Vásárló neve: Győrffi László

Rendelési szám: 7480247

Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

Lakatos Levente

Ne csinálj úgy,

mint akit

megerőszakolnak!

Egy igaz történet

A történet felkavaró,

alkalmas a nyugalom megzavarására,

kizárólag erős idegzetű olvasóknak ajánlott!

Copyright © Lakatos Levente, 2021

Szerkesztő: Csapody Kinga

ISBN: 978-615-6171-04-7

Borítófotó: Aleshyn_Andrei / Shutterstock 177913544

Felelős kiadó a Lakatos Levente Publishing ügyvezetője

A szerző előszava

A második olyan e-könyvem előszavát írom, ami egy bátor olvasóm igaz története alapján jött létre. Azt hiszem, engem lep meg a legjobban, hogy alapvetően fikciókat író szerzőként, sokáig elzárkózva a „real life” sztoriktól, most mennyire izgalmasnak találom a valós történetek feldolgozását.

Azt, hogy ez a formátum mennyire egyedi, mi sem jelzi, jobban, mint az, amikor az első, Próbáltam mindezt elfelejteni című kötetet töltöttem fel a Moly.hu-ra, komoly fejfájást okozott, hogy milyen műfajba soroljam. Nem interjúkötet, nem riport, de még csak nem is életrajz, hiszen bár az olvasómmal készített, több órás, rögzített beszélgetés alapján íródott, nyomokban tartalmaz az én elmém szülte összefüggéseket, meglátásokat. A cselekmény hűségéhez ragaszkodom, tehát nem írok valótlan, meg nem történt eseményeket, nem másítom meg az eseményeket, de a mesélő nézőpontjába belehelyezkedve megfogalmazok olyan gondolatmeneteket, amiket ő talán soha nem tudott magának. A kész szöveget aztán átküldöm az érintettnek, fontos, hogy ő azzal tudjon azonosulni, csak a jóváhagyását követően publikálom a történetét.

Ebben a kötetben egy, gyerekkorában rossz társaságba keveredett, ma már sikeres fiatal nő traumáját dolgoztam el. Amikor hasonló történeteket keresek, fontosnak tartom a tanulságfaktort. Rebeka – a valóságban nem így hívják, de nem szeretne beazonosítható lenni – sztoriját olvasva azt hiszem könnyű őt, vagy a szüleit hibáztatni a vele történtekért, talán megelőzhető is lett volna, hogy mindezen átessen, de a vagdalkozásnál fontosabb az, hogy lássuk, hova vezethet például a gyerekkori kiközösítés.

Mivel az olvasás közben veletek is megtörténhet, ezért szeretném elmesélni, hogy az írási folyamat során rendre emlékeztetnem kellett magamat: Rebeka, az elmeséltek idején mindössze tizenhárom-tizennégy éves volt. Én azonban munka közben gyakran egy tizenhat-tizenhét éves lány képét láttam magam előtt. Gondolom, az agyam korrigált, hiszen sokkal szerencsésebb lett volna, ha Rebeka nem gyerekként, hanem kamaszként szerzi meg az első szexuális tapasztalatait. 

Ennek kapcsán elmerengtem kicsit: Mit csináltam én tizenhárom-tizennégy évesen? Azon aggódtam, hogy pelyhedzett a bajszom, de még nem engedték leborotválni. Meg kitaláltam magamnak kamu barátnőt, hogy menőbbnek tűnjek a többiek előtt. Gyerek voltam, ahogy valójában mindannyian gyerekek vagyunk még általános iskolás korunkban. Éppen ezért érzem azt, hogy a történetből kiolvasható, többeknek talán akár már túlzó önmentegetés itt helyénvaló. Igen, kétség kívül voltak Rebekának butáskodó lépései, ezeket el is ismeri, de a rossz társaság kifordíthatja az embert önmagából. Pláne akkor, ha – nem győzöm hangsúlyozni – egy tapasztalatlan gyerekről van szó, aki mindössze arra vágyott, hogy ne legyen magányos.

A történet legnagyobb tanulsága, pontosabban üzenete mégiscsak a következő: ha szerelmes vagy, ha nem, ami szexuálisan az akaratodon kívül történik, az erőszak. Nincs rá felmentés, nincs rá indok, legfeljebb takargathatod az igazságot. Ám éppen az igazság elrejtése az, ami hosszan fertőzi, és szakadatlan emészti a lelket. Lehet, hogy nehezebbnek tűnik, de áldozatként ésszerűbb szembenézni a valósággal, mint hagyni, hogy a kimondatlan sérelem évekig erjedjen odabent.

Lakatos Levente

1

Felnőtt fejjel hajlamosak vagyunk gyámoltalanul aranyosnak, édesnek látni a gyerekeket, elolvadunk tőlünk, az igazság viszont az, hogy egymással gyakran kifejezetten kegyetlenül viselkednek. Bőven vannak közöttük olyanok, akiket a társaik megalázása tölt el örömmel, elégedettséggel. Hogy ez mennyire a szüleikről másolt minta, vagy esetleg az otthoni stressz levezetéseként játsszák a minidiktátorokat, az én történetem szempontjából édesmindegy. Biztosan kutatták már a gyermeki gonoszság okait, de a miértek nem változtatnának azon, hogy az általános iskolai osztálytársaim pokollá tették a gyerekkoromat, a gúnyolódásukkal egy képzeletbeli szakadék széléig lökdöstek, ott megcsúsztam és csak a szerencsémnek köszönhetően sikerült zuhanás közben megkapaszkodnom. Bár a túlélés ellenére a lelkem néhány része egészen biztosan örökre elhalt.

A túlsúlyom miatt váltam a közösség céltáblájává.

Egy krónikus, az immunrendszer hibás működésén alapú ízületi betegséggel születtem. Kiskoromban folyton gyulladásban volt a térdem, gyakran a lábra állás is komoly fájdalmakkal járt, szteroidokat kellett szednem. A gyógyszerek, bár enyhítettek a tüneteimen, megkötötték a vizet, ráadásul – egyebek mellett – étvágyfokozó mellékhatásuk is volt. Mindehhez még az is hozzáadódott, hogy abban az időben igen szegényesen éltünk a szüleimmel, csak olcsó tésztára és hasonló, hizlaló ételekre tellett.

Habár semmi közük nem lett volna hozzá, a piszkálódások elhárítása érdekében többször a betegségemmel védekeztem az osztálytársaimnál. Hiába. Nem használt, sőt, visszaéltek vele. Már elsősként azzal szívták a véremet, hogy azt találgatták, ha kétszer ennyi gyógyszert szednék, vajon beférnék-e egyáltalán az ajtón.

A csúfolódásoknál csak a kitaszítottság okozta magány fájt jobban. Kegyetlen érzés, amikor egy, élettapasztalatokkal és emberismerettel még egyáltalán nem rendelkező gyereknek azt sulykolják a fejébe, hogy ő, pusztán a külseje, sőt a hibáján kívüli, kínzó betegsége miatt alávalóbb a többinél. Mai fejjel már szembe röhögném a verbális bántalmazókat, de akkor még hatottak rám. Egyre csak telt a pohár, végül tizenkét éves koromra túlcsordult. A túlélésre két lehetőséget láttam. Az első, hogy a gúnyolódásokhoz jó pofát vágva, a megaláztatásokat állva, a közösség bokszzsákjává válok. A betagozódásom ára a lábtörlőszerep lett volna, ennél viszont az önbecsülésem erősebbnek bizonyult, a másik utat választottam: önhánytatással igyekeztem lefogyni és azzal megfelelni az elvárásoknak. Ez egy alapvetően vesztes harcnak bizonyult a gyógyszerekkel szemben. A folytonos kudarc a nyakamban ült és nyomott lefelé, mentálisan is megbetegített, a bennem rekedt stresszt gyakran önvagdosással vezettem le. Ollóval, késsel, vagy borotvapengével, éppen ami kéznél volt.

Mindvégig vágytam és reméltem a változást, sokáig úgy tűnt, hogy legfeljebb majd a középiskola nyit erre lehetőséget. Aztán, mint egy amolyan megváltás, tizenhárom éves koromban felütötte a fejét, és Európa szerte rettenetesen népszerűvé vált az úgynevezett emo divatirányzat. Eredetileg a punk műfaj egyik alstílusát nevezték így, röviddel később viszont már egy komplex, főként a fiatalok által követett életérzés – gyakran életuntság – kifejezésére használták. A zene, ahogy a legtöbb divatirányzat esetében, kovászként megmaradt, főleg depresszívebb szövegvilágú, zúzósabb dalok kötötték össze a közösségünket.

Az irányzat elnevezése az angol emotional, azaz az érzelgős szóból ered. Ahogy a punkot, úgy alapvetően ezt is a lázadás szülte: a fiatalok egy olyan rétegének adott hangot, akik valamiért nem találták a világban a helyüket, képtelenek voltak beilleszkedni az elvárásokon alapuló társadalomba, ezáltal valamelyest a perifériára szorultak, esetleg elnyomás alatt éltek. Persze a mondanivaló az irányzat széles körű terjedésével egyenes arányban kopott, sokaknál kizárólag a kapcsolódó külcsín testesítette meg az emot. A legjellemzőbb külső jegy az arcba fésült fekete haj volt, ami szinte minden, a stílust képviselő hírességnél is visszaköszönt. Emellett a már-már betegesen sápadt bőr, a testékszerek, illetve a feketével vastagon kifestett szem is jellemző elemmé vált. Ezen a ponton kell megjegyezni, hogy talán az emo volt az első olyan, széles körben is elterjedt divatirányzat, ahol a nemi szerepek elhalványultak. A fiúk és a lányok kis túlzással ugyanúgy néztek ki, amiből egyenesen következett, hogy a konzervatív és intoleráns felnőttek károgásba kezdtek, a srácokat pedig úton-útfélen lebuzizták. Viszont a közösségen belül egy szép arcú emos fiúért a lányok kérés nélkül dobták le a bugyijukat, nem volt gondjuk az ismerkedéssel.

Az emo fő üzente, hogy elég az elnyomásból, közösen kell előállnunk, felvállalni magunkat, és ha tetszik, ha nem, ezek vagyunk mi. Naivan azt hittük, hogy az, ha sokan vagyunk, majd elveszi az abuzálók kedvét, de a fegyver fordítva sült el: összeállva még nagyobb ellenszenvet szítottunk. A helyzetünknek az sem használt, hogy a média erősen kongatta a vészharangokat, az emot sokan összekötötték a lelki sötétséggel, az öngyilkosságra, illetve az öncsonkításra való hajlammal, pedig ezek legfeljebb egy nagyon szűk réteget érintettek. Persze a melankólia körbelengett bennünket, a számkivetettség miatt mindannyian cipeltünk traumákat, de a fájdalmas szövegű, tombolós dalok éppen a feszültség levezetésére voltak alkalmasak, a koncerteken ordítva könnyítettünk a lelkünkön. Kétségtelenül akadtak végletes kivételek, de sajnos a legtöbb kamaszközösségben, stílusirányzatoktól függetlenül hallani öngyilkosságokról.

Az én esetemben az emo felszabadításként érkezett az életembe. Végre láttam, hogy vannak hozzám hasonlóak, nem vagyok egyedül. Mégis ugyanúgy áldozat maradtam.

Sőt, még kegyetlenebb idők következtek.

Egy vidéki városban cseperedtem fel. A pontos helyszínt nem szeretném megnevezni, legyen annyi elég, hogy észak-kelet Magyarországon, egy olyan településen járunk, ahol a polgárok tradicionálisan az iparból élnek. Nagyváros, ám ahhoz elég kicsi, hogy az emberek – persze felszínesen, de – ismerjék egymást. Ha valakit el akarunk érni, biztosan van legalább egy közös ismerősünk. Az országos médiában harsogottak hatnak a közösségre, a lakók akaratlanul is befolyásolják egymást, közben mindenki retteg attól, hogy megszólják. Visszagondolva fogalmam sincs, mire számítottam, hisz egy ehhez hasonló közeg, az ítélkezéstől tartva akkor sem fogadja el a másságot, ha egyébként nem lenne komolyabb gondja vele. A legtöbb, ami várható, az a félrenéző érdektelenség, a támogatás csupán hiú ábránd.

A környezetemben, ott, ahol már a túlsúlyom is megvetést eredményezett, kifejezetten hevesen reagáltak a stílusváltásomra. Sőt, megszaporodtak az utálkozók, ráadásul ettől kezdve már nem csak a diáktársak, hanem a tanárok szemét is csípni kezdtem. Folyamatosan megjegyzéseket kaptam. Kérdezgették, néztem-e tükörbe és hogy mit gondolok, az anyám büszke-e rám. Az iskolám akkor még kifejezetten jónevűnek számított a környéken, mégis átélhettem azt, ahogy egy tanár, levegőnek nézve fellök a folyosón. Persze nem véletlenül tette, és bocsánatot sem kért. Az incidenst követően a diáktársaim sem rettentek vissza a fizikai atrocitásoktól.

Visszatekintve azt hiszem, az emberek a lelkük mélyén féltek attól, hogy ez a “hóbort” elfajulhat. Hogy a szélsőségesnek vélt viselkedésünk, ízlésünk, a másságunk egy óvatlan pillanatban átcsap valami egészen szörnyűségesbe. Az ember pedig vagy meghunyászkodik, vagy nagy hévvel nekitámad annak, amitől fél.

A szüleim felemásan fogadták a stílusváltásomat. Apukám kifejezetten ellenségesen reagált, de ő munkanélküliként akkor alapvetően mélyponton volt. Az idegállapota nem csupán a mindennapjaira, kettőnk kapcsolatára is rányomta a bélyegét, folyton veszekedtünk, mindennek elhordott a külsőm miatt, rossz pillanataiban útszéli kurvának nevezett, öt percig sem maradtunk meg egymás mellett. Őszintén szólva, ha nyersen is, de valahol igazat mondott, pontosabban jövendölt.

Szerencsére apu dohogása soha nem torkollott fizikai bántalmazásba, anyu ezt nem is engedte volna, folyamatosan tompította a konfliktusainkat. Csak vele alakult ki igazán bensőséges viszonyom. Amikor kiskoromban beteg voltam, mindig ő maradt velem a kórházban, így hát összenőttünk. Elfogadott, úgy volt vele, hogy ha a rockot szeretem, hát legyen, nem is próbált eltiltani. Visszagondolva egyikünk sem tudja, hogy ez jó, vagy rossz döntés volt-e a részéről, bár igaz, ha ő akkor tilt, hajlamos lettem volna ártani magamnak.

Mondjuk így is megtettem.

2

Ahogy az emo egyre elterjedtebb irányzattá vált, úgy nőttek ki a földből sorban a műfajt képviselő hazai együttesek. Ezek közül a legnépszerűbb kétségkívül az Anti Fitness Club volt, az ő szeretetük közös nevezőnek bizonyult néhány jobb fej osztálytársammal, velük valamelyest közelebb hozott ez bennünket egymáshoz, folyton kerestük a lehetőséget, hogy mikor tudunk a koncertjükre menni. Összesen három rendezvényen jártunk úgy, hogy az én anyukám kísért bennünket, gardedámként vigyázott az egész csapatra. Felvettük autóval, majd a koncert végén hazavittük a többieket. Anyu végig árgus szemekkel figyelte, mit történik, egyetlen fiú sem érhetett, vagy szólhatott hozzánk. A tombolók közé persze nem tülekedett be velük, a helyiség hátsó részében maradt, és általában – amennyire a hangerő engedte – a többi gyerek szüleivel beszélgetett.

Anyu az egyik ilyen, helyben rendezett koncert során ismerkedett össze egy másik, szintén a városunkban élő lány, Eszter anyukájával. A hölgy szinte az egész eseményt végigpanaszkodta, amiért az akkor tizennégy-tizenöt éves gyereke, magából teljesen kifordulva kicsapongóvá vált, inni kezdett, és rendszeresen lógott az iskolából.

Eszter züllése mögött egy fiú állt.

A bűnbaknak tartott, akkor tizenkilenc éves, szintén városbéli, emos fiút Kaktuszként emlegették. A beceneve beszédes, azért kapta, mert már sok-sok lányt „megszúrt”.

Eszter anyukája szerint a lánya a fiú befolyása alá került, loholt utána, a szüzességét is neki adta. A szülők között felmerült a kérdés, miért nem fogja az asszony szigorúbban a gyereket, amire elkeseredetten elárulta, hogy megpróbálta, de tiltás esetén Eszter hazudik, és az még cudarabb helyzethez vezet. Visszagondolva, Eszterék helyzete kísértetiesen hasonlít arra, amit aztán a mi családunk is átélt. Miattam.

Amikor anyu mindezt elmesélte nekem, pontosan tudtam, melyik fiúról van szó. Kaktusz az ominózus koncerten is jelen volt, láttam, és be kell valljam, tizenhárom évesen hanyatt is dobtam magamat tőle. Lopva az egész koncerten őt bámultam, egyszerűen képtelen voltam türtőztetni magamat, vonzotta a tekintetemet. Magas volt, emo stílusban hordta a fekete haját, arcát piercingek, a karját pedig tetoválások tarkították. A szeme szűken vágott formájú, ettől kicsit ázsiai hatású – ami az anime rajongásom miatt nekem különösen imponált –, és olyan kék, ami engem a tengerre emlékeztetett. Megmártózhattam benne, de akár bele is fulladhattam.

Pokoli helyes volt, ugyanakkor vadnak látszott, külsejével a romantikus kislányálmaim megtestesítőjévé vált. Szó szerint álomszerűnek tartottam, hiszen számomra elérhetetlennek tűnt. Úgy tekintettem rá, akár egy sztárra, akinek a létezéséről én ugyan tudok, neki viszont egészen biztosan fogalma sincsen rólam. Ráadásul én túlsúlyos voltam, ő pedig kapcsolatban élt – naivan még azt hittem, ez számít valamit –, szóval esélyét sem láttam, hogy valaha is felfigyeljen rám.

Miért kellenék én egy ilyen kaliberű srácnak?

A láthatatlanság illúziójába belekényelmesedve nézegethettem a közösségi oldalán a képeit, és fantáziálhattam arról, milyen ízű a csókja, vagy milyen érzés lehet az ölelése. Több akkor még egyáltalán nem érdekelt. Az ábrándozásomtól a Kaktuszról hallott pletykák sem tudtak eltántorítani. Manipulatív, a lányokat kihasználó fiúként emlegették, hallani lehetett például arról, hogy az egyik, az iskolában felettem járó lányt is csak úgy, érzelmek nélkül meghúzta, aztán dobta. A lány akkor tizenegy éves volt. De, mint mondtam, ez nem gátolt a fantáziálásban, hiszen mivel én nem kerestem a társaságát, elképzelhetetlennek látszott, hogy közöttünk bármi történhessen.

Mígnem nagyjából egy hónappal később Kaktusz bejelölt Facebookon.

A szívem megpördül.

Már az is kisebb sokként ért, hogy egyáltalán tudott a létezésemről, emlékszem, remegő kézzel jelöltem vissza. Másnap küldte az első üzenetét. Ügyesnek – vagy inkább gyakorlottnak – bizonyult, mert oly’ közvetlenül kommunikált, mintha világ életünkben ismertük volna egymást, ezzel pedig gyorsan kimasszírozta a görcseimet, bizalmat ébresztett bennem. Aztán viszonylag gyorsan megpróbált Skype-ra csábítani azzal, hogy mutassak neki ezt-azt a webkamerába. Gondolom, már hozzázokhatott, hogy a lányok szinte bármit megadtak a figyelméért, engem viszont nem olyan fából faragtak. Egyrészt még gyerek voltam. Nyilván hallottam már a szexről, de érintetlenül az ember lánya általában becsinál, ha forrósodik a helyzet, és anya is úgy nevelt, hogy tizennyolc éves korom előtt minden felnőttes dolog tilos. Másrészt a külsőm miatt komoly gátlásoktól szenvedtem, még akkor is elképzelhetetlen tűnt, hogy mutogassam magamat egy vadidegen fiúnak, ha az egyenesen az álmaimból lépett elő. Arról pedig már nem is beszélve, hogy Kaktusznak akkor még barátnője volt.

Szóval elutasítottam, és ezt meglehetősen ridegen tettem. Még azt is felhánytorgattam, hogy miket hallottam róla, de ő csak mosolygott ezeken. Azt hittem, hogy a kikosarazással majd elijesztem, a valóságban viszont csak adtam alá a lovat. Szándékomon kívül kihívássá emeltem magamat. Rendszeresen írt, újra és újra bepróbálkozott, találkozóra hívott, én pedig minden alkalommal hárítottam, leginkább a barátnőjére hivatkoztam, mígnem egy-két hónappal később szakítottak Eszterrel.

Érdekes, hogy bár a saját bőrömön tapasztalva tudtam, ez a srác igazi emberi szennyként a barátnője mellett más lányoknak írogat, akkor úgy láttam, Kaktusz elvesztésével Eszter pofára esett. Mai fejjel már tudom: ő akkor megmenekült.

A szakítással megváltozott a helyzet. Már nem tudtam mire hivatkozva elutasítani a közeledését, és az igazat megvallva, nem is akartam. Habár soha nem bókolt, vagy dicsért, a folyamatos kommunikációja miatt úgy éreztem, különlegesnek tart. Királynőnek éreztem magam. Másra sem vágytam akkoriban, mint arra, hogy érezzem, én is vagyok olyan szép, és jó, hogy egy ekkora kaliberű pasinak megfelelek. Hatalmas lépés volt ez az én szememben azokhoz a szarságokhoz képest, amiket az iskolában a társaimtól mindeközben elszenvedtem. Ez önbizalomlöketet adott, és azt hiszem elhitettem magammal, hogy mellettem megjavulhat. Kaktusz rafináltan a hatalmába kerített, behálózott, és mágnesként vonzott.

Még azt is bekajáltam neki, hogy alapvetően jó ember, csak túlságosan érzelgős, amiért félreértik, ezért kerül gyakran kellemetlen helyzetekbe.

Túl sokáig kísértettem a sorsot, féltem, ha továbbra is visszautasítom Kaktusz közeledését, összejön valaki mással. Ezzel meggyőztem magamat, hogy a külsőm és a tapasztalatlanságom okozta szorongásaim ellenére találkozzak vele. Már a nulladik pillanatban megtettem az első lépést azon az úton, amit Eszter előttem már bejárt: hazudtam anyukámnak.

Kaktusz ekkor már tudta tőlem, hogy mit gondol róla az anyukám, győzködött, hogy avassam be a kapcsolatunkba. Én féltem, ha bevallom anyuknak, hogy a nálam hat évvel idősebb, szoknyapecérként számon tartott Kaktusszal készülök találkozóra, csalódást okozok. Korábban, amikor azt elmondtam, hogy írogat, anyu kérte, legyen egy kis eszem, ne beszéljek vele, ne válaszoljak, mert nem jó ember. Fél évig titkoltam otthon, hogy találkozunk, egyetlen egyszer annyit bevallottam, hogy összefutottam vele. Mintha véletlenül történt volna. Máig szembe tudnám köpni magamat ezekért a hazugságaimért, de Kaktusz úgy hatott rám, mint egy drog. Azért, hogy a közelében lehessek, még anyukám elárulása sem tűnt drágának.

A szívnek parancsolni pedig nem lehet.

Olyannyira odavoltam érte, hogy még az imádott drámaórámat is beáldoztam a találkozóinkért.

Az első randevúnkon, az üzenetváltásainkhoz hasonlóan, ridegen viselkedtem Kaktusszal, de ő elég tapasztaltnak bizonyult ahhoz, hogy tudja, mivel elmentem, csak idő kérdése, és magához édesgethet. Érdekes, hogy a széptevést mellőzve – egyszer a seggemet megdicsérte, de ez volt tőle az egyetlen pozitív visszajelzés – az érdeklődésével, a figyelmességével és a gyengédségével magába tudott habarítani. Meghallgatta a lelki nyavalyáimat. Akkoriban ugyebár időről-időre rituálisan vagdaltam magamat. Apró karcolások voltak ezek, a stresszt vezettem le általa. Erről például senki mással nem tudtam beszélni, Kaktusz pedig eljátszotta, hogy a felnőttekkel ellentétben, ő megért.

Emlékszem, folyton visszakérdezett, ezzel empátiát mímelt. A visszakérdezés a legmanipulatívabb kommunikációs eszközök egyike. Úgy tűnik, hogy az illető pokolian kíváncsi rád, a véleményedre, ami a mai világban ritkaság számba megy. Ám, amikor kis idő elteltével visszautaltam egy-egy korábbi témámra, lebukott, nem is emlékezett rájuk. Valójában csak mímelte a figyelmet, de akkor ezt eszem ágába sem volt belátni.

Bekajáltam tőle, hogy ott van mellettem, törődik velem, és biztosítani tudja a védelmedet. Ahogy azt is felajánlotta, hogy ha majd egyszer elmegyek vele valahová, végig velem lesz, sőt, aludhatok nála. Mint később kiderült, sok lánnyal csinálta ezt. A szüleivel lakott, de őket nem zavarta, hogy a fiuk fiatal lányokat cipel fel seggrészegen és bedrogozva, akiket persze meg is dugott. Szóval úgy adott biztonságérzetet, hogy ő mindvégig ragadozóként tekintett rám. Nem láttam át rajta, ezért a fellegekben jártam, amikor már az első találkozónkon megcsókolt. Hirtelen az összes előítéletem, és a kihasznált lányokról hallott pletyka kipotyogott a fejemből.

Elvesztem.

Nekem ő kellett.

És én butus, azt hittem, hogy az érzéseim viszonzásra találhatnak.

3

Az első csókunkat követően Kaktusz nagyon gyorsan szintet akart lépni a kapcsolatunkban. Hatalmas nyomást helyezett rám, szinte szüntelen kérdezgette, miért nem fekszem le vele. Mondtam, hogy engem nem úgy neveltek, amire elhordott mindennek, háborgott, hogy miért fecsérelte rám az idejét, aztán kidobott. Röviddel később nagy kegyesen visszaengedett a kegyeltjei közé, aztán a következő elutasítást követően újra eltaszított magától.

Ezzel az érzelmi hadviseléssel minden egyes összetűzésünkkor gyengített egy kicsit az ellenállásomon. Fokozatosan hárította rám a felelősséget: ha azt akarom, hogy ő engem komolyan vegyen, meg kell adnom neki amire vágyik. Tehát a lábaim közé kell engednem.

Áldozatot kellett hoznom a szeretetéért, a figyelméért, és pusztán a társaságáért.

Azt, hogy ez tudatos befolyásolás, amolyan hitvány manipuláció volt-e a részéről, nem tudom, de valamiért úgy gyanítom, ösztönösen csinálta. Már csak azért sem gondolom, hogy feltétlenül tudatosan cselekedett volna, mert nem a legfifikásabb típus, nem az esze miatt szerették a barátai. Nem is dolgozott, az ismerkedésünk idején valamilyen kisegítő iskolába járt, gyenge képességekkel rendelkezett, a jegyei is pocsékok voltak, végül nagy nehezen át tudták lökdösni, hogy legyen valamilyen szakmája. A tudatosságnak legapróbb látszatát sem adta, a pillanatnak élt, a mindennapok boldogságában lelte örömét. És szomorú, de talán éppen ez a lazaság, nemtörődömség volt benne kamaszként a vonzó. Úgy éreztem magamat vele, mintha motoroznánk: szabadnak, veszélyesnek és szárnyalónak. Még most is kiveri a víz, ha arra gondolok, fiatalon mennyire más értékrend szerint szemléltem a világot.

A szexszel egyébként nem csak anyu tiltása volt a gondom, hanem az is, hogy ártatlan gyerekként konkrétan undorodtam tőle. Én akkor tökéletesen megelégedtem az ölelésekkel, és csókolózással, az még belefért, hogy a nyakamat puszilgassa, vagy a ruhán keresztül simogasson, esetleg markolásszon. Az egyebek viszont kifejezetten taszítottak, elképzelni sem tudtam, hogy például a számba vegyem a nemi szervét. Ő e tekintetben nem is erőszakoskodott, az érzelmi zsarolásnál messzebb soha nem merészkedett, fizikálisan nem próbált kényszeríteni, ezért nem is féltem a szemétládától.

2013. április 5-én, nagyjából fél évvel az első találkozásunk után a kapcsolatunk tótágast állt. Azon a délutánon valami elszakadt bennem, és ez hosszú-hosszú éveken keresztül kihatott az életemre.

Felmentem Kaktuszhoz.

Korábban is jártam a házukban, a szüleivel jó viszonyt ápoltam. Felmentem a szobájába, és ahogy azt szoktuk, majdnem teljesen lehúzott redőnynél filmezéshez készülődtünk egymás mellett ülve az ágyon. Alig indult a film, amikor egy váratlan pillanatban rám fordult, az ágyra lökött. Fölém tornyosult, és két csuklómnál fogva leszorított, egyre csak nyomott bele az ágyba. Alig szűrődött be fény, szinte feketének láttam az alakját.

Amikor nem tudtam mozdulni, rájöttem, hogy ez nem játék, nem csikizésre készül. Halálra rémültem, a szívem hihetetlen tempóban vert, sírtam, reszkettem. Kérleltem, hagyja abba, nekem ez nem kell, nem szeretném, amire az izgalomtól kiszáradt torokkal azt felelte, ne aggódjak, nekem is jó lesz. Aztán a következő, gúnyosan mosolyogva kiejtett mondata még most is a fülemben cseng:

– Ne csinálj már úgy, mint akit megerőszakolnak!

És akkor elhagyott a lelkierőm.

Ahogy fél kézzel ráncigálni kezdte az altestemről a ruhát, sokkot kaptam. Van, aki pánikhelyzetben mindent megtesz a szabadulásáért, én lefagyó típus vagyok. Nem hogy ellenkezni, megmoccanni, vagy megmukkanni sem bírtam.

Először rögtön anyukámra gondoltam. Arra, hogy ha majd megtudja, már nem vagyok szűz, nem fog többet szeretni. Aztán arra, hogy majd ő fogja magát rossz anyának érzi, amiért a lánya idő előtt lefeküdt egy fiúval. Ekkor gyorsan azzal kezdtem nyugtatni magamat, hogy talán nem is baj, ha túlesünk rajta, ha kielégítem Kaktusz igényeit, végre akadálymentessé válhat a kapcsolatunk. Szóval kismillió, egymásnak ellentmondó gondolatfoszlány rebbent át az agyamon, az viszont nem tudatosult bennem, hogy ebben a helyzetben áldozat vagyok.

Az elmém végül, gondolom amolyan önvédelemként, kikapcsolt. A plafont bámulva kiüresedtem. Azokban a nyomorúságos pillanatokban én nem léteztem. Mintha ott sem lettem volna. Mintha nem is velem történt volna az egész.

Ám míg lélekben érzéketlen lettem, a testem az összes fájdalmat megélte. Mindenféle előjáték nélkül történt meg a dolog, teljesen száraz voltam, amikor Kaktusz belém hatolt. Kurvára fájt, azt hittem, menten szétszakadok, de nem mertem jelezni, nehogy kinevessen. Az egyetlen szerencsém az volt, hogy nagyjából öt perc alatt végzett. Lefordult rólam, felhúzta a gatyáját, majd engem mezítelen altesttel otthagyva a számítógépéhez ült, és mint aki jól végezte dolgát, pörgetni kezdte a Facebookot.

Felülni sem volt lelkierőm, csak feküdtem ott és hangtalanul remegve sírtam.

Ennek így kellett lennie?

Vajon elveszítettem?

Egy tárgy vagyok?

Ki vagyok én?

Mi történt?

Hogy Kaktusz mennyire lélektelen ember, mi sem bizonyítja jobban, minthogy bárminemű együttérzést mellőzve egyszer csak hátranézett a forgószékéből, és megkérdezte:

– Még egyet?

– Mennem kell haza – feleltem erőtlenül.

Ő visszafordult a géphez, én pedig erőt gyűjtöttem, összekapartam magam, és szó nélkül hazaindultam. Az évek folytán sokat tűnődtem azon, hogy bár azt tartják, hogy szüzesség elvesztése általában vérzéssel jár, én egyáltalán nem emlékszem vérre. Talán a sokk kiradírozta a memóriámból ezeket a nem kívánatos képeket.

Hazafelé buszozva minden apró rázkódás egy-egy késdöféssel ért fel. Útközben azzal győzködtem magamat, hogy bár igaz, nem biztos, hogy most szerettem volna, de végül is megérte, mert a szívszerelmemmel élhettem át az első együttlétemet.

Nem biztos, hogy most szerettem volna…

Akkor folyton tompítottam magamban a tényeket. Magammal sem voltam őszinte, nem fogalmaztam meg, hogy az egész az akaratomon kívül történt. Csak másfél évvel később, a teljes kiábrándulásomkor fogalmaztam meg magamnak, hogy Kaktusz embernek sem nézve megerőszakolt. Még két év kellett ahhoz, hogy a mostani legjobb barátnőmnek el tudjam mesélni. Anyukámnak is csak ezt követően mondtam el, hogy a szüzességem elvesztése valójában nemi erőszak volt.

Hazaérve mindent elkövettem, hogy a szüleim előtt leplezzem a széthullásomat, a naplómba is mindössze két mondatot írtam: “Lefeküdtem vele. Félek, hogy terhes leszek.”

Naiv gyereklányként hittem, hogy leánykorom virágát majd az életem szerelmének adom, vele fogok összeházasodni, és majd boldogan élünk, míg meg nem halunk. Ezen fantazmagóriámat Kaktusz egyetlen tollvonással keresztülhúzta. Ő ugyanis eltűnt. Felszívódott. Szó nélkül. Hiába kerestem, nem írt vissza, majd az ismerősei közül is törölt.

Összeroskadtam.

Ott álltam megbecstelenítve, önostorozva, az érzéseimmel teljesen magamra hagyva. Ha lett is volna bizalmas barátnőm, szégyelltem volna megosztani a történetet. Anyu elé sem volt merszem odaállni.

Soha nem voltam még annyira magányos, mint akkor.

Elhagyatott lettem.

Egyedül kellett megküzdenem az érzéseimmel. Néha könnyebben ment, viszont gyakran mélyen magam alá kerültem. A jelekből arra következtettem, hogy biztosan rosszul teljesítettem az ágyban, és Kaktusz ezért kiszeretett belőlem. Csalódásomban minden értelmét veszítette, a világom beszürkült, és a mélyponton felütötte a fejét a kihasználtságérzet, ami újra és újra kiboruláshoz vezetett.

Úgy éreztem, nem ezt érdemlem.

A tehetetlenségem végül pánikrohamban teljesedett ki: egyre csak szűkült körülöttem a szoba, szökött el a levegőm, végül légszomjam lett. Elkezdtem zsibbadni, hiperventillálni, remegni, csillagokat látni és végül ordítva bőgni. Ám a fizikai tüneteknél van rosszabb a hasonló rohamokban, mégpedig a lélekemésztő félelemérzet, ami nyugalmi állapotban is megmarad, és szüntelen visszatéréssel fenyeget.

Szerencsémre az első rosszullétem idején a szüleim otthon tartózkodtak. Vékonyak a falak, anyu meghallotta, hogy sírok, berohant hozzám, átölelt, együtt lélegeztünk, megpróbált megnyugtatni. Miután jobban lettem, hosszabban beszélgettünk, de továbbra sem mertem neki elmesélni a történteket. Annyit mondtam, hogy ha tudna rólam mindent, nem szerethetne többé engem, és nem lehetnék a lánya. Nem értette, de biztosított, hogy nincs a világon olyan dolog, amiért ne szeretne, mégis inkább megtartottam a titkomat.

A pánikrohamok egyébként sokáig megmaradtak, és többször visszatértek. Az évek múlásával megtanultam ezeket kontrollálni, és a légzéstechnikával megnyugtatni magamat. Idővel aztán teljesen abbamaradtak, ám az általuk okozott rémséges pillanatokat is Kaktusznak köszönhetem.

Reméltem, hogy más meglepetéssel nem kell számolnom. Például annak következményével, hogy amikor megerőszakolt, védekezés nélkül élvezett belém…

4

A betegségemre szedett gyógyszerek mellékhatásaként kilenc éves koromban kezdtem menstruálni. Gyerekként nem értettem, mi történik velem, megijedtem, anyu ezért rákényszerült, hogy idejekorán felvilágosítson a megtermékenyítés folyamatáról. Tehát tudtam, ha megjön a következő menzeszem, megúsztam a nem kívánt terhességet.

Mivel nagyjából az esetet megelőző másfél héttel ért véget az előző ciklusom, tudtam, két és fél héttel később eldől a sorsom. A várakozás okozta kínzó feszültséget minden szembejövő lehetőséget megragadva, a javamra fordítva igyekeztem tompítani. Végül az iskolai színjátszókörben találtam újra békére. A csoport korábban fontos része volt az életemnek, de a Kaktusszal folytatott titkos randik miatt elhanyagoltam, konkrétan a foglalkozások idején találkozgattunk. Most, hogy a hátráltató tényező felszívódott, visszatérhettem. Jót tett, amikor más karakterek bőrébe bújtam, ilyenkor a saját problémáim háttérbe szorultak. Ha ez nincs, egészen biztosan megőrjített volna a gondolat, hogy egy olyan férfitől eshettem teherbe, aki az együttlétünket követően, mindenféle magyarázatot mellőzve kizárt az életéből. Pokoli napok voltak, a szobámban egyedül maradva magzat pózban feküdtem az ágyon, és halvány lila gőzöm sem volt, mit tegyek, ha kiderül, teherbe estem. Tervezgettem, hogyan állok a szüleim elé. Lamentáltam, hogy megtartom-e a babát. Félreértés ne essék, szeretnék majd gyereket, de most, a húszas éveim elején sem feltétlenül merném bevállalni, nemhogy tizenhárom évesen.

Aggodalmamra aztán megérkezett a válasz: megjött a vérzésem.

Felszabadító érzés volt, a dolgaim mintha végre kezdtek volna jóra fordulni, a drámacsoporttal is kimagasló eredményt értünk el egy országos versenyen. Végre megadatott a továbblépés esélye, mígnem néhány nappal később lecsapott a mennydörgős, villámcikázós vihar.

Hazaérkezésemkor anyu szomorúan, apa pedig idegességtől elvörösödött fejjel, a naplómmal a kezében fogadott. Az nem derült ki, hogy miért járt a szobámban, és miért nyúlt egyáltalán a naplómhoz, de nem túl diszkrét módon beleolvasott.

„Lefeküdtem vele. Félek, hogy terhes leszek.” – Ez a két mondat húzta ki apánál a gyufát.

Lelepleződött a titkom. Pontosabban csak egy része. Azt, hogy valójában erőszak történt, akkor még ugyebár magamnak sem vallottam be, nemhogy írásban megfogalmazzam, vagy megosszam a szüleimmel. Ezen „apróság” hiányában viszont hibásan csapódott le bennük a történet. Azt gondolták, hogy a tizenhárom éves, egyébként értelmesnek vélt lányuk önszántából lefeküdt a város kurafijával. Ezen nézőpontból apa abszolút jogosan kelt ki magából, arra viszont szerintem ő sem büszke, hogy mindennek elhordva üvöltözni kezdett. Fel akarta jelenteni Kaktuszt, csak nem mondtam el a teljes nevét. Egy családi ismerős ennek ellenére egyébként később megtalálta, és pofán verte. Kicsit felszakadt a szeme, monoklija lett, de komolyabb baja nem történt.

Anyu a kipattant családi balhé közepén jobbnak látta, ha apát magára hagyva elmegyünk sétálni. Megnyugtatott, hogy mellettem áll és a döntésem ellenére is szeret, amire belőlem sírva kifakadt mindaz, amit addig tudatosan kerülgettem, mint egy letakart, selejtezni vágyott régi bútort, amibe most véletlenül belerúgtam, az az, hogy beleszerettem Kaktuszba, aki viszont a szex óta nem keres, ezért most kilátástalannak érzem az életemet.

Beleestem a tipikus hibába: az elválás körülményeit megszépítette az eltelt idő. Kaktusz korábban beette magát az életembe, hiányzott a mosolya, a közelsége, és az is, hogy üzeneteket kapjak tőle. A veszteségérzet kisöpörte belőlem a rosszallást, és meghamisította a múltat. Bár hangsúlyozom, ekkor még magamnak sem ismertem be, hogy akkor és ott, Kaktusz szobájában erőszak áldozata lettem. Ami viszont még ennél is elkeserítőbb, hogy az eset akkor – még évekig elhúzódó – tévképzetet alakított ki bennem. Azt gondoltam ugyanis, hogy amit Kaktusszal átéltem a szexuálisan, az a “normális”.

A szex csak megtörténik.

Gyorsan.

A lényege, hogy a férfinak kielégítő legyen, a nőnek mindössze az ő csúcsra juttatása a dolga. Fogalmam sem volt arról, hogy az „egészséges” erotika valójában a kölcsönös örömszerzésen alapul, és ez a torz nézőpont az egész tinédzserkoromat megfertőzte, sokáig el is vette tőlem az intimitás értékét. És nyomokban mindmáig kihat.

Az otthoni feszültség felkavarta a Kaktusszal kapcsolatos, akkorra kemény munkával leülepített érzéseimet, kitágult bennem az üresség, majd magába fordított, és bekebelezett. Nem tagadom, elkeseredésemben többször eljátszottam az öngyilkosság gondolatával.

Két módszer között vacilláltam. Először fel akartam vágni az ereimet. Láttam egy tévésorozatban, hogy ha forró fürdőben csinálja az ember, kevésbé hevesen reagál a szervezet. De gyáva voltam hozzá. Ahogy például ahhoz is gyáva voltam, hogy az önvagdosás közben mélyebbre döfjem a pengét. Pótmegoldásként az az ötletem támadt, hogy a nagyimtól lopok egy csomó nyugtatót, és egyszerre magamba tömöm azokat. Végül a gyógyszeres megoldást próbáltam, de szerencsére ahhoz kevés pirulát vettem be, hogy bajom legyen tőle.

Azt hiszem, nem kell bővebben ecsetelnem, mennyire mélyen jártam, amikor, mint valamiféle megmentő, az eltűnését követően egy hónappal Kaktusz újra bejelentkezett.

Szánalmas, de a meglepő fejlemény hatására majd’ kiugrottam a bőrömből. Elöntött a határtalan boldogság, szerencsésnek éreztem magamat, amiért visszatért az életembe. Sőt, olyan bocsánatkérést nyomott le, hogy én már magam előtt láttam az oltárhoz vezető, virágszirmokkal felszórt utat.

Előkerült, és még sajnálkozott is? Számomra szánalmasan könnyen visszaédesgetett magához. Igazából nem volt jó indoka az eltűnésre, inkább úgy alakította a kommunikációját, hogy bármi is történt, most már jó lesz, itt van újra.

Aha...

Amikor nem akartam vele újra lefeküdni, megint kidobott. Aztán bocsánatot kért. Aztán megint pofára ejtett. Én hülye, ahelyett, hogy az önbecsülésemet talpra állítva véget vetettem volna neki, még élvezni kezdtem az évődést. Sokat tűnődtem azon, hogy ez miért történt, mostani fejjel, számomra is érthetetlen a vonzalmam. Talán ezt hívják Stockholm-szindrómának?

Kaktusz lett a mindenem. Az összes gondolatomat ő töltötte ki. Amikor üzenetem érkezett, csalódottan konstatáltam, ha nem ő írt.

A megszállottjává váltam.

Mivel folyton a közelében akartam lenni, szó szerint követni kezdtem.

Kaktusz egy nagyobb, általában a város határában összeverődött emos társaságban töltötte a szabadidejét. Ebben a szedett-vedett, lelkileg sérült, megtört fiatalokkal teli brancsban két haverjával együtt, ők hárman számítottak a kiskirályoknak, számolták, hogy hány lánynak vették el a szüzességét. Az alapcsapat úgy tíz-tizenöt emberből állt, de nem ritkán akár negyvenen is összegyűltek. Mindenki defektes volt közülük, néhányuk súlyosabb eset: vagy verték őket otthon, vagy szimplán függők voltak a szüleik, esetleg meghalt valamelyik közeli hozzátartozójuk, és betemette őket a gyász. Jobb híján egymásban keresték a vigaszt, a támaszt.

Járt az iskolámba egy lány, akivel ebben az időben elkezdtem többet kommunikálni a stílusegyezésünk miatt, ráadásul a szomszédomban lakó lánnyal is jó kapcsolatot ápolt. Nevezzük Katinak. Ő elkezdett ismerkedni egy, Kaktusz társaságába tartozó fiúval, aki elhívta egy házibuliba. Mivel Kati tudta, hogy odavagyok Kaktuszért, felvetette, elkísérhetném. Kaktusszal akkor éppen két hete nem beszéltünk, anélkül mentem, hogy előre szóltam volna neki. Otthon már szemrebbenés nélkül hazudtam, hogy mikor és merre járok, anyuék még örültek is, hogy végre lett egy barátnőm, akivel jól érzem magamat, nem is sejtették, hogy két ártatlan gazellaként az oroszlánok barlangjába készültünk.

Pontosan emlékszem a dátumra, 2013. július 5-e volt az a nap, amikor a lelkem is elveszítette az ártatlanságát.

Már a megérkezésünk pillanatában piával kínáltak bennünket. Nemet mondtunk, amire válaszul kiröhögtek, azzal cukkoltak, hogy kislányok vagyunk. Ezek a legátlátszóbb manipulációs trükkök, mégis hatottak ránk, kötélnek álltunk. Én aznap este ittam és cigiztem életemben először. A pia gyorsan beütött, fejvesztetten sodort magával az este.

Emlékszem, a társaságban volt egy velem majdnem egyidős lány, akin az akkor jelenlévő öt fiú közül négy korábban már átment. Az ominózus bulit annak szentelték, hogy az ötödik fiú is leitassa és elvigye. Meg is tette. Ahogy ez az összes lánnyal történt, őt is használati tárgyként kezelték, akinek valószínűleg már eltorzulhatott az értékrendje, azt hitte, az odaadásáért jobban fogják szeretni.

Az éjszaka legsokkolóbb eseménye viszont az volt, amikor a barátnőmhöz pimaszul, a szájában óvszerrel odalépett az a fiú, akivel ismerkedett, és megkérdezte, van-e kedve játszani egy kicsit. Kati berúgva szinte a nyakába ugrott, a fürdőszobában kötöttek ki. Nyitott ajtónál történt meg a dolog, közben többen filmezték őket a telefonjukkal. A későbbiekben ezekkel a videókkal zsarolták szegény lányt, aki a fürdőszobában már olyan állapotba került, hogy a döngölés közben elájult. Ezt kihasználva, magatehetetlen állapotában egy másik srác is megdugta. A mai napig furdal a lelkiismeret, amiért nem tettem semmit, de én sem voltam önmagam. Akkor még nem tudtam, hogy mi az, de a ma már szinte biztos vagyok abban, hogy ginát kevertek az italunkba.

Kis híja volt, hogy én is az éjszaka áldozatává legyek.

Jöttek volna rám is a fiúk. Kaktusz viszont előlépett és megállította őket. Kijelentette, hogy én az övé vagyok. Csak az övé. Nem érhetett hozzám más. És ezt a többiek tiszteletben tartották. Rettenetesen imponált, hogy a többiek körülrajongják azt a férfit, aki rám figyel, törődik velem, megvéd, és mindezekből következtetve, a maga sajátos módján talán szeret is. Hagytam hát, hogy a buli végén hazacipeljen a szobájába, és ott újra magáévá tegyen.

Ezzel a züllés démona is magáévá tett.

5

Kaktusz hatalma megadta a kellő biztonságérzetet ahhoz, hogy a többszörösen botrányosan alakult első bulit követően visszatérjek a közösségbe. Habár szar alak, az igaz, hogy mindig megvédett. A falkavezér „tulajdonaként” a többi fiú számára érinthetetlenné váltam.

Másodjára meghívás nélkül mentem. Tudtam, hol lesznek, általában egy külvárosi játszótéren gyülekeztek, rettegtek tőlük a környékbeliek. Piócaként tapadtam rájuk, mígnem már megszokottá vált, hogy én is jelen vagyok. Befogadtak, és én közéjük valónak tekintettem magamat. Végre találtam olyan társaságot, ahol hozzám hasonló stílusú fiatalok verődtek össze, és megértve a problémáikat már a– finoman szólva is belterjes – szexualitás életük sem volt furcsállandó.

Immár tartoztam valahova, volt társaságom, és ezzel olyan különlegesnek értékelt, vicces dolgok is jártak, mint a füvezés.

Hozzá kell tennem, ahogy telt az idő, úgy derült ki, hogy ebben a társaságban sem létezik a feltétlen szeretet. Gyakran kibeszélték azokat, akik éppen nem voltak jelen. Ahogy visszahallottam, rajtam például azért röhögtek, amiért a dagi testalkatommal abban reménykedtem, hogy elérkezik majd az idő, amikor Kaktusz felvállal barátnőjeként. Már csak azért is, mert ő mindig vékony, tipikus emos “elől deszka, hátul léc” lányokkal jött össze. Nem illettem bele a képbe, sőt, talán csorbult volna a tekintélye, ha elterjed, hogy egy túlsúlyos lánnyal van együtt. Szóval miközben velem cicázott, egyszerre öt-hat nője is volt. És én ezt tűrtem.

A piszkálódó megjegyzésekben viszont nem éreztem gonoszságot, ezért jól éreztem magamat a társaságban, és ezt a hazaérkezés-érzést Kaktuszhoz kötöttem. Hiszen, ha nem is általa, de miatta kerültem közéjük. Meggyőződésem volt, hogy nekem erre a társaságra szükségem van, csak ők tölthetik ki az életemben tátongó űrt. A legnagyobb meglepetésemre, az első buliban átélt traumái ellenére Kati barátnőm általában velem tartott. Ahogy a hasonló módon kihasznált lányok többsége, ő sem könyvelte el a vele történteket akaratán kívülinek. Miért? Talán a kialakult alkohol-, illetve drogfüggőség, talán a magány, talán az unalom, esetleg a fiatalságból fakadó tapasztalatlanság volt az oka. Nem tudom, csak azt, hogy szégyenérzetet nem ismerve mind visszajöttek. Azt hiszem, mindegyikünk annyira törött volt lelkileg, hogy nem tudtunk józan, belátó döntéseket hozni. A legnépszerűbb lány például egyszer részegen összeszarta magát, őt is levideózták, mindenki tudott az esetről, terjedt is a felvétel, ám ő szégyenkezés helyett fürdőzött a tizenöt perc hírnévben. De ott volt egy másik lány, akit szó szerint ájult állapotában videóztak le szex közben, és őt sem különösebben hatotta meg, hogy ilyen felvétel kering róla az interneten.

Te jó ég, nagyon nagy defektek volt a fejekben!

Az én fejemben, pontosabban a szívemben jó ideig Kaktusz maradt a legnagyobb probléma. Számára rendre akkor számítottam érdekesnek, amikor elutasítottam. Ahelyett, hogy én ezt felismerve játszadoztam volna vele, az önsorsrontó utat választottam: versenyezni kezdtem a többi lánnyal. Gyötörtem magamat, hogy jobban kell kinéznem, ebből fakadóan számos étkezési problémám kialakult. Minden egyes olyan alkalommal, amikor Kaktusz a törekvéseim ellenére mást lányt választott a háreméből, egy darab szarnak éreztem magamat. Nem egy olyan estére emlékszem, amikor rajtam kívül több, korombéli gyerek korú lány is jelen volt a buliban. Gyűlöltük egymást, szó szerint vetélkedtünk, hogy melyikünk tudja annyira tartósan magára hívni a figyelmét, hogy aztán Kaktusz majd őt vigye haza.

Néha én nyertem.

Az elsőt követően összesen tízszer voltam vele együtt, a szex vele a későbbiekben sem lett eget rengető élmény. Neki a minél gyorsabb elélvezés volt a lényeg, a mennyiségre ment, nem a minőségre, közben magasról szart arra, hogy nekem jó-e, ami történik. Se előjáték, se síkosítás. Egyszer stopperrel lemértem, konkrétan másfél perc alatt végzett. Hozzászoktam, hogy nagyjából három lökés, és már túl is vagyunk az egészen, ez idő alatt általában csak feküdtem, és hagytam, hogy megtörténjen. De olyan is volt, hogy piától elaludtam közben.

Kaktusz hozzászoktatott ahhoz, hogy ami a lábam között van, eszköz. Ha valamivel, szexszel befolyásolható volt. Egyrészt dugással lehetett felkelteni, illetve megtartani az érdeklődését, másrészt rohadt féltékennyé vált, ha más fiú akart játszani a játékával. Egy idő után rászoktam arra, hogy amikor dühös voltam rá, csak azért is kavartam másokkal.

Lázadozni kezdtem.

Amíg nem találtam az alkoholban a mértéket, négy-öt alkalommal, különböző fiúkkal keveredtem kalandba. Volt, hogy piával és fűvel annyira kiütöttem magam, hogy amikor a többiek arra biztattak, vegyem elő, és kapjam be egyik fiú faszát, megtettem. Olyan alkalom is akadt, amikor egy másik párral egyszerre csináltuk, de rólam videó szerencsére soha nem készült.

Elszaladt velem a ló.

A fékevesztett bulizásnak függőség lett a vége. Alkoholproblémáim lettek. Először csak iskola után, a találkozóinkon, később viszont már a tanítás előtt is ittam. Az állapotomnak is köszönhetően a suliban egyre szélsőségesebb véleményeket kaptam, végül már senkihez nem szóltam, totálisan bezárkóztam, a betegségemre és a gyógyszereimre hivatkozva nyolcadikban azt hazudtam, annyira szarul vagyok, hogy nem bírok bejárni. Éppen, hogy kettes-hármassal kerültem az általánosból középiskolába. Szerintem csak azért rugdostak át a tanárok, nehogy a nyakukon maradjak még egy évet.

Ekkoriban már otthon sem titkolóztam. Kár is lett volna, minden látszott rajtam. Őszintén megmondtam anyunak, amikor inni mentem. Ő most, utólag ostorozza magát, rágódik, hogy jól döntött-e, amikor akadályozás helyett csupán két feltételt szabott: nyolcra haza kellett érnem, és óránként életjelet kellett adnom. Úgy gondolta, tiltással hazugságra kényszerítene, és nem tévedett. Amikor fogott, azt mondtam, hogy jó emberekkel leszek, ő megbízott bennem, végül seggrészegen mentem haza. Sajnáltam szegényt, hiszen ő is összezavarodott, folyamatosan sírt, idegbeteg volt, amiért látta rajtam, hogy szenvedek, de nem tudta, hogyan segíthetne.

Egy idő után ráadásul a városból is kijártam, hogy más csoportokkal bandázzak. Ebben egy, Kaktuszék bulijaiban megismert, nálam tíz évvel idősebb lány volt a társam. Ő, azt hiszem, hogy a szeretethiány miatt józanul is könnyen kapható volt, amit a fiúk nem átallottak kihasználni. Vele körbejártuk a környező falvakat, ahová már nem ért el Kaktusz védőszárnya. Nagyon sok olyan dolgot éltem át, ami tudatmódosító szerek nélkül nem történt volna meg. Két-három fiúval feküdtem le, de igazából egyik alkalomra sem emlékszem. Annyira részegen zajlottak velem ezek a dolgok, hogy már csak másnap tértem magamhoz a fiú mellett. Nem találok magyarázatot a miértekre, egyszerűen belecsúsztam.

Ez az időszak már nem Kaktuszról, hanem a totális elfajzásról szólt. És ő ekkor már nem foglalkozott velem. Elengedte a kezemet, én pedig elszabadult hajóágyúként romboltam – saját magamat.

Hülye voltam.

Három éve kallódtam, amikor átestem egy megrázó, kijózanító élményen. A bulikban az ivás mellett már keményen füveztem is, viszonylag jól bírtam, ám azon az esetén valami olyan szétáztatott szart kaptam, amitől órákra elveszítettem a látásomat. Olyan volt, mintha egy vaksötét helyen tartózkodnék, legfeljebb árnyékokat láttam ide-oda rohangálni. Rettegtem, hogy nem nyerem vissza a látásomat.

Először éreztem azt, hogy az életvitelem marandó kárt tehet bennem.

Viszont hiába ijedtem meg, a bulik továbbra is ellenállhatatlanul vonzottak. Azzal, hogy nem akartam, mégis csináltam, beláttam, átestem azon a ponton, amikor az akaratommal képes vagyok befolyásolni a sorsomat.

Megkértem anyát, segítsen, és vigyen el egy pszichológushoz. Ő ezt, sok szülővel ellentétben nem kudarcélményként, hanem sikerként élte meg. Mivel nem volt pénzünk, egy családsegítős, ingyenes pszichológushoz mentünk. Nem találtam vele a közös hangot, néhány kérdésével teljesen felbaszott, és már-már lemondóan nyilatkozott rólam. Aztán végül éppen a kilátástalanságával segített talpra állni, visszaerősítette az akaraterőmet. Be akartam neki bizonyítani, hogy nekem bizony sikerül talpra állni. Hogy a hülye terápiája nélkül is képes leszek megbirkózni a problémáimmal, és ebben a nagy hevületemben, egyik napról a másikra megszakítottam a rossz társasággal minden kapcsolatot.

Mintha elvágták volna.

Elkezdtem más nézőpontból szemlélni a világot. Ekkor már középiskolás voltam, és azt hiszem, az is adott némi önbizalomlöketet, hogy az új suli legnépszerűbb lánya molett volt. A külseje ellenére olyan karizmatikus egyéniségnek bizonyult, hogy szó szerint körülrajongták. Elfogadóbb iskolai közegbe kerülve a külsőm miatt már engem sem bántottak. A jelenlegi legjobb barátnőm is az új osztályomba járt. Meglepett, hogy nagyon hasonló zenei ízléssel ő normális életet tudott élni, példaértékűnek számított. Az év végére sikerült teljesen leválnom a régi társaságról, nem ittam, nem drogoztam.

A magamra eszmélésemkor kilencedikes voltam, tizediktől pedig folyamatosan javítottam a jegyeimen. Célként azt tűztem ki, hogy szeretnék majd egyetemre járni, tudtam, hogy tizenegyediktől számít a felvételi, belehúztam, és kettes-hármasról színötösre javítottam a jegyeimet. Nem tanultam többet, inkább csak koncentráltabban figyeltem az órákon. Persze ez a nagy váltás szemet szúrt az osztályban. Immár nem a külsőm miatt, hanem a tanulási vágyam miatt csesztettek a kortársaim.

Ekkor jöttem rá, hogy mindenkin van fogás. Mindenkibe bele lehet kötni, de nem szabad hagynunk, hogy a piszkálódások belénk fészkeljék magukat. Csak az volt a fontos, hogy önmagunknak megfeleljünk, különben könnyen kiszolgáltatottá válhatunk, és az utunk közben eltévedhetünk.

6

A Kaktuszhoz hasonló fiúk és férfiak szerintem nem is tudják, milyen, illetve mennyi marandó kárt okoznak a náluk fiatalabb lányokban. Lelki és szexuális frusztrációkat egyaránt. Ő engem hullámvasútra ültetett, hisz néha pusztán attól királynőnek érezhettem magamat, hogy a megfektetésem érdekében elhitette velem, különleges vagyok a számára, majd a következő pillanatban aztán már gileadi szolgálólányként eszméltem, akinek legfeljebb a combjai széttárásához volt joga, de azt is inkább szétfeszíteni szerették.

Érdekes megfigyelés, hogy a Kaktusz mellett megtapasztalt beteges minta belém égett, és valamennyire még mindig meghatároz. Felnőtt létemre is rendre olyan férfiak iránt tápláltam gyengéd érzelmeket, akik megcsaltak, kihasználtak, és alsóbbrendűként kezeltek. Gondolom kialakulhatott a személyiségemen valami olyan, amit ez a típus messziről kiszagol. Nyomorúságos, de sokáig úgy véltem, csak ezek a férfiak valóak hozzám. Ahogy az érzelmi és szexuális egyoldalúságot is elfogadhatónak tartottam. Fogalmam sem volt, milyen lehet egy olyan, kölcsönösségen alapuló párkapcsolat, amiben nem szenvedek, akár egy kivert kutya, és nem kell pitiznem a másik figyelemért.

Nem volt könnyű elfogadnom, hogy a viszontagságos, rengeteg erőt és kitartást felemésztő talpraállásom után most megint dolgoznom kell magamon, de a boldogságomhoz elengedhetetlen az újbóli szembenézés. Huszonegy évesen még talán idejében vagyok, hogy megtaláljam a boldogságom forrását. Sőt, úgy érzem, fél éve végre jó úton vagyok afelé.

Kaktusz uralmának további maradványa, hogy egy-két évvel ezelőttig nem ismertem az orgazmus érzését. De, ami még ennél is nyomasztóbb, hogy amikor megismerkedek egy férfival, az első együttlétkor pánikszerű szorongás fog el, a misszionárius póznál rettegek, hogy mikor szorít le. Jó ideig Kaktusz képe villant be, amikor fölém tornyosult egy fiú. A lehiggadásomat követően, tizenhat évesen kerültem először olyan helyzetbe, ahol normálisnak mondható módon tapasztalhattam volna meg a szexualitást, de teljesen befeszültem. És őszintén szólva józanul később is gyakran leblokkoltam, nehezen találom a helyemet az ágyban, nem tudom mit akarok, és mit kellene tennem. Három kapcsolatom is arra ment rá, hogy három-négy hónap után sem voltam hajlandó lefeküdni az illetőkkel, vagy ha megtettem, egy darab fa voltam az ágyban. Az utóbbi leginkább azért okozott galibát, mert a fiúk magukra vették, azt hitték, nem tudnak eléggé felizgatni, nem kellenek nekem. Hiába vagyok fejben szexuálisan nyitott, a szituációban bizonytalankodom, összezárom a szirmaimat, időre van szükségem a feloldódáshoz. Becsiccsentve viszont azt a formát hozom, amit szeretnék. És ez nem jó. Ezen is dolgoznom kell.

A túlsúlyomtól az elmúlt években új gyógyszerekkel, egészséges diétával és sportolással sikerült megszabadulnom, tartom is a súlyomat, és megtanultam elfogadni önmagam. Nem görcsölök például azon, ha egy-két kiló felszalad, olyankor azt mondom, legalább most van mit fogni rajtam. A súlyfelesleg a testemet érinti, a lelkemet hülyeség terhelnem vele.

Tanulás és karrier tekintetében jól haladok. Több szakképesítést szereztem, keményen dolgozom, a saját lakásomban élek, és ahogy azt terveztem, az egyetemre is felvettek, hamarosan diplomázom. Szóval élő példája vagyok annak, hogy egy fiatalkori kallódóból is lehet épkézláb felnőtt.

Jelenleg is a történetemben szereplő városban lakom, ebből kifolyólag akaratlanul is viszonylag gyakran összefutok az egykoron barátaimnak hittekkel. A fiúkkal is. Kevés olyan van közöttük, akiktől ne fogna el a hányinger. Amikor valamelyikükkel szembe találkozom, látom, megismernek, de nem állják hosszan a tekintetemet, általában köszönés nélkül elfordulnak. Volt olyan, akivel ugyanazon a szórakozóhelyen tartózkodunk, és amikor egymás közelébe sodródtunk, ő a másik irányba menekült. A társaságból egyébként többen mindmáig benne ragadtak a lázadó, mindenre magasról szaró életvitelben. Például az egyik, akkoriban kifejezetten népszerűnek számító srác, közel tíz év elteltével is ugyanúgy kocsmatöltelékként tengeti a mindennapjait, ahogy akkoriban tette. Neki ennyiből áll az élete, és ezzel elégedett. Kész szerencse, hogy néhányunknak sikerült az örvényből kikeveredve partra úsznunk. A barátnőm, Kati, hozzám hasonlóan teljesen új életet kezdett, vele azóta is tartjuk a kapcsolatot.

Egyetlen fiú sem kért egyébként utólag bocsánatot mindazért, amit velünk tettek. Mondhatnánk, hogy a drog miatt torzultak el, kifordultak önmagukból. De akár foghatnák a nehezen féken tartható hormonijaikra, a fiatalságukra is. Ők viszont képtelenek szembenézni önmagukkal. Gondolom azzal érvelnének, hogy ha visszajártunk, nem volt gondunk a viselkedésükkel, utólag miért nyafogok. De ezzel csak a lelkiismeretüket pátyolgatnák, pontosan tudják, hogy bűnösök. Ha nem manipuláltak volna a létező összes módon tizenhárom-tizennégy éves fejjel, biztosan nem jártam volna vissza hozzájuk.

Öröm az ürömben, hogy ezekből az aberrált kalandokból egyetlen lány sem esett teherbe. Mondjuk ebben az is közrejátszott, hogy egy-egy gumi nélküli elélvezést követően, egymást seggét mentve a fiúk adománygyűjtéseket szerveztek esemény utáni tablettára. Mondjuk Kaktusz ebben is feljebbvalónak tartotta magát, hiszen többször védekezés nélkül belém élvezett, de az esetleges következményekre ő magasról szart. Legfeljebb heherészve odaköpte, hogy majd legfeljebb elvesz feleségül. Kíváncsi lennék, állta volna-e a szavát, vagy inkább megpróbált volna belekényszeríteni egy abortuszba…

Durva egyébként, hogy néha még most is rámír. Érdeklődik, hogy vagyok, de nem foglalkozom vele. Annak ellenére, hogy figyelemreméltó terveket szövögetett, ő is a múltban ragadt. Pedig mennyire nagyképű volt… Milyen sokat képzelt magáról… Aztán egy nagy nulla lett belőle, pechére a vonzerejét is elvesztette. Amióta az emo kikopott a divatból, a régi csodálói nagy része is másképp néz rá. Szánakozva. Nyomorult bohócnak, életképtelennek nevezik. Az érettebb lányok egyébként valószínűleg már annak idején is átláttak rajta, ezért fordult kislányokhoz.

Apropó idősebbek. Katival mostanában került elő témaként, hogy a fertőben nem ritkán harminc, negyvenéves férfiak is lubickoltak a társaságunkban. Boroztunk velük, miközben simogatták a combunkat. Velem szerencsére ennél tovább egyik sem merészkedett, de bőven tudok olyan szituációkról, ahol ők sem tétlenkedtek…

Talán meglepő állítás lesz így a végére, de azt hiszem, ha visszamehetnék, kevés dolgot csinálnék másképp. Rendben, lehet, hogy ezt az értelemkeresés reményében állítom, de az biztos, hogy ettől a néhány cudar évtől lettem azzá az empatikus emberré, aki most vagyok. Oké, ha mai ésszel visszapottyannék a múltba, a testiség részét mindképpen késleltetném, és talán határozottabban ellenkeznék, amikor Kaktusz erőszakoskodni kezd velem. Vagy, ha ez – amolyan kicseszésként – kitörölhetetlenül a sorsomba lenne írva, akkor legalább nem hibáztatnám utána magamat.

Hiba volt felmennem Kaktuszhoz? Lehet, hogy nem kellett volna. De az, hogy felmentem, nem hatalmazta fel őt arra, hogy megbecstelenítsen. Erre semmi sem hatalmaz fel egy férfit sem. És ezt fontos minden olyan lánynak, nőnek az eszébe vésnie, akivel hasonló szörnyűség történt: nem mi vagyunk a hibásak.

A történetem tanulsága viszont azt hiszem mégiscsak az, hogy az embereket a hibáikkal együtt kell elfogadnunk, különben az okozott kisebbségi érzettel, a traumákkal, a kitaszítottsággal beláthatatlan károkat okozhatunk bennük.

Olyanokat, amikből csak újabb borzalmak burjánzhatnak.

Feszít az életed története?

Szerinted tanulságos lehet másoknak, amit átéltél?

Nem mondhatod el senkinek, ezért elmondanád mindenkinek?

Ha úgy érzed, te is szívesen megosztanád velem a sztoridat, kérlek az alábbi oldalon jelentkezz: https://lakatoslevente.hu/megtortent