlított, és Marianne elképzelni sem tudta, hogy miért. Madame Camus a sajtpultnál, Mademoiselle Bruno a kasszában, de még a marokkói takarítónő, Amélie is kérdésekkel bombázta: Megtalálom a szerelmet a hétvégén? Ő az igazi? Megtegyek mindent a hálószobában, amit a férjem kíván?

Marianne úgy döntött, hogy a Pascale-tól tanult, zavarba ejtő kifejezésekkel válaszol a kérdésekre.

– Egy maréknyi szerelem jobb, mint egy kenyérrel teli sütő.

Ha összeszorítja az orrát, tej jön ki belőle. Nem kell kiinnia az egész tengert. – Minden válaszára bölcs bólogatás és hálás mosoly volt a válasz.

Kuncogva mesélte el az egészet Pascale-nak később, miközben a gulyás rotyogott a paprikás lében. Pascale azonban nem találta mulatságosnak.

– Gondoltam, hogy előbb-utóbb megtörténik valami hasonló, de azt nem, hogy ilyen hamar. Az emberek láttak téged a tévében, és valami biztosan „bekattant” a fejükben.

– Bekattant? Hogy érted azt, hogy bekattant?

– Laurent szívet ajánlott neked? Tipikus. Legközelebb meg fog kérni, hogy cserében áldd meg az új autóját, vagy bocsáss a gyerekeire bűbájt az iskolában, vagy készíts neki olyan főzetet, ami ráveszi a feleségét, hogy áthágja a prűd szabályokat.

– Nem értem.

– Én sem, de úgy tűnik, az emberek abban reménykednek, hogy fehér boszorkány vagy. – Marianne észrevett egy új, ismerős hangszínt Pascale hangjában. – Lassan megbámulnak majd a piacon, vagy megpróbálnak gyorsan megérinteni.

– Micsoda? De nem is csináltam semmit!

– Ó, dehogyisnem! Egy másik országból jöttél. Egyedül élsz.

Szerepeltél a tévében. A tévének hatalmas ereje van. Számukra te egy olyan nő vagy, aki egész életét a tenger és a szerelem istennőjének szentelte.

– Ó, te jó ég! És miért gondolják ezt rólam?

– Mert barátok vagyunk. Azt hiszik, arra tanítalak, hogy olyan légy, mint én, én pedig a szerelemre specializálódtam. De mindketten tudjuk, hogy a te erőd másban rejlik, nem igaz?

– Nem.

– A kezed, Marianne. Nem is tudtad, hogy gyógyító vagy? Szerinted miért van rajtad az az anyajegy? Azt jelenti, hogy különleges vagy.

Marianne a kezét tanulmányozta, amellyel tésztát gyúrt, hogy makarónit készítsen belőle sült hagymával és sajttal.

– Nem sokat tudok magamról – magyarázta szégyenlősen.

– Néha mások hamarabb felismernek minket, mint mi magunkat. – Pascale gyengéden megérintette a barátnője arcát.

– Yann felismert téged, mint ahogy én is. Tudtad, hogy ő érzi a színek ízét és hallja a hangjukat? Ez a szineztézia. Olyan dolgokat érzékel, amit egyikünk sem lát vagy érez, azután megfesti őket. Te is láttad a csempéjét. Te megértetted, amit látott anélkül, hogy addig a tudatában lettél volna. Ti mindketten ugyanazt érzitek.

– Megbántottam őt.

– Tudom, Marianne, tudom. Mikor fogsz elmenni hozzá?

Amikor a részletek már nem okoznak olyan nagy félelmet, akarta volna felelni, de aztán úgy gondolta, hogy akkor minden mást is meg kellene magyaráznia Pascale-nak. Például hogy miért nem tudja kimondani azt, hogy Yann, szeretlek. Nem azért, mert nem igaz. Arra a kérdésre, hogy szereti-e őt, csupán egyetlen egyszerű válasz létezett: igen!

A szerelemben csak igen és nem létezik. Nincs helye a nem tudomnak, a talánnak, mert azok csupán álruhába bújt nemek.

Marianne viszont képtelen volt kimondani, hogy „Szeretlek”. A kifejezést elkerülhetetlen döntésekkel azonosította: Innen hová haladunk tovább? Hozzád költözzünk vagy hozzám? Vegyünk házat? Idén télen menjünk Rómába! Hová tegyem a kistányérokat?

Úgy hangzott, mint csupán egy másik változata mindannak, amit maga mögött hagyott, amikor úgy döntött, hogy nem beszél Lotharral Concarneau-ban. Szerette azt a nőt, akivé válni kezdett, aki kilépett a börtönéből, aki saját szobában aludt, és ő döntötte el, hogy mikor mit akar csinálni; aki nem akasztotta fel azonnal Yann vizes törölközőjét, és nem vette fel a földről a ledobált ruháit, miközben a férfi belemerült a művészetbe; aki most az egyszer nem tette a teáscsészét a mosogatóba; és aki nem kezdett el három napra előre gondolkodni, hogy mit főzzön szerdán vacsorára.

És amíg egyikük sem vall szerelmet a másiknak, nincs semmi kötelességük, és nincs megszokás. Te és én örökké: most pedig beszéljük meg a részleteket! A szerelem által létrehozott kötelességeket Marianne mindenképpen kerülni akarta.

Minden téren.

Azok az átkozott részletek! Nagyon is jól ismerte őket, és gyanította, hogy nem lesz eléggé óvatos, ezért hamarosan feleségül megy valakihez, és ő lesz az egyik fele a „mi”-nek, ahol csak a férfi hoz döntéseket. Gyűlölte ezt a részét a lelkének.

De Yann nem Lothar. Nem, Yann nem Lothar, ő viszont még mindig túlságosan Marianne. És félt, hogy nem tart sokáig a szabadsága.

Amikor három óra múlva visszatért a vendégházba, egy kedves ismerős várta: Greta Köster. Egy pohár pezsgőt tartott a kezében, és azzal a képeslappal legyezte magát, amelyet Marianne küldött neki a tervezett öngyilkossága napján.

– Milyen kár lett volna, ha halállal és egy túlvilági itallal ért volna véget! – mondta a régi szomszédja, majd a két nő boldogan megölelte egymást.

Greta Köster karnyújtásnyira eltolta őt magától.

– Azta, de jól nézel ki! Hogy hívják a pasit?

39.

Marianne újra elkezdte a kora reggeli kirándulásait, ám ezúttal már robogóval. Minden reggel kiment a Tahiti partra, hogy a felkelő nap első sugarainál gyakoroljon a harmonikán. Mégis valami megmagyarázhatatlan nyugtalanság és óvatosság költözött a szívébe. Minden váratlan motorhangra felkapta a fejét, félt, hogy Lothar bármelyik pillanatban megjelenik, és kényszeríti, hogy visszamenjen vele Celle-be.

Feljött a nap, és a tenger felszínén csillogott. Marianne csak állt ott, magához szorította a harmonikát, és bámulta a vakítóan szikrázó tengert.

Soha többé. Soha többé nem fogok enélkül élni, gondolta.

A tenger hangja a fejében suttogott: végre kezdesz felébredni.

A hullámok homályosnak tűntek, mintha Avalon köde a víz felszínére terült volna. A hullámok a szárazföldre visszatérve majd elmesélnek minden történetet, amelyet útjuk során összegyűjtöttek.

Ugyanúgy szeretem Yannt, ahogy láthatóan ő szeret engem?

A tenger válaszolt neki, Marianne azonban nem értette a nyelvét. Túlságosan hatalmas volt, ő pedig túl kicsinek és jelentéktelennek érezte magát.

Imádta Yann kezét és kisfiús viselkedését, miközben festett.

Imádta a szemét, amelyben ő egy tengeri utazó volt, kiolvashatta belőle a tenger sós mélységét, az örvényeket, az áramlatokat, a hullámok kavargását és a dagályt. Imádta, hogy a férfi sohasem hallgatott el, amikor nem értettek egyet (ami ritkán fordult elő), és imádta, hogy olyan rendületlenül figyel rá. Ami pedig azt illette, amikor kettesben voltak… Yann-nak megvolt az a képessége, hogy egyetlen pillantásától Marianne gyönyörűnek, izgatónak és kívánatosnak érezte magát. Az érintése elűzte a kora miatt érzett nevetséges gátlásait, aggodalmát, hogy nem tökéletesen sima a bőre, és itt-ott hurkái vannak, amelyek között az eltelt évek árnyai rejtőztek.

Marianne imádta azt az érzést, hogy kívánják. Őt magát. Mint egy nőt.

A halált kerestem, de az életet találtam. Hány eltévelyedés, mellékvágány és értelmetlen kerülő kell ahhoz, hogy egy nő végül megtalálja a saját útját? És mindezt csak azért, mert túl korán állt be a sorba, túl hamar vette magára a hagyományokat és a szokásokat, amelyeket botorkáló öregemberek és női csatlósaik… az anyák védelmeznek, akik kötelességtudó lányokat akarnak nevelni. Ezután rengeteg időt pazarolnak el arra, hogy meggyőzzék magukat, hogy jó helyen vannak ebben a szerepben!

És milyen kevés idő marad arra, hogy helyrehozzák a sorsukat!

Marianne hirtelen megijedt, hogy egyszer elfogy a bátorsága, és nem fogja tovább keresni a saját útját.

És mégis, független nőként élni nem kellemes dolog. Sokkal inkább sikítás, háború, napi harc az engedelmesség könnyebb útja ellen. Megadhattam volna magam, élhettem volna kevésbé veszélyesen, hogy nem próbálok ki semmi újat, és nem vallok kudarcot semmiben.

Miközben az Atlanti-óceán hatalmas víztömegét nézte, eszébe jutott, mit érzett azon a hídon Párizsban, amikor a Pont Neufről lenézve az élete egy keskeny pataknak tűnt, amelyben kiszáradtak a lehetőségek, és az iszap eltorlaszolta az új esélyeket.

De az helytelen volt. És már nem igaz. Minél tovább él egy nő, annál többet kezd felfedezni. Ha még az elején képes lenne félretenni a hagyományos álmokat a házasságról, gyerekről, egész életen át tartó szerelemről és szakmai sikerekről, akkor az élete igazán elkezdődhetne, és akkor minden ott lenne előtte, hogy meghódítsa. Csak akkor lenne értelme, ha minden ember megtalálná a helyét az események menetében. Az élet nem túl rövid, inkább túl hosszú ahhoz, hogy feleslegesen elpazaroljuk szerelem, nevetés és döntések nélküli létre. És ez akkor kezdődik, amikor az ember először kockáztat, elbukik, és rájön, hogy túlélte a kudarcot. Mert ezt tudva már bármit képes kockáztatni.

Marianne lecsatolta magáról a harmonikát. Elmegy Yannhoz, és elé áll, még akkor is, ha a férfi ebben a sértett állapotában valószínűleg vissza fogja utasítani. Azért mert hazudott neki, amikor a múltjáról kérdezte. Azért mert elhagyta, és nem válaszolt a kérdésére, hogy vissza akar-e menni a férjéhez.

– Yann – suttogta a tenger mellett, majd megfordult, hogy elinduljon. Egy fehér rózsaszálat pillantott meg a homokba szúrva.

Bizonyára Yann hagyta itt, miközben ő a tengernek játszott.

Biztosan hallgatta és nézte, amikor zenélt, sírt és nevetett, a tengernek kiabált, megkereste és megtalálta a megfelelő hangokat és szavakat.

Kihúzta a rózsát a homokból, és az orrához emelve megszagolta. Yann egy sziklán ült, nem messze tőle. A tenger aranyló csillogása az arcán tükröződött, a hullámok megtörtek a szemében. Úgy nézett Marianne-ra, ahogy soha egyetlen férfi sem azelőtt. A szeme teljes intenzitással őt figyelte, mintha egy sziget lenne.

Higgadt volt, mégis zavart, mintha egész idő alatt ismerte volna őt, miközben őt kereste. Marianne ezt már nem találta furcsának. Ő maga is megtalált valamit itt a világ végén. A tenger tükrében meglátta saját magát és azt, hogy mire rendeltetett.

Soha többé. Soha többé nem fogok enélkül élni.

Tett egy lépést a nehéz homokban, mire Yann felállt, és elindult felé. Marianne hagyta, hogy a harmonika lecsússzon róla a földre, és a férfi karjába repült.

– Yann! – kiáltotta, majd még egyszer –, Yann!

– Salut, Marianne! – suttogta a férfi, azután minden erejével és szerelmével magához szorította.

Miközben Yann ott ült és figyelte a szerelmét, gondolatban megfogadott magában egy rég elfeledett ígéretet: soha többé nem elégszik meg a jelentéktelenséggel. Mindent a legnagyobb szenvedéllyel és élettel kell átélnie. Ha valaki valami csodálatos dolgot vár a túlvilágtól, elfelejti, hogy maga az élet a legcsodálatosabb a világon. Ezt ő is elfelejtette, most viszont minden erejével élni akart, és soha többé nem félni. Szeretni, festeni, szeretni: semmi olyat, ami elfárasztja a szívét, vagy kárt okoz a lelkének.

El akarta mondani Marianne-nak, hogy megérti őt.

Megmagyarázhatatlan távozása után egy ideig úgy érezte, hogy belehal, de azután megértette. Néhány éjszakányi szerelem és simogatás nem tehet semmissé negyvenegy év házasságot. Ez a nő kilépett a korábbi életéből, ám az még mindig a hatalma alatt tartotta, és nem engedte el. Hogyan is tehette volna?

Marianne bátrabb volt, mint bárki, akivel Yann valaha találkozott, mert nekiindult egy ismeretlen világba üres kézzel, csupán az elszántságát vitte magával. Ugyanakkor erős külseje mögött még mindig az a másik Marianne volt, a sebezhető nő. A harcos súlyos sérüléseket szenvedett, amelyek halálossá is válhatnak, ha újra felnyitják őket, és az a férfi – a férje – az elevenébe talált azzal a tévészerepléssel, és emlékeztette a sebeire.

Yann megértette őt. Az pedig egy újabb megrázkódtatás volt most, hogy ismét a karjába ölelhette, és érezte a testét. A fülébe suttogott, minden egyes szót külön hangsúlyozott, de olyan hangon, amely nem tűrt ellentmondást, viszont nem is kért egyetértést.

– Ma este nem leszek nélküled, ahogyan egyetlen este sem ezek után.

Marianne felnézett rá.

– Miért várjunk estig?

Elhajtottak Raguenez-be, átkeltek a Tahiti part északi sarkától nem messze lévő szigetre. A parton szeretkeztek, mielőtt megérkezett a dagály. Egy szigeten voltak, amit senki sem ismert. Amikor később kinéztek a sziklákhoz csapódó hullámokra, Yann azt kérdezte:

– Egyszer majd elmondod a férjednek, hogy életben vagy? És hogy nem mész vissza? Hogy szabad akarsz lenni akár miattam, akár magad miatt?

Marianne egy percig nem válaszolt.

– Egyszer majd el. Persze.

40.

Colette odaköltözött Sidonie-hoz, hogy szeresse és viszontszeressék. Bár nem régóta volt szerelmes, életében most érezte magát először teljes egésznek. Ott volt. Mindig is ott volt az orra előtt, de sohasem vette észre, hogy egy nő iránt érez szerelmet.

A beköltözése utáni második héten Sidonie megkérte, hogy vigye el őt azokhoz a kövekhez, amelyeket mindig is meg akart érinteni. A Stonehenge-hez, a Halál völgye vándorló köveihez, Málta varázslatos palotáihoz, valamint a palesztin oltárkövekhez. Az orvos viszont megtiltotta neki, hogy utazzon.

Colette nagyon dühös lett, könyörgött a doktornak, aki nem engedett, és figyelmeztette őket, hogy a kimerültség miatt idő előtt bekövetkezhet a halál. Colette elnémult.

Az utóbbi időben minden folyamatosan kavargott, mintha az elmúlt napok egyre nagyobb csapásokat mértek volna rájuk, hogy behozzanak valamit, amit sohasem lehet már bepótolni – a múltat.

Habár nyár volt körös-körül, vakító napsütés jellemezte Finistère megye augusztusi napjait, és a turisták száma is napról napra nőtt, az életükben kialakult egyfajta rendszer.

Amikor Marianne nem dolgozott a vendégházban vagy Goichonéknál, hajnal előtt felkelt, és a tengerparton harmonikázott, hallgatta a hullámokat, amelyek elárulták neki a titkaikat… olyan titkokat, amelyek régebbiek voltak, mint az álló kövek. A szabadnapjain és a szabad estéin pedig találkozott Yann-nal, és amilyen gyakran csak tudták, együtt meglátogatták Sidonie-t meg Colette-et. Sidonie megnyugodott Marianne ölelésében, aki elmondta, mit suttogott neki a tenger és a királynője, Nimue a magánbeszélgetéseik alatt. A tenger azt mondta, hogy a halál és az élet olyanok, mint a víz. Semmi sem vész el. Csupán a lelkük átáramlik a másik világba, és egy új befogadó testet talál egy másik helyen egy másik időben. A lélek áttöltődik. Marianne sohasem gondolta volna, hogy érti a tengert, de kiderült, hogy csak oda kellett figyelnie rá.

Azután egyik délután Colette és Sidonie elmentek. Egy héttel később Colette Máltáról telefonált:

– Elvégre az élet maga hordozza a halál legnagyobb kockázatát, ezért nem jobb, ha élünk még egy kicsit előtte?

Egyszerűen csak összecsomagoltak és elutaztak. Először néhány napot töltöttek Párizsban Sidonie gyerekeinél abban a tudatban, hogy soha többé nem látják egymást. Sidonie ragaszkodott hozzá, hogy elbúcsúzzanak: nem akarta, hogy a gyerekei végig nézzék, ahogy meghal. El akarta viszont mondani nekik, mennyire szereti őket, és milyen büszke rájuk, ők pedig rendeztek egy háromnapos bulit, mielőtt a pár elindult volna, hogy meglátogassa a világ leggyönyörűbb köveit.

41.

Augusztus huszadika után a francia turisták egy utolsó fest-nozzal, vagyis éjszakai fesztivállal ünneplik meg bretagne-i nyaralásuk végét, azután visszautaznak Párizsba, Provance-ba, a hideg városokba és a francia hátországba, hogy a breton nyárról álmodozzanak.

– Őrület – mondják majd. – Emlékeztek, amikor azt a sok csodálatos halat ettük? A jelmezekre a Filets Bleus-n, a kék halászhálók fesztiválján Concarneau-ban? Arra a bio Morgana sörre a Lancelot sörfőzdéből? És a Pardonra, ahol mindenki különleges kalapban mászkált, és mindenféle dologért kért bocsánatot? Olyan különleges volt minden!

Addig pedig több éjszakai partira mehetnek el, akár minden este. Minden nagyobb falu utcai táncra invitálja az embereket, éppen ezért az utcákat fadeszkával borítják be. A gavott körtáncból nem zárnak ki senkit, minél nagyobb a kör, annál jobban szórakoznak, és annál csendesebb lesz utána a környék az erdőben és az utak mentén, ahol az alkalmi szeretők gondosan ügyelnek rá, hogy ne csapjanak zajt.

A kerdruci éjszakai fesztiválnak más táncokkal kellett versenyre kelnie aznap este, mert Raguénez-ben, Trévignonban és Cap Cozban is mulatságot tartottak, amelyek vonzották a zenére, breton együttesekre és tűzijátékra kíváncsi turistákat.

A fesztivál előtti délután Geneviève Ecollier bekopogott Marianne ajtaján, és izgatott mosollyal magához hívta. Levitte a földszintre, majd kinyitott egy ajtót, és beléptek a ruhákkal teli szobába.

– Válassz egyet, ami tetszik! – mondta neki. – Egy zenésznek ragyognia kell.

Marianne játszani fog a fesztiválon. Megosztja az emberekkel a dalokat, amelyeket addig csak a tengernek játszott, Geneviève pedig szeretett volna segíteni neki. Előző este jutott erre a döntésre, amikor Marianne, Greta és ő együtt beszélgettek.

Marianne ekkor beszélt először nyíltan arról, hogy azért jött Kerdrucbe, hogy megölje magát, ám aztán nap nap után csak halogatta a dolgot, és végül már semmi sem maradt a tervből, csak a mélységes döbbenet, hogy talán nem élt teljes életet addig. Ezután rátört a vad vágy, hogy megragadja a pillanatot, és kihasználjon minden lehetőséget.

Geneviève felállt, és meghajolt előtte. Csodálta ezt a nőt, akinek volt annyi bátorsága, hogy letérjen a téves útról, amelyre a múltban lépett.

Nem úgy, mint ő. Ő nem hozott helyre semmit, inkább elrejtette a múlt árnyait ruhák formájában, amelyeket úgy őrizgetett, mint élő holttesteket. Azt kívánta, hogy amikor kinyitja a múltjába vezető ajtót, valami rá is átragadjon Marianne bátorságából, amivel újraírta a sorsát.

Marianne végig húzta a kezét a ruhákon, amelyeket egyszer már titokban megérintett. Úgy érezte, mintha élnének, titkokat súgnának neki nagy sóhajok közepette, mert az ujjaiban időnként bizsergést érzett, ami néha felerősödött, néha alábbhagyott.

Az egyik ruhánál úgy érezte, mintha égetné a kezét. Az a bizonyos darab olyan erős emlékeket őrzött, hogy nem lehetett kimosni az anyag rostjai közül. Valósággal ragyogott, forróságot közvetített Marianne karjába és mellkasába. Megfogta, mire hallotta, hogy Geneviève hangosan felszisszen mellette. A piros ruha volt az. Marianne hátralépett, és hagyta, hogy a másik nő levegye a vállfáról. Geneviève a karjára fektette, a figyelme befelé fordult, és az elvesztett boldogság börtönében sínylődő emlékeire gondolt.

– Az eljegyzésemen viseltem – suttogta, és végigsimított a selymes, csillogó anyagon. – Azon a napon, amikor minden elkezdődött, és semmi sem ért véget. – Az arca ellágyult. – Akkor volt rajtam, amikor beleszerettem a vőlegényem testvérébe. Az élet kegyes volt hozzám, fiatal voltam és gyönyörű, és nem a megfelelő férfit szerettem. Szeretni más, mint szeretve lenni. Adni és látni, hogy egy embert hogyan éltet a szerelmed, és hogyan virul ki tőle: óriási hatalom. Az pedig, hogy ez az erő valakit arra sarkall, hogy a lehető legjobb ember váljon belőle… – Lehajtotta a fejét. – Alain nem akarta a szerelmemet, így hát mit kezdhettem volna vele? – A könnyei a ruhára csöppentek.

Marianne hagyta, hogy sírjon. Rájött, hogy a nő valószínűleg most először hullat könnyet a történtek miatt. Ruhákkal körülvéve, amelyekben három nyarat, három őszt, két telet és két tavaszt töltött, Geneviève az elvesztett férfiért sírt és a nőért, aki valaha ő volt. A szerelmére nem tartottak igényt, így használat hiányában kihűlt az ereje, és átalakult gyűlöletté. Ha az ember érzéseit visszautasítják, könnyebb gyűlölni, mint szeretni.

Marianne gyengéden megsimogatta a haját. Milyen mélyen őrizte a szerelmét, sohasem engedte, hogy újból szárnyra keljen! Alain. Hát persze… Az a férfi, aki a folyó másik oldalán lakik. Nem tudott közelebb lenni a nőhöz, akinek a szerelmét sok-sok évvel azelőtt eltaszította magától.

– Még mindig szereted?

Geneviève nagyot sóhajtott, és megint megérintette a ruhát.

– Mindennap. Mindennap szeretem őt, és gyűlölöm magamat miatta. – Megmarkolta szorosra font copfját, és felállt. – De adjuk rád ezt a ruhát, Marianne! – Kinyújtotta felé a piros öltözetet.

Marianne lassan megrázta a fejét.

– Neked kell ezt felvenned, Geneviève – mondta halkan, és egy másik darab felé nyúlt… egy kék felé, amely úgy csillogott, mint a napsütötte tenger.

42.

Alain leült Laurine mellé a világos színű kő mellvédre, amely az egyik bárhoz vezető út mellett húzódott a folyó mentén. A masszív kőtömböket azért helyezték oda, hogy az autók ne zuhanjanak le a folyóba, mint ahogy a múltban túl gyakran megtörtént.

Laurine Kerdruc felé bámult.

– Honvágy? – kérdezte Alain, mire a nő bólintott. Alain követte a tekintetét a vízen át a távoli parthoz. Arra kárhoztatott, hogy azt a kikötőt nézze, pedig nem látták ott szívesen. Ma mégis valahogy más volt, mint korábban.

Ma valamiért vonzotta. Úgy tűnt, mintha reszketne a táj. Az alkonyat kékes fényében szikrák táncoltak a levegőben, habár valószínűleg csak a sok-sok hintázó, piros lampion fénye volt az.

Közöttük árnyak mozogtak, készültek az éjszakai ünneplésre.

Alain hirtelen megpillantott egy piros árnyat. Felismerte azt a piros valamit. A mellényzsebéből elővett egy színházi látcsövet, amit olyan sok éjszaka használt, miközben a túlpartot kémlelte, és kétségbeesetten vágyott rá, hogy megpillantsa Geneviève-t.

– Genoveva – suttogta. A nő az eljegyzési ruháját viselte, ami akkor volt rajta, amikor egymásba szerettek.

Vajon ez az a jel, amire harmincöt éve vár? Vagy csupán gúnyolódásnak szánta. Nézd, sikerült elfelejtenem téged, Alain, és azt, aki akkor voltam, amikor szerettelek.

Laurine az új főnökét figyelte. A férfi jó volt hozzá, gyengéden és okosan bánt vele. Amikor azonban a szeme elé emelte azt a látcsövet, valami olyasmi jelent meg az arcán, amit csak egy szerelmes nő érthetett: Alain Poitier legalább annyira idegen a folyónak ezen a partján, mint ő maga. Laurine megfogta a kezét, de már nem volt egyértelmű, hogy ki kapaszkodik kibe… Alain Laurine-ba vagy fordítva. A férfi is Kerdrucbe tartozik, ahol jelen pillanatban éppen két dolog történt egyszerre. A távcsővel látta, hogy egy furgon gurul le a dombról a kikötő felé, és négy apáca meg egy pap száll ki belőle; ezenkívül egy szürke öltönyös férfi is előlépett egy taxiból, és döbbent arcot vágott, hogy idesodorta a szél erre a világ végi helyre.

* * *

– Normális dolog, hogy ennyire hányingerem van? – kérdezte Marianne, és fájdalmas arckifejezéssel a gavottot táncolókról Gretára nézett, majd ismét vissza a táncolókra.

– Ezt úgy hívják, lámpaláz, és teljesen normális. Mindenki ezt érzi. – Gretából kirobbant a nevetés. – Ugyan már, Marianne, nincs vízililiom a tüdődben, amely elszívná az oxigént. Fújd ki a levegőt! Mindannyiunknak gyakrabban kellene kilélegeznünk.

A vendégház ebédlőjében ültek. A zenekarvezető intett Marianne-nak, aki remegő lábbal állt fel, és gondolatban sorra vette a dalokat, amiket játszani akart. Ekkor egy csapat apáca rontott be az ajtón.

– Clara nővér! – kiáltotta Marianne boldogan. Mögötte megpillantotta Dominique nővért és Ballack atyát. Elindultak Marianne felé, a ruhájuk suhogott és libegett körülöttük. Azért jöttek Kerdrucbe, hogy megköszönjék neki, hogy megmentette Dominique nővért, de úgy időzítették az utazásukat, hogy a fesztivál idejére essen.

– Annyira örülök! – suttogta Clara nővér, amikor megölelte őt.

– Nagyon örülök, hogy boldogan végződött az útja!

Alain nem tudta, mit tegyen. Az Aven folyó túlpartján mintha felerősödtek volna a rezgések. Most nem úgy nézett ki, mint egy szokásos breton kikötő, ahol egy újabb fesztivál készülődik.

Most olyan volt, mint egy elvarázsolt erdő.

Laurine a színházi látcsővel kémlelte a partot. Alain kihozta a zakóját, és az ő vállára terítette.

– Az ott Madame Geneviève. Kihozza az állványokat, hogy arra tegye a boroshordókat. Padrig pedig segít neki. És az ott… – Egy pillanatra elhallgatott, és megköszörülte a torkát. – Monsieur Paul jól kicsípte magát. Claudine… szentséges ég, annyira terhes, hogy mindjárt kidurran! Ó, mindannyian Marianne-ra mutatnak! – Laurine most már teljesen átszellemült. – Olyan gyönyörűen néz ki!

– Jean-Rémyt is látja? – kérdezte Alain.

– Őt nem akarom látni – válaszolta Laurine, és átadta a távcsövet a férfinak.

Alain szemügyre vette a túlpartot, és hirtelen megpillantotta Geneviève-t, ahogy a szürke öltönyös férfit felkíséri a vendégház lépcsőjén.

Madame Geneviève reszketni kezdett, amikor a férfi leírta a nevét a vendégbejelentő lapra, és átnyújtotta neki. Kétszer is elolvasta a nevet. A liftben nem ismerte fel a férfit, mivel még a szája sarkából az álláig lefutó ráncok sem hasonlítottak igazán a francia tévében szereplő és a feleségét kereső férfira. Pedig ez itt Lothar Messmann volt.

– Hol van a feleségem? – kérdezte franciául, vagy amit ő franciának gondolt. Geneviève Ecollier életében először úgy döntött, hogy a franciák alap beállítottságát alkalmazza: soha ne érts meg senkit, aki nem francia.

– Pardon? – kérdezett vissza fásult hangon.

Milyen szívesen beledobnálak a folyóba, te szürke nyúl! A saját neveden foglaltad le a szobát, nem Marianne leánykori nevén, én pedig ostoba módon túl későn jöttem rá.

– A feleségem, Marianne Messmann – felelte a férfi emeltebb hangon.

Geneviève vállat vont, majd megkerülte a recepcióspultot, hogy felkísérje a férfit a szobájába. Útközben nagy ívben elkerülte az ebédlőt.

Ezek a franciák, gondolta Lothar. Micsoda egy öntelt népség!

Amíg eljutott ide, Bretagne legtávolabbi zugába, senki sem volt hajlandó megérteni őt. Olyasmit kellett ennie, amit nem rendelt.

A Rennes-ből Quimperbe menő buszon két fogatlan vénember leköpte a német katonai címkéjét, Quimperben pedig többször is rossz irányba küldték, miközben taxit keresett. Többször is elment egy krimit áruló könyvesbolt előtt, amelynek eladója a végén már gyanakodva méregette.

Eszébe jutott a levél, amit tíz nappal azelőtt kapott egy Adela Brelivet nevű tanárnőtől, aki fellengzős, iskolás németséggel tájékoztatta, hogy állampolgári kötelességének tartja válaszolni Lothar tévébeli felhívására, ezért értesíti, hogy egy mellékúton Kerdruc határában felvette a kocsijába a fent említett Marianne-t, és elvitte Concarneau-ba. Azonnal rájött, hogy a nő hamis nevet mondott neki. Ennek ellenére teljesen biztosra vette, hogy kicsoda is ő valójában, ezért Messmann a kerdruci Ar Mor étteremben érdeklődjön felőle, mert úgy tudják, hogy ott egy külföldi nő dolgozik a konyhában.

Lothar ki akarta deríteni, hogy lehet, hogy Marianne inkább nélküle akar élni. Miért nem hajlandó tovább elviselni őt? Ja, és milyen bosszantó, hogy ez a nő ebben a szívfájdító vörös ruhában nem hajlandó elárulni neki, hol van Marianne!

Biztosan lent a partin, ahol, fogadni mert volna, hogy még csak sört sem árulnak, csak pezsgőt meg békacombot. Gyűlölte ezt az országot. De legalább a szoba jónak tűnt, és az ablakból kinézve a rakpartot látta odalent.

A szeme sarkából észrevett egy kék ruhás nőt vörösesszőke bubifrizurával egy csapat apáca között. Nem, az nem lehet Marianne. Ő alacsonyabb és nem ilyen… vonzó.

Kiment a szobájából, elvett egy breton világos sört egy komor kinézetű, fekete hajú, piros fejkendős fiatalembertől, amit a kinti bárpultnál a kezébe adott. A mólót izgatott nők, nevető férfiak, tinédzserek és az asztalok alatt meg a táncparketten egymást kergető gyerekek töltötték meg.

Lothar átvágott a tömegen, nem törődve azzal, hogy az emberek furcsán néznek rá aranygombos, hivatalos öltönyében.

A kék ruhás nőt követte, de úgy tűnt, mintha a ruha folyton változtatná a színét, visszatükrözte az emberek nevetését és a csillagokat az égen. Amikor a nő kissé felé fordult, hogy válaszoljon egy városias öltözetű, fekete kesztyűs és cigarettaszipkás nő szólítására, rájött, hogy a kék ruhás nő mégiscsak Marianne.

Magasabbnak tűnt. Szebbnek. Megközelíthetetlennek. Lothar ivott egy korty sört, és amikor leengedte a poharat, már nem látta a feleségét, mert egy sor fekete ruhás hát eltakarta előle.

Azok az átkozott apácák már megint!

Geneviève elegánsan fellépkedett a színpadra a lépcsőn, kicsit megemelte hozzá a szoknyáját. Marianne-t az egyik gavott zenész gálánsan egy háttámla nélküli székhez vezette, amely neki volt kikészítve. Geneviève a mikrofonért nyúlt, és bejelentette:

– Kezdődjék az éjszakai fesztivál!

– Esz – suttogta Marianne a zenészeknek. Végignézett a tömegen, és Jean-Rémy mellett megpillantotta Yannt, vázlatfüzettel a kezében. Mellette ült Greta, aki mindkét felemelt hüvelykujjával biztatta. Mellette Simont látta, habár a férfi inkább a mellette ülőt bámulta, nem a színpadot.

Paul a táncparkettre sétált Rozenn mellett, mintha a zenészek csakis nekik játszanának. Az apácák kedvesen és szeretettel néztek fel Marianne-ra, Ballack atya elvigyorodott, kilátszottak csorba fogai. Marianne érezte, hogy jóságot sugárzó tekintetüktől megnyugszik, látta Geneviève szemében a ragyogást, Yannéban pedig a vágyat. Ott volt még Pascale és Emile is, a férfi összekulcsolta a kezét, mintha azon imádkozna, hogy az a hatalmas harmonika tisztességes hangot adjon ki magából; látta Colette-et kézen fogva Paul unokájával. Hálát adott a múlt istennőjének ezért a pillanatért, hogy ilyen meleg szeretetben fürödhet.

Megszólaltak a dobok, sürgető, pattogó ütembe kezdtek, mire Marianne behunyta a szemét, és elképzelte, hogy ott van a tengerparton, majd elkezdte játszani a Libertango első akkordjait. A basszus beszállt a dallamba, erre kinyitotta a szemét. A dobok felvették az ütemet, és Piazzolla legismertebb tangója egyre erőteljesebben és teltebben zengett. Mint a hullámok, amelyek egyre magasabbra emelkednek. Mint a tűz, amely egyik szívből a másikba terjed, és lángra lobbantja mindegyiket. Mint az éneklő kövek lavinája.

A táncparkett már zsúfolásig megtelt forgó párokkal, és amikor a hegedű is játszani kezdte a dallamot, a zene hangja azokat is megérintette, akik addig az asztaloknál ülve kagylót és bort fogyasztottak. Előre-hátra ringatóztak, miközben a zenekar szenvedélyesen játszott.

Paul és Rozenn a fejüket felszegve, tökéletes tangólépésekkel forogtak keresztül-kasul a parketten. Marianne ujjai pontosan és könnyedén repkedtek a billentyűk és a gombok fölött, miközben előtte ringatózott a tenger. A testek tengere… mert mindenki mozgott. A piros lampionok alatt úgy tűnt, mintha manók és tündérek ünnepelnék Avalonba való indulásukat.

Még Claudine is ide-oda forgatta a hasát, mintha transzba esett volna. Mindenki táncolt, és örült az életnek.

Mindenki, kivéve egyetlen embert, akinek a körvonala olyan mozdulatlan maradt, mintha földbe gyökerezett volna a lába.

43.

– Oda kell mennem! – mondta Laurine, azzal a rakpart szélére lépett, nagy levegőt vett, és hátralendítette a karját. Alain egy hatalmas lépéssel épp időben ért oda hozzá, hogy megakadályozza a fejesugrást, és azt, hogy úszva keljen át a folyón.

Visszatartotta a pincérnőt.

– Laurine! – suttogta izgatottan. – Neki kell idejönnie magához! Hagyja, hogy ő tegye meg az első lépést! Ha pedig nem teszi, felesleges további közös lépésekben gondolkodnia! –

Addig fogta szorosan, amíg a nő abba nem hagyta a küzdelmet, és teljesen meg nem nyugodott a karjában.

– Mondja ezt az, aki maga is még mindig itt van! – Laurine hangjában már csírája sem volt a tétovázásnak.

Alain egy pillanatra ránézett, azután elengedte, és leszaladt a meredek rakparti lépcsőn a csónakokhoz.

A hangos taps majdnem ledöntötte Marianne-t a lábáról, akkor pedig még jobban felerősödött, amikor a zenekarvezető a színpad elejére vezette, hogy a zenészekkel együtt hajoljon meg.

A férfi magához ragadta a mikrofont, és így szólt:

– Tisztelt hölgyeim és uraim, ő volt Marianne, a tangó főpapnője, a csodálatos tengeri suttogó, aki továbbra is finoman arra ösztönöz mindenkit, hogy szegje meg a szabályokat.

Megfordult, a dobos nagy levegőt vett, majd egy új tangó ritmusába kezdett, amelyet kísérni kezdett a basszusgitáros is, de minden harmadik ütemet kihagyott. A zenekarvezető lejátszotta a Hijo de la Luna első néhány akkordját – D-moll, G-moll –, mire a tömeg lelkesen felkiáltott. Marianne megérezte, mikor érkezett el a pillanat, hogy ő is belekezdjen lejátszani néhány akkordot a ritmusra, és hozzáadja a dallamot. A hegedű halkan szintén csatlakozott hozzájuk, és a Hold dala zengőn szólt az éjszakában.

Telihold lebegett a fejük fölött, a táncos párok forogtak, Marianne pedig a harmonikásra nézett. A tekintetük összekapcsolódott, a férfi fejbólintással hangsúlyozott minden ütemet, mire Marianne körül hamarosan minden elhomályosodott, és egybeolvadt a zenével. A férfi vitte a dallamot, Marianne követte, és végül már csak a hangszereik flörtöltek egymással, mint a tenger, amikor kiönt a szárazföldre, azután visszahúzódik, az eksztatikus szenvedély és a gyengéd érzelem váltakozott folyamatosan. A levegőt megtöltötte a női selyemharisnyák sercegése, a férfiak hangos lélegzése és a léptek kopogása a fapadlón. Senki sem beszélt, mindenki táncolt, az emberek teste az akaratuknak és a szenvedélyüknek engedelmeskedett.

Marianne lelke szárnyra kelt, és szabadon szállt.

Akik aznap este jelen voltak, még évekig megesküdtek rá, hogy Marianne teste körül fehér aura ragyogott. Kék ruhája mintha kékesfehér láng lett volna körülötte. Ragyogás vette körül az alakját, mondták, mintha egy papnő állt volna előttük, és a Holdhoz szólt a dalával.

Mindenki szinte transzba esett tánc közben, senki sem érzett még ilyet azelőtt. Most jobban szerették az életet, mint valaha, és tudták, hogy soha nem ér véget.

A dal végén Marianne meghajolt. A taps egyre csak folytatódott, az ereiben boldogság áradt szét, felragyogott a szeme, mintha két kék gázláng lett volna. Úgy érezte, a föld fölött lebeg, miközben levonult a színpadról a tömegbe. Yannt kereste, de helyette Geneviève-et pillantotta meg a móló szélén, távol a fénytől és a melegségtől, kifelé bámult a hideg és néma, fekete vízre.

– Annyira szeretlek! – suttogta Geneviève a szélbe.

Alain fürgén kioldozta a horgonykötelet, azután megállt.

Valamit érzett a füléhez közel. Valami meleget. Egy hangot?

Izgatottan felnézett. Genoveva?

Megint hallotta: szeretlek…

Laurine hátrébb ácsorgott a falnál, a haja csillogott az éjszakai szélben, mint egy ragyogó láng.

– Miért nem úszva megy? – kérdezte a férfitól.

– Mert nem tudok úszni! – kiáltotta Alain dühösen, azután visszafordult Kerdruc felé. A zene tépázta az idegeit, kiszakította a szívét a mellkasából. Legszívesebben szárnyakat növesztett volna, hogy Geneviève-hez repüljön.

… Szeretlek…

Végül kioldódott a kötél, Alain pedig az evező után nyúlt.

Megállt a csónak közepén, miközben kisiklott a vízre, próbált nem törődni vad billegésével, és tölcsért formált a kezéből.

– Genoveva! – Azután még hangosabban kiáltotta. – Genoveva! – Nem mozdult semmi, csak a piros ruha lebegett a szélben. – Szeretlek!

Evezni kezdett, és minden egyes evezőcsapás után elkiáltotta magát:

– Genoveva. Szeretlek! – Szeress engem! Akarom a szerelmedet.

A piros árnyék beleolvadt a kavargó feketeségbe és szürkeségbe, és Alain egyedül maradt az áramlatban. A folyó közepén megállt, hogy szusszanjon egyet. Most már csak egy elmosódott folt volt, de továbbra is ugyanazokat a szavakat kiabálta rekedten és kétségbeesetten:

– Genoveva, je t’aime. Je t’aime, Genoveva. Szeress engem!

Geneviève nem mozdult, némán bámulta a folyót. Alig reagált, amikor Marianne megérintette a karját. A szemében csüggedtség és félelem tükröződött.

Marianne az auray-i paphoz fordult, Ballack atyához, aki ekkorra odaért hozzájuk.

– Atyám, tud evezni?

A pap hitetlenkedve nézett rá.

– Hát persze, hogy tudok.

– Akkor vigye a hölgyet a szerelméhez! Harmincöt éve vár, hogy újra nekiadhassa a szerelmét.

A pap megpróbálta elrejteni döbbenetét. Marianne óvatosan megérintette Geneviève vállát a bal kezével.

– Itt az idő!

Az idős nő megfogta a pap kezét, aki odavezette egy kis piros hajóhoz, amelynek vitorlái csak a parancsra vártak, hogy megdagadjanak. Geneviève nem mozdult, miközben a lelkész kievezett a folyó közepére, ahol Alain őt várta. A teste olyan volt, mint egy vízen úszó gyertya.

A mólón táncoló tömeg észre sem vette a két csónakot, amely egymás felé siklott. Alain gyorsabban evezett. Geneviève nem engedte ki őt a látóteréből, miközben a férfi minden egyes csapással egyre közelebb ért hozzá. Végül a két csónak orra finoman összekoccant, és Geneviève a karját nyújtotta Alain felé.

Időközben Yann Marianne háta mögé lépett, hátulról átkarolta a testét. Ő pedig hátra dőlve hozzásimult.

– Nézd! – szólalt meg halkan, amikor Alain előrehajolt, és az ujjai megérintették Geneviève kezét. Ekkor azonban egy áramlat durván kilökte alóla a csónakot, és a kezük szétvált.

Geneviève felkiáltott:

– Alain!

Ne most! Ó kérlek, ne most!

A szerelme a szeme láttára megbillent, és a mély vízbe zuhant.

Ó, kérlek, ne! Nem tud úszni! Ha most megfullad, tudta, hogy követni fogja, és abban is biztos volt, hogy hiábavaló volt a haragja. Nélküle öregedne meg. Az ujjait még mindig égette egyetlen szerelme érintése. Alain!

Ő is beugrott a vízbe.

Marianne kiszakította magát Yann karjából, és végigfutott a rakparton.

Geneviève piros ruhája a sötét vízben hullámzott, miközben Alain felé úszott, és megragadta. Szorosan egymásba kapaszkodtak, de megpördültek az örvényben.

Miközben Marianne segítségért szaladt, egy szürke falnak ütközött. Lothar?! Gyorsan kikerülte, és a kikötőmester irodájához rohant. Leemelte a mentőövet a fali tartóról, azután visszaszaladt a mólóhoz, és kiment egészen a legvégéig. Hol vannak? Ott! Két világos színű arc látszott néhány centire a vízfelszín fölött. Apály volt, ám ha tovább sodródnak a folyóval, akkor a tenger kiszippantja őket a tölcsértorkolatból, és messzebb sodorja a parttól.

Lothar kivette a kezéből a mentőövet.

– Hagyd, majd én! – mondta. – Te nem tudod eldobni.

Egy rövid pillanatra találkozott a tekintetük, majd Marianne azt sziszegte:

– Fogalmad sincs, hogy mire vagyok képes! – Azzal visszarántotta a férfitól az övet. Kidobta a folyóra mindent elsöprő, jéghideg haragjával együtt. A mentőöv majdnem tíz méterre repült a levegőben, és közvetlenül a csillámló piros ruha mellett ért a vízbe. Marianne szorosan a dereka köré csavarta a kötelet. Húzni kezdte, de érezte, hogy fogy az ereje, ezért megbillent.

Lothar elé lépett, és centiről centire elkezdte húzni maga felé a kötelet. Marianne mellette állt, és nem tudta megmagyarázni, miért lett egyre merevebb és zsibbadtabb minden egyes perccel, amit a közelében töltött.

Geneviève és Alain belekapaszkodtak a bójába, amíg Ballack atya oda nem ért hozzájuk a csónakkal, és a hajó peremén fel nem kapaszkodtak a biztonságba. Csak ezután dobták vissza a vízbe a mentőövet, amit Lothar kihúzott a partra.

– Köszönöm – mondta Marianne a férjének, és az ujjaival megsimította a karját. Még ez a kis mozdulat is nagy erőfeszítésébe került.

Lothar egy kurta fejbólintással válaszolt – a futó érintés villámként hasított belé –, azután gyengéden rámosolygott.

– Elképesztően gyönyörűen játszottál – mondta.

A feleségének szeretője van. Káprázatosan nézett ki, szerették, talán még szerelemmel is – ezt leolvasta az arcokról, amelyek úgy fordultak felé, mint napraforgók a nap irányába. Marianne ide tartozik, erre a helyre, mintha itt született volna, mintha az emberek csak rá vártak volna. Valami összeomlott Lotharban.

Felemelte a kezét, és hüvelykujjával végigsimított a felesége ajkán. Azután lehajolt, és időt sem hagyva neki, hogy elhúzódjon, egy pillanatra a szájára szorította az ajkát.

Lothar válla fölött Marianne megpillantotta Yannt, a férfi szemében fájdalom és remény keveredett.

– Lothar – mondta a férjének. – Beszélhetnénk később?

– Amikor csak akarsz – válaszolta a férfi. – Három nap szabadságot vettem ki. – Megfordult, és összehúzott szemmel arra a férfira nézett, aki néhány perccel korábban olyan gyengéden és bizalmasan ölelte át a feleségét a mólón.

Amikor Marianne végig sétált a mólón, utána bámult, és úgy érezte, mintha egy ismerős idegent nézne, aki hosszú évtizedeken keresztül rejtegette magát előle.

Yann odalépett mellé.

– Nekünk alighanem most kellene beszélnünk – kezdte a festő félénken. – Vagy inkább párbajozni akar?

Lothar megrázta a fejét. Nem, ő csak a feleségét akarja visszakapni. Fel sem foghatta, hogyan tudta Marianne eltitkolni előle a szépségét.

Ballack atya sétált feléjük egyedül a rakparton.

– Kettesben akartak maradni – jegyezte meg bocsánatkérőn. – Egy halálközeli élmény általában felhevíti… ööö, a testet. – Elvigyorodott.

Marianne nézte, ahogy az evezős csónak belevész a sötétségbe. Úgy tűnt, mintha Geneviève és Alain a folyó forrását keresnék, amely világra hozta a szerelmüket. Biztosra vette, hogy hajnalig meg is fogják találni.

A piros ruhát elnyelte az éjszaka.

Marianne azt kívánta, bárcsak ő is láthatatlanná válhatna. Fél órával korábban az élete minden részében teljesen biztos volt: harmonikán játszik, Kerdrucben marad, szereti Yannt… most viszont minden semmivé lett, eldugult az orra, a füle és a szája, és mindez az alatt a néhány másodperc alatt történt, amikor Lothar kivette a kezéből a mentőövet. Mintha ezzel együtt levette volna róla az álarcot, és felfedte volna a szép ruha, a smink és az egész csalás alatti valódi arcát.

Egy kesztyűs kéz megszorította a karját. Colette! Szorosan, de gyengéden ölelkeztek össze. Marianne tekintete valaki mást keresett a galériatulajdonos mögött.

– Sidonie már nem jött el – mondta Colette halkan. – Tudja, hogy ma este békére talál. Elküldött, és azt mondta, hogy ünnepeljem az életet.

A világ egy pillanatra megállt Marianne szívében, a lelke összefacsarodott.

– Mit tegyek? – suttogta Colette.

Marie-Claude lánya, Claudine kettőjük közé furakodott, láthatóan nem vette észre, hogy félbeszakított valamit.

– Mondd, hogy fiú lesz! – követelte Marianne-tól. – Anya szerint te meg tudod állapítani. – Megfogta Marianne kezét, és erőteljesen a hasára tette, amely egészen a melléig gömbölyödött már.

– Kislányod lesz – közölte vele Marianne síri hangon.

44.

Marianne félresöpörte a kezeket, amelyek megpróbálták megfogni a vendégházban, a mólón és útban a kocsi felé. Yann kezét, Lothar kezét és az apácákét. Az éjszakai fesztivál vendégeinek kezét, akik gratulálni akartak neki, és azon tűnődtek, hogy miért olyan gondterhelt, és miért siet el az éjszakába egy szó nélkül.

Colette próbált tiltakozni sietős útjuk alatt, azt emlegetve, hogy tiszteletben kellene tartaniuk Sidonie kérését, ahogy egy haldokló utolsó kívánságát szokták.

Marianne rá sem nézett, úgy felelte:

– Én már négyszázharmincnyolc embert láttam meghalni, és közülük egyetlenegy sem akart egyedül lenni, amikor elérkezett a pillanat.

A műteremben találták meg Sidonie-t. Azt a követ fogta a kezében, amit Máltán talált a piramisoknál is régebbi templomok közelében. Láthatóan nehezen vette a levegőt, de ameddig csak bírta, nyitva tartotta a szemét, és Colette-et bámulta – a szemét, a száját, a lelkét.

– Köszönöm! – suttogta. – Köszönöm, hogy nem hallgattál rám.

Ennek a nőnek az arcát és az alakját akarta látni az utolsó napján, és előtte mindennap. Mindig, amióta csak először megpillantotta a galériatulajdonost. Colette pedig visszajött hozzá, miután ő elküldte.

– Az ember egész élete valójában haldoklás. Az első levegővételtől kezdve minden egy irányba halad… a halál felé – mondta Sidonie olyan furcsa hangon, mintha nagyon távolról szólt volna.

Marianne megfogta Sidonie másik kezét. Nem ijedt meg a hidegtől, amit a saját karjában, a nyakában és még a szívében is érzett. Felismerte: ez a halál jeges áramlata.

Sidonie szemhéja megrebbent.

– A kövek – suttogta erőtlenül Colette-nek. – Énekelnek a kövek.

Colette nem tudott megbirkózni a helyzettel. Kétségbeesett, sírt, és Sidonie kezét szorongatta, ő azonban megpróbálta elhúzni, hogy megint a tenyerébe vehesse a követ. Colette megszorította a kezét, és a kő kettejük tenyere közé szorult.

Marianne megfogta Colette szabad kezét, és a három nő együtt tett lépéseket a határ felé, ahonnan majd Sidonie-nek egyedül kell folytatnia az utat, mint mindenkinek, aki előtte – és mindenkinek, aki utána – fog idáig eljutni.

Hallgatták Sidonie felületes levegővételeit. Hirtelen, mintha a nő már megpillantotta volna a túlvilág ködét, megboldogult férje nevét suttogta.

– Hervé! – Boldogan elmosolyodott, mintha már látta volna az örökkévalóságot, és nem töltötte el félelemmel az, ami ott fogadta.

Marianne kezében hirtelen megszűnt a jeges borzongás ott, ahol Sidonie kezét fogta. A kő nagyot koppanva a földre esett.

Sidonie elment.

Jóval elmúlt már hajnali négy óra, amikor Marianne egyedül hagyta Colette-et a barátnője békére lelt testével, és gyalog visszaindult Kerdrucbe. Fázott ujjatlan kék estélyi ruhájában, a kezében Sidonie kövét szorongatta.

A fekete látóhatár felé botorkált. Villámok cikáztak az égen, ám ezúttal a megszokott mennydörgés nélkül. Csak egy távoli moraj érkezett ide a sötét felhőkkel. Kísérteties nyugalom borult a tájra, a hangtalan villámok megvilágították a néma réteket, a szürke utcákat és a sötét lakóházakat. Csak Kerdruc kikötője ragyogott vörös színben.

A szerelemnek nem lehet megparancsolni, hogy jöjjön, és maradjon itt örökké. Csak örülni lehet neki, amikor megérkezik.

Mint a nyár vagy az ősz, és amikor lejár az ideje és elmegy, akkor végleg elmegy.

Villám cikázott át az égen, és az ég lángra lobbant.

Mint az élet. Jön, és amikor lejár az ideje, távozik. Mint a boldogság. Mindennek megvan a maga ideje.

Marianne megkapta, ami járt neki, és ennek elégnek kell lennie. Megpróbálta elképzelni, kinek a karjában találná meg a békét, de rájött, hogy nem képes rá. Lothar? Yann?

Lothar most olyan tekintettel nézett rá, ahogy évekig remélte, hogy majd ránéz. És hát végül is ő a férje.

Ó, Yann, mit tegyek?

Amikor odaért Kerdruc széléhez, egy kis árnyék ugrott le egy fáról, le az úttestre, és ránézett. Max volt, a macska… rá várt.

Hozzádörgölődzött Marianne lábához, de nem engedte, hogy felvegye, kicsúszott a kezéből, és előre szaladt. Hátranézett, megint mereven őt bámulta, majd újra sietve előre ment, mintha azt mondaná, gyere utánam, siess, különben mindenről lemaradunk!

Az állat a parkoló felé iramodott – Marianne ezt a helyet látta meg először Kerdrucben, a parkolót az üveg szelektív hulladékgyűjtővel. A fák alatt egy málnaszínű Renault állt, Marianne egy furcsa alakot pillantott meg a hátradöntött első ülésen: Marie-Claude lányát, Claudine-t!

A fiatal nő arca sápadt volt, verejtékben úszott, és egy víztócsa állt alatta. A tenyerében egy lemerült mobiltelefont tartott.

Marianne megfogta a kezét, a középső ujja alatt érezte a nő szapora pulzusát. Úgy vert a szíve, mint ami megkergült. Már elkezdődtek az összehúzódások!

Marianne minden erejét összeszedve teljesen hátratolta az ülést, és Claudine szétnyitott lába közé ült. Megfogta a macskát, maga mellé tette az anyósülésre, azután beindította az autót, és csikorgó gumikkal elindult.

– A baba… – nyögte Claudine. – Már jön a baba! Túl hamar. Még lenne két hét! – Ekkor rátört egy újabb összehúzódás. – Te hívtad ki? Amikor a hasamra tetted a kezedet? – lihegte a fájdalomtól.

– Ne beszélj butaságokat! – parancsolt rá Marianne.

Egyfolytában a dudát nyomta, miközben végigszáguldott a kikötő felé vezető úton, átvágott a táncparketten, és közvetlenül Ar Mor bejárata előtt fékezett le. Ezután megnyomta a dudát háromszor röviden, háromszor hosszan, majd újra háromszor röviden – a nemzetközi S. O. S. jelzést leadva.

Három ember szaladt ki az étteremből: Yann, Jean-Rémy és Lothar. Mindannyian kicsit spiccesek voltak.

Marianne utasította őket, hogy emeljék ki Claudine-t a kocsiból, aki már félájult volt a fájdalomtól.

– Vigyétek a konyhába, és fektessétek fel az asztalra! – mondta, és közben reflexszerűen megszorította Sidonie kövét.

Úgy érezte, meleg, mintha a kő magába szívta és megőrizte volna a tulajdonosa életerejét. Marianne behunyta a szemét, megpróbálta felidézni gondolatban azokat az alkalmakat, amikor a nagymamájának, Nanének segített az otthon szüléseknél. Ezúttal azonban nem segíteni fog valakinek, hanem neki magának kell levezetnie a szülést. Remélte, hogy a kezei rátalálnak a mozdulatra. Megnyomta a gombot, ami kinyitotta az autó csomagtartóját, és megtalálta az elsősegélydobozt.

A három férfi arca kifejezéstelen lett, amikor lefektették a nyöszörgő Claudine-t a hűvös, rozsdamentes acél asztalra. Jean-Rémy a telefonhoz szaladt, és a mentőt kérte a kezelőtől.

– Be kell vinnünk a klinikára Concarneau-ba – suttogta, és közben Marianne válaszára várt, hogy helyzetjelentést adjon.

Marianne megfordított egy nagy fazekat, és elrendezett rajta kötszereket, ollót, gézlapokat, majd letette melléjük a követ is.

Ezután forró vízzel kezet mosott, hogy felmelegítse a kezét, és steril gumikesztyűt húzott.

– Fogd erősen, Lothar! – mondta, majd az ujjával felnyúlt Claudine hüvelyébe.

A nő felsikoltott.

– Ó, te jó isten! A rohadt életbe!

– A méhszáj nyitva van, a gát megduzzadt, és úgy káromkodik, mint egy kocsis!

Jean-Rémy továbbította az információt a mentősöknek.

– Azt mondják, hogy ilyen állapotban ne vigyük be.

Az összehúzódások már gyakrabban követték egymást, és Claudine egyre hangosabban káromkodott.

– A rohadt kurva életbe!

– Most azt mondják, hogy majd ők jönnek ki hozzánk – tolmácsolta Jean-Rémy, és azután elmenekült.

– Férfiak! Az elején mindig ott akarnak lenni, de a végén soha – motyogta maga elé Marianne. – Szabályosan kell lélegeznie – utasította Yannt, aki kifürkészhetetlen tekintettel figyelte őt. – Mondd meg neki, hogy minden rendben van, minden jól alakul.

– Nincs szükséged forró vízre? – kérdezte a festő.

– A bábák csak azért kérnek forró vizet, hogy kávét csináljanak és lefoglalják a férfiakat – morogta Marianne. – Hozz nekem egy pohár brandyt meg néhány törölközőt… tiszta konyharuhákat. És egy elektromos hősugárzót. Lothar, ne dörzsölgesd már azt a nőt! Az őrületbe kergeti az a sok nyomkodás meg tologatás. Húzd az asztal szélére!

Yann Claudine fölé hajolt, és próbálta rávenni, hogy szabályosan vegye a levegőt.

– Baszd meg az anyádat, te szemét!

Miután Yann kiment a konyharuhákért, Lothar azt kérdezte:

– Miért hagytál el?

– Erről tényleg most akarsz beszélni, Lothar?

– Csak meg akarom érteni!

Yann visszajött a konyhába, és a hősugárzót Claudine-ra irányította.

– Jean-Rémy! – kiáltotta Marianne. – Hol van Greta?

– A szobájában. Simonnal, a halásszal.

– A férfi ott maradhat, de Greta jöjjön ide! Van még más nő is a házban?

– Néhány fesztiválos vendég, akik itt vettek ki szobát, és… ó, te jó isten!

Egy kis fej teteje jelent meg Claudine lába között. Jean-Rémy elfordult, és a mosogatóba hányt.

– Pofa be! – üvöltötte Claudine.

– Most ne nyomj! – mondta neki Marianne hangosan. – Lélegezz! Jean-Rémy! Greta!

Lihegni kezdett, hogy megmutassa Claudine-nak, mit kér tőle, azután leült egy másik fazékra, néhány törlőruhát Claudine combja alá nyomott, óvatosan rátette a tenyerét a kibúvó fejre, és enyhe nyomást gyakorolt rá, hogy azzal irányítsa. Claudine Marianne vállára támasztotta a lábát, összepiszkolta a bőrét.

Jean-Rémy kitámolygott a konyhából.

– Mit csináltam rosszul, Marianne?

– Lothar! Mindent. Semmit. Te az vagy, aki, ahogyan én is, és nem illünk egymáshoz… ennyi az egész.

– Nem illünk egymáshoz? Miről beszélsz?

Claudine kiabált és nyomott, a baba azonban nem akart kijjebb jönni. Marianne hagyta, hogy a keze gondolkodás nélkül azt tegye, amit tennie kell. Mindkét kézzel egy kicsit lejjebb irányította a fejet, amíg meg nem jelent a válla. A gát láthatóan átszakadt, és ekkor felnézett Lotharra, aki döbbenten becsukta a szemét, majd Yannra, aki furcsán megbabonázott arccal tartotta a kezében a pohár brandyt. Marianne ezután ismét lenézett a kis testre, amely lassan teljesen kipréselődött Claudine-ból.

Megtartotta a gyerek mellkasát, hogy ne lógjon fejjel lefelé. A maradék magzatvíz a földre ömlött.

– Yann, vedd le a pólódat! – mondta higgadtan a festőnek.

– Victor! – kiáltotta Claudine, majd újra – Vi-ic-tor! – Visszahanyatlott az asztalra, minden izma elernyedt.

Megszületett. Marianne a karjában tartotta a csecsemőt.

Gyorsan az órára pillantott: öt óra öt perc. A baba véres volt, a teste csúszós, és sárgás magzatmáz borította. A steril gézlapokkal letörölte róla a mázt, azután Yann testmeleg pólójába csavarta az újszülöttet.

– Kislány – suttogta Claudine fülébe, miközben a fiatal nő ernyedten feküdt Lothar karjában.

– Nem sír – dörmögte Yann.

Marianne megsimogatta a kislány gerincét, megdörzsölte a lábfejét. Semmi. Egyetlen hangot sem adott ki.

Gyerünk már! Sírj! Lélegezz!

– Mi a baj? – kérdezte halkan a kisbabától. – Nem akarsz megszólalni? Csodálatos életed lesz. Szeretni fogsz, téged is szeretnek majd, sokat nevetsz…

– Elkéstem? – kérdezte Greta, amikor beszaladt a konyhába. A vékony hálóingére Simon horgászingét és kabátját kapta fel sietve.

– A kisbaba nem sír, nekem pedig nincs szabad kezem, hogy elvágjam a köldökzsinórt.

– Mi a baj a kisbabámmal? MI A BAJ A KISBABÁMMAL? – Claudine megharapta Lothar kezét, aki erre meglepetten elengedte.

– Micsoda hősök vannak itt! – suttogta Greta, és finoman megcsípte a baba fülét. De erre sem kezdett sírni.

Claudine Marianne-ra nézett, a szeme tágra nyílt, a felsőteste felemelkedett az asztalról. Greta feljebb emelte a köldökzsinórt, a másik kezével pedig lenyomta Claudine hasát. Marianne ekkor Sidonie kövére pillantott. Felvette, szétnyitotta az újszülött apró kezét, és óvatosan a tenyerébe csúsztatta a követ.

Valami halvány elektromosságot érzett a kis testből kiáramlani, hasonlóan ahhoz, mint amikor nem sokkal korábban villámlott az égen. Néma volt, de nagyon erős.

Sidonie? kérdezte hangtalanul. Te vagy az?

A kisbaba beszívta a levegőt a tüdejébe, az arca elvörösödött, és hirtelen hangosan felsírt. Odakint hatalmasat dörrent az ég.

A férfiak megkönnyebbülten felnevettek, Marianne pedig Claudine mellére fektette a gyereket. A fiatal anya óvatosan megölelte a lányát, a szemében döbbenet, hála és szégyen tükröződött.

Greta leszakította a hálóinge pántját, és két helyen elkötötte vele a köldökzsinórt, miközben Marianne a steril ollóval elvágta. Holnap majd mindenképpen eltemeti egy rózsabokor alá.

Claudine arcába visszatért a szín, Marianne felállt, hogy hozzon egy pohár hideg vizet, Greta pedig továbbra is próbálta elállítani a vérzést a köldökzsinórnál. Marianne hirtelen kimerültnek érezte magát. Ennek az egyetlen napnak az eseményei akár több év történéseit is magába foglalhatták volna. Az istennők megmutatták neki, hogy az élet és a halál akár egyetlen nap alatt is helyet tud cserélni, és néha lehetetlen megkülönböztetni egymástól a kettőt.

Ekkor egy csapat mentős szaladt be a konyhába. Végre!

Marianne fogta a pohár brandyt, és megitta a felét, majd a poharat átnyújtotta Gretának, aki kiitta a maradékot. Ránézett Lotharra, azután Yannra. Mindketten úgy álltak ott, mintha várnának tőle valamit.

Yann mozdult meg először. Felvette a kabátját az atlétájára, majd gyengéden megcsókolta Marianne homlokát, és azt suttogta:

– Je t’aime.

Lothar levette a nyakkendőjét, kigombolta az ingét, és azt kérdezte:

– Én is menjek el? És soha ne jöjjek vissza?

– Mintha ez lenne a legfontosabb ebben a pillanatban – dünnyögte Greta alig hallhatóan.

– Csak feküdj le, Lothar! – tanácsolta neki Marianne fáradtan.

– Már nem ismerlek téged – jegyezte meg a férfi.

Én sem magamat, gondolta Marianne.

– Szeretnélek megismerni – tette hozzá könyörgő hangon.

Amikor Marianne nem mondott rá semmit, gyengéden megsimogatta az arcát, azután ő is elment.

– Kíváncsi vagyok, ki az a Victor – szólalt meg Marianne egy kis idő múlva.

A név hallatán Claudine összerezzent, és Marianne látta a szemében a néma kérést.

Miután az orvos megvizsgálta a kismamát, odalépett Marianne-hoz, kezet fogott vele, és azt mondta:

– Szép munka, hölgyem. – Ezután elővett egy űrlapot, mert ki kellett töltenie a legfontosabb adatokat: születési hely és idő, jelen lévő emberek, apja neve.

– Ismeretlen – felelte Marianne az utolsó kérdésre.

Az orvos Claudine-hoz fordult.

– Ez igaz? – A fiatal nő tágra nyílt szemmel bólintott.

– Választott már nevet, Mademoiselle?

– Anna-Marie – suttogta Claudine, és Marianne-ra mosolygott.

Sidonie köve ott hevert a kislány arca és Claudine telt melle között. Az volt az első dolog, amit Anna-Marie megpillantott, amikor kinyitotta a szemét.

Odaát Rozbrasban egy fiatal nő még mindig a kőfalnál állt.

Laurine egyedül érezte magát, de nem volt magányos. Sohasem lesz magányos, amíg képes egy újabb lépést megtenni. Most azonban addig vár, amíg kitalálja, merre kellene megtennie azt az egy lépést. Az élet sokszor meghozza helyette a döntést, de nem uralja teljes mértékben az akaratát.

Még mindig Kerdruc felé nézett, amikor Padrig lefékezett mellette egy Peugeot-val. Intett, hogy szálljon be, és elvitte az át nem adott virágok és az el nem küldöttlevelek világába.

45.

A vihar után ragyogó nap következett. Marianne néhány órányi alvás után odasétált az ablakhoz, kinyitotta, hogy beengedje az augusztusi napfényt, és megpillantotta odalent Geneviève-t, Alaint, Jean-Rémyt és az apácákat, amint egy hosszú asztalra fehér abroszokat terítenek. Geneviève és Alain egymást ugratták, mint a játékos gyerekek, folyton egymáshoz értek, mintha meg akarnának győződni arról, hogy a másik nem csupán a képzeletük szüleménye.

A fest-noz vendégei, akik a panzióban szálltak meg éjszakára, kijöttek a vendégházból, és leültek a hatalmas reggelizőasztalhoz. A madarak énekeltek a buja zöld lombok között, a könnyű szellő a tenger illatát fújta feléjük, a csillogó Aven folyón fehér hajók ringatóztak. Ballack atya egy halom bagettel a kezében lépett ki a házból. A teraszon, a piros napellenző alatt, a naptól védve Emile és Pascale Goichon ült egymás kezét fogva, Madame Pompadour és Merline a lábuk mellett feküdt elnyúlva. Mellettük Paul egy croissant-t mártogatott egy pohár vörösborba, azután Rozenn ajkához emelte. Az Atlanti-óceánról egyre közelebb siklott a rakpart felé a Gwen II, Mariann felismerte rajta Simont, mellette egy nő állt pimasz tengerészsapkában és csíkos pólóban. Greta. Max a robogó ülésén napozott.

Yann nem volt itt. Sidonie pedig már nem is lesz. Soha.

Marianne a nyitott ablakra nézett, és a szeme fölé emelte a kezét. A többiek még nem tudták. Még nem jöttek rá, hogy Sidonie már soha nem csatlakozik a hétfői nyugdíjas összejövetelhez Kerdrucben. Miután leengedte a kezét, észrevette, hogy Geneviève neki integet, és közben a másik karját Alain köré fonja, aki szorosan magához szorítja az ő Genoveváját. Geneviève a hosszú asztal közepén lévő üres helyre mutatott: már mindenki más leült. Az apácák, a kerdruci nyugdíjasok és az epekedő séf. Greta. A nyári vendégek, akik úgy gondolták, soha többé nem töltenek el itt úgy egy nyaralást, hogy ne látogatnák meg ezt a kikötőt. Csak Yann, Marie-Claude, a fodrásznő, Colette, és a falu legszebb fiatal nője hiányoztak.

Meg Marianne. Geneviève ismét az üres helyre mutatott.

Az az én helyem? Ránézett erre a sok csodálatos emberre.

Kopogást hallott az ajtaján. Lothar lépett a szobájába, és megállt mögötte.

– Marianne – mondta. – Szeretném a bocsánatodat kérni. Adj nekem egy második esélyt! Vagy itt akarsz maradni?

Marianne lenézett a rakpartra. Bárkinek is szól az üres hely ezek között a kiváló, különleges, szerető emberek között, az nem ő. Nem Marianne Messmann, leánykori nevén Lanz, Celle-ből, egy nő, aki a szemétből kivett magazinokat olvasta, lejárt ételeket evett, aki semmi egyebet nem tett, csak színlelt. Csak képzelte, hogy ez a valami különleges itt, ám ő most sem más, mint az előző hatvan évben.

Lothar az élete, és amikor a férfi ideérkezett, emlékeztette arra, hogy kicsoda is ő valójában, honnan jött, és mi lesz mindig a lelkében, bármennyi sminket tesz is magára, vagy bármennyiszer járkál is a színpadon. Harc dúlt a lelkében, de végül azt érezte, hogy ez, ez a dolog itt csupa színjáték.

Belekóstolt a boldogságba. Több nem jár neki: ez a föld, a tengerszemű férfi, ez a hely. Ezek között az elképesztően csodálatos emberek között, akik sokkal nagyszerűbbek és csodálatosabbak nála.

– Jöjjön, különben sosem kezdünk el enni, és a végén még éhen halunk! – kiáltotta neki Alain.

Marianne szomorúan megfésülködött, felvett egy fehér ruhát, kiöblítette a száját, és nem pirosítót meg rúzst tett magára, mint az elmúlt hetekben olyan nagy örömmel, hanem csak megcsipkedte az arcát. A tükörből visszanéző idegen nem mosolygott. Szürke volt, a tekintete üres.

– Én nem te vagyok, te meghaltál – mondta Marianne.

Csak addig éltem, amíg megengedted nekem, mondta az ismeretlen nő, akit magának hitt korábban.

Lothar megjelent mögötte, és egyenesen a tükörképének mondta:

– Szeretlek. Légy újra a feleségem!

Amikor közeledtek az asztalhoz, Jean-Rémy felállt, a kezében egy pohár habzóborral.

– Marianne-ra!

Harmonikán játszik, konyhákban gyermekeket segít a világra, és helyrehozza az elsózott levest.

– És magához téríti az ostoba embereket – mondta Geneviève mindenki derültségére.

– Meg őrületbe kergeti a normálisakat – tette hozzá Pascale, mielőtt megkérdezte volna a férjétől: – Vagy fordítva?

A többiek is felálltak Jean-Rémy mellé. Emile Pascale-ra támaszkodott, úgy emelték a magasba az almaborral teli poharaikat vagy csészéjüket.

– Marianne-ra! – kiáltották egyszerre.

Marianne nem tudta, hová nézzen. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy szeretik és csodálják őt. Szégyenkezve feszengett.

Csaló vagyok. Meg sem közelítem azt, amit bennem látnak.

Hazudtam nekik. Szélhámos vagyok.

Olyan volt, mintha előző este minden bátorságát elhasználta volna, így most egyiküknek sem mert a szemébe nézni.

Csak úgy tettem előttük, mintha különleges ember lennék, de ebből semmi sem igaz. Semmi.

Lothar, aki olyan jól ismeri az értéktelenségét, és ilyen messzire utazott, hogy megtalálja, ennek ellenére szereti őt.

Szereti. Most már Marianne is tudta ezt. Hogyan dobhatna félre egy ilyen szerelmet?

– Miért nem ül le? – kérdezte Geneviève.

Marianne nagyot nyelt.

Szeretlek. Légy újra a feleségem!

– Visszamegyek Németországba a férjemmel – szólalt meg halkan.

Pascale felborította a poharát, úgy megdöbbent.

– Kérem, üljön le! – suttogta Jean-Rémy.

– Gyorsan!

Most már mindenki bizalmatlanul, csalódottan és döbbenten meredt rá.

– Nem vagyok méltó erre a helyre – mondta Marianne egy kicsit hangosabban. – Kérem, bocsássatok meg nekem! – Azzal sarkon fordult, és elment.

Miközben összecsomagolt, Greta lépett be a szobájába.

– Elment az eszed? Mi volt ez odalent?

Marianne összeszorította az ajkát, és tovább pakolta a ruháit.

– Helló, ébredj fel! Ha odabent vagy bezárva valahol, Marianne, akkor küldj egy jelet!

Marianne megállt.

– Ennek így kell lennie! – kiáltotta a szomszédjának határozottan, de elcsuklott a hangja az érzelmektől. – Olyan vagyok, amilyen! Semmi több! Nem az… a zenész. Nem egy szexbomba Yann számára. – A nevét is fájt kiejtenie. – Sem gyógyító vagy tengeri suttogó, és nem gyógyítom ki az őrülteket az őrültségükből! Nem tudok semmit az életről. Egy senki vagyok. Hallasz engem? Egy senki. Azok az emberek csak puszta illúziót látnak. – Az ágyra rogyott, és sírva fakadt.

– Ó te szegény szerencsétlen flótás! – bukott ki önkéntelenül Gretából.

– Így igaz – suttogta Marianne, amikor a testét már nem rázta a zokogás. – Nem tudok megbirkózni az itteni élettel. Ez nem való nekem. Bármennyire is próbáltam, nem tudok az az ember lenni, aki szeretnék. Aki szabadon él, eldönti, hogy mit akar, és nem fél a haláltól. Ez egyszerűen nem én vagyok. Mit csináljak itt? Játsszam tovább a környék német boszorkányát? Félek ettől az élettől, mindig több lenni, mint amennyi valójában vagyok. Nem tudom újraalkotni magam. Te képes lennél rá?

Greta megvonta a vállát. Ha képes lett volna rá, nem töltött volna húsz évet egy hűségesen hűtlen fodrásszal.

– Bármit megtehetsz, amit csak akarsz – jegyezte meg a szomszédja félénken.

– Haza akarok menni – motyogta Marianne.

A taxi járó motorral várt. Marianne kezet fogott az ott lévőkkel, egyikkel a másik után. Paullal, Rozenn-nel, Simonnal, Pascale-lal, Emile-lel, Alainnel, Jean-Rémyvel és Madame Geneviève-vel.

– Mi sohasem változunk – mondta Geneviève búcsúzóul. – Ezt maga mondta, Marianne. Csak elfelejtjük, hogy kik vagyunk. Ne felejtse el, hogy ki ön, Madame Lanz! – Átnyújtott neki egy borítékot, benne a bérével.

Marianne Jean-Rémyhez fordult, megölelte, és a fülébe súgta:

– Laurine szerelmes beléd, te ostoba! És tudom, mit őrizgetsz a hűtőkamrában.

Jean-Rémy nem akarta elengedni.

– Nem tudom megtenni, ahogy maga sem. Mindketten ostobák vagyunk.

Emile úgy lendítette a harmonika tartóját a taxi csomagtartójába, hogy oda sem nézett. Marianne biccentett felé, majd beült a kocsiba.

Nem nézett hátra. A légzése egyre erőltetettebb lett. Amikor odaértek a Concerneau-ba vezető útkereszteződéshez, ahol korábban stoppolt, és jobbra fordult Pont-Aven felé, Lothar először szólalt meg:

– Nem hittem, hogy velem fogsz jönni.

– Ezt akarom.

– Mert szeretsz engem?

– Számított ez valaha is neked?

– Úgy vélem, nem eléggé, különben nem mentél volna el.

Marianne nem felelt semmit, amíg oda nem értek Pont-Avenhez, ott pedig bekopogott Colette galéria fölötti lakásába.

Amikor a galériatulajdonos rájött, hogy miért van ott Marianne, az arckifejezése megkeményedett.

– Szóval rögtön elmész, amint egy kicsit nehezebbre fordulnak a dolgok, mi?

– Sajnálom…

– Nem igaz. Nem eléggé. Nyilvánvalóan nem sajnálod magad eléggé. Még mindig nem. – Azzal az orrára csapta az ajtót.

Marianne csak állt, és a faajtót bámulta. Ezt most mire vélje?

A következő pillanatban az ajtó hirtelen ismét kinyílt.

– Yann szeptember elsején tartja a kiállítását Párizsban a Rohan galériában, a régi kedvenc helyemen. Meglepetés lett volna számodra. Mert téged állít ki. Ezek az első nagy méretű festményei harminc év óta. Most viszont akár olyan címet is adhatna a kiállításnak, hogy a huszonegyedik század illúziói. – Az ajtó újra becsapódott előtte.

Marianne már az első lépcsőfokon volt, amikor a nő utánakiáltott:

– Számomra halott vagy, Marianne! – Újabb bizonyíték arra, hogy csak képzelte, hogy otthonra talált itt.

– Na, mit mondott? – kérdezte Lothar.

– Szerencsés utat kívánt nekünk – felelte Marianne.

Miközben kint álltak Yann műterme előtt, Lothar megfogta Marianne kezét.

– Muszáj ezt tenned?

– Ez udvariasság kérdése – válaszolta Marianne, és kihúzta a kezét a férjééből.

Furcsa udvariasság, ha azt mondod egy férfinak, hogy: szeretlek, de nem az vagyok, akinek gondolsz, és haza akarok menni. Marianne hirtelen vadul reménykedni kezdett, hogy Yann majd mindent megtesz, hogy megakadályozza a távozását.

Elsétált a magas, széles műtermi ablakok előtt, és eszébe jutott, hogy még sohasem látta a képeket, amit a férfi festett róla. Nagy levegőt vett. Vajon jól döntött, hogy elmegy?

Belépett a világos, magas mennyezetű helyiségbe vezető folyosóra, és zokogás hangját hallotta. Yann és Marie-Claude nem vették észre, hogy belépett a műterembe. Az idősödő fodrásznő Yann karjában sírt egy meztelen nőt ábrázoló festmény előtt. Egy gyönyörű meztelen nőt.

A sírása hamar nevetésbe fordult át. Megölelte Yannt, és csókokkal borította az arcát.

Rajtad nevetnek, és azon, milyen ostoba vagy.

Marianne elszaladt. Már felesleges volt megválaszolnia a kérdést, hogy jól döntött-e.

– Na? – kérdezte Lothar, amikor a felesége ismét mellette ült.

Marianne igyekezett visszafojtani a könnyeit.

– Hogy fogadta?

– Férfihoz méltón – felelte nagy nehezen.

– Hihetetlen – tűnődött Lothar. – Tudod, amikor elmentél, mert Simone-nak volt valami baja, beszélgettem azzal a férfival. Úgy áradozott rólad, hogy azon gondolkodtam, kiről beszélhet. Sohasem engedett volna el egy olyan nőt, akit benned látott.

– A neve nem Simone, hanem Sidonie, és nem valami baja volt, hanem… meghalt. Sidonie halott.

– Hát persze. Sajnálom. – Kis idő múlva hozzátette. – Maradjunk néhány napig Párizsban? – Azután idegesen felnevetett. – De csak, ha ezúttal nem szöksz el.

Egy autó motorja zúgott fel odakint, és Marie-Claude kibontakozott Yann öleléséből. Nevetett, mert elmesélte a férfinak, hogy nem ismerte fel magát egy kirakat üvegében. Azt gondolta, ki lehet ez a barátságtalan kinézetű nő? Azután rájött, hogy ő az.

Claudine nem sokkal azelőtt mesélte el neki a drámai szülését Ar Morban, és azt, hogy Victor ejtette teherbe. Victor nős, Claudine ezért úgy döntött, nem beszél neki a gyermekről. Azért szeresse és válassza őt, mert őt akarja, ne pedig azért, mert úgy érzi, ez a kötelessége.

Marie-Claude így nagymama lett, és azonnal Yannhoz szaladt, hogy rábeszélje a férfit, jöjjön el vele Kerdrucbe, és hadd mondjon köszönetet Marianne-nak.

– Ezek gyönyörű képek. Marianne látta már őket?

Yann megrázta a fejét.

46.

Marianne úgy érezte, mintha ugyanazon az úton menne visszafelé, amelyen idejött, amióta csak elindult a vonat Brestből, ahol Lothar és ő felszálltak rá. Elhagyták Quimpert, és most Auray után Párizs felé száguldottak.

Marianne valaki más volt, ugyanakkor mégsem. Egy kicsit a kis Annie-nek érezte magát, akinek megadatott egy nagy kaland. A másik világába tett utazása legalább egy dologról meggyőzte: az ő helye ott van, ahol mindig is volt. És nincs joga egy másik élethez: az csak egy téves gondolat volt.

– Az ott Brocéliande – kezdte mondani, és egy erdős területre mutatott a látóhatár szélén. – Az az álmaink erdeje. Ott van eltemetve Merlin, a varázsló.

– Merlin nem létezett – dörmögte Lothar, miközben egy motorsport magazint lapozgatott.

– Ki mondja ezt?

– A józan ész.

Marianne nem felelt semmit. A Merlin sírja melletti forrásra gondolt, és arra, hogy ott állt a varázsló szerelmének börtönét körülvevő kövek mellett.

A kövek réseiből megszámlálhatatlanul sok papírlap kandikált ki, amit nyilvánvalóan a – józan eszüket elvesztett – emberek hagytak ott a kívánságaikkal. Az egyik ilyen papírt ő maga írta. „Hadd szeressek, és szeressenek engem is!”

– Kíváncsi vagy arra, hogy mit csináltam Kerdrucben? – kérdezte Lothartól.

A férfi megvonta a vállát.

– Jaguart vezettem, Vespával motoroztam, homárt főztem, kutyákat és macskákat etettem Ming-dinasztiás tányérból, megmentettem egy apácát, modellt álltam, és a tengerparton harmonikáztam.

Lothar döbbenten meredt rá.

– Hogyan tudtál ennyi mindent…?

– Nem hiszel nekem?

Lothar őt nézte, azután visszafordította a tekintetét a magazinra.

– Dehogynem. Persze, hogy hiszek.

– Lothar!

– Mi az?

– Tudod, mi az a klitorisz?

A férfi arca mélyen elvörösödött.

– Kérlek!

– Szóval tudod?

Sietve bólintott, azután körülnézett, hogy hallja-e valaki a beszélgetésüket.

– Akkor miért nem foglalkoztál soha az enyémmel?

– A szeretőd biztosan jobban értett hozzá.

– Most jó alkalom lenne, hogy szóba hozzam Sybille-t?

– Már beszéltünk Sybille-ről. Annak vége.

– A beszélgetésünk öt percig sem tartott, és utána azt akartad, hogy soha többé ne említsem a nevét.

– Mert vége van! Senki mást nem akartam, csak téged.

– El kell kezdenünk beszélgetni, Lothar. Őszintén.

– Valószínűleg csak túlanalizálnánk a dolgokat. Az idő minden sebet begyógyít. Még mindig ez a legjobb megoldás.

– Csakhogy nincs sok időnk. Ha minden jól megy, talán húsz évünk.

– Te mindig túldramatizálod a dolgokat!

Marianne vett néhány mély lélegzetet.

– Felejtsd el! Elmondom neked, hogy mit akarok. Dolgozni akarok, a saját szobámban lakni, és harmonikán játszani.

– És mi ezzel a probléma? Csináld azt, amit akarsz!

– Ezek mindig gondot jelentettek neked.

– Ugyan már! Azt csak te képzelted.

Marianne elbizonytalanodott. Lehet, hogy ez igaz? Vajon a férjéről őrzött emlékei rosszabbak, mint a valóság? Csak kitalálta őket azért, hogy még jobban gyűlölhesse? Hirtelen bizonytalan lett, és kinézett az ablakon. Egy órával azelőtt elhagyták Rennes-t, és hamarosan megérkeznek Párizsba, a Montparnasse pályaudvarra.

– Mondj nekem valami kedveset! – kérte.

A férfi kelletlenül összecsapta a magazinját.

– Marianne! Elutaztam Franciaországba, hogy megkérjelek, gyere haza, és légy újra a feleségem! Az nem elég kedves, hogy veled akarok élni? Mi mást kellene még tennem?

Légy romantikus, kedves, gyengéd, érdeklődő és boldog, hogy láthatsz! Nézz rám úgy, mintha én lennék számodra a legfontosabb ember a világon! És kívánj engem! Tisztelj! Légy hajlandó csak egyszer hinni nekem! Állj az én oldalamon! Ne azt az ostoba magazint olvasd, hanem beszélgess velem!

– Szeretlek – mondta Lothar. – Ezt akartad hallani?

Marianne gondolatban lejátszotta a párbeszédet.

Ezt akartad mondani?

Hiszen azért mondtam!

Igen, de tényleg így is gondolod?

Marianne, le fogok szállni a vonatról. Ha minden nő ezt csinálná, hogy megkérdezi a férjét, hogy komolyan gondolja-e, akkor… De nem minden nő teszi.

Még szerencse! Hogy élné túl azt a társadalom! Az embernek az egészet kell néznie, nemcsak saját magát! Ezt hívják felnőttségnek!

Az embernek az egyént is tekintetbe kell vennie. Minden személy egy külön egyéniség, és mindenkinek egyéni és saját okai vannak. Minden ember számít. Én ezt nevezem felnőttségnek.

Marianne biztos volt benne, hogy nem tévedtek az emlékei Lotharról. Talán el kellene kezdenie megtenni azokat a dolgokat a férjének, amiket saját magának kívánt. Talán lehetne nőiesebb, csábítóbb, magabiztosabb, érdekesebb…

Ó, ISTENEM, HAGYD MÁR ABBA! HÁNYINGEREM VAN, kiabált egy hang a fejében. Olyan hangon, mint Colette.

– Igen, ezt akartam hallani – válaszolta egy kis idő múlva.

Érezte, hogy Lothar a kezére teszi a kezét.

– Új gyűrűket kell vennünk – suttogta a férfi, és megsimogatta Marianne üres gyűrűsujját. – Máskülönben mit fognak gondolni rólunk az emberek?

Marianne kihúzta a kezét Lotharéból.

Párizs, Montparnasse pályaudvar. Az emberek most is tolongtak a boltok között, mint mindig, és amikor Marianne elment egy cipőárus előtt, az eladó felnézett, és odaszólt neki:

– Ma chére Madame, káprázatosan néz ki!

– Köszönöm. Olyan cipőt is árul, amit egy nő olyan helyeken tud viselni, ahová tartozik?

– Természetesen! – A férfi elővett egy fehér pöttyös, piros körömcipőt. – Ott szeretné megtalálni a szerelmet? – kacsintott Lotharra, aki gyanakvóan figyelte őket.

Marianne elindult a legközelebbi taxi felé.

– Mehetnénk busszal is a városközpontba. Az olcsóbb – javasolta Lothar.

– Hatvanéves vagyok, és nincs kedvem buszozni – válaszolta Marianne, majd beszállt a taxiba.

Lothar a másik oldalról beült mellé hátra. Amikor a taxi elindult, megfogta Marianne kezét.

– Bocsáss meg nekem! – suttogta. A felesége döbbenettől merev ujjait saját, gondosan megborotvált arcára szorította, közelebb húzódott hozzá, és behunyta a szemét. Marianne nem tudta, mit tegyen. Lothar megcsókolta a tenyerét. – Bocsáss meg! – esedezett hevesebben. – Bocsáss meg, Marianne, hogy nem úgy szeretettelek, ahogy szeretted volna. – Az arcán húzgálta a kezét, mintha kétségbeesetten vágyna rá, hogy a felesége végre magától is megsimogassa.

Marianne ekkor döbbent rá, hogy amióta Lothar és ő újra találkoztak, egyszer sem ölelte vagy csókolta meg. És eszébe sem jutott megtenni.

– Nem tanulhatnánk meg úgy szeretni egymást, ahogy kell? –

Lothar most már könyörgött neki. Megpróbálta közelebb húzni magához a testét, megsimogatni a haját, de Marianne eltolta magától.

– Én a te életedet éltem, Lothar, nem a sajátomat. Ezért félig téged hibáztatlak, de félig saját magamat is. Túlságosan engedékeny voltam, de te is. Ennek semmi köze a szerelemhez.

A férfi lehajtotta a fejét.

– És ha… mostantól kezdve a te életedet élném, ahogy te akarod?

Nem értette meg. Senkinek sem kellene egy másik ember életét élni. Sem nekem. Sem neki.

– Saját szobád lesz. És harmonikázol. Minden egész más lesz, miután korán nyugdíjba megyek. Időnként, ha akarsz, elmehetünk Kerdrucbe nyaralni.

Kerdrucben nyaralni időről időre. Lothar korán nyugdíjba vonul. Élet Celle-ben.

A taxi lefékezett.

– Baleset történt előttünk – közölte mogorván a sofőr.

Marianne észrevette, hogy a Pont Neuf hídon álltak meg, majdnem pontosan a kő boltív fölött, ahonnan egykor levetette magát a Szajnába azzal a céllal, hogy véget vessen az életének.

Lotharnak mindig ilyen dohos szaga volt? Kikapcsolta a biztonsági övét, kinyitotta az ajtót, és kiszállt.

– Hová mész? – kérdezte a férje rémülten. – Marianne!

Marianne odasétált ahhoz a helyhez, ahol véget akart vetni az életének, de helyette egy új kezdetet talált. Egészen biztosan észrevétlenül mentek volna át ezen a helyen, ha előttük két autós véletlenül nem éppen akkor hajt egymásba.

Vajon az életben minden lehetőség a véletlennek köszönhető?

Vagy azon múlik, hogy megragadjuk-e azokat? Marianne most a szívében és a fejében is olyan tisztán látta a helyzetet, mint még sohasem, és biztos volt benne, hogy mindenkinek csak egyszer adatik meg a lehetőség, hogy válasszon, hogy szabadon döntsön.

Halálos nyugalom szállta meg.

Most már megértette, miért reagált olyan dühösen a galériatulajdonos. Colette számára az a Marianne, aki esélyt adott magának, megszűnt létezni, meghalt. A taxi hátsó ülésén lévő Lothar felé fordult, aki az ablakon keresztül őt nézte.

Nem tudom, hogy mi nők miért hisszük azt, hogy ha feláldozzuk a vágyainkat, attól vonzóbbak leszünk a férfiak számára. Mi a fenét gondoltunk? Hogy az a nő, aki lemond a vágyairól, jobban megérdemli, hogy szeressék, mint az, aki követi a saját álmait?

– Marianne, mennünk kell!

Ekkor döbbent rá, hogy mi történt vele.

Pontosan úgy van, ahogy gondoltam. Minél többet szenvedtem, annál boldogabb lettem. Minél tovább nélkülöztem, annál erősebb lett a reményem, hogy Lothar majd megadja nekem, amire szükségem van. Hittem abban, hogy ha nem kérek semmit, nem vetek a szemére semmit, nem követelem, hogy legyen saját szobám vagy saját pénzem, ha nem adok okot a vitára, akkor majd csoda történik velem, és azt mondja, „Ó mennyit feláldoztál!

Mennyivel jobban szeretlek, mert feláldoztad értem saját magadat!”

A forgalom újra megindult.

Micsoda őrültség volt ez! Olyan büszke voltam magamra és a végtelen nagy szenvedésemre: tökéletes akartam lenni benne.

Minél teljesebb lett a panaszmentes elfogadásom, úgy gondoltam, annál nagyobb lesz egy napon a szerelme irántam. A legnagyobb megtagadásom – hogy lemondok a saját életemről – garantálja nekem az örökké tartó szerelmet.

Kuncogni kezdett.

– Pedig sohasem volt ilyen megállapodás, hogy a szenvedésemet szerelemmel fizeti meg – mondta, mire kíváncsi járókelők bámulták meg. – Maguk is pontosan ugyanolyanok! – kiáltott utánuk. A szerelmet a szenvedéssel kell kiérdemelni?

Örömkönnyek csorogtak le az arcán. Nagyon remélte, hogy a nők következő generációja jobban kezeli ezt a helyzetet, mint ő, mert őket majd nem egy olyan anya neveli fel, aki a lemondással teszi egyenértékűvé a szeretetet.

– Marianne, menjünk haza! – Lothar is kiszállt a kocsiból.

Marianne sohasem hallotta még ezt a fajta bizonytalanságot a hangjában, ilyen könyörgést, ilyen hajlandóságot, hogy lealacsonyítsa magát. Legszívesebben azt mondta volna neki:

„Hagyd abba! Ha lealacsonyítod magad, nem szerelmet kapsz, hanem megvetést! Senki sem hálás azért, ha egy másik ember az ő kedvéért nélkülöz valamit: az emberi fajnak ilyen kegyetlen a természete.”

Visszasétált a taxihoz, kinyitotta a csomagtartót, és kiemelte belőle a bőröndjét meg a harmonikáját.

– Hová mész?

– Nem tudom – felelte, és becsukta a csomagtartót. Csak egy dologban volt biztos, hogy sokkal többre vágyik, mint amit valaha Lothartól akart kapni.

A férfi a karja után nyúlt.

– Marianne, ne hagyj el! Könyörgöm neked, ne menj el! Marianne, hozzád beszélek! Ha most elmész, soha többé nem jössz haza! – A hangja elcsuklott, amikor Marianne kihúzta a karját a kezéből, és még egyszer utoljára szembefordult vele.

– Lothar Messmann, te nem vagy az otthonom.

Azzal fogta a bőröndjét, és elindult otthont keresni valahol ezen a földön. Sírt a Lothar iránt érzett nem létező szerelméért és azért a szerelemért, amit megtagadott magától.

47.

Párizs augusztusban. Csendes időszak, az év legcsendesebb része, amikor a párizsiak délen vannak, és magukkal vitték az autójukat is. Az utcák üresek, a levegő szokatlanul tiszta. Párizs elutazott, a forróság csupán a redőnyökkel védett lakásokban, a kis bodegákban és a pékségekben gyűlt össze.

Marianne a Saint-Martin csatorna mellett ült, és egy brióst evett. A közeli víz lehűtötte a bőrére kiülő verejtékréteget. Négy zenész játszott a gyalogút hídja alatt a csatorna másik oldalán a közelgő este alkonyati fényében. Egy csatornahajó haladt el mellette, az Arletty.

Négy nap telt el, amióta otthagyta a férjét a Pont Neuf hídon.

Fogalma sem volt róla, hogy hová akar menni, a lábára bízta magát, hogy vigye valahová, ahol leteheti a bőröndjét, és bezárhatja maga mögött az ajtót.

A borítékban, amit Geneviève nyújtott át neki a távozásakor, több pénz volt, mint amennyit a vendégházban és az Ar Morban végzett munkájáért megérdemelt volna. Madame Ecollier a fellépéséért is fizetett. Marianne összes vagyona mindössze kétezer-kétszázhatvankét euró és egy kölcsönkért bőrönd volt, benne néhány egyszerű ruha, egy kék estélyi, egy Chanel rúzs, egy szótár, egy csempe és egy harmonika. Hatvanéves volt, munka, megtakarított pénz és ékszerek nélkül, mégis gazdagabbnak érezte magát, mint valaha életében. Úgy tervezte, hogy Párizsban marad, amíg rá nem jön, mihez akar kezdeni ezek után… de csakis olyasmihez, amit annyira akar, hogy egy másodpercet sem képes várni tovább, hogy elkezdje.

Kerdruc nem szerepelt a tervei között.

A Babette Panzióra a város Marais negyedében bukkant rá.

Mindegyik apró, mégis világos és bájosan berendezett szobája a zöld hátsó udvarra nézett. A szobában volt egy ágy, egy asztal, egy szék és egy komód. Marianne figyelte a szemben lévő épületben lakó embereket, mert minden egyes kivilágított ablak más-más álmot mutatott meg neki: egy férfi fejhallgatóval a fején és karmesteri pálcával a kezében egy más által nem hallható szimfóniát vezényelt; egy nő szívet tett egy szorosan lezárt befőttesüvegbe, lefekvés előtt megpuszilta, és az éjjeliszekrényére tette; egy pár cserepes virágokat lóbált a levegőben veszekedés közben, majd a nő pofon vágta a férfit, aki erre megcsókolta őt, és kis idő múlva epret ettek, és a nyitott ablakon lógatták ki a lábukat.

A panzió mellett egy kis kávézó állt, ahol a szomszédok, akik nem mentek nyaralni, egymást üdvözölték, ánizslikőrt ittak, kávékrémet rendeltek, és elolvasták az újságot. A második reggelen már Marianne-nak is köszöntek, amikor lement reggelizni.

Felfedezte a várost. Először gyalog, azután metróval, találomra szállt ki egy-egy megállóhelyen, végül rábukkant egy kerékpárkölcsönző helyre, amely olcsóbb volt, mint a napijegy a metróra. Így egy ezüstszínű biciklivel járta be Párizst, azt a várost, amely újból tudott lélegezni most, hogy olyan sok parkolóhely felszabadult. Meglátogatott olyan helyeket, mint a Saint-Germain Boulevard, a Quartier negyed, elment a Sorbonne előtt, majd vissza a Marais negyedbe, ezután nyugat felé indult az Eiffel-toronyhoz, és csilingelve végighajtott a Champs-Élysées-n. Diákok napoztak a parkokban, a Szajna mentén lévő mesterséges partokon pedig halászok horgásztak a csatornában. Festők elbóbiskoltak a vázlatuk fölött a lakóhajójukon, és turisták csókolóztak a Pont des Artson a lenyugvó nap fényében, háttérben az Eiffel-toronnyal.

És közben keresett. Egy olyan helyet, amit neki szántak. És ha nem itt találja meg, akkor továbbutazik. Először persze biztos akart lenni benne, hogy az a hely nem Párizs, a város, amely egy véget és egy kezdetet adott neki. Biztos volt benne, hogy valahogy küld majd egy jelet.

Újra és újra elsétált a parkba, az Île de la Citére, abban a reményben, hogy esetleg megpillantja azt a csavargót, aki annak idején kihalászta a Szajnából.

Lesöpörte a morzsákat az ujjairól és felállt. Az Arletty már elment, a közeli fjordszerű utcákban pedig egy Vespa motorját lehetett hallani, amely elnyomta a Libertango dallamát. A zene hirtelen felidézett benne mindent. Minden emlék, amelyet addig olyan gondosan kizárt a tudatából, azonnal visszatért, végigszáguldott a város utcáin azzal az egyetlen céllal, hogy szétáradjanak a gondolatai, hogy repüljenek távolabbra, nyugatra, egy kikötőbe egy folyó partján, ott is egy szobába, amelyben egy macska megszagolta a párnáját, és panaszosan nyávogott. A szíve nem volt képes elfeledni Kerdrucöt.

Amikor a Vespa zúgása elhalt, a képek megállíthatatlan özöne rohanta meg. A tenger. Yann alakja. Jean-Rémy táncoló lába.

Geneviève tekintete, ahogy Rozbrast kutatja. Fehér rózsák egy fekete vázában. Egy seregnyi macska, amint porcelántányérból eszik, egy Jaguar sebességmérője függőleges állásban. Sidonie keze, ahogy a követ szorongatja. A virágoskert Emile háza mögött az erdőben. Geneviève piros ruhája.

Valami megmozdult Marianne-ban. Holnap szeptember elseje lesz.

48.

Senki sem fogja megzavarni a terveit, gondolta Jean-Rémy.

Augusztus utolsó napján közölte, hogy másnap bezár a konyha, és valóban, szeptember elsején senki sem jött az étterembe.

Egyetlen törzsvendég sem: Paul, Simon, Marie-Claude vagy Colette. Geneviève is távol maradt. Az ő dolguk, hogy mit csinálnak… őt ez egyáltalán nem érdekelte! Helyre fogja hozni az élete másik részét.

Felvett valamit maga mellől, kihúzta a Laurine-nak írt levelet a borítékból, és elolvasta.

Szerelmem, mon coeur, napsugaram, drágaságom. Tudtad, hogy te vagy életem legelső szerelme? Így érzem… pontosan ezt érzem. Nem tudom, mi történik velem… mintha most először találkoznék saját magammal. A vágyakozás, ami lyukat éget a lelkemen, amikor nem vagy mellettem, a megkönnyebbülés, amikor rám nézel, és a vágy, hogy mindenemet neked adjam: a szívemet, a reményeimet. Még a kezemet és a szememet is odaadnám neked. Rád bíznám a jövőmet és a múltamat, mert csak a te kezedben válhatnak értékessé. Laurine, amikor kimondom a neved, számomra az egyet jelent a szerelemmel.

Papírhajót hajtogatott a levélből, és odatette az előzőek mellé, amit a többi levélből elkészített. Ezután kezébe fogta a következőt.

Virágszálam, milyen izgalmas és elegáns vagy, milyen tiszta és milyen nagyszerű! Attól, hogy ismerlek, már békében halhatok meg. Az, hogy szeretlek, azt jelenti, hogy az életem már nem volt hiábavaló, függetlenül attól, hogy viszontszeretsz-e vagy sem.

Mégis, te döntöd el, hogy elfogadod-e vagy visszautasítod a szerelmemet, de arra nem lesz hatással, hogy én a halál szemébe nevetek, és azt mondom, „És akkor mi van? Ismertem Laurine-t.

Láttam, ahogy jár. Hallottam, ahogy nevet. Láttam táncolni és hallottam a hangját.”

Ezt a levelet különösen gondosan hajtogatta kis hajóvá. Ez volt a hetvenhárom szerelmes üzenetből az utolsó. Hetvenhárom kis fehér hajó, és hetvenhárom virágszál hevert mellette. Bedobta az első virágot az Aven folyóba – egy fehér rózsát, amely már szinte szétporladt, mint a pergamen.

Amikor vízre tette a szerelmes levelek első hajóját, egy cipő repült a fejéhez.

– Ez lopás! – kiáltotta Laurine. A mólótól néhány méterre állt, mellette Padrig ácsorgott. Jean-Rémy szívébe vad féltékenység mart. – Azok a levelek nekem szólnak, nem? Padrig megmutatta, de te sohasem adtad át őket!

Laurine ekkor levette a másik cipőjét is, és azt is Jean-Rémy fejéhez vágta. A séf elhajolt, ezért a cipő Max farkának hegyét találta el. A macska felugrott a levegőbe, fújt egyet, majd félrevonult, felháborodottan leült, és elkezdett mosakodni.

– Azok az enyémek! A levelek a címzett tulajdonai!

– De csak ha elküldték őket – kiáltotta Jean-Rémy –, és én még csak most küldöm el őket.

– Óóóó, te… idióta! – Laurine dühösen dobbantott egyet a lábával.

De miért kiabálnak egymásra, és miért veszi le Laurine a cipőjét? Most pedig már a pólóját húzza át a fején! Jean-Rémy lélegzete elakadt: a nő olyan hihetetlenül gyönyörű. A bőre.

Karcsú dereka.

Puha hasa. A csípője, amiről lehúzta a farmert.

– Mit csinálsz?

– Visszahozom a leveleimet! Nem akarok elveszíteni egyetlen szót sem, amit nekem írtál! – Ekkor levette a melltartóját is, és végül letolta fehér bugyiját. A lába között aranyszínű volt a szőr, a teste olyan, mint egy táncosé. Ő a leggyönyörűbb nő a világon, gondolta Jean-Rémy, a legbátrabb, a legcsodálatosabb, a legeslegjobb.

Laurine a rakpartra sétált, hogy megmentse az első szerelmes levelet. Elfelejtette, hogy úgy döntött, megteszi az első lépést Jean-Rémy felé, de csak az elsőt. Most viszont kész volt beugrani a folyóba. Jean-Rémy azonban felpattant, és odaszaladt hozzá.

– Ne! – kiáltotta. – Kívülről tudom!

Ekkorra a kis papírhajó már elérte a folyó közepét, egyre nagyobb sebességgel pörgött, majd elsodorta az áramlat.

Laurine szeme könnyes volt, amikor megszólalt:

– De az volt az első, Jean-Rémy. Mindig az első a legfontosabb.

Annyit írok neked, amennyit csak akarsz, gondolta a férfi.

Több százat, több ezret, évről évre. Egy egész könyvtárad lesz a szavaimból, és kitiltom a sót a konyhámból, mert mindig szerelmes leszek beléd, még akkor is, amikor már férj és feleség leszünk, meg apa és anya, majd nagyapa és nagymama. Ezt persze nem mondta ki hangosan.

A nő a levelet akarja? Akkor megkapja. Levette a cipőjét, a pólóját, és a vízbe ugrott. Úszás közben minden karcsapással harcolt az áramlat és az örvények ellen, a gondolatait pedig elárasztották a mondatok, amelyeket abban az első szerelmes levélben írt Laurine-nak.

Úszott, és folyamatosan nyújtogatta a nyakát, hogy ne veszítse szem elől a kis hajót. A karja égett, a víz egyre hidegebb lett, már alig érezte a lábujjait, de nem hagyta abba az úszást, folytatta, amilyen gyorsan csak tudta, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy követnie kell a hajót ki a nyílt tengerre, és ott megfullad!

Úgy tűnt, a vízi tündéreket mulattatja ez az úszó, aki a saját szavait üldözi. Egyre csak forgatták a kis papírhajót, apró hullámokat küldtek felé, erre-arra sodorták, mintha egy labdát dobáltak volna egymásnak. Jean-Rémy elszántan küzdött és köpködte a vizet. Ezután a kis hajó a folyó egyik mellékágába sodródott, Jean-Rémy pedig érezte, hogy az ereje kezdi elhagyni.

Legszívesebben hanyatt fordult volna, hogy lebegjen egy kicsit, mégis folytatta az úszást dühös, tehetetlen könnyekkel a szemében.

Ekkor Nimue, a tenger uralkodója megszánta a séfet, és felé küldte a kis hajót. Végre elkapta! Laurine felé fordult, aki még mindig a parton állt. Nagyon messzire úszott el tőle, és most árral szemben kellett visszatérnie. Miután visszaállt a rendes légzése, a foga közé vette a levelet, és elkezdett visszafelé evickélni.

Amikor felkapaszkodott a kerdruci kikötő falának létráján, Laurine először kivette a szájából a levelet, azután lehajolt a kifulladt férfihoz. Két kezébe fogta az arcát, hátrasimította fekete haját a homlokából, a keze felmelegítette a bőrét, ahol csak hozzáért.

– Jean-Rémy! – suttogta, majd megcsókolta. Az ajka leheletfinoman érintette az övét.

Jean-Rémy annyira megdöbbent a szerelme csókjától, a közelségétől, a bőrétől, az illatától, az arcától és a mosolyától, hogy majdnem visszaesett a vízbe.

Laurine hátralépett, és gondosan széthajtogatta a vizes papírhajót.

Laurine, te vagy a mindenem. A reggelem, a mosolyom. Te vagy a félelmem és a bátorságom. Te vagy az álmom és a nappalom. Te vagy az éjszakám és a lélegzetem, te vagy a legfontosabb lecke az életemben. Könyörgöm, engedd meg, hogy szeresselek, és nem kevesebbet kérek, mint egy egész életet melletted.

Laurine hosszú ideig olvasta, ízlelgette a szavakat, hagyta, hogy a lelkében visszhangozzanak. Amikor felemelte a tekintetét, végtelen méltóság tükröződött a szemében.

– Igen – mondta.

Igen. A világ legszebb szava.

49.

– Szeretni? Hogy érted azt, hogy szeretni?

– Egy művésznek szeretnie kell, ha azt akarja, hogy jó legyen.

– Ostobaság. Szabadnak kell lennie, különben nem igazi művész. Mentesnek a szerelemtől, a gyűlölettől és minden határozott érzelemtől.

Rozenn és Paul kéz a kézben sétáltak el a két férfi mellett, majd Paul halkan odasúgta a társának:

– Első találkozásunk a párizsi műkritikusokkal.

– Egy bemutatón mindig ez van – suttogta vissza Rozenn.

Paul keze lejjebb siklott a nő hátáról a fenekére.

– Menjünk, keressük meg a pincét! – dörmögte.

Valójában senki sem tudta, hogy kinek az ötlete volt felutazni Párizsba Yann Gamé kiállítására, miután Jean-Rémy hirtelen sztrájkba kezdett. Yann le akarta mondani az egész bemutatót.

Legszívesebben elégette, tönkretette és darabokra tépte volna a képeket, Colette azonban egy lezárt tárolóban őrizte a festményeket. Tudta, hogy a művészek nem sokkal a kiállítás előtt időnként hajlamosak így viselkedni. Idegesek lesznek, hogy valaki talán elviszi a munkájukat, és azzal együtt az összes befektetett érzelmet és gondolatot is. Attól félnek, hogy ellopják a lelküket.

Colette jól választotta meg a kiállítás időpontját. Szeptember elsejét, amikor az emberek visszatértek az iskolákba és a munkahelyekre. Ekkorra már mindenki visszajött Párizsba, és elszántan igyekezett kiheverni a vidéki nyaralást azzal, hogy szinte habzsolta a kultúrát és minden újdonságot, amíg fel nem vette újra a város ritmusát.

Pascale úgy sétált el a képek előtt, mint egy döbbent kisgyerek. Emile a Rue Lepicre néző egyik szárnyas ablak melletti alkóvban ült, és feltette a lábát. Simon odalépett hozzá, szorosan fogta Greta kezét.

– Furcsa őt látni, amikor ő maga nincs itt – jegyezte meg a halász.

– Pedig itt van – dörmögte Emile, majd megfordult, hogy egy széles mozdulattal Paulra és Rozennra, Geneviève-re és Alainre, Colette-re és Marie-Claude-ra mutasson, akik közül az utóbbi kissé túl hangos volt, hogy leplezze újdonsült nagymamasága miatti idegességét és furcsa érzését. Mindannyian lassan sétáltak Marianne alakjai előtt, mintha minden egyes részletet az emlékezetükbe akarnának vésni. Többen megálltak az előtt a kép előtt, amelyen Marianne szikrázó fények közepette a színpadon állt. A kép címe A holdzenész volt.

– Látod, ott van mindegyikük szívében és mosolyában, ahogy ránéznek és rágondolnak. És mindenekelőtt ott.

Erre mindketten Yann Gaméra pillantottak, aki egy portré előtt állt. A képen Marianne a kagylós szoba ablakában állt. Az anyajegye, a mögötte lévő ragyogó égbolt, a hullámok taraja a háttérben: a vörös megszámlálhatatlan árnyalata alkotta a képet, a tenger pedig a nőalak szemében tükröződött csillogva.

Yann a L’Amour de Marianne címet adta neki.

– Mi olyan különleges ebben a nőben? – kérdezte Simon.

– Az álmaidra emlékeztet, amikor még voltak álmaid – válaszolta Emile lassan.

A halász bólintott.

– Így igaz. Nézz csak rájuk… hirtelen mindannyian a saját álmaikra gondolnak.

Colette a képekhez kísérte a vendégeket, és egy sárga kis pöttyöt ragasztott a festmény címét hirdető kártyára, azt jelezvén, hogy arra már ajánlatot tettek, és a kiállítás után eladásra kerül.

Simon, Greta és Emile figyelte a párizsiakat, akik egyre nagyobb számban jelentek meg a galériában, néhányan csak azért, hogy Colette-tel beszéljenek. Colette nagyon gyengének és sápadtnak tűnt tetőtől talpig feketébe öltözve. Sidonie iránti szerelme ellágyította a vonásait, a gyász miatt azonban szögletesebbek lettek a mozdulatai, mintha a társa nélkül már nem érezné a teste határait.

Egy gyapjúöltönyös férfi hivatalos kinézetű aktatáskával odalépett Yannhoz, és kizökkentette merengő gondolataiból.

Odasétáltak a L’Amour de Marianne kép elé. A férfi az anyajegyre mutatott, amely beleégett Yann emlékezetébe. Yann vállat vont, Emile pedig felállt, és Simonra támaszkodva közelebb araszolt hozzájuk, hogy belehallgasson a beszélgetésükbe.

– ...genetikai és nemzedékrendi kutatás vizsgálja az ilyen feltűnő pigmentrendellenességeket, és arra következtet belőlük, hogy az illető esetleg a kelta druidák leszármazottja...

Yann már nem figyelt a férfira, aki még izgatottabban azt szerette volna elmagyarázni neki, hogy véleménye szerint Marianne különleges, lángnyelveket ábrázoló anyajegye esetleg azt jelenti, hogy a családfája visszavezethető Artúr király koráig, ahonnan nagyon sok varázsló, lovag, női druida, valamint gyógyító került ki.

Yann egy piros ruhás nőt nézett, aki éppen akkor lépett be a Rohan Galériába. Lassan levette divatos napszemüvegét, majd tanácstalanul nézett körül. Huszonhét olajfestmény, tizennyolc tintarajz és harminc akvarell mind ugyanazt a nőt ábrázolta.

– Marianne!

Marianne nem hallotta Alain hívását. Saját magát nézte, ahogy még sohasem látta azelőtt. A szíve vadul vert, miközben korábban félénken átvágott a városon a művészeti galériához egy mélyen dekoltált piros ruhában. A ruha térdig ért, selyemből készült, és meleg, vörös színű volt. Egy varrónőnél találta, aki ruhajavítással foglalkozott. A ruha végül a poros kirakatban végezte, mert a tulajdonosa már két éve elfelejtett érte menni. Marianne hálát adott az idegennek, amiért nem volt elég bátor, hogy szembenézzen ezzel a ruhakölteménnyel, és inkább a varrónőnél hagyta, hogy ő majd később megtalálhassa.

Nicolas, a Babette Panzió recepciósa nem csupán kikereste a Rohan Galéria címét, de ki is ment az utcára, hogy a lenyugvó nap fényénél nézze meg, hogyan fest Marianne.

– Lélegzetelállító – mondta.

Most pedig itt áll ezek a képek előtt, amelyek egy olyan nőt ábrázolnak, akiben először fel sem ismerte önmagát. Marianne a naplementébe néz. Marianne alszik. Volt egy portré egy csók után, mosollyal az ajkán álmodozóan a gondolataiba feledkezve. Egy másik, amikor a tengerparton harmonikázott.

Valamint egy akt.

Egy olyan férfi szemén keresztül látta magát, aki szerelmes belé, és így rájött, hogy ő maga gyönyörű: az a fajta szépség jellemezte, amely a szeretett nők sajátja. A lelke átalakult. Látta, hogy sokféle arca van: szomorú és boldog, gyengéd és büszke, álmodozó és zenei. Az egyik festményt nézve eszébe jutott, hogy akkor éppen mire gondolt: a kilátástalanságra. Határtalan csüggedés tükröződött az arcán, a szeme élettelen volt, a szája elkeseredett, az arcán mély barázdák húzódtak.

Észre sem vette, hogy a többi látogató utat ad neki, ahogy képről képre haladt, egyesek még utána is bámultak.

– Ez nem…?

– Pont úgy néz ki, mint…

– Szerinted ők egy pár?

Végül megállt a L’Amour de Marianne előtt. Ez az arc megmutatta, hogy néz ki, amikor szerelmes. Minden benne volt: az ereje, az elhatározása, minden, ami a vágyaira és az akaraterejére jellemző. Ez volt a létének alapeleme. Látszott benne egyfajta szabadság, vad érzékenység és kisugárzás is. A szerelme olyan volt, mint a lángoló tenger.

Yann lépett oda mögé. Marianne megérezte, hogy ott van, hátra sem kellett fordulnia. És azt sem kellett megkérdeznie, hogy a férfi viszonozná-e az ölelését: a festményeket elnézve a kérdés teljesen fölösleges lett volna.

– Ilyennek látsz engem? – kérdezte Marianne halkan.

– Ilyen vagy – válaszolta Yann.

Ilyen vagy. A lelked a színek végtelen kavalkádja. Marianne szembefordult vele.

– Most új arcod van. Ezt minek nevezzem? – kérdezte Yann.

Marianne ránézett, és mindent elsöprő bizonyossággal érezte, hogy a hátralevő idejében még nagyon sok mindent tehetnek ezzel a férfival, és abban is biztos volt, hogy soha többé nem fogja megengedni, hogy megfosszák ettől az érzéstől.

A rengeteg lehetőség közül, amely előtte állt, a legkönnyebb volt Yannt választani. Persze kimehetne a világba és szerethetne más férfiakat is – magasabbakat, alacsonyabbakat, olyanokat, akiknek mások a nevetőráncaik, mások a szemei, úgy csillognak, mint a csillagok vagy a hegyi tavak, vagy az olvadt csokoládé. Elutazhatna a világ másik végébe, szerezhetne más barátokat, ahol más folyók vannak és más szobák, amelyben ő és a csempéje egyedül aludnának, de bizonyára ott is lenne egy macska, ami meglátogatná őt.

De minderre nem volt szükség. Ő az előtte álló férfit választotta. Nem tudna nélküle élni. A részletekkel majd később foglalkoznak.

– Marianne él – válaszolta. – Ez a neve ennek az arcnak.

A boldogság az, amikor azt szeretjük, amire szükségünk van, szükségünk van arra, amit szeretünk… és végül meg is kapjuk, gondolta Yann.

– Visszajössz velünk Kerdrucbe? – kérdezte a festő.

– Igen – felelte Marianne. Kerdruc volt minden, amit az élettől várt.

Azután mintha képtelenek lettek volna továbbra is egymást nézni anélkül, hogy megérintenék a másikat, olyan erővel ölelkeztek össze, hogy a foguk összekoccant a csóknál. Nevettek, még egyszer csókolóztak, de már óvatosabban, egyre jobban nevettek, és csak álltak ott összeölelkezve, amíg az érzés be nem töltötte az egész termet.

Epilógus

Ez csak egy legenda, mondták az emberek. La nuit de samhain: a nyár vége, a sötét hónapok kezdete. Ez az az éjszaka, amikor az ősök és az élők összegyűlnek, amikor az idő és a tér átfedik egymást, és tizenkét órán keresztül megkülönböztethetetlenné válik a múlt, a jelen és a jövő. A másvilág kiemelkedik a ködből, hogy egyetlen éjszakára visszahozza nekünk a halottainkat. Mi megparancsoljuk nekik, hogy kérdezzék meg az isteneket, a démonokat és a tündéreket a túlvilágon, hogy mi lesz a sorsunk.

Mégis, amikor az emberek találkoznak az elemekkel, a hősök a gyűlölködőkkel, mindenkinek a saját közegében kell maradnia a fényben, mert nagyon kevés lélek éli túl a harcot, amikor a két világ összeolvad. Bárki, aki eltévedt a sötét utakon vagy a túlvilágba vezető vízi kapuknál, ilyenkor olyan szellemekkel találkozik, amelyeket csak a druidák vagy a papnők tudnak legyőzni. Bárkit, aki kívül merészkedik a területén, beszippantja a holtak világa, és egy évet kell eltöltenie velük. Ha esetleg visszatérnek, többé már senki sem látja őket.

Mindezek ellenére ezen az éjszakán Marianne kisétált a tengerhez, hogy találkozzon a halottaival. Otthagyta az ünneplést a saját elhunytai kedvéért. Ezen a fesztiválon már nem csak a halottakat ünnepelték, mivel ő és Geneviève átalakították az eseményt. Mostantól a nőket is ünnepelik, ahogy a már elfeledett kelta és breton mítoszok is tették egykor: a nők szerelme eltörli a határokat, túlnyúlik a halál és az idő birodalmán.

Az e világi és túlvilági nőket égő gabonakévékkel köszöntötték, amelyeket egy perc csend után betakartak és eloltottak. Ez jelezte azt, hogy vége van a nyárnak, és amikor a következő kévét is meggyújtották, egy új időszak kezdődött.

Minden asztalnál volt egy pluszteríték meg egy üres szék azoknak, akik visszajöttek a túlvilágról. Minden fényt eloltottak egy percre, hogy a halottak észrevétlenül be tudjanak mászni a csónakokba, és elinduljanak erre a világra, ahol az ablakokba kitett gyertya irányította őket.

A mulatság minden résztvevőjének kötelessége volt megindokolni egy tiltott cselekedetét, vagy megbocsátani másokét, és össze kellett írniuk egy listát arról, hogy a következő év samhain-jéig mit szeretnének átélni. Ez a lista is Marianne ötlete volt.

Az egyetlen ember, akinek Marianne azt mondta, hogy nem kell ébren várnia őt az összeolvadó világok éjszakáján, az Yann volt.

Yann. Töltött éjszakákat vele és nélküle is. Voltak napok, amelyeket kitöltött a zene, de olyanok is, amiket a gyász jellemzett, amikor Sidonie hamvait elvitték a kövekhez, és ott eltemették. Voltak csodálkozással teli órák, amikor Simon elment Gretával egy körútra Normandiába, a Calvados szeszfőzdéibe, és egy párként jöttek haza; vagy amikor Paul és Rozenn másodjára is kimondták a boldogító igent, és Marianne az anyakönyvvezetőnél hallotta először, hogy Paul Frankfurtban született. A férfi német volt, mégis a legkevésbé sem tűnt annak. Amikor belépett az idegenlégióba, mindent hátrahagyott, amit nem akart vállalni… azt, hogy egy SS-tiszt volt az apja. Ez a titok beárnyékolta az egész életét. Marianne továbbra sem beszélt vele egyetlen szót sem németül, mert a férfi így akarta, ő pedig tisztelte mások kívánságait, amióta neki is lett saját akarata.

Voltak boldog percek is, amikor Jean-Rémy és Laurine kisbabanevekről kérdezték őket, valamint hálás másodpercek, amikor Marianne kinézett a szobája ablakán az Aven folyóban tükröződő nap és égbolt barackszínű tükörképére.

Ott voltak még a visszatérő hétfők is a kerdruci kikötőben, amikor Marianne a barátaival ücsörgött, akik szerették őt, és közben istenről, istennőkről, a világról, valamint nagy és kis álmokról beszélgettek.

Ezen a fontos éjszakán most itt ül a tenger mellett. Felállított egy összecsukható széket maga mellé, ha esetleg valamelyik elhunyt szerette le akarna ülni.

Behunyta a szemét, és egy dalt játszott a halottaknak, a nőknek és a tengernek. Nem volt címe, hagyta, hogy az ujjai szabadon alakítsák a fő szólamot.

– Sa-un – suttogta ennek az időtlen időnek a breton elnevezését. Sa-un, suttogták vissza a hullámok. Felkészültél egy utazásra a mulandóba?

Marianne úgy vélte, lépteket és nevetést hall. Úgy vélte, érzi a szél lökéseit, miközben a halottak átfutnak a homokon, és otthagyják a lábnyomaikat.

Boldog vagy? kérdezte az apja. Leült mellé, összekulcsolta a kezét, és kinézett a fekete Atlanti-óceánra.

– Igen.

Az én rugalmas kislányom.

– Szeretlek – mondta Marianne. – Hiányzol.

Neki is olyan szeme volt, mint neked, szólalt meg a nagymamája, és közelebb jött hozzá a hullámok tetején. A nagyapádat szerettem, és utána senki mást. Ez a boldogság ritka példája, amikor egy férfi olyan gazdaggá tette az életedet, hogy utána senki másra nem volt szükséged.

– Varázsló volt?

Bármelyik férfi varázsló, aki egy nőt szeret, és megérdemli, hogy viszontszeressék.

Marianne kinyitotta a szemét. Az ujjai abbahagyták a játékot.

A tengerpart üres volt, nem látszottak lábnyomok a homokban, mégis mindannyian ott voltak: a halottak, az éjszaka és a tenger. A tenger a bátorság és a szeretet dalát kínálta neki.

Nagyon messziről szólt, mintha sok évvel azelőtt énekelte volna el valaki valahol a világon azoknak a parton álló embereknek, akik nem merték belevetni magukat a mély vízbe.