MICHEL BUSSI

FEKETE
VÍZILILIOMOK

Budapest, 2019

Fordította

DOMONKOS ESZTER

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michel Bussi: Nymphéas noirs

Copyright © Presses de la Cité, un département de Place des Editeurs, 2011

Hungarian translation © Domonkos Eszter, 2019

© XXI. Század Kiadó, 2019

Cover photography © SuperStock and Image Source

Cover design by kid-ethic.com/Orionbooks

A regényben szereplő Nymphaeum című verset
Rónay György fordította. (Aragon válogatott versei,
Európa Könyvkiadó, Budapest, 1964. 120. o.)

Louis Aragon Sziget a Szajnán (Aurélien) című regénye
magyarul Szekeres György fordításában jelent meg.
 (Európa Könyvkiadó, Budapest, 1961. 455-458. o.)

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kepes János

Előkészítés Joó Gabriella

Korrektúra Spirk Ildikó

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5759-23-9

Jacky Lucas emlékére

„Monet-val nem a valós világot látjuk,
annak látszatait ragadjuk meg csupán.”

F. Robert-Kempf: L’Aurore, 1908

„Ne! Ne! Monet-nak feketét ne! Nézze meg az ember!
A fekete nem szín!”

Georges Clemenceau,
Claude Monet koporsójánál

(Michel de Decker: Claude Monet, 2009)

A következő oldalakon olvasható leírások Givernyről a lehető legpontosabbak. A helyszínek, legyen szó a Baudy Szállóról, az Epte-patakról, a Chennevières Malomházról, a givernyi iskoláról, a Szent Radegunda-templomról és a temetőről, a rue Claude-Monet-ról, a chemin du Roy-ról vagy az île aux Orties-ról, azaz a Csalános szigetről, a valóságban is léteznek. Természetesen Monet rózsaszín háza és a Vízililiomos tó is valóságos, akárcsak a szomszédos színhelyek, a Vernoni Múzeum, a Rouen-i Szépművészeti Múzeum vagy a Cocherel-tanya.

A Claude Monet életére, műveire vagy örököseire vonatkozó adatok hitelesek, éppúgy, mint a többi impresszionista festő, nevezetesen Theodore Robinson vagy Eugène Murer emlékét idéző tények.

Az említett műkincsrablások valós napi hírekből származnak…

Minden mást elképzeltem.

Egy faluban élt három hölgy.

Az egyik gonosz, lelketlen volt, a másik csalárd, a harmadik önző.

Falujuk egy takaros kert nevét viselte. Giverny.

Az első egy patakparti nagy malomépületben lakott a chemin du Roy névre keresztelt főút mentén; a második az iskola fölötti tetőtéri lakásban, a rue Blanche-Hoschedé-Monet-ban; a harmadik az édesanyjával élt a víztoronyról elnevezett utcában, a rue du Château d’Eau-ban, egy kis házban, amelynek faláról mállott a vakolat.

Nem is voltak egyidősek. A legkevésbé sem. Az első elmúlt nyolcvanéves, és özvegy volt. Illetve kis híján. A második a harminchatodik évében járt, és soha nem csalta meg a férjét. Legalábbis ez idáig. A harmadik még nem töltötte be a tizenegyedik évét, és az iskolában minden fiú az ő szerelmére áhítozott. Az egyik mindig feketébe öltözött, a másik a kedvese kedvéért kifestette arcát, a harmadik copfba fonta a haját, hogy repítse a szél.

Nyilván értitek. Ők hárman meglehetősen különböztek egymástól. Ám mégis volt bennük valami közös, afféle titok: mindhárman elvágyódtak. Igen. Arról ábrándoztak, hogy elhagyják a híres Givernyt, amelynek már pusztán a nevétől emberek sokaságában támad fel a vágy, hogy akár egy párórás séta kedvéért átutazzák az egész világot.

Bizonyára azt is tudjátok, miért. Az impresszionista festők miatt.

Az egyik hölgynek, a legidősebbnek volt egy pompás festménye, a másik szenvedélyesen érdeklődött a művészek iránt, a harmadik, a legfiatalabb jól festett. Mi több, kiválóan.

Különös, hogy Givernyből elvágyódik valaki. Nem gondoljátok? Ám ők mindhárman úgy gondolták, hogy a falu börtön, szép, nagy kert, de rácsok veszik körül. Akár egy elmegyógyintézet parkját. Szemfényvesztés. Festmény, amelynek lehetetlen kilépni a keretei közül. Valójában a harmadik, a legfiatalabb apát keresett. Máshol. A második szerelemre áhítozott. Az első, a legidősebb tudott egyet-mást a másik kettőről.

Egyszer azonban tizenhárom napra, mindössze tizenhárom napra megnyíltak a park rácsai. Egészen pontosan 2010. május 13. és 25. között Giverny kerítése felemelkedett előttük! Kizárólag őelőttük. Legalábbis ők így gondolták. Ám a szabály kegyetlen volt, csak az egyikük szabadulhatott ki. A másik kettőnek meg kellett halnia. Így állt a dolog.

Az a tizenhárom nap zárójelet iktatott az életükbe, felfüggesztett pillanatként suhant el. Túlságosan rövid volt. És könyörtelen. A zárójel egy gyilkossággal nyílt meg az első napon, és egy másikkal zárult az utolsón. A nyomozók furcsamód csak a második, a legszebb hölgy iránt érdeklődtek; a harmadik, a legártatlanabb kénytelen volt egyedül nyomozni. Az első, a leginkább észrevétlen, zavartalanul szemmel tarthatott mindenkit. Sőt, akár ölhetett is!

Tizenhárom napig tartott. Egy szökés idejéig.

Egy faluban élt három hölgy.

A harmadik volt a legtehetségesebb, a második a legfurfangosabb, az első a legeltökéltebb.

Szerintetek melyiküknek sikerült megszöknie?

A harmadikat, a legfiatalabbat Fanette Morelle-nek hívták; a másodikat Stéphanie Dupain-nek; az első, a legidősebb én voltam.

ELSŐ KÉP

Benyomások

– ELSŐ NAP –

2010. május 13.

(Giverny)

Csődület

– 1 –

A patak áttetsző, tiszta vize keskeny sávokban tünékeny pasztell árnyalatú rózsaszínre vált, mint ecsetöblítés közben a vízsugár.

– Neptune, ne!

A vízfolyamban a szín beleoldódik a partról belógó vad gyomok zöldjébe, a nyárfák, a fűzfák gyökerének okkersárgájába. Finoman elmosódó színátmenetben…

Elég szépnek találom.

Csakhogy a piros nem a folyóba mosott festőpalettáról csorog, hanem Jérôme Morval betört koponyájából. Mi több, csúnyán bezúzott koponyájából. A vér a fejtetőn jól kivehető mély sebből csordogál; szép tisztára mosta az Epte-patak, ahol alámerült a feje.

A németjuhászom közelebb merészkedik, megszaglássza. Újra rákiáltok, ezúttal erélyesebben:

– Neptune! Gyere onnan!

Gyanítom, hogy a holttestet hamarosan meg fogják találni. Igaz, még csak reggel hat óra felé jár az idő, de hamarosan úgyis erre téved valaki, egy festő, futó, vagy csigaszedő… járókelő, aki rábukkan a holttestre.

Ügyelek, hogy távol maradjak tőle. A botomra támaszkodom. A lábam alatt sáros a föld, sokat esett az utóbbi napokban, csúszós a patakpart. Nyolcvannégy évesen az ember már nem játszik sellőt, még akkor sem, ha jelentéktelen, alig egy méter széles patakocskáról van szó, amelynek fele vízhozamát átterelték Monet kerti medencéjébe. Egyébként úgy hírlik, már nem így áll a helyzet. Azt mondják, létezik egy fúrt kút, és a Vízililiomos tavat immár a felszín alatti vizek táplálják.

– Gyerünk, Neptune! Megyünk tovább!

Fenyegetően felemelem a botomat, próbálom megakadályozni, hogy beledugja az orrát a Jérôme Morval szürke zakóján tátongó hasadékba. A második seb. Közvetlenül a szívénél.

– Mozgás! Ne vesztegessük itt az időt!

Még egy pillantást vetek a szemben álló mosóházra, majd továbbindulok a főút mentén. Panaszra nem lehet okom, kifogástalanul karbantartják. A túlburjánzó fákat tövestől kivágták. A töltéseket kigyomlálták. Meg kell hagyni, jó pár ezer turista jár ezen az úton nap mint nap. Könnyen végigmehet rajta egy babakocsi, egy kerekesszékes, egy bottal járó öregasszony is. Akár én is!

– Gyerünk, Neptune, indulás!

Kicsit arrébb fordulok be, ott, ahol az Epte-patak gáttal és vízeséssel lezárt két ágra szakad. A túloldalon felsejlik Monet kertje, a vízililiomokkal, a japán híddal, az üvegházakkal… Érdekes, én 1926-ban születtem itt, abban az évben, amikor Claude Monet meghalt. Miután Monet eltűnt, a kert közel ötven évig zárva volt, feledésbe merült, elhagyatottan állt. Mára fordult a kocka. Minden évben több tízezer japán, amerikai, orosz vagy ausztrál utazik át a fél világon, hogy Givernyben kószálhasson. Monet kertjéből kegyhely lett, akár Mekka, vagy egy székesegyház… Egyébként az a sok ezer zarándok nemsokára meg is érkezik.

Az órámra pillantok. 6 óra 2 perc. Kapok még pár óra haladékot.

Ballagok tovább.

A nyárfák és a hatalmas kalaplapu-levelek közül Claude Monet szobra szegezi rám undok tekintetét, mint egy dühös szomszéd, állát szakáll fedi, fején kalpag, amely halványan szalmakalapra emlékeztet. Az elefántcsontszínű talapzaton felirat jelzi, hogy a mellszobrot 2007-ben avatták fel. Mellette, földbe szúrt fatáblán az áll, hogy a mester szemmel tartja a „birtokot”. A birtokát! A földeket, a pataktól az Epte folyóig, az Epte-től a Szajnáig, a nyárfasorokat, a lágyan hullámzó erdős lankákat. Azokat a varázslatos helyeket, amelyeket megfestett. Amelyek sérthetetlenek… Kiglancolták és közszemlére tették őket az örökkévalóság számára!

Való igaz, reggel 6-kor a település még képes megtéveszteni. Elnézem az előttem húzódó búza-, kukorica- és pipacsmezők alkotta érintetlen láthatárt. De én nem fogok nektek hazudni. Monet birtoka mára egész nap nyitva tartó parkoló lett. Pontosabban négy parkoló, amelyek egy bitumenszárból nőnek ki, mint valami aszfalt-tavirózsa. Az én koromban már megengedheti magának az ember, hogy szókimondó legyen. Sok mindent láttam! Végignéztem, miként alakul át a vidék évről évre. Monet tája mára egy hipermarket díszlete lett!

Neptune néhány méteren át mögöttem kullog, majd futásnak ered, egyenesen előre, átszeli a parkolót, levizel egy fakerítést, és lohol tovább a mezőn az Epte és a Szajna összefolyása, a két folyó közé szorult, Csalános-szigetnek keresztelt földdarab felé.

Nagyot sóhajtok, és bandukolok tovább. Ennyi idősen nem fogok szaladgálni utána. Nézem, ahogy távolodik, majd visszarohan, mintha incselkedne velem. Nem merek rákiáltani. Korán van még. Újra eltűnik a búzatáblában. Neptune mostanában ezzel múlatja az időt. Előttem futkározik száz méterrel. Giverny minden lakója ismeri, de azt hiszem, kevesen tudják, hogy az enyém.

Elhaladok a parkoló mellett, és a Chennevières Malom felé veszem az irányt. Ott lakom. Jó lenne hazaérni még a tömeg érkezése előtt. A Chennevières Malomház messze a legszebb építmény Monet kertjének szomszédságában, és az egyetlen, amely a patakparton kapott helyet, de amióta a rét autótengerré változott, úgy érzem itt magam, mint valami ketrecbe zárt, kihalófélben lévő faj egyede, akit kíváncsiskodók hada bámul, kémlel, fényképez. A patak felett mindössze négy híd vezet a parkolóból a faluba, amelyek közül az egyik éppen az én otthonom előtt ível át a vízen. Olyan érzés ez, mintha minden áldott nap 18 óráig körbe lennék kerítve. Mert estére a falu újra elcsendesedik, a fűzfák visszakapják a földeket, és Claude Monet újra kinyithatja bronzszemét, anélkül, hogy a kipufogóbűztől tele kellene köhögnie a szakállát.

Előttem pipacspirossal szórványosan gyöngyözött tengerzöld kalászerdőt lenget a szél. Ha valaki szemből, az Epte partjáról szemlélné a jelenetet, bizonyára impresszionista festményre emlékeztetné a látvány. A napfelkelte narancssárga színeinek összhangja, a háttérben apró ecsetvonásnyi gyász, parányi fekete pötty.

Sötétruhás öregasszony. Én!

Finom mélabús felütés.

Újra elkiáltom magam:

– Neptune!

Hosszan elidőzöm, és élvezem a tünékeny nyugalmat, nem is tudom, meddig, több percig biztosan, amíg arra nem jön egy futó. A férfi fülében MP3 lejátszó fülhallgatója. Pólóban, tornacipőben suhan el előttem. Úgy termett ott a mezőn, mint valami két lábon járó anakronizmus. Aznap ő az első, aki belerondít a képbe, ám hamarosan követik a többiek. Fejbiccentéssel köszönök neki, ő viszonozza, majd a fülhallgatóból kiszűrődő elektronikus tücsökciripelés kíséretében eltávolodik. Látom, ahogy bekanyarodik Monet mellszobra felé, a kis vízesés, a gát irányában. Előre tudom, hogy a patakparton fut majd vissza, gondosan kerülve a sáros útpadkát.

Kényelembe helyezkedem egy padon. Várom a folytatást. Az elkerülhetetlent.

Még egyetlen turistabusz sem érkezett a birtok parkolójába, amikor a rendőrségi furgon hirtelen lefékez a chemin du Roy főút mentén, a mosóház és a malmom között. Húszlépésnyire a vízbe fúlt Jérôme Morval testétől.

Felállok.

Tétovázom. Vajon kiáltsak még egy utolsót Neptune után? Felsóhajtok. Végül is ismeri az utat. A Chennevières Malomház egy köpésre van innen. Még egy pillantást vetek az autóból kiszálló zsarukra, aztán elindulok haza. A malom tornyából, a negyedik emeletről, az ablak mögül sokkal jobban szemmel tarthatok mindent, ami a környéken történik.

És teljesen észrevétlenül.

– 2 –

Laurenç Sérénac felügyelő első dolga, hogy a patak felett, a fák ágaira feszített széles narancssárga műanyag jelzőszalaggal néhány méteres körzetben elkeríti a holttestet.

A bűntett helyszínéből ítélve a nyomozás bonyolultnak ígérkezik. Sérénac elégedetten nyugtázza magában, hogy amikor a vernoni kapitányságon megcsörrent a telefon, remek érzékkel döntött úgy, hogy három kollégájával száll ki. Közülük az elsőnek, Louvel rendőrbiztosnak azt a feladatot adta, hogy tartsa távol a patakparton összecsődült bámészkodókat. Azért ez elképesztő! A falu az imént, amikor a rendőrautó végighajtott rajta, még teljesen kihalt volt, most pedig, néhány perc múlva minden lakója a gyilkosság helyszíne felé igyekszik. Mert semmi kétség, gyilkosság történt. Az embernek nem kell három évet eltöltenie a toulouse-i rendőriskolában, hogy ebben biztos legyen. Sérénac újra megvizsgálja a nyílt sebet a szívtájon, a betört koponyát és a víz alá merülő fejet. Maury, aki a vernoni kapitányság legképzettebb tudományos szakemberének hírében áll, azzal foglalatoskodik, hogy gondosan felkutatja a földön, közvetlenül a holttest mellett található lábnyomokat, és gyorsan kötő gipsszel lenyomatot készít róluk. Sérénac utasította, hogy rögzítse a sáros talajt, mielőtt közelebb merészkednének, hogy megvizsgálják a holttestet. A férfi meghalt, nem fog sem lelépni, sem feltámadni. Szó sem lehet arról, hogy összemászkálják a bűntett helyszínét, mielőtt minden bizonyítékot le nem fényképeznek, és tasakokba nem gyűjtenek.

A hídon Sylvio Bénavides felügyelő bukkan fel. Kifújja magát. A falubeliek utat engednek neki. Sérénac kérte meg, hogy szaladjon fel Giverny központjába az áldozatról készült felvétellel, és szerezze be az első információkat; sőt, ha lehet, azonosítsa a meggyilkolt férfit. Sérénac felügyelő nem régóta tölti be hivatalát Vernonban, de hamar rájött, hogy Sylvio Bénavides remekül dolgozik. Buzgón teljesíti az utasításokat, szervez, gondosan archivál. Az ideális helyettes, bizonyos értelemben. Lehet, hogy kissé híján van a kezdeményezőkészségnek… de talán még ez sem igaz. Sérénac megérzése azt súgja, hogy az ő esetében sokkal inkább túlzott félszegségről, mintsem a szakértelem hiányáról van szó. Igazán odaadó fickó! Végtére is odaadó… már ami a rendőri hivatást illeti. Merthogy a felettesét, a toulouse-i rendőriskolából frissen kikerülő Laurenç Sérénac felügyelőt bizonyára afféle azonosíthatatlan rendőri tárgynak tartja… Igaz, Sérénac még meg sem szerezte a tiszti fokozatot, tehetségének köszönhetően négy hónappal ezelőtt a vernoni kapitányság élén találta magát. De hát komolyan vehetnek-e egy rendőrt a Szajnától északra, aki még be sem töltötte a harmincadik évét, okszitán nyelvjárásban beszél mind a csavargókkal, mind a kollégáival, és máris blazírt cinizmussal vezeti a helyszíni szemléket?

Kötve hiszem, gondolja Sérénac. Itt annyira stresszesek az emberek… Nem csak a rendőrségen. Mindenhol! És Vernonban, abban a Normandiának álcázott, hatalmas párizsi külvárosban, még rosszabb a helyzet. Jól ismeri a körzete térképét. Normandia és Île-de-France határa éppen Givernyben húzódik, néhány száz méterre innen, a folyó főágának másik partján. Ám itt akkor is mindenki normandiainak vallja magát, semmiképpen sem párizsinak. És ehhez makacsul ragaszkodnak. Egyfajta sznobizmusból. Valaki egyszer véresen komolyan mesélte, hogy a Franciaország és az angol-normann királyság közötti határvonalat megrajzoló Epte, ez a nevetséges patakméretű kis folyó, több halottat követelt a történelem során, mint a Meuse vagy a Rajna…

Micsoda idióták!

– Felügyelő…

– A fenébe, mondtam már, hogy szólíts Laurenç-nak…

Sylvio Bénavides megrökönyödik. Sérénac felügyelő most tesz neki szemrehányást? Louvel, Maury, több mint egy tucat bámészkodó és a vérben fürdő holttest előtt? Mintha ez lenne a legalkalmasabb pillanat, hogy a megszólításról értekezzenek!

– Ööö. Igen. Ööö, rendben, főnök… Azt hiszem, nagyon óvatosan kell eljárnunk, mintha hímes tojásokon lépkednénk… Az áldozat azonosítása nem jelentett gondot. Mindenki ismeri a környéken. Fontos embernek tűnik. Jérôme Morvalnak hívják. Neves szemészorvos, Párizsban van rendelője, a 16. kerületben, az avenue Prudhon-on. A falu egyik legszebb házában lakik, a rue Claude-Monet 71. szám alatt.

– Lakott… – pontosít Sérénac.

Sylvio lenyeli, de olyan képet vág, mint aki behívót kapott az orosz frontra. Mint egy Pikárdiába áthelyezett köztisztviselő… Vagy Normandiába kinevezett zsaru… Sérénac elmosolyodik. Neki kéne pofákat vágni, nem a helyettesének.

– Rendben, Sylvio – folytatja Sérénac –, remek munkát végeztél. Ne izgasd magad. Az önéletrajzot majd később pontosítjuk…

Sérénac felemeli a narancssárga kordont.

– Ludo, megvannak a lenyomatok? Odamehetünk lábzsák nélkül?

Ludovic Maury rendőrbiztos bólint, s miközben mindenféle gipszmintákkal megpakolva a furgon felé indul, Sérénac felügyelő a meredek patakpart sarába mélyeszti a lábát. Egyik kezével egy közeli kőrisfaágba kapaszkodik, másikkal az élettelen testre mutat.

– Gyere csak, Sylvio! Nézd meg! Nem találod különösnek az elkövetés módját?

Bénavides közelebb lép. Louvel és Maury is visszafordulnak, mintha felettesük felvételi vizsgáján asszisztálnának.

– Fiúk, figyeljétek meg ezt a zakón át ejtett sebet. Morvalt szemlátomást egy éles szerszámmal ölték meg. Késsel vagy valami hasonlóval. Egyenesen szíven szúrták. A vér már meg is száradt rajta. Orvosszakértői vélemény nélkül is felállíthatnánk a hipotézist, miszerint ez okozta a halált. Csakhogy itt vannak ezek a nyomok a sárban. Ha alaposan megvizsgáljuk, láthatjuk, hogy a testet néhány méteren át a vízpartig vonszolták. Vajon mi végre ez a fáradság? Miért kellett áthelyezni a holttestet? Aztán a gyilkos fogott egy követ, vagy valami hasonló méretű súlyos tárgyat, és gondosan betörte az áldozat koponyáját, a fejtetőn és a halántékon. Vajon mi a búbánatért tette?

Louvel félszegen felemeli a karját.

– Lehet, hogy Morval nem halt meg azonnal?

– Hmm, lehet – hallatszik Sérénac dallamos hangja. – Ha a szíven ejtett seb méretét nézem, nem nagyon hiszen… De tegyük fel, hogy Morval még élt. Miért nem intézte el egy újabb késszúrással ott helyben? Miért húzta át ide, és miért törte be a koponyáját?

Sylvio Bénavides hallgat. Ludovic Maury a terepet vizsgálja. A patakparton hever egy focilabda-méretű, véres kő. Minden lehetséges mintát levett a felületéről. Megkísérel egy választ:

– Mert talált a közelben egy követ. Fogta az első keze ügyébe akadó fegyvert…

Sérénac csillogó szemmel felel.

– Nem értek egyet veled, Ludo. Nézzetek körbe alaposan, fiúk! Van valami, ami még furcsább. Nézzétek meg a patakot, húsz méter hosszan. Mit láttok?

Bénavides felügyelő és két másik társa végigpásztázzák mindkét meredek partszakaszt, de sehogy sem értik, mire akar kilyukadni Sérénac.

– Nincs több kő! – kiáltja diadalittasan a felügyelő. – Egyetlen árva követ sem találunk végig a patakparton. És ha kicsit közelebbről megvizsgáljuk ezt a darabot, kétségkívül megállapítható, hogy ezt is idehozták. Száraz földmaradványnak nyoma sincs rajta, alatta friss a fű… Vajon hogy került ide? A gondviselés küldte talán? Nem! Ezt is a gyilkos cipelte ide, nyilvánvaló, szinte kiszúrja a szemünket…

Louvel rendőrbiztos megpróbálja a patak jobb partjára, a falu felé eső hídfő elé tessékelni a givernyieket. Sérénac szemlátomást fütyül a bámészkodókra.

– Fiúk – folytatja a felügyelő –, összefoglalásképp elmondhatjuk, hogy a következő esettel állunk szemben: Jérôme Morvalt leszúrják az úton, halálos sebet kap. A gyilkos a folyóig vonszolja a testet. Hat méterrel távolabb. S mivel biztosra akar menni, keres a környéken egy követ, vagy egy közel húszkilós tárgyat, és visszajön, hogy szétloccsantsa Morval agyát… És itt még nincs vége… Figyeljétek meg, hogyan helyezkedik el az áldozat teste a patakban: a feje szinte teljesen alámerül a vízben. Nektek természetesnek tűnik ez a póz?

– Az imént mondta, főnök – feleli Maury szinte ingerülten. – A gyilkos a vízparton sújtott le Morvalra a kővel. Az áldozat pedig belecsúszott a patakba…

– Persze, puszta véletlenből – gúnyolódik Sérénac felügyelő. – Egy ütés a koponyára, és Morval fejjel lefelé a vízben találja magát… Nem, fiúk, kész vagyok fogadni veletek. Fogjatok egy követ, zúzzátok szét Morval fejét! Itt a parton. Ezerből egyszer sem merül alá a holttest feje ilyen tökéletesen a tíz centiméter mély vízben… Uraim, azt hiszem, a megoldás jóval egyszerűbb. Bizonyos értelemben egyazon személy ellen elkövetett hármas gyilkossággal van dolgunk. Egy, leszúrlak. Kettő, betöröm a fejed. Három, vízbe fojtalak…

Elfintorodik.

– Nyilván megvolt rá az oka. Céltudatos alakkal állunk szemben, aki nagyon-nagyon haragszik Jérôme Morvalra.

Laurenç Sérénac mosolyogva fordul Sylvio Bénavides felé.

– Az, hogy háromszorosan meg akarta ölni Morvalt, nem túlságosan hízelgő a szemészünkre nézve, de végső esetben még mindig jobb, mintha egyszerre végzett volna három különböző áldozattal. Nem?

Sérénac Bénavides felügyelőre kacsint, aki egyre zavartabbnak tűnik.

– Nem szeretnék pánikot kelteni a faluban – folytatja –, de nekem nagyon úgy tűnik, hogy ebben a bűntényben semmi sem véletlen. Nem tudom, miért, de már-már azt hihetnénk, hogy mesterien megkomponált alkotásnak, megrendezett jelenetnek vagyunk tanúi. Mintha minden részletét gondosan megtervezték volna. A helyszínt itt, Givernyben. Az események egymásutánját. Kés, kő, vízbe fojtás…

– Bosszú? – sugallja Bénavides. – Egyfajta szertartás? Ilyesmire gondol?

– Fogalmam sincs – feleli Sérénac. – Ki fog derülni… Pillanatnyilag úgy tűnik, hogy az egésznek semmi értelme, de biztos, hogy a gyilkos számára minden mozzanat komoly jelentéssel bír…

Louvel kedvetlenül visszatereli a bámészkodókat a hídra. Sylvio Bénavides némaságba burkolózik, összpontosít. Mintha azon igyekezne, hogy Sérénac szóáradatában elválassza a józan gondolatokat a provokációtól.

A mezővel határos nyárfaligetből hirtelen barna árny bukkan elő, elsétál a narancssárga kordon alatt, és a meredek part sarában tapicskol. Maury rendőrbiztos megpróbálja feltartóztatni, de nem jár sikerrel.

Egy németjuhász!

A kutya vidáman dörgölőzik Sérénac farmernadrágjához.

– Nocsak! – lelkendezik a felügyelő –, az első önkéntes tanúnk…

A hídon ácsorgó falubeliek felé fordul.

– Valaki ismeri ezt a kutyát?

– Igen – feleli habozás nélkül egy idősebb, festőművész öltözetű, bársonynadrágos és tweedzakós alak. – Neptune. A falu kutyája. Lépten-nyomon belebotlunk. A falubeli gyerekeket kísérgeti. Meg a turistákat. Mondhatnám, a táj szerves része…

– Gyere, pajtikám – szól Sérénac, és leguggol Neptune-hoz. – Szóval te vagy az első tanúnk? Mondd csak, láttad a gyilkost? Ismered? Gyere vissza később vallomást tenni! Most még van egy kis dolgunk.

A felügyelő letör egy fűzfaágat, és pár méterrel odébb hajítja. Neptune belemegy a játékba. Elfut, visszaszalad. Sylvio Bénavides csodálkozva figyeli felettese mesterkedését.

Sérénac végre felegyenesedik. Hosszú ideig tüzetesen szemléli a környéket, tekintete előbb a patakra néző, téglából és vályogból épült mosóházra téved, majd átsiklik a víz felett átívelő hídra és a közvetlenül mögötte emelkedő, furcsán szabálytalan fagerendás házra. Négyemeletes toronyféleség nő ki belőle, és neve a falon olvasható: Chennevières malom. Minden apró részlet fontos lehet, jegyzi fel agya egyik szegletébe, végig kell látogatniuk minden lehetséges tanút, még ha a gyilkosságot kétségkívül reggel 6 óra tájban követték is el.

– Michel, tereld hátrébb az embereket! Ludo, adj egy pár gumikesztyűt! Átkutatjuk a szemész zsebeit. Azt sem bánom, ha lábat kell áztatnom, ha nem akarjátok elmozdítani a testet.

Sérénac lerúgja lábáról a tornacipőt, lerántja a zoknit, lábszárközépig feltűri a nadrágját, felhúzza a Maurytól átvett kesztyűt, és mezítláb learaszol a patakhoz. Bal kezével Morval testét tartja, míg jobbal a zakó zsebében kotorászik. Kihúz egy bőrtárcát, amelyet átnyújt Bénavides felügyelőnek, aki átnézi, és ellenőrzi az igazolványokat.

Nem kérdés, ez Jérôme Morval.

Kezével tovább kutakodik a holttest zsebében. Zsebkendők. Autókulcsok. Mindegyik kézről kézre, kesztyűről kesztyűre jár, majd átlátszó zacskóba kerül.

– Hát ez meg mi a franc lehet…

Sérénac ujjai gyűrött kartonlapot emelnek ki a holttest zakójának külső zsebéből. A felügyelő leszegi a tekintetét. Egyszerű képeslap. Monet Vízililiomok-sorozatának egyik kék árnyalatú vázlatát ábrázolja, egy reprodukciót, amelyet milliószámra árulnak világszerte. Sérénac megfordítja a lapot.

Rövid szöveg, nyomtatott betűvel. TIZENEGY ÉV. BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT.

Közvetlenül a négy szó alá keskeny papírcsíkot ragasztottak. Ezúttal kilenc szóval: Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom.

A fenébe…

A patak vize hirtelen fagyos acélbilincsként fonja körül a felügyelő bokáját. Sérénac a szemben álló bámészkodók felé kiált, akik a normandiai mosóház körül zsúfolódtak össze, mintha buszra várnának:

– Voltak Morvalnak gyerekei? Mondjuk egy tizenegy éves?

Ismét a bársony- és tweedruhás festő a leggyorsabb a válaszadásban:

– Nem, felügyelő. Biztos, hogy nem!

A fenébe…

A születésnapi képeslap Bénavides felügyelő kezébe vándorol. Sérénac felemeli a fejét, és körbejártatja tekintetét. Szemügyre veszi a mosóházat. A hidat. A malmot. Givernyt, az éppen ébredező falut. Monet kissé távolabbról felsejlő kertjét. A mezőt és a nyárfákat.

Az erdős lankákba csimpaszkodó felhőket.

S közben a gondolataiba befészkelődő kilenc szón morfondírozik.

Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom.

Hirtelen az a meggyőződése támad, hogy az impresszionista képeslapra emlékeztető tájban valami nincs a helyén.

– 3 –

A Chennevières Malomház tornyának magasából a zsernyákokat figyelem. A farmernadrágos főnök, még mindig mezítláb áll a vízben, míg három másik társa a parton ácsorog, az immár közel harminc főre duzzadt bárgyú tömeg gyűrűjében. Semmiről nem akarnak lemaradni, mintha színházban lennének, utcaszínházban. Illetve vízi cirkuszban, ha egészen pontos akarok lenni.

Elmosolyodom. Hát nem idétlen dolog magunkban tréfálkozni! Talán én kevésbé látszom ostobának, mint ezek a bámészkodók, csak mert páholyból nézem az előadást? Tény, hogy ez a legjobb hely, higgyetek nekem. Mindent látok, anélkül, hogy engem látnának.

Tétovázom. Elnevetem magam azon is, hogy tétovázom. Idegességemben.

Mitévő legyek?

A rendőrök most emelnek ki a fehér furgonból egy nagy műanyag zsákot, nyilván abba teszik majd a holttestet. Továbbra is ugyanaz a kérdés zakatol a fejemben. Mitévő legyek? Elmenjek a rendőrségre? Elmondjak mindent, amit tudok a vernoni kapitányság rendőreinek?

De vajon hisznek-e majd egy bolond vénasszony képzelgéseinek? Nem lenne okosabb, ha inkább várnék csendben? Néhány napot, csak néhányat. Figyelnék, játszanám a szürke kisegeret, aztán meglátom, miként alakulnak az események. Jérôme Morval özvegyével, Patriciával is kellene beszélnem. Igen, ez nyilvánvaló, vele muszáj beszélnem.

Ellenben a zsarukkal talán mégsem kellene…

Lent, a pataknál a három rendőr görnyedve vonszolja a zsákhoz Jérôme Morval hatalmas, víztől és vértől csöpögő, mélyhűtőből kiolvasztott húsra emlékeztető tetemét. Szegények, alaposan megkínlódnak vele. Mintha amatőr horgászok lennének, akik túl nagy halat fogtak. A negyedik zsaru még mindig a vízben rostokol, és a társait figyeli. Innen, ahol én állok, úgy tűnik, mintha egyenesen élvezné a jelenetet. Na jó, a látottak alapján legalábbis mosolyog.

Végtére meglehet, hogy teljesen feleslegesen gyötröm az agyamat. Ha beszélek Patricia Morvallal, félő, hogy mindenki azonnal megtud mindent. Ez biztos. Főleg a rendőrség. Cserfes az özvegyasszony… Én még nem vagyok özvegy, legalábbis nem teljesen.

Behunyom a szemem, alig egy percre.

Döntöttem.

Nem beszélek a rendőrökkel! Láthatatlan, szürke kisegérré változom. Legalábbis pár napra. Ha nagyon keresnek, itt úgyis megtalálnak, ennyi idősen nem fogok elfutni. Elég, ha Neptune nyomába szegődnek… Kinyitom a szemem, és a tekintetem a kutyámra téved. A rendőrök közelében tanyázik, tőlük pár tíz méternyire fekszik a páfrányosban, ő sem akar lemaradni semmiről, pontosan követi a helyszíni szemle minden mozzanatát.

Igen. Döntöttem. Várok még néhány napot. Legalább addig, amíg megözvegyülök. Ez a szokás, nemde? Az illendőség így kívánja. Megadom a minimális tiszteletet. Ráérek később rögtönözni, cselekedni. Kivárom a kellő pillanatot. Meglátom, hogyan alakulnak az események… Régen olvastam egy elég hihetetlen krimit. Egy angol kastélyban, vagy valami hasonlóban játszódott. A teljes cselekményt egy macska szemszögéből beszélte el. Igen, jól hallottátok, egy macskáéból, aki tanúja volt mindennek. Persze senki nem figyelt rá. Ő vezette a nyomozást is, a maga módján. Hallgatózott, figyelt, kutakodott. A regényt ráadásul kellően jól írták meg ahhoz, hogy a végén már-már azt higgyük, a macska volt a gyilkos. Jó, nem rontom el az örömötöket, nem leplezem le a végkifejletet, hátha alkalomadtán ti is elolvassátok a könyvet… Csupán azért említettem, hogy világossá tegyem, mi a szándékom: ugyanolyan minden gyanú felett álló tanú szeretnék lenni ebben a történetben, mint a kastély macskája.

Tekintetem visszakanyarodik a patakhoz.

Morval holttestét szinte teljesen elnyelte a műanyag zsák; azt mondhatnánk, olyan, mint egy jóllakott anakonda. Csak a fej egy kis része kandikál ki a sokfogú állkapocsnak tűnő, nem teljesen behúzott cipzár alól. A három rendőr a parton piheg. Innen fentről úgy tűnik, már csak a főnökük jóváhagyására várnak, hogy cigarettáért nyúljanak.

– MÁSODIK NAP –

2010. május 14.

(Chennevières Malomház)

Tegezés

– 4 –

Agyamra mennek a kórházban ezzel a temérdek papírral. Ahogy tudom, a nappali asztalán egymásra rakom a különböző színű nyomtatványokat. Receptek, egészségbiztosítási papírok, házassági anyakönyvi kivonat, lakcímigazolás, leletek. Vastag, barna borítékokba dugom őket. Némelyik a kórházba megy. Nem mind. Majd a vernoni postán egyben leméretem és feladom őket. A felesleges papírokat fehér iratgyűjtőbe rendezem. Nem töltöttem ki mindent, mert volt, amit nem értettem. Majd megkérem az ápolónőket, hogy segítsenek. Már ismernek. Ott töltöttem a tegnap délutánt és az este java részét.

A 126-os szobában. Játszom a leendő özvegyet, aki aggódik a haldokló férjéért; hallgatom az orvosok és a nővérek megnyugtató szavait. A hazugságaikat.

A férjemnek befellegzett! Tisztában vagyok vele. Ha tudnák, mennyire hidegen hagy!

Legyen vége mielőbb! Már csak erre vágyom.

Indulás előtt megállok a bejárati ajtótól balra függő aranykeretes tükör előtt, amelyről helyenként már lepattogzott a fénymáz. Egy pillantást vetek az arcomra. Gyűrött, ráncos, hideg. Halott. Kontyba kötött hajam köré széles fekete sálat tekerek. Majdnem olyan, mint egy csador. Az öregasszonyokat itt fátyolra ítélik, látni sem akarja őket senki. Így van ez. Még Givernyben is. Főképp Givernyben, a fény és a színek falujában. Az öregasszonyokat sötétségre, feketeségre, éjszakára ítélik. Hasztalanok. Láthatatlanok. Jönnek-mennek. Feledésbe merülnek.

Megjegyzem, ez nekem kifejezetten kapóra jön!

Még egyszer utoljára visszafordulok, mielőtt az őrtornyom lépcsőjén elindulnék lefelé. Legtöbbször így nevezik a Chennevières Malom tornyát Givernyben. Őrtorony. Gépiesen ellenőrzöm, hogy semmit nem hagytam-e elöl, de ugyanazzal a lendülettel el is átkozom az ostobaságomat. Ide nem jön soha senki. És már nem is fog soha többé, mégis marcangolja a testem-lelkem, ha akár a legapróbb tárgy nincs a helyén. Ez afféle rögeszmés személyiségzavar, ahogy a tudósításokban mondják. Kényszer, amely ráadásul rajtam kívül senki mást nem zavar.

A legsötétebb sarokban bosszant egy apró részlet. Úgy látom, hogy a gerendához képest kissé félrecsúszott a festmény. Átbattyogok a szobán. Finoman megnyomom a keret jobb alsó sarkát, hogy kiegyenesítsem.

A Vízililiomaim.

Feketében.

A képet egy olyan falrészre akasztottam, ahol egyik ablakon át sem látni, már ha egyáltalán bárki belátna egy malom közepén álló normandiai tornyocska negyedik emeleti ablakán.

Ez az én kis rejtekhelyem…

A festmény a legkevésbé megvilágított sarokban függ, holttérben. Igazán találó kifejezés! A homálytól még komorabbnak tűnnek a szürke vízen úszó sötét foltok.

A gyász virágai.

A legszomorúbbak, amelyeket valaha festettek…

Nehézkesen araszolok le a lépcsőn. Kilépek a kapun. Neptune egészen eddig a malom udvarán várakozott. A botommal hadonászva próbálom távol tartani, nehogy összeugrálja a ruhámat. Szegény kutya nem érti, hogy egyre nehezebb megőrizni az egyensúlyomat. Hosszú percekig tart, amíg bezárom a három súlyos lakatot, a táskámba dobom a kulcscsomót, és még egyszer ellenőrzöm, hogy rendesen bereteszeltem-e mindegyik zárat.

Végre útnak indulhatok. A malom udvarán a nagy cseresznyefa most hullatja utolsó virágszirmait. Azt mondják, százéves. Állítólag ismerte Monet-t! Givernyben nagyon kedvelik a cseresznyefát. Ha jól hallottam, az egykori Amerikai Művészeti Múzeum, de egy éve Impresszionista Múzeummá alakított épület parkolóját teljes hosszában beültették japán cseresznyefákkal. Alacsonyak, kifejezetten törpefák. Furcsállom, hogy új egzotikus növényeket telepítenek, mintha nem lenne már így is épp elég belőlük a faluban. De hát mit akartok, ez van! Az amerikai turisták állítólag imádják a tavaszi cseresznyevirág rózsaszínjét. Ha engem kérdeznek, azt mondom, a parkolót beterítő és a kocsikra hulló egybefüggő rózsaszín sziromtakaró túlságosan Barbie-babás. De hát ki kíváncsi az én véleményemre?

Magamhoz szorítom a borítékokat, nehogy az ugrándozó Neptune megrongálja őket. Kínkeservesen felkaptatok a rue du Colombier-n. Nem sietek. Egy vendégszobákat kínáló ház borostyánnal befuttatott, fedett bejáratának árnyékában kifújom magam. A Vernonba tartó autóbusz csak két óra múlva jön. Ráérek, bőven van időm szürke kisegeret játszani.

Bekanyarodom a rue Claude Monet-ba. A mályvarózsák és a narancsszínű íriszek úgy törik át az aszfaltot a terméskő homlokzatok mentén, mint a tarack. Ez Giverny igazi névjegye. A magam nyolcvanéves ritmusában lépkedek. Neptune szokásához híven már messze előttem jár. Végül a Baudy Szállóhoz érek. Giverny leghíresebb intézményének kirakatát kiállítások, galériák és fesztiválok plakátjai borítják. Az üvegablakok egyébként pontosan akkorák, mint a plakátok. Furcsa, ha belegondolunk. Mindig is foglalkoztatott ez a kérdés. Vajon véletlen egybeesés-e, vagy minden plakátot eleve a szálloda kirakatüvegének méretéhez igazítottak? Esetleg épp az ellenkezője történt? A Baudy Szálló egykori építésze látnok volt, és az ablakok tervezésekor már a tizenkilencedik században megjósolta a jövendő reklámplakátok szabványméretét?

Persze, gondolom, az ilyesfajta rejtély titeket a legkevésbé sem hoz lázba… Az utca túloldalán néhány tucat látogató ül az asztaloknál zöld kovácsoltvas székeken, narancssárga napernyők alatt, ugyanazt a meghatott izgalmat keresik, mint a több mint száz évvel ezelőtt ugyanitt megszálló amerikai festők népes tábora. Ez is furcsa, ha jól belegondolunk! A múlt századi amerikai festők képesek voltak elzarándokolni idáig, ebbe a parányi normandiai faluba, hogy nyugalomra és ihletre leljenek. Igaz, az akkori falu szöges ellentéte volt a mai Givernynek. A mai Givernyből azt hiszem, semmit sem értek.

Leülök egy szabad asztalhoz, és rendelek magamnak egy feketét. Új pincérlány hozza ki, idénymunkás lehet. Rövid szoknyát és afféle kis impresszionista mellényt visel, mályvaszínű vízililiomokkal a hátán.

Mit keresnek a mályvaszínű vízililiomok az ember hátán? Hát nem furcsa ez is?

Régóta figyelem, hogyan változik a falu, néha az az érzésem, hogy Givernyből vidámpark lett. Helyesebben az impressziók parkja. Azt hiszem, feltaláltak egy új fogalmat! Nagyokat sóhajtok, mint egy gonosz vénasszony, aki magában zsörtölődik, és semmiből nem ért semmit. Szemügyre veszem magam körül a színes tömeget. Szerelmespár Michelin útikönyvbe mélyed. Szótlan négykezes. Három öt év körüli gyerek marakodik a kavicsok közt, miközben szüleik nyilván azon morfondíroznak, mennyivel jobb lenne egy úszómedence, mint itt, a varangyos békákkal teli tó partján. Egy hervadt amerikai hölgy hollywoodi franciasággal tejszínhabos jegeskávét próbál rendelni magának.

Ők is itt vannak.

Mindketten. Három asztallal arrébb. Tizenöt méternyire. Természetesen rájuk ismerek. Láttam őket a malom ablakából, a függöny mögül. Itt van a felügyelő, aki Jérôme Morval holtteste mellett megmártózott a patakban, és itt van a félénk helyettese is.

Ők persze az ellenkező irányba bámulnak, a kis pincérlányt nézik. Nem a vén szürke egeret.

– 5 –

Sérénac felügyelő napszemüvegén át a Baudy Szálló homlokzata meleg barna szépiaárnyalatot ölt, a Belle Époque hangulatát idézi. Az utcán átkelő csinos pincérlány lábai aranybarnára sült croissant rézszínében pompáznak.

– Oké, Sylvio. Te még egyszer átvizsgálod a nyomokat a patakpart teljes hosszában. Természetesen minden elment a laborba, lábnyomok, kő, Morval holtteste… De könnyen lehet, hogy valami elkerülte a figyelmünket. Fogalmam sincs, talán a mosóháznál, a fák alatt, a hídon. Meglátod a helyszínen. Nézz körül, hátha találsz tanúkat. Nekem nincs más választásom, fel kell keresnem az özvegyet, Patricia Morvalt… Összefoglalnád röviden, mit kell tudnom Jérôme Morvalról?

– Igen, Laur… Ööö, főnök.

Sylvio Bénavides iratcsomót vesz elő az asztal alól.

Sérénac tekintetével a pincérlányt követi.

– Iszol valamit? Pastis-t? Fehérbort?

– Ööö, nem, nem. Semmit.

– Egy kávét sem?

– Nem. Nem. Ne is foglalkozzon velem…

Bénavides habozik.

– Na, legalább egy teát…

Laurenç Sérénac parancsolóan magasba lendíti a kezét.

– Kisasszony! Kérek egy teát és egy pohár fehérbort. Gaillac-ot, ha lehet.

A felügyelő a helyetteséhez fordul.

– Ennyire nehezedre esik tegezni, Sylvio? Talán hét vagy tíz évvel lehetek idősebb nálad? Ugyanaz a rendfokozatunk. Csak azért, mert négy hónapja én vezetem a vernoni kapitányságot, még nem kellene magáznod. Lent délen még az újoncok is tegezik a kapitányt…

– Északon ki kell várni a pillanatot… El fog jönni az ideje, főnök. Meglátja…

– Biztos igazad van. Mondjuk, hogy most van a beilleszkedés… bár rohadtul viccesnek találom, hogy a helyettesem főnöknek szólít.

Sylvio a kezét tördeli, mint aki nem szívesen mond ellent a felettesének.

– Ha megenged egy megjegyzést, nem vagyok biztos benne, hogy ez észak–dél kérdése lenne. Mondok egy példát, hogy jobban értse. Apám, aki már nyugdíjas, egész életében Portugália és Franciaország között ingázott, házakat épített fiatalabb főnököknek, akik letegezték, míg ő magázta őket. Szerintem ez inkább, hogy is mondjam csak, nyakkendő és melós ruha, manikűrözött és kulimászos kéz kérdése. Érti, ugye?

Laurenç Sérénac széttárja a karját, fellebbentve a szürke pólóját takaró bőrkabát két szárnyát.

– Sylvio, hol látsz te itt nyakkendőt? Mindketten felügyelők vagyunk, a rohadt életbe…

És szívből felnevet.

– Végül is mindegy! Ahogy az előbb mondtad, a tegeződés majd jön magától… Más téren viszont nehogy változtass! Kedvelem ezt a második generációs portugál énedet, aki szerényre veszi a figurát. Szóval, mit kell tudnom Morvalról?

Sylvio lehajtja a fejét, és buzgón olvasni kezdi a jegyzeteit.

– Jérôme Morval a faluban született, céltudatosan haladt előre a pályáján. Givernyben élt, de a család még gyerekkorában Párizsba költözött. Morval apuka is orvos volt, háziorvos, jelentős vagyon nélkül. Jérôme Morval fiatalon feleségül vett egy Patricia Chéron nevű hölgyet. Nem voltak még huszonöt évesek. A többi igazi sikertörténet. Az ifjú Jérôme orvosi tanulmányokat folytat, szemészetre szakosodik, először öt másik kollégájával Asnières-ben nyit rendelőt, aztán amikor Morval apuka meghal, befekteti az öreg félretett pénzét, és immár egyedül vásárol szemsebészeti rendelőt a 16. kerületben. Szemlátomást bejön neki. Állítólag híres szürkehályog-specialista, a páciensek körét tehát főképp idős emberek teszik ki. Tíz évvel ezelőtt visszatér a szülőföldjére, megveszi Giverny egyik legszebb házát, a Baudy Szálló és a templom között…

– Gyereke van?

A pincérlány leteszi a rendelést, és megy a dolgára. Még mielőtt Bénavides válaszolhatna, Sérénac közbevág:

– Csinos lány, mi? Szép barnára sült virgácsai vannak a szoknyája alatt, nem igaz?

Bénavides felügyelő az elgyötört sóhaj és a feszengő mosoly között ingadozik.

– Igen… Nem… Akarom mondani Morvalékkal kapcsolatban, nem született gyerekük.

– Értem… Ellenségei voltak?

– Morval a tekintélyes polgár meglehetősen szürke életét élte. Nem politizált. Nem vállalt felelős beosztást egyesületekben vagy hasonló szervezetekben… Nem volt igazán kiterjedt baráti köre sem… Ellenben…

Sérénac hirtelen megfordul.

– Nocsak, ki van itt! Jó napot…

Bénavides érzi, hogy egy szőrös alak suhan el az asztal alatt. Ezúttal őszinte sóhaj tör fel a torkán. Sérénac lenyújtja a karját, Neptune hozzádörgölőzik.

– Jelenlegi egyetlen tanúm – duruzsolja Laurenç Sérénac. – Szia, Neptune!

A kutya hallgat a nevére. A felügyelő lábához tapad, és vágyakozva sandít a Sylvio előtti teás csészealjon heverő kockacukorra. Sérénac a magasba lendíti a mutatóujját.

– Okos leszel, ugye? Figyelmesen végighallgatjuk Bénavides felügyelőt. Szegény képtelen elmondani két teljes mondatot, minduntalan a szavába vágok. Hol is tartottunk, Sylvio?

Sylvio a jegyzeteire összpontosít, és monoton hangon folytatja:

– Jérôme Morvalnak két szenvedélye volt, azt mondják, mindent felemésztő szenvedélye. Teljes egészében ezeknek szentelte az idejét.

Sérénac megsimogatja Neptune-t.

– Haladunk…

– Kétféle szenvedély tehát… Röviden: a festészet és a nők. A festészetet illetően nagyon úgy tűnik, hogy valódi műgyűjtővel van dolgunk. Meglehetősen tehetséges autodidaktával, aki erősen vonzódik az impresszionizmushoz. Ahogy mondják, volt egy vesszőparipája. Egy Monet-képről álmodozott! És nem is akármelyikről. A Vízililiomok-sorozat egyik darabját szerette volna megkaparintani. Hát, most már tudja, mi járt a szemészünk fejében…

Sérénac belefüttyent a kutya fülébe:

– Ejha!… Egy Monet! Ha a 16. kerület minden nagypolgár hölgye vissza is nyerte a látását a rendelőjében, úgy vélem, egy Vízililiomok messze meghaladja jó Morval doktorunk anyagi lehetőségeit… Két szenvedélyt említettél… Impresszionista képek… És a nők!

– A pletykák szerint… Kizárólag pletykák… Bár, ki tudja, végül is Morval csak félig-meddig rejtőzködött. A szomszédok és a kollégái főképp Patricia, a felesége helyzetét ecsetelték. Fiatalon hozzámegy Morválhoz. Anyagilag teljes mértékben tőle függ. Elképzelhetetlen számára a válás, így kénytelen szemet hunyni, gondolom, érti…

Laurenç Sérénac fenékig üríti a fehérboros poharat.

– Kutya legyek, ha ez Gaillac… – veti oda fintorogva. – Értem, Sylvióm, kezd tetszeni nekem ez az orvos. Megszerezted már néhány szerető vagy felszarvazott férj nevét, akik lehetséges tettesként szóba jöhetnek?

Sylvio a csészealjra helyezi a teáscsészét. Neptune vizenyős szemekkel, esdeklően nézi.

– Még nem… Jérôme Morvalnak állítólag a szeretőket illetően is volt vágyálma, amelyhez rögeszmésen ragaszkodott…

– Ó! Valóban? Bevehetetlen fellegvárat szemelt ki magának?

– Fogalmazhatnánk így is… Kapaszkodjon meg, főnök, a falu tanítónőjéről van szó. Állítólag ő a legszebb lány a környéken, és Morval fejébe vette, hogy a trófeái közé tűzi.

– Na, és?

– Na, és többet nem tudok. Ennyit sikerült kihámozni a beszélgetésekből, amelyeket a kollégáival, a titkárnőjével és három galériatulajdonossal folytattam, akikkel gyakran dolgozott együtt… Ez hát Morval története…

– A tanítónő házas?

– Igen. A férje állítólag rendkívül féltékeny…

Sérénac Neptune-höz fordul.

– Haladunk, barátom. Igazán tehetséges fickó ez a Sylvio, nem igaz? Első látásra kissé nehézkesnek tűnik, de valójában aduász, olyan agya van, mint a számítógép.

A felügyelő feláll. Neptune is feltápászkodik, és elsomfordál az utcán.

– Sylvio, remélem, hoztál magaddal gumicsizmát és halászhálót, elvégre az Epte-patakban fogsz kotorászni. Én addig részvétemet nyilvánítom Morval özvegyének… Rue Claude Monet 71. szám, ha jól emlékszem?

– Igen. Nem fog eltévedni. Giverny domboldalra épült, egészen apró falu. Mindössze két hosszú, párhuzamos utca alkotja. A falut hosszában átszelő rue Claude Monet és a chemin du Roy, azaz a völgy mélyén, a patak mentén futó megyei főút, amelyeket összeköt néhány, meredeken felfelé kapaszkodó, kis keresztutca. Ennyi az egész.

A pincérlány virgácsai átszelik a rue Claude Monet-t a bárpult felé. A mályvarózsák a Baudy Szálló cserépberakásos téglafalait nyaldossák, mint pasztellszínű lángok a fényárban úszó kandalló mélyén. Sérénac szépnek találja a látványt.

– 6 –

Sylvio nem tévedett, a rue Claude Monet 71. szám alatti épület vitathatatlanul az utca legszebb háza. Sárga ablaktáblák, vadszőlővel félig befuttatott falak, terméskövek és fagerendák leleményes ötvözete, ablakokból leomló és hatalmas cserepekből kicsorduló muskátlik: igazi impresszionista homlokzat. Patricia Morval nagyon érthet a kertészkedéshez, vagy legalábbis remekül irányíthatja szakavatott kertészek kis seregét, akikből Givernyben bizonyára nincs hiány.

A díszesen tagolt fakapu előtt láncon rézharang lóg. Sérénac megkongatja. Néhány másodperc múlva Patricia Morval tűnik fel a tölgyfaajtó mögött. Szemlátomást már várta. A rendőr belép, miközben a hölgy félrehúzódik, hogy beengedje.

Sérénac felügyelő minden nyomozásban sokra tartja ezt a pár másodpercet. Az első benyomás pillanatát, vagyis az élesben megragadható néhány tiszta lélektani pillanatot. Amikor kiderül, kivel is van dolga. Reménytelenül szerelmes vagy hideg és közönyös nagypolgári hölggyel? Sorsüldözött szeretővel vagy víg özveggyel? Aki immár gazdag. Végre szabad. Elégtételt nyert férje kicsapongásaiért. Színleli a gyásszal járó fájdalmat? Vagy mégsem? Pillanatnyilag nehéz lenne levonni bármiféle következtetést, Patricia Morval szemét ugyanis nagyméretű, vastag szemüveg takarja, amely elhomályosítja a vöröslő pupillát…

Sérénac belép a folyosóra, amely valójában hatalmas, pontosabban hosszú, keskeny előszoba. A döbbenettől kővé dermed. A két oldalfal teljes magasságában, több mint öt méter hosszan, két hatalmas vízililiomos kép tárul a szeme elé, elég ritka változatban, piros és arany árnyalatban, égbolt és belógó fűzfaágak nélkül. Sérénac ismeretei szerint minden kétséget kizáróan Monet, a festő életének utolsó éveiből. Az 1920 után keletkezett, utolsó sorozatok egyik festményének másolatáról van szó. Nem nehéz megállapítani, Monet egyszerű alkotói logikát követett: fokozatosan kirekesztve a környezetet, egyre szűkítette a látóteret, hogy végül a tó egyetlen, csupán néhány négyzetmétert felölelő részletére összpontosítson, mintha így áthatolhatna rajta. Sérénac elindul a különös díszletben. A folyosó bizonyára az Orangerie falait igyekszik idézni, még ha közelébe sem érhet a párizsi múzeumban kiállított Vízililiomok száz méter hosszan elnyúló darabjainak.

Vegyes ízlésre valló csecsebecsékkel kissé túlzsúfolt, hagyományos nappaliba érkezik. A látogató figyelmét legfőképp a kiállított festmények vonják magukra. Körülbelül tíz kép. Mind eredeti. Amennyire Sérénac tudja, az alkotók némelyike kezd valódi értéket képviselni a piacon, mind művészi, mind pénzügyi szempontból. Grebonval, Van Muylder, Gabar… Úgy látszik, Morvalnak jó ízlése volt, és remek érzéke a befektetésekhez. Ha az özvegye képes lesz távol tartani a festék és lakk illatát megszimatoló hiénákat, hosszú ideig lesz mit aprítania a tejbe – gondolja Sérénac.

A felügyelő leül. Patricia képtelen egy helyben maradni. Nyugtalanul sürög-forog, tökéletes rendben levő tárgyakat pakol egyik helyről a másikra. Bíborvörös kosztümruhája elüt kissé fakó, tejszínű bőrétől. Sérénac becslése szerint körülbelül negyvenéves lehet, vagy valamivel fiatalabb. Nem igazán szép, de egyfajta fegyelmezettség és higgadtság némi bájt kölcsönöz a lényének. Inkább klasszikus, mint klasszis – összegzi magában a felügyelő. Halvány csáberő, jól karban tartott testben.

– Mondja, felügyelő, teljesen biztos benne, hogy gyilkosságról van szó? – kérdezi csípős, kissé kellemetlen hangon, majd hozzáteszi:

– Tudok a történtekről. Elmesélték. Nem lehet, hogy baleset történt? Jérôme megbotlott egy kőben, megsebesítette egy szilánk, ő pedig vízbe fulladt…

– Nem kizárt, asszonyom. Semmi nem elképzelhetetlen, meg kell várnunk az igazságügyi orvosszakértők jelentését. Ám be kell vallanom önnek, hogy a nyomozás pillanatnyi állása szerint messzemenően a gyilkosság a legfőbb csapásirány…

Patricia Morval ujjai a tálalón álló Vadászó Diana-szobrocskával babrálnak. Bronzszobor. Sérénac átveszi a beszélgetés irányítását, sorra teszi fel a kérdéseket, amelyekre Patricia Morval jóformán csak vakkantásokkal felel. Ritkán ejt ki három szónál többet, többnyire ugyanazokat ismétli, alig változtat magas, éles tartományban szóló hangján.

– Volt a férjének ellensége?

– Nem, nem, nem.

– Észlelt valami különöset az utóbbi napokban?

– Nem, nem.

– Hatalmasnak tűnik a házuk; a férje is itt lakott?

– Igen… Igen. Igen is, meg nem is…

Sérénac ezúttal nem hagyja annyiban, nem érti az árnyalatnyi különbséget.

– Megkérhetem, hogy ezt fejtse ki bővebben, Morval asszony?

Patricia Morval lassan tagolja a szótagokat, mintha számlálná őket.

– Jérôme ritkán tartózkodott itt hét közben. Volt egy lakása a rendelőhöz közel, a 16. kerületben. A boulevard Suchet-n.

A felügyelő feljegyzi a címet, és közben arra gondol, hogy a lakás egy köpésre van a Marmottan Múzeumtól, ami bizonyára nem a puszta véletlen műve.

– Gyakran töltötte a férje máshol az éjszakát?

Csend.

– Igen.

Patricia Morval ideges ujjai átrendeznek egy hosszú, japán mintás vázában díszelgő, frissen szedett virágcsokrot. Laurenç Sérénacnak eszébe ötlik egy kép, és makacsul befészkeli magát a fejébe: ezek a virágok itt fognak elrohadni a szárukon. A halál mozdulatlanságba dermeszti a nappalit. A színek harmóniáját belepi az idő pora.

– Van gyerekük?

– Nincs.

Szünet.

– A férjének sincs? Úgy értem, mástól?

Patricia Morval egy oktávval mélyebb hangfekvéssel ellenpontozza tétovaságát.

– Nincs.

Sérénac ráérősen előveszi a Jérôme Morval zsebében talált Vízililiomok-képeslap fénymásolatát, megfordítja és az özvegy felé nyújtja. Patricia Morval kénytelen elolvasni az írógéppel írt négy szót: TIZENEGY ÉV. BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT.

– Ezt a lapot a férje zsebében találtuk – pontosítja a felügyelő. – Esetleg egy unokatestvér? Barátok gyerekei? Bárki, akinek a férje ezt a születésnapi képeslapot szánhatta?

– Nem, senki nem jut eszembe. Tényleg.

Sérénac rövid gondolkodási időt hagy Patricia Morvalnak, mielőtt folytatná:

– És ez az idézet mond valamit?

Tekintetük a kártyára siklik, egyszerre olvassák a következő, idegenül csengő szavakat. Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom.

– Fogalmam sincs! Sajnálom, felügyelő…

Tájékozatlansága őszintének tűnik. Sérénac leteszi a lapot az asztalra.

– Fénymásolat, megtarthatja, nálunk van az eredeti. Gondolkodjon nyugodtan… Hátha eszébe jut valami…

Patricia Morval egyre kevésbé sürgölődik a szobában, akár a légy, amelyik rájött, hogy úgysem szabadul a befőttes üveg alól. Sérénac folytatja:

– Esetleg akadtak a férjének gondjai, úgy értem, szakmai szempontból? Nem is tudom, mondjuk, egy balul sikerült műtét? Elégedetlen beteg? Panasz?

A légy hirtelen újra harciassá válik.

– Nem! Soha. Mire céloz?

– A világon semmire. Biztosíthatom.

Tekintetével végigpásztázza a falon függő festményeket.

– A férje biztos ízléssel mozgott a festészet világában. El tudja képzelni, hogy csempészetbe vagy orgazdaságba keveredett, akár a tudtán kívül?

– Mit akar ezzel mondani?

Az özvegy hangja ismét a magasba szökik, még kellemetlenebb lesz, mint korábban. Tipikus, gondolja a felügyelő. Patricia Morval teljes tagadásba burkolózik, mereven elutasítja a gyilkosság gondolatát. Ha elfogadja, hogy megölték a férjét, egyben azt is elfogadja, hogy valaki kellő mértékben gyűlölte ahhoz, hogy meggyilkolja… Vagyis, bizonyos értelemben elismeri a férje bűnösségét. Sérénac jól megtanulta a leckét, anélkül kell rávilágítania az áldozat sötét oldalára, hogy közben összetörné az özvegyet.

– Semmit, vagyis semmi pontosat, nyugodjon meg, Morval asszony! Csupán tapogatózom, lehetséges utat keresek. Azt mondják, volt egy… mondjuk így, vágyálma… Mindenáron szeretett volna egy Monet-festményt… Ez…

– Pontosan, felügyelő, ahogy mondja. Ez volt a nagy álma. Jérôme-ot Claude Monet egyik legjobb szakértőjeként ismerték. Igen, erről álmodott. Szeretett volna egy Monet-t. Keményen dolgozott érte. Rendkívül tehetséges sebész volt. Megérdemelte volna. Szenvedélyes ember hírében állt. Nem is akármelyik festményére áhítozott, felügyelő. A Vízililiomok egyik darabjára. Nem tudom, megérti-e, de én megmondom önnek, mire vágyott. Olyan képre, amelyet Monet itt festett, Givernyben. Az ő szülőfalujában.

Kihasználva az özvegy szóáradatát, Sérénacnak beindul az agya. Az első benyomás! Néhány perce, amióta Patricia Morvallal beszélget, kezd körvonalazódni fejében a gyász igazi természete. És a benyomása, minden várakozásával ellentétben, egyre inkább a lángoló szenvedély, a villámsújtotta szerelem, mintsem az elhagyott asszony közönyének hervadt, árnyékos oldalára billen.

– Sajnálom, hogy kellemetlenséget kell okoznom önnek, Morval asszony. Gondoljon arra, hogy azonos cél lebeg a szemünk előtt, felderíteni a férje gyilkosának a kilétét. Most kénytelen leszek… kissé személyesebb kérdéseket is feltenni önnek.

Patricia Morval mintha a szemközti falon függő Gabar-festmény aktjának testtartásába merevedne.

– A férje nem mindig volt, hogy is mondjam… hűséges önhöz. Gondolja, hogy…

Sérénac azonnal érzékeli Patricia zavarát. Mintha az ölében támadt tüzet a lénye legmélyéről feltörő könnyek próbálnák kioltani.

Félbeszakítja a felügyelőt:

– A férjemmel nagyon fiatalon ismertük meg egymást. Hosszú ideig udvarolt, nagyon hosszú ideig, nekem és másoknak. Sok évbe telt, mire beadtam a derekam. Fiatal korában nem az a fiú volt, akiről a lányok álmodoznak. Nem tudom, érthető-e, amit próbálok elmagyarázni. Nyilván kissé túl komoly volt, kissé túl unalmas. A lányokkal szemben önbizalomhiánnyal küzdött. Ezeket a dolgokat megérzi az ember. Aztán idővel egyre magabiztosabb lett, sokkal vonzóbb és sokkal érdekesebb. Úgy gondolom, felügyelő, ebben én is jelentős szerepet játszottam. Időközben meg is gazdagodott. Jérôme-nak felnőttkorában némi elégtételt kellett vennie a nőkön… A nőkön, felügyelő úr. Nem rajtam. Nem tudom, érti-e.

Nagyon remélem, mormolja magában Sérénac, miközben arra gondol, hogy nevekre, időpontokra lenne szüksége.

Majd később…

Patricia Morval kitartóan folytatja:

– Elvárom, hogy tapintatosan kezelje az ügyet, felügyelő… Giverny néhány száz lelket számláló kis falu. Ne gyilkolja meg Jérôme-ot másodszorra is. Ne mocskolja be az emlékét! Nem ezt érdemelte. Semmiképpen.

Laurenç Sérénac megnyugtató testtartással, egyetértően bólint.

Az első benyomások… Szilárd meggyőződésévé vált, hogy Patricia Morval szerette az ő Jérôme-ját. Soha nem ölte volna meg a pénzéért.

Talán szerelemféltésből? Ki tudja…

Tekintete újra megakad egy utolsó apró részleten. A japán vázában álló virágok végleg megerősítik a meggyőződésében: ebben a házban megállt az idő. Tegnap örökre összetört az ingaóra! A nappali minden négyzetcentiméteréből Jérôme Morval szenvedélye süt. Egyedül az övé. És mostantól fogva örökre így marad minden. Soha többé nem akasztják le a falakról a festményeket. Soha többé nem lapozzák fel a könyvespolc könyveit. Minden mozdulatlanságba, érintetlenségbe dermed, olyan lesz akár egy kihalt múzeum, amelyet az elfelejtett férfi tiszteletére rendeztek be. A műkedvelő tiszteletére, aki semmilyen örökséget nem hagy maga után. A nőfaló tiszteletére, akit egyetlen hölgy sem sirat meg igazán. Kivéve a feleségét, akit magára hagyott. Másolatok gyűjtögetésével töltött élettel a háta mögött. Utódok nélkül.

A rue Claude Monet-t elöntő fényár arcul csapja a felügyelőt. Három percet sem vár, Sylvio már fel is bukkan az utca végén. Gumicsizma ugyan már nincs a lábán, de a nadrágszárának alja földtől sáros. Sérénac jót mulat magában. Sylvio Bénavides derék ember. Kétségkívül sokkal agyafúrtabb, mint aggályos természetéből kiderül. Napszemüvege mögül Laurenç Sérénac alaposan szemügyre veszi helyettese finom alakját, árnya hosszúra nyúlik a házak falán. Sylvio valójában nem is sovány. Vékony, ez pontosabb kifejezés lenne, mert furcsa módon, állig begombolt és bézs vászonnadrágjába gyömöszölt kockás inge alól kissé megereszkedő pocak sejlik fel. Lehet, hogy Sylvio oldalnézetből vastagabb, mint szemből, kuncog magában Laurenç. Kisebbfajta úthenger! Persze ettől még nem csúnya, épp ellenkezőleg. Ez egyfajta kecsességet, a sima és rugalmas fiatal fatörzs alkatát kölcsönzi neki, amely hajlik, de nem törik.

Sylvio ajkán mosoly bujkál, ahogy egyre közeledik. Végeredményben a helyettese külsejében Laurenç-t az a hóbortos szokás bosszantja leginkább, ahogy Sylvio hátra vagy afféle papnövendékes választékkal oldalra fésüli rövid szöghaját. Pedig egy egyszerű kefefrizura elég lenne az előnyösebb külsőhöz. Bénavides két kezét csípőre téve lecövekel előtte.

– Nos, főnök… Mi a helyzet az özveggyel?

– Nagyon özvegy! Nagyon, nagyon özvegy. Te hogy állsz a helyszíni szemlével?

– Nem találtam semmi újat… Beszéltem néhány szomszéddal, de a gyilkosság reggelén aludtak, nem tudnak semmit. A többi nyomot illetően meglátjuk az eredményt. Mindent kémcsövekbe és tasakokba gyűjtöttem… Indulhatunk haza?

Sérénac az órájára pillant. 16 óra 30 perc.

– Igen… Helyesebben csak te. Nekem halaszthatatlan találkozóm van…

A helyettese kérdőn tekint rá. Sérénac pontosít:

– Nem akarok lemaradni a tanítás végéről.

Sylvio Bénavides úgy gondolja, megértette felettese szavait.

– Születésnapra készülő tizenegy éves gyereket keres?

Sérénac cinkos mosollyal Sylvióra kacsint.

– Fogjuk rá… Szeretném felfedezni az impresszionizmus helyi ékkövét is, azt a híres tanítónőt, aki után Jérôme Morval annyira sóvárgott, mint a Monet-festményért.

– 7 –

A buszt várom az iskolának és a városháznak otthont adó kis tér hársfái alatt. Ez a falu legárnyékosabb zuga, néhány méterrel a rue Claude Monet felett. Majdhogynem egyedül vagyok. Tényleg furcsa lett ez a falu: elég néhány méter, egy rövidke utcaszakasz, hogy az ember az ostromlott múzeumok és festőgalériák előtt kígyózó sorok tolongásából egyik pillanatról a másikra vidéki falu néptelen utcácskáiba csöppenjen.

A buszmegálló szinte közvetlenül az iskola elé épült. A gyerekek a kerítés túloldalán, az udvaron játszanak. Neptune kissé távolabb, egy hársfa tövében ácsorog, türelmetlenül várja, hogy a lurkók kiszabaduljanak a kalitkájukból. Imád a nyomukban loholni.

A falusi iskolával szemben nyílt meg az Art Gallery Academy műhely. Mottója hatalmas festett betűkkel virít a falon: MEGFIGYELÉS ÉS KÉPZELET. Egész programot kerítettek köré! Zsirardi- és panamakalapos, bicegő nyugdíjasok serege tódul ki a galéria kapuján egész álló nap, hogy aztán szétszóródjanak a faluban. Az isteni ihletet keresik! Messziről megismerni őket piros kitűzőjükről és gurulós bevásárlótáskájukról, amelyben a festőállványukat húzzák maguk után.

Ti nem találjátok mulatságosnak ezt az egészet? Jó lenne, ha valaki egyszer elmagyarázná, mitől más itt a szalma, a fák és a madarak, a patakvíz színe, mint bárhol máshol a világon.

Nem fér a fejembe. Biztosan túl ostoba vagyok, nem értem, talán túl régóta élek itt. Nyilván erről van szó. Olyan ez, mint amikor túl sokáig élünk egy szép férfival. A lényeg, hogy ezek a betolakodók nem mennek el este hatkor autóbusszal, mint a látogatók zöme. Alkonyatig bóklásznak, megszállnak itt a faluban, hajnalban pedig kirajzanak. A többségük amerikai. Lehet, hogy csak egy vénasszony vagyok, aki szürkehályogos szemmel látja ezt az egész hajcihőt, mégis meg vagyok róla győződve, hogy ha ezek az öreg festők szakadatlanul itt parádéznak az iskola előtt, az előbb-utóbb rosszat tesz a gyerekeknek, mindenféle gondolatokat ültet el a fejükben. Hát nincs igazam?

A felügyelő kiszúrta Neptune-t a hársfa alatt. Ők ketten most már csakugyan elválaszthatatlanok lettek! Felváltva simogatja és játékosan hergeli. Összébb húzom magam a padon, olyan vagyok, mint egy ébenfa szobor. Talán furcsálljátok, hogy egy magamfajta öregasszony kószál Giverny kellős közepén, és jóformán senki nem veszi észre. A zsaruk a legkevésbé. Próbáljátok ki egyszer. Cövekeljetek le egy utcasarkon, bárhol, Párizs egyik körútján, falusi templomtéren, vagy ahol jólesik, olyan helyen, ahol sokan megfordulnak. Álljatok meg mondjuk, tíz percre, és számoljátok a járókelőket. Meg fogtok döbbenni, hány idős ember lesz köztük. Biztos, hogy többen lesznek, mint a fiatalok. Először is azért, mert ebben az irányban halad a világ, lépten-nyomon ezt szajkózzák, már a fülünkön jön ki, hogy egyre több öreg él a földön. Másodsorban, mert az időseknek nincs más dolguk, mint naphosszat az utcán bóklászni. Végül és főképp pedig, mert észrevétlenek. Ez van. Megfordulunk a csupasz köldökű lány után, kitérünk a sietős léptű cégvezető vagy az egész járdát elfoglaló fiatal banda útjából, tekintetünk elidőzik a babakocsiban fekvő kisbabán és mögötte az anyukán. De az öregemberek vagy öregasszonyok… láthatatlanok. És mivel lassan járnak, szinte beolvadnak a díszletbe, mint egy fa vagy lámpaoszlop. Ha nem hiszitek, járjatok utána, próbáljátok ki. Álljatok meg akár csak tíz percre. Meg fogjátok látni.

De hősünkre visszatérve, és mivel élvezem kiváltságos helyzetemet, hogy mindent látok, engem viszont nem látnak, töredelmesen bevallom nektek, hogy ez a fiatal zsernyák őrülten vonzó a rövid bőrdzsekijében, szűk farmernadrágjában, borostásan és szőke hajával, amely olyan kócos, mint vihar után a búzatábla. Érthető, hogy jobban érdeklik a mélabús tanítónők, mint a falu habókos öregasszonyai.

– 8 –

Hosszú búcsúsimogatást követően Laurenç Sérénac magára hagyja Neptune-t, és elindul az iskola felé. Már csak tíz méter választja el a kaputól, amikor harsány kiabálással vagy húsz különböző korú gyerek rohan el az orra előtt. Mintha előle menekülnének.

Akár a szabadon engedett vadak.

Tíz év körüli kislány szalad elöl, copfjába belekap a szél. Neptune, mintha titkos belső parancsnak engedelmeskedne, nyomban utánaered. Valamennyien követik, leszaladnak a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n, majd szétszélednek a rue Claude Monet-n. A Városház tér amilyen hirtelen megtelt élettel, úgy el is csendesedik. A felügyelő tesz még néhány métert.

Hosszú idővel később Laurenç Sérénac visszagondol erre a csodára, amely aztán egész életén át elkíséri. Újra és újra felidéz minden hangot, a gyerekek elhalkuló ricsaját, a szél susogását a hársfaágak között; felelevenít minden illatot, minden villanást, a városháza fehér terméskövét, a hét lépcsőből álló feljáró korlátjára kapaszkodó trombitafolyondárt…

Erre nem számított. Semmire sem számított.

Sokkal később érti meg, mi sújtott le rá akkor a villámcsapás erejével. Egy ellentét. Egy parányi, alig néhány pillanatig érzékelhető ellentét. Stéphanie Dupain az iskola ajtajában állt, nem is látta őt. Laurenç egy másodpercre elkapta a gyerekek felé rebbenő tekintetét, akik kacagva iszkoltak el, mintha tanítónőjük álmait vinnék magukkal az iskolatáskájukban.

Pillekönnyű, törékeny mélabú.

A következő pillanatban Stéphanie észreveszi a látogatót. Rögtön elmosolyodik, mályvakék szeme felragyog.

– Uram?

Stéphanie Dupain üdeségével árasztja el az ismeretlent. Végtelen üdeséggel, amelyet széthint a szélrózsa minden irányába, jut belőle a művészek tájképeibe, a turisták szemlélődéseibe, az Epte partján hancúrozó gyerekek kacagásába. Csak magának nem tart meg belőle semmit. Végtelen nagylelkűségében.

Igen, ez az ellentét kavarta fel annyira Laurenç Sérénacot. Ez a simára csiszolt mélabú. Mintha egy másodpercre bepillanthatott volna egy kincsekkel teli odúba, és képtelen lenne szabadulni a vágytól, hogy bejusson oda.

A maga részéről szintén elmosolyodik, és hebegve szólal meg:

– Laurenç… Sérénac felügyelő, a Vernoni Rendőrkapitányságról.

A nő felé nyújtja kecses kezét.

– Stéphanie Dupain. A falu egyetlen osztályának egyetlen tanítónője…

Mosolyog a szeme.

Csinos. De még mennyire! Tavirózsa tónusú, pasztell szemében a kék és a mályvaszín minden árnyalatát megcsillantja a napfény. Sápadt rózsaszín ajkait mintha krétával rajzolták volna. Lenge kis ruhája látni engedi majdnem hófehér csupasz vállát. A bőre, mint a porcelán. Hosszú gesztenyebarna haját rakoncátlan konty fogja össze.

Elfojtott képzelet.

Jérôme Morvalnak csakugyan jó ízlése volt. És nemcsak a festészet terén.

– Jöjjön, kérem.

Az iskola hűs levegője élesen elüt a kinti hőségtől. Ahogy Laurenç belép a kis terembe és szemügyre veszi az asztalok mögött sorakozó közel húsz széket, a hirtelen rátörő bensőséges hangulat kellemes izgalommal tölti el. Tekintete a falra akasztott hatalmas térképekre téved. Franciaország, Európa, a világ. Szépen megrajzolt, igézően régi térképek. A felügyelő pillantása hirtelen megakad egy plakáton, a tanári asztal mellett.

PÁLYÁZAT FESTŐPALÁNTÁKNAK

INTERNATIONAL YOUNG PAINTERS CHALLENGE

Robinson Alapítvány

Brooklyn Art School and Pennsylvania Academy

of the Fine Arts in Philadelphia

Kiváló témafelvetésnek tűnik.

– A diákjai is pályáznak?

Stéphanie szeme felcsillan.

– Igen. Minden évben! Ez itt szinte már hagyománynak számít. Theodore Robinson az egyik első amerikai festő volt, aki Givernybe jött Claude Monet-hoz festeni. Ő volt a Baudy Szálló leghűségesebb vendége! Később híres művésztanár lett az Egyesült Államokban… Magától értetődik, hogy a givernyi gyerekek részt vesznek az alapítványa pályázatán, nem igaz?

Sérénac bólint.

– És mit kapnak a nyertesek?

– Pár ezer dollárt, az sem semmi… De a főnyeremény a többhetes tanfolyam egy neves művészeti iskolában… New York, Tokió, Szentpétervár… Minden évben máshol…

– Lenyűgöző… Nyert már givernyi gyerek?

Stéphanie Dupain őszintén elneveti magát, miközben vállon veregeti Laurenç Sérénacot.

Minden hátsó szándék nélkül. Az ártatlan érintéstől a férfi megborzong.

– Á, nem, gondolhatja… Világszerte több ezer iskola vesz részt a pályázaton. Attól még próbálkozhatunk, nem? Tudja, Claude Monet gyerekei, Michel és Jean is ezeket az iskolapadokat koptatták!

– Ha jól tudom, Theodore Robinson sosem tért vissza Normandiába…

Stéphanie Dupain megrökönyödve fürkészi a felügyelőt. Elkerekedett szemében a férfi egy cseppnyi csodálatot vél felfedezni:

– A rendőriskolában művészettörténetet is tanítanak?

– Nem… De egy zsaru is szeretheti a festészetet, nemdebár?

Stéphanie elpirul.

– Talált, felügyelő…

Arcának szeplős porcelánbőre rózsaszínre vált, mint valami vadvirág. Orgonalilába hajló szeme elárasztja a teret.

– Igaza van, felügyelő, Theodore Robinson negyvenhárom évesen asztmarohamba halt bele New Yorkban. Alig két hónappal azelőtt még arról írt barátjának, Claude Monet-nak, hogy készül visszatérni Givernybe… Soha nem látta viszont Franciaországot. Halála után néhány évvel, 1896-ban, örökösei létrehoztak egy alapítványt, és meghirdették ezt a nemzetközi festőpályázatot. De nem untatom, felügyelő. Gondolom, nem azért jött, hogy órát tartsak önnek…

– Pedig imádnám.

Ezt csak azért vetette oda, hogy a nő még jobban elpiruljon. Igyekezetét várakozáson felüli siker koronázza.

Ám nem elégszik meg ennyivel:

– Ön is fest, Stéphanie?

Az ifjú hölgy ujjai újra szárnyra kelnek, és csaknem a felügyelő mellkasán állapodnak meg. Sérénac arról győzködi magát, hogy ez nem több ösztönös mozdulatnál. Egy tanítónő beszéd közben általában közel hajol a gyerekekhez, a szemükbe néz, megérinti őket.

Vagy ártatlan incselkedés?

Sérénac csak reménykedik, hogy nem pirul el annyira, mint a nő.

– Nem, nem. Én nem festek. Nekem… nincs hozzá tehetségem.

Egy röpke pillanatra felhő ereszkedik csillogó szemére.

– De beszéljünk inkább önről? A kiejtése alapján biztos, hogy nem vernoni! A neve is arra utal, hogy nem idevaló. Laurenç. Nem túl gyakori név errefelé.

– Jól gondolja… A Laurenç a Laurent okszitán megfelelője… Én valójában albi dialektusban beszélek… Nemrég helyeztek át ide.

– Akkor isten hozta! Albi? Ezek szerint a festészet iránti rajongása Toulouse-Lautrec-nek köszönhető? Kinek-kinek a maga festője!

Elmosolyodnak.

– Részben… Igaza van. Lautrec ugyanazt jelenti az albigenseknek, mint Monet a normandiaknak…

– Tudja, hogyan vélekedett Lautrec Monet-ról?

– Csalódást fogok okozni, de bevallom, azt sem tudtam, hogy ismerték egymást.

– Méghozzá elég jól! Csakhogy Lautrec faragatlannak tartotta az impresszionistákat. Claude Monet-t egyenesen hülyének nevezte, igen, ezt a szót használta, „hülye”, amiért elképesztő tehetségét tájképekre pazarolta, ahelyett, hogy embereket festett volna!

– Még szerencse, hogy Lautrec időben meghalt, és nem láthatta, hogy Monet remeteként harminc éven át kizárólag vízililiomokat fest…

Stéphanie tiszta szívből nevet.

– Így is szemlélhetjük a dolgot. Valójában inkább úgy áll a helyzet, hogy Lautrec és Monet szögesen eltérő sorsot választottak… Az emberi lélek sötét oldalát fürkésző, bujaságot hajszoló Toulouse-Lautrec kicsapongó tiszaviráglétet, míg Monet a természetnek szentelt hosszú, szemlélődő életet.

– Nem beszélhetünk inkább egymást kiegészítő, mint ellentétes sorsokról? Nem lehet egy kicsit ebben is, abban is részünk?

Megőrül Stéphanie mosolyától.

– Javíthatatlan vagyok, felügyelő. Gondolom, nem azért jött, hogy festészetről csevegjünk. Ugye Jérôme Morval meggyilkolásával kapcsolatban nyomoz?

Könnyed mozdulattal felül a tanári asztalra, szinte egy magasságba kerül Sérénackal, és a világ legtermészetesebb módján keresztbe veti a lábát. A pamutszövet felcsúszik a combja közepéig. Laurenç Sérénacnak torkán akad a szó.

– Hogy kerülök én a képbe? – suttogja ártatlan hangon a tanítónő.

– 9 –

Épp most parkolt le az autóbusz a Városház téren. A volán mögött női buszvezető ül. Egyáltalán nincs fiús kinézete, kamionsofőrre sem emlékeztet. Nem. Takaros kis hölgy, ápolónő vagy titkárnő is lehetne. Nem tudom, észrevettétek-e, de egyre gyakrabban fordul elő, hogy nők vezetik ezeket a böhöm nagy batárokat. Főképp vidéken. Azelőtt soha nem találkozott az ember női buszsofőrökkel. Nyilván azért, mert a falvakban már csak az öregek és a gyerekek szállnak tömegközlekedési eszközre, igen, bizonyára ez az oka, hogy a buszsofőrség ma már nem igazán férfi szakma.

Nagy nehezen felkapaszkodom az autóbusz lépcsőjén. Fizetek a kis hölgynek, aki a gyakorlott pénztáros magabiztosságával adja vissza az aprópénzt. Elöl ülök le. A jármű csak félig telt meg, de tapasztalatból tudom, hogy Giverny végén sok turista száll fel; többségük a vernoni pályaudvarig utazik. A kórház előtt nincs megálló, de a buszsofőrök általában megkönyörülnek szegény kis lábaimon, és letesznek a megálló előtt. Most már nyilván értitek, miért vezetik nők a buszokat. Ők könnyebben hajlanak efféle szívességre.

Eszembe jut Neptune. Tegnap taxival jöttem haza Vernonból. Egészen pontosan harmincnégy eurómba került! Szép kis összeg, nem gondoljátok, nem egészen tíz kilométerért? Éjszakai tarifa, mondta a Renault Espace volánja mögött ülő fickó. Nyilván kihasználják a helyzetet, tudják jól, hogy huszonegy óra után már nem indulnak buszok Givernybe. Egyébként, ha arra jártok, észrevehetitek, hogy a taxik volánja mögött mindig férfiak ülnek, nők soha. Meglehet, hogy saskeselyűk módjára egész éjjel a kórház körül keringenek, és a kijövő vén özvegyasszonyokat lesik, akik soha nem tanultak meg vezetni. Jól sejtik, hogy ilyen pillanatokban nem alkudozik az ember! Na, mindegy… Most szitkozódom, aztán lehet, hogy később boldog leszek, ha találok egyet. Ahogy az orvosok mondják, könnyen lehet, hogy ez az utolsó este. Minden esély megvan rá, hogy az éjszaka nagy részét a kórházban töltöm.

Komolyan aggaszt, hogy Neptune-t kint hagytam bóklászni.

– 10 –

A Givernyi iskola osztálytermében, Laurenç Sérénac felügyelő minden erejével megpróbálja elterelni a tekintetét, amely mágnesként tapad a tanítónő fedetlen lábára. Ügyetlenül kotorászik a zsebében, miközben Stéphanie Dupain ártatlan arccal figyeli. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy keresztbe tett lábbal ül az íróasztalon. A megszokott körülmények között, morfondírozik Laurenç Sérénac, az osztályban nyilván egyik tanuló sem lát ebben semmi rosszat. A megszokott körülmények között…

– Nos? – kérdezi újra a tanítónő. – Hogy kerülök én a képbe?

A felügyelő ujjainak végre sikerül előhalászniuk a Vízililiomok-képeslap fénymásolatát.

TIZENEGY ÉV. BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT.

Átnyújtja a nőnek.

– Jérôme Morval zsebében találtuk.

Stéphanie Dupain figyelmesen elolvassa a mondatot. Ahogy kissé előrehajol és oldalra fordul, az ablakon át beszűrődő napsugár a fehér lapról visszaverődve megvilágítja az arcát. Fényárban fürdő, olvasó nő. A látvány Fragonard-t idézi. Vagy Degas-t, Vermeert. Egy pillanat erejéig furcsa érzés suhan át a felügyelőn: a fiatal nőnek nincs egyetlen ösztönös gesztusa, kecses mozdulatai egytől egyig túlságosan tökéletesek, kiszámítottak, begyakoroltak. Modellt ül neki. Stéphanie Dupain elegánsan kiegyenesedik, krétaajka finoman résre nyílik, és útjára enged egy láthatatlan fuvallatot, amelytől a felügyelő iménti nevetséges gyanúsítgatásai rögtön szertefoszlanak.

– Morvaléknak nem volt gyerekük… tehát önnek az iskola jutott eszébe…

– Igen… Ez a titok nyitja. Járnak tizenegy éves gyerekek az osztályába?

– Persze, több is. Hatévestől tizenegy évesig szinte minden korosztály jár hozzám. De tudtommal egyikük sem ünnepli a születésnapját az elkövetkező napokban vagy hetekben.

– Össze tudna állítani nekünk egy pontos listát? A szülők címével, születési idővel, minden adattal, amely hasznos lehet…

– Összefüggésben lehet a gyilkossággal?

– Talán igen… talán nem… Pillanatnyilag tapogatózunk. Különböző nyomokon próbálunk elindulni. Nézze, egészen véletlenül nem mond önnek valamit ez a mondat?

Sérénac a képeslap aljára tereli Stéphanie tekintetét, aki összpontosítás közben enyhén összeráncolja a szemöldökét. Laurenç imádja minden rezdülését.

Stéphanie olvas. Szemhéja rebeg, ajka remeg, tarkója előrehajlik. Olvasó nő. A felügyelő legtitkosabb vágyálmainak mindenkori tárgya. Talán gúnyt űz belőle? Képtelenség! Honnan tudhatná?

Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom.

– Nos… nem mond semmit önnek? – hebegi Sérénac.

Stéphanie Dupain egy hirtelen mozdulattal leszökken a padlóra. A könyvespolc felé indul, lehajol, majd fülig érő mosollyal hátrafordul, és átnyújt Sérénacnak egy fehér borítású könyvet. Laurenç-nak úgy tűnik, hogy a vászonruha alatt a tanítónő szíve szinte kiugrik a helyéről, mint egy reszkető verébnek, amely nem mer kilépni a kalitka kitárt ajtaján. A következő pillanatban Sérénac azon gondolkodik, vajon miért támadt benne ez az ostoba kép. Próbál a könyvre összpontosítani.

– Louis Aragon – cseng Stéphanie tiszta hangja. – Sajnálom, felügyelő, újabb előadás következik…

Laurenç félretol egy füzetet, és felül az egyik iskolai asztalra.

– Mondtam már, imádom…

Stéphanie megint nevet.

– A költészetben nincs annyira otthon, mint a festészetben, felügyelő. A képeslapon olvasható mondat Louis Aragon egyik verséből vett részlet.

– Maga elképesztő…

– Ó, nem, ez nem az én érdemem. Először is Louis Aragon törzsvendég volt Givernyben, azon kevés művészek közé tartozott, akik Claude Monet 1926-os halála után is rendszeresen töltöttek hosszabb időt a faluban. Másodszor ez a részlet Aragon egyik híres verséből való, az elsőből, amelyet Vichy 1942-ben cenzúrázott. Igazán sajnálom, felügyelő, hogy kioktatom, de ha elárulom a vers címét, rögtön érteni fogja, miért tanítjuk meg hagyományosan a falu minden tanulójának…

– Impressziók? – próbálkozik Sérénac.

– Nem nyert. Pedig közel jár. Aragon a Nymphaeum címet adta a versének.

Laurenç Sérénac megpróbálja átrostálni és rendezni a hallottakat.

– Ha jól értem, Jérôme Morvalnak is feltétlenül ismernie kellett a különös verssor eredetét…

A felügyelő egy pillanatra eltűnődik, tétovázik, hogy milyen álláspontra helyezkedjen, majd így folytatja:

– Mindenesetre nagyon köszönöm. Nekünk bizonyára több napba telt volna, mire rátalálunk. Hálás vagyok, bár pillanatnyilag nem látom, mennyiben viszi előre a nyomozást…

A felügyelő még mindig az asztalon ülve a tanítónő felé fordul, aki így közvetlenül a férfi előtt találja magát. Arcuk csaknem egy magasságba kerül, alig harminc centiméter választja el őket egymástól.

– Stéphanie… Megengedi, hogy Stéphanie-nak szólítsam? Ismerte Jérôme Morvalt?

A mályvakék szemek megállapodnak rajta. A férfi nem sokat tétovázik, teljesen elmerül bennük.

– Giverny parányi falu – feleli Stéphanie. – Néhány száz lakója van…

Igen, ezt már hallottam, gondolja a felügyelő.

– Ez nem válasz, Stéphanie…

Csend. Húsz centiméter választja el őket egymástól.

– Igen… ismertem.

Fényesség önti el a mályvakék szem felszínét. A felügyelőnek sikerül a színen maradnia. Ki kell tartania. Különben elsüllyed. Olcsó cinizmusa itt már semmire sem jó.

– Szárnyra kaptak… bizonyos híresztelések.

– Ne zavartassa magát, felügyelő. Természetesen tudok róla. Szóbeszéd… Jérôme Morval kétségkívül nagy nőcsábász volt, így kell mondani, ugye? Nem állítom, hogy nem próbált megkörnyékezni… de…

Tavirózsa-szemeinek felszíne összerezzen. Enyhe szellő fodrozza.

– Nekem férjem van, Sérénac felügyelő. A falu tanítónője vagyok. Bizonyos tekintetben Morval a falu orvosa. Nevetséges lenne, ha ebbe az esztelen irányba terelné a nyomozást… Soha semmi nem történt köztünk. Falun, ahogy a mi falunkban is, mindig akadnak olyanok, akik leskelődnek mások után, hazugságokat terjesztenek, titkokat agyalnak ki…

– Tévedtem. Sajnálom, ha netán tolakodó voltam…

Stéphanie elmosolyodik, szinte összeér a szájuk, majd hirtelen újra a könyvespolchoz siet.

– Fogja, felügyelő. Miután ön igazi művészlélek…

Laurenç meghökkenve látja, hogy Stéphanie újabb könyvet nyújt felé.

– Személyes műveltsége gazdagítására. A Sziget a Szajnán Louis Aragon legszebb regénye. A legfontosabb jelenetek Givernyben játszódnak. A 60. fejezettől a 66-ig. Biztos vagyok benne, hogy imádni fogja.

– Kö… köszönöm…

A felügyelőnek hirtelen semmi más nem jut eszébe, és magában szitkozódik a saját mulyasága miatt. Stéphanie meglepte. Mit keres Aragon ebben az egész történetben? Érzi, hogy gondolatmenete megbicsaklik, az események irányítása kicsúszik a kezéből. Erőltetett magabiztossággal megragadja a könyvet, karját meglóbálva a combjához szorítja, míg a másikkal kezet nyújt Stéphanie-nak. A tanítónő megszorítja.

Kissé túl erősen.

Kissé túl hosszan.

Egy vagy két másodpercig. Épp elég ideig ahhoz, hogy Sérénac képzelete beinduljon. Mintha ez a kéz az övébe kapaszkodna, és így kiáltana: „Ne engedjen el! Ne hagyjon magamra! Maga az egyetlen reményem, Laurenç. Ne hagyjon a mélybe zuhanni!”

Stéphanie elmosolyodik. Csillognak a szemei.

Nyilvánvalóan csak képzelődött. Kezd megbolondulni. Ez az első normandiai nyomozása, és máris a feje tetejére áll minden.

Ez a nő nem takargat semmit… Egyszerűen csak szép. És másé.

Természetesen!

– Stéphanie, ugye… nem feledkezik meg a gyerekek listájáról. Holnap érte küldök egy rendőrt… – hebegi, miközben kifelé hátrál.

Mindketten tudják, hogy nem küld semmiféle rendőrt, maga jön vissza érte. Stéphanie is ebben reménykedik.

– 11 –

A Vernoni autóbusz rákanyarodik a Rue Claude Monet-ra, majd a templom felé veszi az irányt, a falunak abba a részébe, ahol kevésbé sűrű a turistaáradat. Ha lehet így mondani… Imádom keresztülbuszozni a falut a panoráma-képernyő előtt ülve, amelyen peregnek a képek. Magam mögött hagyom a Demarez és Kandy festőgalériákat, az ImmoPrestige ingatlanügynökséget, a vendégszobát kínáló Le Clos-Fleuri-t, a Baudy Szállót. A busz utolér egy csapat gyereket, akik iskolatáskával a hátukon masíroznak az utcán. A buszvezetőnő dudál, mire ők félrehúzódnak, gátlástalanul tiporják a mályvarózsákat, íriszeket. Elöl, kissé messzebb, két gyerkőc szalad. Kisvártatva eltűnnek a Baudy Szállóval szemközti mezőn. Megismerem őket, mindig együtt kószálnak. Paul és Fanette. Neptune-t is látom, ott fut mellettük a szénaboglyák között. Egy pillanatra sem tágít mellőlük, különösen a copfos kis Fanette-hez ragaszkodik.

Bevallom nektek, azt hiszem, kezdek meggárgyulni. Halálra izgatom magam az öreg kutyámért, miközben ő remekül elvan nélkülem a falubeli lurkókkal.

Az utca végén már látszik a következő buszmegálló. Nem tudok visszafojtani egy mély sóhajt. Ez aztán a kivonulás! Húsznál többen várakoznak gurulós bőröndökkel, hátizsákokkal, hálózsákokkal és persze barna csomagolópapírba tekert, hatalmas festményekkel megpakolva.

– 12 –

Fanette kézen fogja Pault, és elrejtőznek egy szénaboglya mögött, a tágas mezőn, amely a Baudy Szállónál, a rue Claude Monet és a főút, a chemin du Roy között terül el.

– Pszt, Neptune! Tűnj el innen! Lebuktatsz minket…

A kutya értetlenül bámul a két tizenegy éves gyerekre. A bundája tele van szalmaszállal.

– Menj innen, te buta!

Paul tiszta szívből kacag. Bő inge kigombolódott. Iskolatáskáját ledobta maga mellé a földre.

Kedvelem Paul nevetését – gondolja Fanette.

– Na tessék, már ide is értek! – kiált fel hirtelen a lányka. – Ott vannak az utca végén! Gyerünk…

Futásnak erednek. Paulnak épp annyi ideje marad, hogy felkapja a táskáját. Csattogó lépteiktől csak úgy visszhangzik a rue Claude Monet.

– Gyorsabban, Paul! – kiáltja Fanette, és elkapja a fiú kezét.

Copfja repked a szélben.

– Oda!

A Szent Radegunda-templomnál a két gyerek hirtelen befordul, teljes erejükből végigrohannak a kavicsos fasoron, majd elbújnak a sűrű zöld sövény mögé. Ezúttal Neptune nem követte őket. Az út túloldalán az árkot szaglássza, és az alacsony házak falára vizel. A domboldal emelkedése miatt úgy tűnik, mintha a föld alá épültek volna. Paul próbál elfojtani egy kitörni készülő kacajt.

– Pszt, Paul! Mindjárt ideérnek. Most meg te buktatsz le minket!

Paul hátrébb húzódik, és lehuppan a mögötte levő fehér sírkőre, félfenékkel a Claude Monet, a másikkal a festő második felesége, Alice emlékét őrző márványlapra.

– Vigyázz, Paul! Ne ülj Monet sírjára…

– Sajnálom…

– Nem baj!

Annyira szeretem Pault olyankor is, amikor rászólok, ő pedig szégyenlősen bocsánatot kér.

Most Fanette kezd kuncogni. Paul a sírok között botladozik, és lépten-nyomon a Monet család tagjainak síremlékére támaszkodik.

Fanette az ágak között kukucskál. Lépteket hall.

Ők azok!

Camille, Vincent és Mary.

Vincent érkezik oda elsőnek. Kezét indián módra a homlokára illeszti, és feszült figyelemmel fürkészi a környéket. Gyanakvó pillantásokat vet Neptune felé, majd elkiáltja magát:

– Faneeette! Hoool vaaagy?

Paul vihog. Fanette kezével betapasztja a fiú száját.

Camille is odaér a templomhoz. Alacsonyabb, mint Vincent. Széttárt inge alól kidudorodik dundi karja és gömbölyded pocakja. Liheg. Ő a dagi a bandában, amilyenből minden gyerekcsapatba jut egy.

– Láttad őket?

– Nem! Szerintem továbbmentek…

A két fiú odébbáll. Útközben Vincent még egyszer elkiáltja magát. Ezúttal még hangosabban:

– Faneeette! Hoool vaaagy?

Kissé távolabbról felcsendül Mary éles hangja:

– Igazán megvárhatnátok!

Camille és Vincent már messze járnak, mire Mary is a templomhoz ér. Megáll, hogy kifújja magát. Tizenéves korához képest magas növésű lányka. Szemüvege alatt könnybe lábad a szeme.

– Fiúk, várjatok meg! Kit érdekel Fanette! Várjatok meg!

Tekintetét a sírkert felé fordítja, mire Fanette ösztönös mozdulattal ráfekszik Paulra. Mary semmit nem vesz észre, szandálját dühösen az aszfaltnak csapkodva vonszolja magát tovább a rue Claude Monet-n.

Hű!… Ezt megúsztuk!

Fanette fülig érő szájjal felkászálódik. Megigazgatja a copfjait. Paul lepöcköli az apró kavicsokat a nadrágjáról.

– Miért nem akarod látni őket? – kérdezi a fiú.

– Idegesítenek! Téged talán nem?

– Á, dehogy! Na jó, egy kicsit…

– Na, ugye… Camille folyton tudálékoskodik, „Bla-bla-bla és bla-bla-bla, én vagyok az osztályelső, mindenki hallgasson rám…”, Vincent még rosszabb, elegem van belőle, folyton rám tapad! Rémes, rémes! Nem tágít mellőlem, megfulladok tőle. Maryről már nem is beszélve, őt nem kell bemutatnom. Azon túl, hogy folyton nyávog, a tanítónő szoknyáján lóg, stréberkedik, és minden rosszat elmond rólam…

– Féltékeny – jegyzi meg halkan Paul. – És én? Én nem tapadok rád túlságosan?

Fanette egy puszpánglevéllel megcsiklandozza a fiú arcát.

Paul, te más vagy. Nem tudom, miért, de más.

– Te kis buta! Tudod jól, hogy téged szeretlek a legjobban. Örökké…

Paul lehunyja a szemét, ízlelgeti az örömöt. Fanette hozzáteszi:

– Legalábbis általában. De ma nem!

Feláll, és megnézi, tiszta-e a levegő. Paul ingerülten forgatja a szemét.

– Most mi van? Engem is faképnél hagysz?

– Igen. Találkozóm van. Szigorúan titkos!

– Kivel?

– Szigorúan titkos, most mondtam! Nem jössz utánam, ugye? Csak Neptune jöhet…

Paul az ujját tördeli, tekergeti kezét, lábát, mintha erős félelmet próbálna leplezni.

Nyilván a gyilkosság miatt. Másról sem beszélnek a faluban reggel óta! Zsaruk járják az utcákat. Mintha minket is veszély fenyegetne…

Fanette tovább erősködik:

– Ugye megígéred?

Paul nem szívesen bár, de megesküszik rá:

– Ígérem!

– HARMADIK NAP –

2010. május 15.

(Vernoni Kórház)

Okoskodás

– 13 –

Az ágy fölött fluoreszkáló ébresztő 1 óra 32 percet mutat. Nem tudok aludni. Az ápolónő több mint egy órája járt itt utoljára. Nyilván azt hiszi, alszom. Aludni? Na, ne nevettessetek már! Ilyen kényelmetlen fotelben hogyan lehetne aludni?

Figyelem a puha, körte alakú flakonból csepegő infúziós oldatot. Vajon mennyi ideig tarthatják még életben így, cseppinfúzió alatt?

Napokig? Hónapokig? Évekig?

Ő sem alszik. Tegnap elvesztette a beszélőkészségét, legalábbis ezt mondták az orvosok. Az izmait sem képes már mozgatni, de a szemét nyitva tartja. Az ápolónők szerint mindent ért. Százszor elismételték, hogy ha beszélek hozzá, ha olvasok neki, hallani fog: „Jót tesz a férje lelkiállapotának.”

Az éjjeliszekrényen egy halom folyóirat hever. Amikor az ápolónők bejönnek, úgy teszek, mintha hangosan olvasnék, ímmel-ámmal, de amint kiteszik a lábukat, elhallgatok.

Mivel állítólag mindent ért, hát, akkor majd most megérti…

Újra a cseppinfúziót nézem. Mire is szolgálnak ezek az oldatok? Mintha az ápolónők azt magyarázták volna, hogy ezek tartják életben, de a részleteket elfelejtettem.

Telnek-múlnak a percek. Neptune-ért is aggódom. Szegény kutya, egyedül kószál Givernyben. Mégsem maradok itt egész éjszaka.

Az ápolónők borúlátóak voltak. Tíz perce egyszer sem pislogott. Mereven bámul az arcomba. Megőrjít.

2 óra 12 perc

Megint benézett egy ápolónő. Biztatott, hogy próbáljak aludni. Úgy tettem, mintha hallgatnék rá.

Döntöttem.

Várok még egy keveset, hallgatózom, hogy biztos legyek benne, senki nincs a folyosón. Felállok. Várok még, majd reszkető ujjakkal kikötöm az infúziókat. Egyenként. Mind a hármat.

Eszelős szemmel néz rám. Megértette. Legalább ezt a húzást biztos, hogy megértette.

Mire számított?

Várok.

Mennyit? Tizenöt percet? Harmincat? Elvettem egy folyóiratot az éjjeliszekrényről. Normandiai Képes Hetilap. A nyárra tervezett nagy eseményről, az „Impresszionista Normandia” című kiállításról írnak. Júniustól kezdve erről fog beszélni az egész környék. Olvasok tovább, tüntetően. Magamban! Mintha teljesen hidegen hagyna, hogy feldobja a talpát, itt mellettem. Egyébként ez az igazság.

Időnként fel-felpillantok az újságból. Kigúvadt szemmel mered rám. Néhány pillanatig figyelmesen nézem, majd újra az olvasmányomba merülök. Az arca minden alkalommal egyre torzabb. Elég borzalmas, elhihetitek nekem.

Hajnali 3 óra körül úgy tűnik, valóban halott. A férjem szeme még mindig nyitva, de a tekintete fagyos.

Felállok, elkezdem visszakötni az infúziókat, mintha mi sem történt volna. Á, inkább mégsem! Végiggondolom, és újra kihúzogatom őket. Megrántom a vészcsengő zsinórját.

Az ápolónő beszalad. Igazi profi.

Kétségbeesett képet vágok. Azért nem viszem túlzásba. Elmagyarázom, hogy elaludtam, és így találtam rá, amikor hirtelen felriadtam. Ez a látvány fogadott.

Az ápolónő alaposan megvizsgálja a kikötött csöveket. Zavartnak tűnik, mintha magát hibáztatná.

Remélem, nem esik bántódása. Az mindenesetre biztos, hogy én nem teszek neki szemrehányást!

Orvosért szalad.

Furcsa érzés fog el. Szűnni nem akaró düh és szabadságérzet keveréke.

És a kétely. Mitévő legyek most?

Elmeséljek mindent a rendőrségnek, vagy játsszam továbbra is a szürke kisegeret Giverny kis utcáin?

– 14 –

Az öt fénykép egymás mellett, kiterítve fekszik a kapitányság íróasztalán. Laurenç Sérénac vastag, barna borítékot tart a kezében.

– Te jó ég! – szólal meg Sylvio Bénavides. – Vajon ki küldhette?

– Nem tudjuk… A reggeli postában találtuk. Tegnap adták fel Vernonban. Tegnap este.

– Kizárólag fényképek. Nem volt a csomagban semmiféle levél, egy szó sem, semmi?

– Nem, semmiféle magyarázat. De ennél egyértelműbb üzenetet aligha kaphattunk volna. Válogatás Jérôme Morval szeretőiből. Best of… Kérlek, Sylvio, vess rájuk egy pillantást, nekem már volt alkalmam megcsodálni…

Sylvio Bénavides megvonja a vállát, és az öt kép fölé hajol: mindegyiken Jérôme Morval látható más-más hölgy társaságában… Egyik sem a felesége. Jérôme Morval egy íróasztal mögött ülő lány térdére támaszkodik, és mohón, tele szájjal csókolja; a lány akár az asszisztense is lehet a rendelőből. Jérôme Morval egy éjszakai bár díványán, a keze egy flitteres ruhába öltözött lány mellén pihen. Jérôme Morval homokos tengerparton hever félmeztelenül, egy vakítóan fehér bőrű lány oldalán; a háttér Írországra emlékeztet. Jérôme Morval festményekkel díszített nappaliban áll, amely az övére hasonlít, előtte szoknyás lány térdel, a fényképésznek háttal, de a szemésszel szemben. Jérôme Morval egy földúton andalog, Giverny legmagasabb pontján – felismerhető a Szent Radegunda-templom harangja –, kéz a kézben Stéphanie Dupainnel.

Sylvio Bénavides füttyent egyet.

– Egy szavunk sem lehet. Profi munka!

Sérénac elmosolyodik.

– Szerintem is. A szemész igazán kitett magáért, pedig nem volt hősszerelmes alkat…

Bénavides egy pillanatra zavarba jön, megrökönyödve néz a főnökére, majd pontosít:

– Nem Morvalról beszéltem, hanem a fényképészről!

Sérénac rákacsint.

– Hihetetlen vagy, Sylvio. Minduntalan bedőlsz! Gyerünk, bocsánat, folytasd…

Bénavides elvörösödik, és hebegve folytatja:

– Valójában csak azt… azt akartam mondani, főnök, hogy ez kétségkívül profi magánnyomozó műve. Elsőre azt gondolnám, hogy a képeket, legalábbis az irodában és a nappaliban zajló jeleneteket, ablakon keresztül rögzítette olyan zoom objektívvel, amilyet még egy közönséges lesifotós is nehezen engedhet meg magának.

Sérénac újra alaposan végignézi a felvételeket. Kicsikar magából egy huncut fintort.

– Hát, én ebben nem lennék annyira biztos. Könnyű téged elkápráztatni! Szerintem a beltéri képek kissé homályosak, nem? Persze eszem ágában sincs becsmérelni a munkáját. Jó kis laza meló lehet, nem gondolod? Szemlátomást Morval csupa elragadó lányt szemelt ki magának. Most döbbenek rá, hogy magándetektívnek kellett volna mennem, nem zsarunak.

Sylvio meg sem hallja.

– Mit gondol – kérdezi –, Morval feleségén kívül ki rendelhette meg ezeket a fotókat?

– Nem tudom. Tovább faggathatjuk Patricia Morvalt, de amikor nála jártam, nem volt különösebben beszédes a férje hűtlenkedéseit illetően. Mindenekelőtt az a sanda gyanúm, hogy ebben az ügyben óvatosan kell bánnunk a bizonyítékokkal.

– Mit akar ezzel mondani?

– Hát, például, Sylvio, nyilván észrevetted, hogy az öt kép meglehetősen eltér egymástól. A bárban, a nappaliban és a rendelőben készült felvételek kétségkívül arról tanúskodnak, hogy az a zsivány Morval ágyba vitte a lányokat…

Bénavides a szemöldökét ráncolja.

– Jó, jó! Lehet, hogy kissé előreszaladtam – teszi hozzá Sérénac. – Fogalmazzunk inkább úgy, hogy Morval elég bensőséges viszonyt ápolhatott velük, ha a mellüket simogatta, és elfogadta a kényeztetésüket. Ám ha megnézed a tengerparti, de főképp a givernyi fotót, semmi nem utal arra, hogy a képen látható hölgyek Morval szeretői voltak.

– Az utolsó fényképen szereplő nő az egyetlen, akit ismerünk – veti közbe Bénavides. – Stéphanie Dupain, a falu tanítónője, ha nem tévedek?

Sérénac bólint. Sylvio folytatja:

– Ellenben azt egyáltalán nem értem, főnök, mire akar kilyukadni Morval pásztoróráinak sikerlistáját illetően. A megcsalás az megcsalás, nemde?

– Elmondom, mire akarok kilyukadni. Cseppet sem szeretek névtelen ajándékot kapni. Ahhoz pedig egyáltalán nem fűlik a fogam, hogy egy ismeretlen jóakaró küldeménye alapján indítsak bűnügyi nyomozást. Érted? Nagyfiú vagyok már, nem tűröm, hogy olyasvalaki súgja meg, merre keresgéljek, aki nem nyílt lapokkal játszik.

– Kifejtené ezt közérthetőbben?

– Például, attól, hogy Stéphanie Dupain szerepel az egyik fotón, még nem jelenti azt, hogy Morval szeretője volt. Csak azt, hogy valaki nagyon szeretné, ha összemosnánk a dolgokat…

Sylvio Bénavides a fejét vakarja, és közben a főnöke elméletén töri a fejét.

– Rendben, ezt a gondolatmenetet értem. De mégsem hagyhatjuk figyelmen kívül a fényképeket…

– De nem ám…! Addig semmiképpen sem, amíg nem járunk a titok végére. Kapaszkodj meg, Sylvio, és nézd meg a képek hátoldalát.

Sérénac egyesével megfordítja az íróasztalon fekvő öt fotót. Mindegyiken szerepel egy szám.

A rendelőben készült képen 23-02, a bárról készített felvételen 15-03, míg a strandjelenet hátoldalán 21-02, a nappaliban lekapott fotón 17-03, s végül a Givernyben zajló jelenetet megörökítő képen 03-01 áll.

– A rohadt életbe – sziszegi Bénavides. – Vajon mit jelentenek?

– Fogalmam sincs…

– Időpontok lehetnek. Talán ezeken a napokon készültek a fotók?

– Nem hinném… Az összes jelenetet január és március között fényképezték volna? Gondolod, hogy a „szürkehályog-király” ilyen kicsattanó erőnek örvendett? A fejemet teszem rá, hogy az írországi strandjelenetet nem télen kapták lencsevégre…

– Akkor?

– Nos, Sylvio, folytatjuk a keresést! Nincs más választásunk. Kutatunk, szaglászunk. Lenne kedved egy játékhoz?

Bénavides arcára bizalmatlan mosoly ül ki.

– Hát, nem igazán…

– Nos, mondjuk, hogy nincs más választásod…

Sérénac az asztal fölé hajol. Összeszedi a képeket, megkeveri, majd legyező formában szétnyitva Sylvio felé nyújtja őket.

– Felváltva húzunk egy-egy lányt, aztán zsarut játsszunk. Kiderítjük a nevüket, élettörténetüket, és hogy van-e alibijük Morval meggyilkolásának napján. Két nap múlva találkozunk, és meglátjuk, ki jár közelebb az igazsághoz…

– Olykor meglehetősen furcsán viselkedik, főnök…

– Nem, Sylvio. Csupán a magam módján tálalom a dolgokat. Egyébként mi mást tehetnénk, mint hogy megpróbálunk fényt deríteni a lányok kilétére? Mégsem hagyhatjuk, hogy Maury és Louvel vadásszon helyettünk erre az öt álomszép teremtésre!

Sérénac elneveti magát.

– Rendben, kezdem én, ha te nem jutsz dűlőre.

Laurenç Sérénac elsőként a rendelőben elkapott jelenetet húzza.

– Az asszisztens, aki orvosost játszik a főnökével – fűzi hozzá magyarázatként. – Meglátjuk. Te jössz…

Sylvio felsóhajt, és választ egyet a felé nyújtott képek közül.

– Ne csalj, hékás, ne nézd a számokat!

Sylvio megfordítja a fényképet. Az éjszakai bár.

– Mázlista! – kiált fel Sérénac. – A csillámruhás lány!

Sylvio elpirul. Laurenç Sérénac húz egy másikat. A nappaliban térdelő lány.

– A főnök meglepetése. A háttal lefotózott lány. Te jössz…

Sérénac Bénavides elé tartja a két utolsó képet. Sylvio húz. A véletlen a tengerparti találkát jelöli ki számára.

– Az ír tenger ismeretlen sellője – jegyzi meg Sérénac. – Ezt jól megúsztad, te kis huncut.

Sylvio Bénavides lelapogatja a fényképeket az íróasztalon, majd gúnyos mosollyal méregeti a felettesét.

– Ne nézzen hülyének, főnök! Fogalmam sincs, miben mesterkedik, de rögtön tudtam, hogy Stéphanie Dupain fényképét meg fogja tartani magának.

Sérénac viszonozza a mosolyát.

– Téged aztán nem lehet az orrodnál fogva vezetni, ugye? A titkomat nem fedem fel, de igaz, ami igaz, a szép tanítónőt magamnak tartogatom. A főnök kiváltsága. És ne törd túl sokat a fejed a hátoldali kódokon, Sylvio, 15-03, 21-02… Biztos vagyok benne, hogy mire a többi négy lány is nevet kap, a számok is megszólalnak…

Azzal az íróasztalfiókjába csúsztatja a fényképeket.

– Egyébként, vannak híreid? Nekilátunk a munkának?

– Rendben, főnök, csak egy pillanatot várjon. Mielőtt belevágunk, hozok egy apró ajándékot. Szeretném, ha látná, hogy bár folyamatosan a bolondját járatja velem, nem vagyok haragtartó.

És még mielőtt Sérénac szabadkozni kezdhetne, Bénavides felpattan, kimegy az irodából, majd a kezében fehér papírzacskóval kisvártatva visszajön.

– Tessék, frissen sütöttem…

Sylvio Bénavides az asztalra dobja a zacskót, és kiborítja a tartalmát. Közel húsz brownie gurul a főnöke elé.

– A feleségemnek sütöttem – pontosítja Sylvio –, általában odáig van értük, de két hete semmi nem megy le a torkán… Még a házi vaníliakrémem sem segített.

Sérénac lehuppan a gurulós székbe.

– Olyan vagy, mintha az anyám lennél, Sylvio. Bevallom, kizárólag azért kértem az áthelyezésemet erre a nyirkos északi vidékre, hogy te legyél a helyettesem!

– Azért ne túlozzon…

– Még ezzel is keveset mondtam!

A helyettesére néz.

– Mikorra várjátok a kisbabát?

– A napokban… A feleségem hivatalosan pont öt nap múlva szül… De tudja, hogy van ez…

Sérénac beleharap egy süteménybe.

– A hétszentségit! Isteni! A feleséged nagyot hibázik, nem tudja, miről marad le!

Sylvio Bénavides a székének támasztott iratrendezőért nyúl. Mire felegyenesedik, a felettese újra talpon van.

– Kávéval kísérve mennyei lehet – magyarázza Sérénac. – Gyorsan leszaladok, veszek egyet. Neked is hozzak?

A Sylvio kezében lévő lista leomlik a földig.

– Ööö, köszönöm nem.

– Tényleg? Semmit?

– Na jó, egy teát. Cukor nélkül.

Néhány perccel később Sérénac felügyelő két pohárral tér vissza. A brownie morzsái eltűntek az asztalról. Sérénac egy sóhajtással hozza beosztottja tudomására, hogy neki is jár egy kis szünet, de alig foglal helyet, Bénavides máris belekezd az összefoglalójába:

– Tehát, főnök, rövid leszek. A boncolás eredménye megerősíti, hogy Morvalt leszúrták. Egy pillanat alatt meghalt. Ezt követően törték be a koponyáját kővel, és nyomták be a fejét a patakba. A bűncselekményeket ebben a sorrendben követték el, a törvényszéki orvosok véleménye egyértelmű.

Sérénac belemártja a süteményt a kávéba, majd mosolyogva hozzáfűzi:

– A szemész toplistáját elnézve, könnyen lehet, hogy három féltékeny férfi fogott össze. A felszarvazottak társasága. Ez magyarázatot adna a szertartásszerű jellegre, mint a Gyilkosság az Orient expresszen-ben.

Bénavides döbbenten bámul rá.

– Tréfálok, Sylvio. Csak tréfálok…

Újabb mártogatás.

– Na jó, két percre megkomolyodom. Bevallom, van valami különös ebben az ügyben. Itt ez a temérdek ismert elem, de valahogy nem akarnak összeállni.

Sylvio tekintetében fény csillan.

– Teljes mértékben egyetértek, főnök…

Aztán némi habozás után így szól:

– Egyébként mutatnék valamit…, amitől leesik az álla.

– 15 –

Mint mindig, fanette ma is rohan, mihelyt véget ér az iskola. Lerázza az osztálytársait, és Giverny utcácskáiban bújócskázik, nehogy Vincent, Camille vagy Mary útjába kerüljön. Igazán könnyű a dolga! Kívülről ismer minden zugot. Paul ma is megpróbálta elkísérni, egyedül ő, senki más. Azzal érvelt, hogy nem akarja magára hagyni az utcán ólálkodó gyilkos miatt, de Fanette kitartott, szilárdan ellenállt, nem árult el semmit.

Végül is ez az én titkom!

Hamarosan odaér. Átmegy a hídon, majd végighalad a mosóház és a fura alakú, égbe szökő, félelmetes tornyú malomépület mellett.

Esküszöm, Paul, holnap elárulom, kivel találkozom egy hete titokban mindennap. Holnap elárulom.

Vagy holnapután.

Fanette rendíthetetlenül lépked a mező felé vezető úton.

James már várja.

Kicsit messzebb, négy festőállvány társaságában álldogál a búzatáblában. A kalászok térd felett súrolják a combját. Fanette puha léptekkel közeledik.

– Itt vagyok!

James fehér szakállát széles mosoly rajzolja át. Egy röpke pillanatra erősen megöleli Fanette-et.

– Gyerünk gyorsan, kis hárpia! Munkára fel! Már nincs sok idő, hamarosan alkonyodik. Túl későn csengetnek ki az iskoládban.

Fanette elfoglalja helyét az egyik festőállvány előtt. Jamestől kapta kölcsön, ez a legalacsonyabb, ez illik leginkább a termetéhez. A lakkozott fa festődoboz fölé hajol, és kiszolgálja magát festékes tubusokkal, ecsetekkel.

Fanette nem sok mindent tud az öreg festőről, akivel egy hete ismerkedett meg. Mindössze annyit, hogy amerikai, Jamesnek hívják, és szinte mindennap itt fest. Azt állítja, hogy ő a legtehetségesebb festőpalánta, akivel valaha találkozott, márpedig James sok fiatalt ismert világszerte, mint mondja, az Egyesült Államokban is festészetet tanított. Minduntalan azt hajtogatja, hogy Fanette túl sokat locsog, és bár tényleg nagyon tehetséges, jobban kellene összpontosítania. Ahogy Monet. Megfigyelés és képzelet. Ezt kell még megtanulnia. Ez James vesszőparipája, szakadatlanul ezt hajtogatja. Megfigyelés és képzelet, majd gyors megörökítés a vásznon. Ezért hurcol magával egyszerre négy festőállványt, hogy nyomban rögzíthesse, ahogy a fény kis időre megpihen a táj egyik szögletében, amikor mozdulnak az árnyak, változnak a színek. Azt mesélte, hogy Monet hat állvánnyal mászkált a mezőn, és hasonló korú gyerekeket bérelt fel, mint ő, hogy kora reggeltől késő estig hurcolják a felszerelését.

Hiszi a piszi! Ezt James fundálta ki ravaszul, hogy vele cipeltesse a dolgait. Hamar átlátott a szitán, de úgy tesz, mintha hinne neki. James kedves, de kissé túl gyakran hajlik arra, hogy az öreg Monet-nak képzelje magát.

Engem meg bolondnak nézzen!

– Ne ábrándozz, Fanette! Fess!

A kislány próbálja visszaadni a normandiai mosóházat, a patak felett átívelő hidat, a mellette álló malmot. Hosszú percek óta fest…

– Te tudod, ki az a Theodore Robinson? A tanítónő mesélt róla…

– Miért?

– Benevezte az osztályt egy pályázatra. Világraszóló pályázat, James úr. Igen, igen, VILÁGRASZÓLÓ… A Robinson-díjra pályázunk! Ha nyerek, meg sem állok Japánig vagy Oroszországig, esetleg Ausztráliáig… Majd meglátom… Még nem döntöttem el…

– Ez aztán nem semmi!

– A dollárjutalomról nem is beszélve…

James óvatosan leteszi palettáját a festődobozra. A szakálla előbb-utóbb bele fog érni a festékbe. Mint mindennap.

Ma zöld lesz.

Kicsit komisz vagyok, soha nem szólok neki, pedig a szakálla minden szála csupa festék. Nagyon élvezem.

James közelebb lép.

– Tudod, Fanette, ha komolyan dolgozol, ha hiszel benne, jó esélyed van rá, hogy elnyerd a pályázatot…

Ezzel picit meg is ijeszt.

James nyilván észrevette, hogy Fanette a szakállára sandít, mert ujjaival hirtelen végigsimítja, így aztán még jobban szétkeni rajta a zöld festéket.

– Ne kábíts…

– Nem kábítalak, Fanette. Mondtam már. Kivételes képességeid vannak. Erről nem tehetsz, így alakult, velük születtél. Mellesleg nagyon jól tudod magad is… Tehetséges vagy a festészetben. Sőt, több annál. A magad nemében igazi kis zseni. De mindez mit sem ér, ha…

– Ha nem dolgozom szorgalmasan, ugye?

– Igen, dolgozni kell. Természetesen, ez nélkülözhetetlen. Különben a tehetség… Na, de hagyjuk, nem is ezt akartam mondani…

James lassan helyet változtat. Megpróbálja átszelni a búzatáblát anélkül, hogy letarolná a kalászokat. Áthelyezi az egyik festőállványt, mintha az égen vágtató nap nyomába akarna szegődni.

– Csak azt akartam mondani, Fanette, hogy a rendkívüli tehetség semmire nem jó, ha nem vagyunk képesek… hogy is magyarázzam? Ha nem vagyunk képesek egy kis önzésre…

– Mire?

James olykor hetet-havat összehord.

– Önzés! Kis Fanette-em, a zseni bosszantja azokat, akik nem rendelkeznek különleges képességgel, tehát szinte mindenkit. A zsenialitás eltávolít azoktól, akiket szeretsz, és féltékenységet szül a többiekben. Érted?

Megdörzsöli a szakállát. Teljesen szétkeni a festéket. Észre sem veszi. Öregember már ez a James. Öreg, túlságosan öreg.

– Nem, egy szót sem!

– Elmagyarázom másképp. Tessék, a saját példámból indulok ki. Világéletemben arról álmodoztam, hogy Givernyben festhessek, hogy élőben fedezzem fel Monet tájait. Elképzelni sem tudod, hány órát töltöttem a Connecticut állambeli kis falumban Monet-reprodukciók előtt, hányszor álmodtam erről a vidékről. A nyárfákról, az Epte-ről, a vízililiomokról, a Csalános szigetről… Mit gondolsz, megérte, hogy hatvanévesen otthagytam a feleségemet, a gyerekeimet, az unokáimat? Mi fontosabb? A festészet álma vagy az, hogy a családom körében lehessek halloweenkor és hálaadás napján…

– Hát…

– Habozol, ugye. Nos, én nem haboztam! És hidd el, Fanette, semmit nem bántam meg. Pedig kis híján úgy élek itt, mint egy hajléktalan, és a te tehetséged negyedével sem rendelkezem… Érted már, mire gondolok, amikor önzésről beszélek? Mit képzelsz? Monet idejében, a Baudy Szállóba elsőként érkező amerikai festők talán nem tettek kockára mindent ugyanígy? Nem hagytak hátra mindent?

Nem szeretem, amikor James ilyen hangon beszél. Úgy érzem, épp az ellenkezőjét gondolja annak, amit mond. Hogy a lelke mélyén igenis sajnálja, halálra unja magát, és minduntalan az Amerikában hagyott családjára gondol.

Fanette felkap egy ecsetet.

– Rendben, James úr, akkor én el is kezdem. Sajnálom, hogy önzőre veszem a figurát, de muszáj nyernem a Robinson-pályázaton.

James felkacag.

– Igazad van, Fanette. Én csak egy házsártos vén bolond vagyok.

– És feledékeny. El sem mesélted, ki volt Robinson!

James közelebb lép, szemügyre veszi Fanette munkáját. Hunyorít.

– Theodore Robinson amerikai festő volt. A legismertebb impresszionista nálunk, az Egyesült Államokban. Ő volt az egyetlen amerikai művész, akit Claude Monet bizalmas barátjává fogadott. A többieket kerülte, mintha pestisesek lettek volna. Robinson nyolc évet töltött Givernyben… Még Claude Monet kedvenc mostohalányának, Suzanne-nak a fiatal amerikai festővel, Theodore Butlerrel kötött házasságát is megfestette. És… különös módon egy másik festménye, szintén egy a leghíresebbek közül, pontosan azt a tájat örökíti meg, amelyet most te festesz…

Fanette-nek majdnem kiesik a kezéből az ecset.

– Micsoda?!

– Ugyanezt a tájat. Ahogy mondom! Egy régi, 1891-es világhírű festményről van szó. Az Epte-patakkal, a híddal és a Chennevières Malomházzal. A háttérben egy hölgy látszik hosszú szoknyában, kendővel a fején… és a patak közepébe Robinson egy férfit festett, aki a lovát itatja. Egyébként ez a kép címe. Père Trognon and his daughter at the bridge. A férfit csak lovasnak hívták, Givernyben lakott… Tökmag apó.

Fanette-nek vissza kell fognia magát, hogy fel ne kacagjon.

Néha James tényleg tökkelütöttnek néz.

Tökmag apó. Persze, mese habbal!

James még mindig a kislány vásznát fürkészi. Az öreg festő szakálla szinte az arcát súrolja, vaskos ujja alig néhány milliméternyire van a még nedves festékrétegtől.

– Jól van, Fanette. Nagyon tetszenek a malom körüli árnyak. Kiváló a képed! Ez a sors keze, Fanette. Ugyanazt a tájat fested, mint Theodore Robinson, de be kell vallanom, sokkal jobban, mint ő. Hidd el nekem, el fogod nyerni a pályázatot! Tudod, Fanette, az életben csak két-három olyan alkalom adódik, amelyet semmiképpen nem szabad elszalasztani. Ezen áll vagy bukik az élet, szépségem! Több lehetőség nincs.

James újra eltávolodik, és átteszi a festőállványait. Úgy tűnik, több időt tölt a vásznak rendezgetésével, mint festéssel. Úgy tűnik, a nap gyorsabb nála.

Nincs nehéz dolga.

Fanette már majdnem egy órája fest, amikor odajön hozzájuk Neptune. A németjuhász gyanakvóan körbeszaglássza a festődobozt, majd leheveredik Fanette lába elé.

– Tiéd ez a kutya? – kérdezi James.

– Nem, nem igazán… Azt hiszem, kicsit mindenkié a faluban, de én fogadtam örökbe. Engem szeret a legjobban!

James elmosolyodik. Kis zsámolyon ül az egyik festőállványa előtt, de valahányszor Fanette rápillant, bóbiskolni látja. A szakálla hamarosan a szivárvány összes színében tündököl. Fanette a megfelelő pillanatra vár, hogy elnevesse magát…

Nem. Nem, összpontosítanom kell.

Folytatja a Chennevières Malomház tanulmányozását. Megnyújtja a fagerendás kis torony formáit, megerősíti a kontrasztokat, az okkersárgát, a cserepet, a terméskövet. James a „boszorkány malmának” nevezi. Az ott lakó öreg hölgy miatt.

Boszorkány…

Néha James tényleg kis pisisnek néz.

Fanette azért egy szemernyit mégis tart a malomtól. James elmagyarázta, miért nem szereti igazán azt a házat. Azt mondja, a malom volt az oka, hogy Monet Vízililiomai majdnem meg sem születtek. A malom és Monet kertje ugyanannak a pataknak a partján állt. Monet gátat tervezett, zsilipeket, s az elterelt vízzel szerette volna feltölteni a tavát! Senki nem értett egyet vele a faluban, a járványok, mocsarak és hasonlók miatt. Főképp a szomszédok ellenezték. Különösen a Malomház lakói. Hatalmas perpatvar kerekedett. Monet mindenkivel összeveszett, egy halom pénzt fizetett, írt a megyei elöljárónak és egy fickónak is, akit Fanette nem ismer, Monet haverja volt, Clemenceau-nak hívták. Végül Monet megkapta a vízililiomos tavát.

Kár lett volna, ha nem sikerül!

Akkor is butaság, hogy James ezért nem szereti a Malomházat. A gát körüli csetepaté már iszonyú régen volt.

Néha hülye ez a James.

Bele is borzong.

Persze csak ha tényleg nem boszorkány lakik a malomban!

Fanette még hosszú percekig munkálkodik. A nap kezd lebukni, ami még komorabb jelleget kölcsönöz a Malomháznak. A lányka imádja. James már rég szunyókál.

Neptune hirtelen felpattan, és vadul morog. Fanette ijedtében felugrik, és a háta mögött húzódó kis nyárfaliget felé fordul, ahol megpillantja a vele egykorú fiú körvonalát.

Vincent! Azzal a kifejezéstelen tekintetével.

– Hát te mit keresel itt?

James is felriad. Fanette kiabál:

– Vincent! Gyűlölöm, ha a hátam mögött lopakodsz, mint egy kém. Mióta vagy itt?

Vincent nem szól egy szót sem. Fanette festményét fürkészi, a malmot, a hidat. Elvarázsoltnak tűnik.

– Van már kutyám, Vincent. Neptune épp elég nekem. És ne bámulj így, megijedek tőled…

James a szakállába köhécsel.

– Hmm. Minden rendben, gyerekek, épp kapóra jön, hogy ketten vagytok. Ahogy elnézem a fényviszonyokat, itt az ideje, hogy szedjük a sátorfánkat. Legalább segítetek nekem! Monet mondogatta mindig, hogy az igazi bölcs a nappal kel, és azzal fekszik.

Fanette egész úton le sem veszi a szemét Vincent-ról.

Vincent megijeszt, valahányszor ilyen hirtelen felbukkan a semmiből. A hátam mögött. Mintha leselkedne utánam. Néha olyan, mintha eszelős lenne.

– 16 –

Laurenç Sérénac felügyelő kezében megáll a pohár. Helyettese épp úgy viselkedik, mint egy diák, aki aggódva s egyben türelmetlenül várja, hogy végre megmutassa tanárának a szorgalmi házi feladatát. Bénavides jobb keze eltűnik a vastag iratrendezőben, végül kiemel belőle egy A4-es lapot.

– Nézze, főnök, a tisztánlátás kedvéért elkezdtem összeállítani ezt a táblázatot…

Sérénac újabb csokoládés süteményért nyúl, leteszi a kávés poharát, és csodálkozva hajol a papír fölé. Sylvio folytatja:

– Csak úgy, a magam módján rendeztem a gondolataimat. Ez amolyan hóbort nálam, jegyzetelek, összesítek, vázlatokat rajzolok. Ahogy látja, három oszlopra osztottam a lapot. Szerintem ez a három lehetséges csapásirány: az első a szenvedélyből elkövetett gyilkosság, amely nyilvánvalóan Morval egyik szeretőjéhez köthető. Gyanúsítottként szóba jöhet a felesége, egy féltékeny férj vagy egy kikosarazott szerető… Ezen a téren nem szűkölködünk nyomokban.

Sérénac rákacsint.

– Hála a névtelen feljelentőnek… Gyerünk, folytasd, Sylvio…

– A második oszlop a festészet kérdésköre, ide soroltam a szemész festménygyűjteményét, a vásznakat, amelyek után sóvárgott, a Monet-képeket, a Vízililiomokat. Itt orgazdaság, feketekereskedelem jöhet szóba, röviden, minden, ami művészettel és lóvéval kapcsolatos…

Sérénac beleharap egy másik brownie-ba, majd kiüríti a kávés poharát. Bénavides ösztönösen kis halomba sepri a morzsákat az asztalon. Felemeli a tekintetét, és végignéz az iroda falán függő tucatnyi festményen. Főnöke ragaszkodott hozzá, hogy érkezésekor azonnal kiakassza őket. Toulouse-Lautrec. Pissarro. Gauguin. Renoir…

– Micsoda szerencse, felügyelő, ha fogalmazhatok így, hogy a festészetben meglehetősen otthonosan mozog – jegyzi meg Sylvio.

– Merő véletlen, Sylvio… Vernoni kinevezésem pillanatában aligha sejtettem, hogy elsőként épp egy givernyi műgyűjtő patakban lebegő teteme után fogok nyomozni… Már a rendőriskola előtt is érdekelt a festészet. A szakmai gyakorlataim nagy részét a rendőrség műkincsvédelmi osztályán végeztem, Párizsban.

Bénavides nyilvánvalóan most hall először erről a részlegről.

– Téged nem izgat a művészet, Sylvio?

– Kizárólag a konyhaművészet…

Laurenç nevet.

– Azt látom! Sőt, ízlelőbimbóimmal is tanúsítom… Ráállítottam az ügyre a volt műkincsvédelmi kollégáimat. Csak úgy kíváncsiságból… Hátha találnak valamit. Lopás… orgazdaság… gyanús gyűjtemények… illegális piacok… Fogalmad sincs, mekkora üzletről van szó… Annak idején alkalmam volt alaposan belekóstolni. Elképzelni sem tudod, milyen összegek forognak kockán. Súlyos milliók. Kíváncsi vagyok, mit mondanak. Akkor eddig rendben is lennénk. Lássuk a harmadik oszlopot!

Sylvio Bénavides rámered a lapra.

– Ne lepődjön meg, főnök, de a harmadik szálat szerintem a gyerekek jelentik. Kiváltképp a tizenegy évesek. Itt sem vagyunk éppen híján a nyomoknak. A születésnapi képeslapra és az Aragon-idézetre gondolok. Morvalnak tizenkét éve is lehetett szeretője, akit talán teherbe ejtett anélkül, hogy említette volna a feleségének… Egyébként van még más felkavaró részlet is. A szakvélemények szerint a Morval zsebében talált születésnapi képeslap papírja elég régi. Legalább tizenöt éves, vagy még több. Állítólag a géppel írt szöveg – TIZENEGY ÉV. BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT. – ugyanabból az időből származik, de a betoldás, az Aragon-szöveg újabb, a közelmúltban került a lapra… Különös, nem?

Sérénac felügyelő ámuldozva füttyent.

– Ahogy mondtam, Sylvio, te vagy az ideális helyettes – feleli, és nevetve felpattan. – Kissé szőrszálhasogató, túl aprólékos… de mondjuk, ketten együtt épp kitesszük az átlagot.

Az ajtó felé indul.

– Gyerünk, Sylvio, csipkedd magad! Lejössz velem a laborba?

Bénavides szó nélkül a nyomába ered. Végigvonulnak több folyosón, és elindulnak lefelé a rosszul megvilágított lépcsőn. Sérénac közben odafordul a beosztottjához.

– A legsürgősebb feladatok közt jegyezd fel, hogy tanúkat kell keresni. Mégiscsak hihetetlen, hogy egy faluban, ahol mindenki éjt nappallá téve fest, épp Morval meggyilkolásának napján nem látott senki semmit, és egyedüli önkéntes tanúnk a malacképeket küldözgető, névtelen lesifotós meg a simogatásra vágyó kutya. Érdeklődtél a mosóház melletti épületről? Arról a fura alakú malomról?

Sérénac előhalássza a zsebéből annak a piros tűzzáró ajtónak a kulcsát, amelyen a LABOR – LEVÉLTÁR – IRATTÁR hármas felirat olvasható.

– Még nem – feleli Bénavides. – Mihelyt lesz egy percem, beugrom oda is.

A felügyelő kinyitja a piros ajtót.

– Addig is támadt egy ötletem, amely munkát ad az egész kapitányságnak. Több emberből álló csapatot vetek be az ügy érdekében… A főnök meglepetése!

Belép a sötét helyiségbe. Az első asztalon kartondoboz fekszik. Sérénac kinyitja, és kiemel belőle egy talpnyomról vett gipszmintát.

– 43-as csizmatalp – jelenti ki büszkén. – Nem akad belőle másik az egész világon! Maury szerint a mintázata árulkodóbb, mint az ujjlenyomat. Morval meggyilkolása után néhány perccel merült a sárba, az Epte-patak partján. Nem ragozom, de a csizma tulajdonosa minimum a bűntény egyik szemtanúja… bár jó eséllyel pályázik a gyilkos címre is!

Sylvio szeme elkerekedik.

– Mihez kezdjünk vele?

Sérénac nevet.

– Hivatalosan meghirdetem a „Hamupipőke” hadműveletet!

– Biztosíthatom, főnök, én igyekszem, de időnként nehezen értem a humorát…

– Fog az menni, Sylvio. Idővel megszokod, rá se ránts!

– Nem probléma, sőt, hogy őszinte legyek, nem is nagyon érdekel. Szóval, mi az a „Hamupipőke” hadművelet?

– Afféle sáros-iszapos falusi változatra gondoltam… A feladat lényege, hogy összegyűjtjük az összes csizmát, amelyet Giverny háromszáz lakója őriz az otthonában.

– Nem semmi!

Sylvio beletúr a hajába.

– Lássuk csak, az mennyi lehet? – folytatja Sérénac. – Százötven pár csizma? Legfeljebb, ha kétszáz…

– Hűha, felügyelő… ez teljesen szürreális ötlet.

– Pontosan! Azt hiszem, ezért nyerte el a tetszésemet.

– Főnök, én ezt sehogy nem értem. A gyilkos nyilván kidobta a csizmáját. Vagy ha mégsem – hacsak nem a legnagyobb ökörrel van dolgunk –, nem fogja tálcán kínálni egy zsernyáknak, aki csizmakeresőben kopogtat be hozzá…

– Pontosan ez az, barátocskám… Pontosan… Kizárásos alapon dolgozunk. Azok a givernyiek, akik azt állítják, hogy nincs otthon gumicsizmájuk vagy elvesztették, vagy egészen véletlenül előző nap vásároltak maguknak vadonatúj csizmát, hirtelen előkelő helyre ugranak a gyanúsítottak listáján…

Bénavides a gipsztalpra mered, és széles mosoly ül ki az arcára.

– Ha megenged egy megjegyzést, főnök, eszement ötletei vannak… De az a legdühítőbb az egészben, hogy mégis előreviheti a nyomozást! Ráadásul állítólag két nap múlva lesz Morval temetése. Képzelje el, ha zuhog az eső… Giverny összes lakója el fogja átkozni!

– Normandiában gumicsizmában járnak temetésre?

– Hát persze, ha zuhog az eső…

Bénavides nevetésben tör ki.

– Sylvio, most én is azt mondom neked, hogy nehezen értem a humorotokat.

A helyettese meg sem hallja. Tanácstalanul gyűrögeti a papírlapot.

– Százötven pár csizma – mormolja a foga között. – Ezt vajon melyik oszlopba tegyem?

Egy időre elhallgatnak. Sérénac körbenéz a komor helyiségben, alaposan szemügyre veszi a négy falból hármat elfoglaló széles, zsúfolt levéltári polcokat, a teremnek azt a sarkát, ahol a hevenyészett, szegényes laboratórium kapott helyet, valamint a negyedik falon az irattárat. Bénavides elővesz egy üres, piros archiváló dobozt, és a gerincére felírja Morval nevét, miközben magában eldönti, hogy az ügy első iratanyagát majd kicsit később rendezi. Visszateszi a dobozt, és a feletteséhez fordul.

– Felügyelő, megszerezte végül az iskolában a tizenegy éves gyerekek névsorát? Új elemmel bővülhetne a harmadik oszlopom… Pillanatnyilag ez a legszegényesebb, pedig…

Sérénac félbeszakítja:

– Még nem. Stéphanie Dupain megígérte, hogy összeállítja… Tudtommal nem ő az első számú gyanúsítottunk, legalábbis, ha Morval szeretőinek fényképről ismert sztárparádéjából indulunk ki…

– Csakhogy utánanéztem a férjének – fintorog Bénavides. – Jacques Dupain. Ő viszont nem áll távol az ideális jelölttől.

Sérénac összeráncolja a szemöldökét.

– Kifejtenéd bővebben? Ki számít ideális jelöltnek?

Bénavides belenéz a jegyzeteibe.

– Nocsak… néha mégis jól jön az embernek egy… szőrszálhasogató… helyettes…

Úgy tűnik, Sérénac kifejezetten élvezi a megjegyzést.

– Nos tehát! Jacques Dupain. Negyvenes éveinek elején jár. Ingatlanügynök Vernonban, egyébként meglehetősen középszerű figura. Szabadidejében vadászni jár több givernyi férfi társaságában, és mindenekelőtt betegesen féltékeny a feleségére. Ehhez mit szól?

– Tartsd szemmel! Sőt, tapadj rá!

– Komolyan beszél?

– Ühüm… Afféle megérzés, sőt mi több, előérzet mondatja ezt velem.

– Miféle?

Sérénac ujjával végigpásztázza az egyik polc irattartó kartondobozait. E, F, G, H…

– Nem fogsz örülni, Sylvio…

– Annál inkább. Tehát, miféle megérzésről van szó?

Az ujj siklik tovább. I, J, K, L…

– Valami azt súgja, hogy újabb tragédia készülődik…

– Muszáj többet elárulnia, főnök. Általában nem rajongok a zsaruk megérzéseiért, inkább a bizonyítékok beteges és lankadatlan gyűjtögetésének a híve vagyok, de ezúttal igazán kíváncsivá tett.

M, N, O, P. Sérénac egy szuszra kiböki:

– Stéphanie Dupaint veszély fenyegeti.

Sylvio Bénavides összeráncolja a szemöldökét. Mintha hirtelen egy fokkal még nagyobb homály ereszkedett volna a helyiségre.

– Miből gondolja?

– Mondtam, megérzés…

Q, R, S, T. Laurenç Sérénac idegesen téblábol a teremben, kiveszi a zsebéből a házasságtörésről tanúskodó három fotót, az asztalra dobja a Stéphanie Dupaint ábrázoló képet, a gipszből kiöntött talpnyom mellé, és Bénavides fürkésző tekintetétől kísérve folytatja:

– Nem tudom. Egy kissé túl jelentőségteljes tekintet. Túlságosan erős kézszorítás. Úgy éreztem, segítséget kér. Na, kimondtam!

Bénavides közelebb lép. Valamivel alacsonyabb, mint Sérénac.

– Túlságosan erős kézszorítás… Segélykérés… Mivel szereti az őszinte beszédet, főnök, a legnagyobb tisztelettel mondom, hogy szerintem most mindent összezagyvál, és badarságokat beszél.

Sylvio felveszi a fényképet az asztalról, és hosszan szemléli a Morvallal kéz a kézben sétáló Stéphanie Dupain kecses alakját.

– Végső esetben meg tudom érteni, főnök, de ne akarja, hogy egyetértsek.

– ÖTÖDIK NAP –

2010. május 17.

(Givernyi temető)

Temetés

– 17 –

Esik, mint Givernyben minden temetésen.

Szitáló, hideg eső.

Egyedül állok a sír előtt. A körben frissen visszalapátolt föld elhagyatott munkaterület benyomását kelti. A víz parányi sárfolyamokban csorog alá, beszennyezi a márványlapot. „Férjemnek. 1926–2010”.

A szürke betonfalhoz közel, a temető legmagasabb pontján találok némi menedéket. A givernyi temetőt ugyanis teraszosan alakították ki a templom mögött emelkedő domboldalon. Fokozatosan bővítették, szintenként haladva. A halottak apránként felfalják a dombot. A hírességek, a gazdagok, a dicsőségesek lent temetkeznek, a templom, a falu, Monet közelében.

A jó helyeken!

Nem elegyednek. A műpártolók, a műgyűjtők, a többé-kevésbé híres festők együtt maradnak, egész vagyont fizetnek, hogy itt nyugodhassanak, örökre egymás társaságában!

A hülyék!

Mintha teliholdas éjszakákon a szellemek ünnepélyes kiállításmegnyitót tartanának… Megfordulok. Legalul, a temető másik végén épp most helyezik örök nyugalomra Jérôme Morvalt. Szép kis sírba, az őt megillető helyre, Van der Kempek, Hoschedé-Monet-k és Baudy-k közé. Csaknem az egész falu jelen van. Mondjuk, jó száz ember, feketében, fedetlen fővel vagy esernyő alatt.

Száz ember meg én, egyes egyedül! A temető másik végén. Kit érdekel egy halott öregember vagy öregasszony! Mindent összevéve, ha az ember arra vágyik, hogy elsirassák, jobban teszi, ha fiatalon, dicsősége teljében dobja fel a talpát. Még a legelvetemültebb semmirekellő is, ha sajnálatra tart igényt, jobban teszi, ha sietve távozik! A plébános röpke félóra alatt lezavarta a férjem temetését. A fiatalember Gasnyból jött. Eddig soha nem láttam. Morvalnak bezzeg az evreux-i püspök dukál! A felesége ismeri, úgy hírlik… Majdnem két órája tart a szertartás.

Tudom, mire akartok kilyukadni, szinte hallom, ahogy álmélkodtok, hogy ugyanabban a temetőben egyszerre két temetés zajlik a zuhogó esőben, alig néhány tízméternyire egymástól. Zavaró egybeesésnek tűnik? Túlzásnak? Nyugodjatok meg, abban az egyetlen dologban biztosak lehettek, hogy ebben az eseményláncolatban nincs semmiféle véletlen egybeesés. Ebben a történetben semmi sem véletlen. Épp ellenkezőleg. Minden részlet pontosan a maga helyén van, illetve a megfelelő pillanatban a helyére kerül. A bűn gépezetének minden egyes fogaskerekét nagy szakértelemmel illesztették egymáshoz, és nekem elhihetitek, a férjem sírjára esküszöm, ezt a gépezetet már semmi nem állíthatja meg.

Lenézek. Mondhatom, innen fentről, a jelenet megér egy kis kitérőt.

Patricia Morval a férje sírja előtt térdel. Vigasztalhatatlan. Stéphanie Dupain mögötte áll, kissé hátrább, komoly arckifejezéssel, ő is kisírt szemmel. A férje támogatja, a fiatalasszony csípője köré font karral. Tekintete komor, sűrű szemöldökét és bajszát esővíz áztatja. Körülöttük ismeretlenek, rokonok, barátok és hölgyek népes tömege. Sérénac felügyelő is eljött, kissé háttérbe húzódik, közel a templomhoz, nem messze Monet sírjától. A püspök befejezi a megemlékezést.

A fűben három vesszőkosár. Feltehetően mindenki vesz majd egy szál virágot, hogy a sírgödörbe dobja, a koporsóra. Van köztük rózsa, mályvarózsa, írisz, szegfű, orgona, tulipán, búzavirág… És a többi, és a többi… Csak Patricia Morval képes ilyen morbid ötletet kiagyalni. Impresszió, a haldokló nap…

Erre még Monet sem vetemedett volna…

Odáig mentek a kifinomultságban, hogy szürke tavirózsát vésettek a hatalmas gránitlapra.

Micsoda ízlés…!

De legalább a napfény elmaradt. A híres givernyi napfény, még egyszer utoljára, mielőtt végleg elnyeli a fekete gödör. Mindent nem lehet megvásárolni. Talán ez is Isten létezését igazolja.

Lábamnál a friss sírhant megindul lefelé, okkersárgára festi a sírok közt csatornákká mélyülő járatokban hömpölygő esővizet… Lent természetesen egyetlen givernyi lakoson sincs csizma! Sérénac felügyelő biztosan jót nevet a markába. Az ember úgy mulat, ahogy tud…

Kirázom a kendőt, amely a hajamat fedi. Elázott az is. Csavarni lehet belőle a vizet! A gyerekek kissé távolabb, egy kupacban csoportosulnak. Némelyik a szüleivel, mások egymagukban. Egyiket-másikat felismerem. Fanette sír. Vincent mögötte áll, szemlátomást nem meri vigasztalni. Olyan komolyak, amilyen illetlennek tűnik a halál a tizenegy évesek szemében.

Az eső kissé elcsendesedik. Ahogy belefeledkezem a lenti jelenetbe, hirtelen eszembe jut egy különös történet, egy rejtvény a sok közül, amelyeket hajdan, gyerekkoromban, elalvás előtt adtunk fel egymásnak. Egy férfi elmegy egyik családtagjának a temetésére. Néhány nappal később minden nyilvánvaló ok nélkül megöli az egyik unokatestvérét. A feladat abból állt, hogy kérdéseket feltéve ki kellett találnunk, mi lehetett a gyilkosság indítéka. Órákig is eltarthatott… Nem, a férfi nem ismerte ezt az unokatestvérét… Nem, nem akart bosszút állni; nem, nem pénzről volt szó; nem, nem is családi titokról… Képesek voltunk egész éjszakán át sorolni a kérdéseket a sötétben, a takaró alatt…

Elállt az eső.

A három virágkosár kiürült.

A cseppek puhán peregnek le a férjem sírjának márványlapján. Lent végre oszlani kezd a tömeg. Jacques Dupain még mindig átkarolja a felesége derekát. A fiatalasszony hosszú haja lágyan hull alá, a szűk fekete ruha alatt domborodó két kebel sötét vonalára omlik. Elhaladnak Laurenç Sérénac előtt. A szertartás alatt a felügyelő egyetlen pillanatra sem vette le a szemét Stéphanie Dupainről.

Azt hiszem, hogy ez a mohón vágyakozó tekintet juttatta eszembe a gyerekkori feladványt. Hajnalban jöttem rá a megoldásra, a hosszú töprengéstől elcsigázva… A férfi a temetésen halálosan beleszeretett egy ismeretlen hölgybe, akinek nyoma veszett, még mielőtt megszólíthatta volna. Egyetlen megoldás maradt számára, hogy újra láthassa: meg kellett ölnie a temetésen megjelent családtagok közül még egyet, abban a reményben, hogy az ismeretlen szépség a következő alkalommal is eljön… Akik velem együtt órákig keresték a talány megfejtését, többnyire botránynak, csalásnak, ostobaságnak tartották. Szemben velem. Engem elbűvölt a történet könyörtelen logikája. Különös, ahogy a régi emlékek visszatérnek. Évek óta nem gondoltam erre… Egészen a férjem temetéséig.

Az utolsó alakok is eltávolodnak.

Most már elárulhatom, mert tudomásom van róla.

Itt az alkalom, a legtökéletesebb pillanat erre.

A HALÁL HAMAROSAN ISMÉT LESÚJT GIVERNYRE.

Boszorkány becsületszavamra!

Még várok, figyelem a laza, porhanyós földet a férjem sírja körül. Szinte biztos vagyok benne, hogy soha többé nem térek ide vissza. Legalábbis élve. Már semmi keresnivalóm nincs itt, nem lesz több temetés, ahol társaságra lelhetnék. Hosszú percek múlnak el így, talán órák is.

Végül elindulok haza.

Neptune engedelmesen vár a temető előtt. A rue Claude Monet-n ballagok. Lassan lebukik a nap. A házfalak mentén, az utcai lámpák alatt álló virágokról csepeg a víz. Egy tehetséges festő bizonyára tudna valamit kezdeni a félhomályban száradó falu látványával. A zsúpfedeles házak ablakaiban sorra gyúlnak ki a fények. Elhaladok az iskola előtt. A legközelebbi ház emeletén kerek tetőablak világít. Stéphanie és Jacques Dupain hálószobájának ablaka. Vajon mit csinálhatnak, mit mondhatnak egymásnak, miközben csuromvizes ruháikat szárítgatják?

Gyanítom, ti is szeretnétek beosonni a tetőtérbe, és meglesni őket. De sajnálom, akármennyire komolyan is veszem szürke kisegér szerepemet, arra nem vagyok képes, hogy felmásszak az ereszcsatornán.

Néhány pillanatra lelassítok, aztán továbbállok.

– 18 –

Laurenç Sérénac óvatosan lépked a sötétben, a lába alatt csikorgó kavicsra bízza magát. Gond nélkül megtalálta a helyettese házát, bölcsen követte Sylvio Bénavides utasításait. Az Eure-völgye mentén haladt Cocherelig, majd a híd után felkanyarodott balra a templom felé. Este 10 után nincs is más kivilágított épület a tanyán. Miután Sérénac a fényszóró fényében megnézte, hogy a postaládán a helyettese neve áll, két hatalmas virágcserép között leparkolta Triumph Tiger T100-as motorját. Ekkor azonban nehéz helyzetbe került: nem volt se csengő, se világítás, csak a kavicsos út, és a végén, ötven méterre, az épület alig kivehető árnya. Elindult hát vaktában…

– A francba!

Sérénac felüvölt az éjszakában. Térde beleütközött az egy méternél alacsonyabb téglafalba, amely az orra előtt nőtt ki a földből. Keze hideg köveket, vasrácsot és finom port tapint. Amikor rádöbben, hogy egy tűzrakó alkalmatosságba botlott, a távolban fény gyullad, s a következő pillanatban világosságba borul egy hatalmas veranda. Kiabálásával még a végén felveri a szomszédokat. A kertet beburkoló opálos félhomályban, az üvegajtó előtt feltűnik Sylvio Bénavides alakja.

– Egyenesen, főnök, a kavicsos úton végig, csak a kerti grillsütőre vigyázzon.

– Oké, oké – mormolja maga elé Sérénac, miközben arra gondol, hogy a jó tanács kissé elkésett.

Kitartóan halad tovább a kavicságyon, újra a fülében, a lábában és a helyettese útmutatásaiban bízva, de három méter után a combja teljes erővel újból falba ütközik. A felügyelő kétrét görnyedve előrebukik, és beveri a könyökét valami vaskockába. Sérénac újra felordít a fájdalomtól.

– Minden rendben, főnök? – hallatszik Sylvio zavarodott hangja. – Mondtam, hogy vigyázzon a barbecue-kkal…

– A rohadt életbe! – káromkodik Sérénac, miközben feláll. – Honnan tudhattam volna, hogy többes számban mondod? Hány sütőd van? Egy egész gyűjtemény, vagy mi a szösz?

– Tizenhét! – feleli büszkén Sylvio. – Eltalálta, gyűjtöm őket. Apámmal együtt.

A sötétség elrejti Sylvio szeme elől főnöke elképedt arckifejezését, aki a verandához érve még mindig szitkozódik:

– A bolondját járatod velem, Sylvio?

– Miért?

– Komolyan mondod, hogy barbecue-kat gyűjtesz?

– Nem értem, mi ezzel a baj. Ha látná nappal! Világszerte rengeteg fugikarnofil él…

Laurenç Sérénac lehajol, és megmasszírozza a térdét.

– Jól értem, hogy ez a fugimicsoda barbecue-imádót jelent?

– Igen! Egészen pontosan a tűzön sült hús imádóit. Bár nem vagyok biztos benne, hogy szótárban is szerepel a kifejezés. Én még csak egy műkedvelő szintjén vagyok, de elmondanám, Argentínában él egy fickó, aki majdnem háromszáz barbecue-t szedett össze a világ száznegyvenhárom országából, gyűjteménye legrégebbi darabja Krisztus előtt 1200-ból való.

Sérénac a sajgó könyökét dörzsöli.

– Most ugratsz vagy komolyan beszélsz?

– Ismer már annyira, főnök! Csak nem gondolja rólam, hogy kitalálok ilyesmit? Tudja, amióta az ember ismeri a tüzet, a világ minden táján eszik sült húst. El sem tudja képzelni, milyen izgalmas időtöltés ez. Nincs általánosabb érvényű és ősibb szokás, mint a szabadban való sütögetés…

– Ezért van neked tizenhét barbecue-d a kertben… Mi sem természetesebb… Végtére is igazad van, vitathatatlanul elegánsabb szabadtéri dísz, mint a kerti törpe…

– Elegáns, eredeti, kultúrtörténeti emlék, jól is néz ki… de ami a legfőbb, nagyon jól jön, ha az embernek kedve támad megvendégelni a szomszédokat…

Sérénac beletúr a hajába, és összeborzolja.

– Azt hiszem, engem a bolondok földjére neveztek ki…

Sylvio mosolyog.

– Ne gondolja… Majd egyszer mesélek az okszitán hagyományokról, vagy arról, miben tér el a katar barbecue a cévennes-itől…

Miközben beszél, felmegy a verandára vezető három lépcsőfokon.

– Jöjjön, főnök, kerüljön beljebb… Könnyen idetalált?

– Az utolsó húsz métertől eltekintve igen! Nézzenek oda! A barbecue-kat leszámítva igazán pompás környék. Malmok, zsúpfedeles házak…

– Igen, nagyon szeretem, főképp a kilátást innen, a verandáról.

Sérénac felügyelő is felmegy a három lépcsőfokon.

– Bár az est leszálltával nem sok mindent látni – magyarázza Sylvio. – Nappal viszont pompás. Nem beszélve arról, hogy Cocherel elég különös hely! Ha tudná, főnök!

– Még a fugikofil klubnál is különösebb? Na, mesélj!

– Fugikarnofil. Nem, ahhoz semmi köze. Rengetegen haltak meg itt. A százéves háború idején hatalmas csata dúlt a szemközti domboldalon, több ezer holttest borította a lejtőt, aztán ugyanilyen mészárlás volt itt a második világháború alatt is. És ami a legfurcsább az egészben, tudja, ki nyugszik a templom temetőjében, mindjárt itt mögöttünk?

– Jeanne d’Arc?

Bénavides mosolyog.

– Aristide Briand.

– Tényleg?

– Fogadok, hogy nem tudja, ki volt?

– Énekes…

– Nem, ő Aristide Bruant. Mindig összekeverik. Aristide Briand politikus volt. Békeharcos. Az egyetlen francia Nobel-békedíjas.

– Elragadó vagy, Sylvio, ahogy normandiai műveltségemet próbálod pallérozni…

A felügyelő szemügyre veszi a kivilágított zsúpfedeles ház faberakásait.

– A mondandómra visszatérve, megjegyezném, ahhoz képest, hogy mezei rendőrfelügyelői beosztásod van, szánalmas fizetéssel, a szolgálati lakóhelyed igazi luxus.

Sylvio a bóktól megilletődve büszkén kidülleszti a mellét. Felnéz a verandatetőre, és tekintete végigsiklik a természetes gerendákból ácsolt szerkezeten, amelyre vasdrótot feszítettek, hogy idővel felfusson rajta a veranda egyméteres földpadlós csíkjába telepített szőlő.

– Tudja, főnök, amikor megvettem, immár több mint öt éve, tiszta romhalmaz volt. Azóta barkácsolok…

– Tényleg? És mit barkácsoltál?

– Mindent…

– Ne mondd!

– De bizony… a portugáloknak a vérében van a barkácsolás, még ha zsernyákok, akkor is. Tudja, az észak–dél viszony…

Sérénac nevetésben tör ki. Leveszi a bőrdzsekijét.

– Hisz maga bőrig ázott, főnök!

– Igen, azon a rohadt normandiai temetésen.

– Jöjjön csak, szárítkozzon meg!

A két férfi beljebb lép a verandán. Laurenç Sérénac egy műanyag szék háttámlájára teszi a dzsekijét, amely kis híján felbillen a súly alatt, majd helyet foglal a szomszéd széken. Bénavides szabadkozni kezd:

– Elismerem, a műanyag bútorokkal berendezett nappali nem valami kényelmes. Az egyik unokatestvérem selejtezte ki, tőle szereztem. Az Eure-völgyi régiségkereskedőket majd később látogatom meg, ugye, ha kineveznek kapitánynak…

Elmosolyodik, és maga is leül.

– Mi volt a temetésen?

– Semmi különös. Eső… Tömeg. Egész Giverny eljött, minden generáció, a legidősebbektől a legfiatalabbakig. Megkértem Mauryt, hogy fényképezzen, meglátjuk, mire megyünk a képekkel. El kellett volna jönnöd, Sylvio, volt ott gránitból faragott tavirózsa, virágos kosár, de még az evreux-i püspök is kivonult. És megnyugtatlak, egyetlen givernyi lakón sem volt gumicsizma. Képzelheted, milyen pazar volt!

– A csizmáról jut eszembe, főnök, voltam bent a kapitányságon, Louvel a kezébe vette az ügyet. Állítólag holnap már lehet valami elképzelésünk a dologról.

– Igen… Reménykedjünk, hogy ez lerövidíti a gyanúsítottak listáját – feleli Sérénac, miközben összedörzsöli a tenyerét, hogy kissé felmelegedjen. – Ennek a végtelen hosszú temetésnek legalább annyi haszna volt, hogy most a kedvenc helyettesem otthonában túlórázhatok…

– Még jó, hogy csak egy helyettese van! Sajnálom, hogy idehívtam, főnök, de este nem szívesen hagyom egyedül Béatrice-t.

– Megértem, ne is törődj vele! Befejezem a temetésről szóló beszámolót. Az özvegy Patricia könnyekben úszott az elejétől a végéig. Az igazat megvallva, ha csak színészkedik, jelöltetem a legígéretesebb fiatal színésznőnek járó César-díjra. Ellenben nagyon úgy tűnt, hogy Morvalnak egyik kedvese sem jött el, hogy a koporsójánál zokogjon…

– Kivéve a kedves tanítónőt, Stéphanie Dupaint.

– Most humorizálsz?

– Biztosíthatom, nem állt szándékomban…

Sylvio lesüti a szemét, és megereszt egy félénk mosolyt.

– Látom, érzékeny pontra tapintottam.

– A mindenit! Nézzenek oda, hogy megered a kedvenc helyettesem nyelve, amikor hazai pályán játszik! A megjegyzésedre válaszolva, Sylvio, igen, Stéphanie Dupain részt vett a temetésen… Elmondhatom, hogy szebb volt, mint valaha, ázottan, csuromvizesen szinte kellemessé varázsolta az esőt, de egy pillanatra sem szabadult a féltékeny férje öleléséből.

– Azért vigyázzon magára, főnök.

– Köszönöm a jó tanácsot, tudod, nagyfiú vagyok.

– Komolyan mondom.

– Én is.

Laurenç Sérénac kissé zavartan forgatja a szemét, és a verandát vizsgálja: hibátlan tömítések a lazacszínű téglafalakon, tökéletesen letisztított gerendák, a nyílászárók körül csiszolt és fehérített homokkő kávák.

– Tényleg te magad újítottad fel az egész házat?

– Minden hétvégémet és vakációmat barkácsolással töltöm, apámmal együtt. Ráérősen eldolgozgatunk kettesben. Nagyszerű érzés.

– A mindenit! Elképesztő vagy, Sylvio! Én abból az egyetlen okból viselem el a pocsék klímátokat, hogy így nyolcszáz kilométer választ el a családomtól…

Nevetnek. Sylvio hirtelen aggódó tekintettel pillant körbe, nyilván a hangos nevetés miatt.

– Na, nekilátunk?

Laurenç kiterít a műanyag asztalra három fényképet Jérôme Morval szeretőiről. Sylvio lesújtott képpel ugyanígy tesz a két saját fotójával.

– Én személy szerint nem értem, hogy csalhatja meg valaki a feleségét. Számomra felfoghatatlan.

– Mióta ismered Béatrice-t?

– Hét éve.

– És soha nem csaltad meg?

– Nem.

– Fent alszik, ugye?

– Igen, de az semmit nem jelent…

– Miért nem csaltad meg soha? A te feleséged a legszebb nő a világon, igaz? Semmi okod mások után sóvárogni!

Sylvio a fényképeket babrálja. Már sajnálja, hogy erre az ingoványos terepre vitte a felettesét.

– Hagyjuk, főnök, nem azért hívtam ide, hogy…

– Milyen nő a te Béatrice-od? – szakítja félbe Sérénac. – Csak nem azt akarod mondani, hogy nem szép?

Sylvio hirtelen mindkét kézzel az asztalra tenyerel.

– Szép vagy nem szép, nem ez a kérdés! Nem így működik. Ostobaság arra vágyni, hogy a mi feleségünk legyen a világ legszebb nője! Különben is mit jelent ez az egész? Ez nem lóverseny! Valahol mindig akad még szebb nő, mint akivel élünk. És még ha meg is szerezzük a Világszépét, a végén ő is megöregszik. Vagy talán minden évben másik Világszépét vigyünk az ágyunkba?

Helyettese szóáradatára Laurenç arcára mosoly ül ki, Sylvio kissé furának találja, annál is inkább, mert mintha a főnöke elnézne a válla fölött, a folyosóajtó irányába.

– Ezek szerint nem én vagyok a legszebb nő?

Sylvio úgy pördül hátra, mintha a nyakát rögzítő anyacsavar elengedett volna, és legalább tízet akarna fordulni a saját tengelye körül.

Mélyen elpirul.

Béatrice tűnik fel mögötte kecsesen, mintha siklana a veranda padlóján. Laurenç elragadóan bájosnak találja, még ha nem is ez a legmegfelelőbb kifejezés. Inkább felkavaró. Magas, barna nő. Hosszú, sötét haja itt-ott szempillája közé akadva omlik alá álmatag szeme előtt, hogy fátyolként védelmezze az utolsó álomfoszlányokat. Béatrice széles, puha krémszínű vállkendőbe burkolózik. A gömbölyödő pocakján meggyűrődő anyag, antik szobrok vonalait idézi. Hamvas bőre szinte összeolvad a pamutkendő szövetével. Csillogó szeme finom iróniát sejtet. Sérénac azon morfondírozik, vajon Béatrice mindig ilyen szép, vagy csak a várandósság teszi azzá, a tudat, hogy néhány nap múlva anya lesz? A terhesség kiteljesedett belső boldogsága, amely végül felszínre tör. Amiről a képes újságokban olvas az ember. Sérénac mellesleg azt is megjegyzi magában, hogy nyilván öregszik, ha hasonló gondolatai támadnak a nőkről; vajon néhány éve is vonzónak talált volna egy várandós nőt?

– Sylvio – szólal meg Béatrice, miközben helyet foglal egy széken –, hoznál egy pohár gyümölcslevet? Bármilyet.

Sylvio feláll, és kirohan a konyhába. Úgy összetöpörödött, mint egy forgószék, amely túl sokáig forgott a tengelye körül. Béatrice a vállára igazítja a kendőt.

– Ön tehát az a híres Laurenç Sérénac?

– Miért „híres”?

– Sylvio sokat mesél önről. Ámulatba ejti… Sőt egyenesen felkavarja. Az elődje, hogy is mondjam… hagyományosabb vezető volt…

A konyhából Sylvio kiáltása hallatszik:

– Ananászlé jó lesz?

– Igen!

Majd két másodperccel később:

– Ez egy megkezdett üveg?

– Igen, a tegnapi.

– Akkor ebből már nem kapsz.

Csend.

– Megyek, megnézem, van-e még a pincében…

Vonzó a várandós nő, de bosszantó. Béatrice jobb válláról lecsúszik a kendő. Üdítő lenne elgondolkodni azon – elmélkedik magában Laurenç –, hogy vajon Béatrice idomai mindig ilyen kívánatosak-e. A nő odafordul hozzá.

– Elragadó férfi, nem gondolja? A legjobb a világon. Tudja, Laurenç, már réges-régen kinéztem magamnak az én Sylviómat, olyasmit gondoltam, hogy „na, őt nekem szánta az ég”…

– Gondolom, nem kérette magát sokáig, hiszen ön elbűvölő…

– Köszönöm.

A vállkendő lecsúszik, aztán megint visszakerül a helyére.

– A bóktól mindig meghatódom, különösen, ha öntől jön.

– Tőlem?

– Igen, jó szeme van a nőkhöz – feleli Béatrice a szeme sarkában finom gúnnyal.

A vállkendő természetesen ismét lecsúszik, így ezt követően Laurenç nem tehet mást, mint hogy elfordítja a tekintetét, és Sylvio, valamint apja munkáiban gyönyörködik. A gerendákban, téglákban, üvegekben.

– Én is kedvelem Sylviót – szólal meg kisvártatva Sérénac. – Nem csak a brownie-k és a barbecue-gyűjteménye miatt.

Béatrice elmosolyodik.

– Ő is szereti önt, de nem tudom, hogy ettől nyugodtabb lehetek-e.

– Miért mondja? Gondolja, hogy rossz hatással lehetek rá?

Béatrice összehúzza a vállkendőt maga előtt, és a műanyag asztalon heverő fényképek fölé hajol.

– Hmm. Úgy hírlik, heves vonzalma támadt az egyik gyanúsított iránt.

– Sylvio mondta?

– Ez az egyetlen hibája, kissé beszédes a hitvesi ágyban, mint minden bátortalan férfi.

– Mangó? – hallatszik Sylvio pincén túli hangja.

– Jó lesz, ha nincs más. Csak hideg legyen.

Sérénacra mosolyog:

– Ne ítéljen el, Laurenç. Még néhány napig kihasználhatom a helyzetemet, nem igaz?

A felügyelő sejtelmes arckifejezéssel bólint. Rettentően vonzó a várandós nő, de rettentően bosszantó is.

– Csak egy volt belőle – jegyzi meg Laurenç –, és ön megtalálta.

– Egyetértek, felügyelő!

– Kissé híján van a képzelőerőnek, nemde?

– Ne gondolja!

Sylvio szívószállal, apró pálmapálcikával és narancskarikával díszített hatalmas koktélos pohárral a kezében tér vissza. Béatrice gyengéden szájon csókolja.

– Én valószínűleg azért nem vagyok szomjas, mert bőrig áztam… – jegyzi meg Sérénac.

– Sajnálom, főnök. Mit kér?

– Mid van?

– Sör jó lesz?

– Igen, tökéletes. Jó hideg, ugye? Én is szeretnék szívószálat meg pálmapálcikát.

Béatrice egyik kezével a vállkendőt fogja, a másikkal a szívószálat, miközben szürcsöl.

– Sylvio, mondd meg neki, hogy tehet egy szívességet…

Bénavides széles mosolyra fakad.

– Barna, világos vagy búzasör?

– Barna.

Sylvio újra eltűnik a ház belsejében. Béatrice a képek fölé hajol.

– Ő a tanítónő?

– Igen.

– Megértem, felügyelő. Valóban, hogy is mondjam… finom, elegáns. Elragadó. Mintha egyenesen egy romantikus festményről lépett volna le. Mint aki modellt áll.

A megjegyzés meglepi Laurenç-t. Különös módon ő is épp ugyanerre a megállapításra jutott, amikor a tanítónővel találkozott. Béatrice kitartóan nézi a többi fényképet, félresöpri a haját a szeméből, és kissé összeráncolja a szemöldökét.

– Felügyelő, szeretné, ha megosztanék önnel egy felfedezést?

– Az üggyel kapcsolatban?

– Igen. Van valami szembeötlő ezeken a képeken. Mindenesetre olyasmi, ami egy nőnek azonnal feltűnik.

– 19 –

A kerek tetőablakon át Stéphanie Dupain néhány percig még kémleli az utolsó givernyi járókelők ázott árnyait, majd hátralép egy métert. Fekete ruhája végigcsúszik a testén a földre. Mellette Jacques fekszik az ágyban meztelen felsőtesttel. Feltekint az ingatlanhirdetési lapból, amelyben Les Andelys település eladó házait tanulmányozza. Tetőtéri szobájukban egy tölgyfa gerendáról parányi égő lóg, olyan megvilágításba helyezve a helyiséget, mintha a fény erdei fatörzsek közt hatolna át.

Stéphanie meztelen bőre mahagónivörös árnyalatot kap. A fiatalasszony újra az ablakhoz lép. Nézi, ahogy leszáll az éjszaka az utcára, a városház előtti térre, a hársfákra, az iskola udvarára.

Meglátnak! – gondolja magában Jacques, felpillantva az újságjából, de hallgat. Stéphanie az ablaküveghez tapasztja a bőrét. A melltartótól, fekete bugyitól és szürke harisnyától eltekintve meztelen.

Fáradt hangon suttogja:

– Miért esik mindig a temetéseken?

Jacques leteszi a lapját.

– Nem tudom. Givernyben gyakran esik, Stéphanie. Olykor a temetéseken is. Azokra jobban emlékszünk… Legalábbis azt gondoljuk, hogy emlékszünk…

Hosszan nézi Stéphanie-t.

– Jössz aludni?

Stéphanie nem válaszol, lassan hátrál néhány lépést, majd perdül egyet, és háromnegyed profilban méregeti magát a tetőablak tükrében.

– Meghíztam. Nem gondolod?

Jacques mosolyog.

– Ne nevettess. Olyan vagy, mint…

A legmegfelelőbb szót keresi, amely kifejezi, mit érez, milyennek látja sudár hátának mézillatú bőrére zuhatagként omló hosszú haját, a legfinomabb formáihoz is hűségesen társuló árnyékokat.

– Egy igazi madonna…

Stéphanie elmosolyodik. Hátranyújtja a kezét, és kikapcsolja a melltartóját.

– Nem, Jacques… Egy madonna attól szép, hogy gyerekei vannak.

Az alsóneműt a gerendába vert szögön lógó vállfára akasztja. Megfordul anélkül, hogy egy pillantást vetne Jacques-ra, és leül az ágy szélére. Miközben ujjával lassan legördíti egyik combjáról a harisnyát, Jacques lopva a takaró alá csúsztatja a kezét, és lapos hasára teszi. Ahogy felesége egyre jobban előrenyúl, a combtól a lábszáron át a bokáig, mellei annál szorosabban simulnak az ő karjához.

– Kinek szeretnél tetszeni, Stéphanie?

– Senkinek. Kinek akarod, hogy tetsszem?

– Nekem… Stéphanie. Nekem.

Stéphanie nem válaszol. Bebújik a takaró alá. Jacques tétovázik, de végül összeszedi a bátorságát, és belevág:

– Nem volt ínyemre, ahogy az a zsernyák bámult téged Morval temetésén. Nagyon nem…

– Ne kezdd újra… Az istenért!

Hátat fordít a férjének. Jacques hallja, ahogy halkan lélegzik.

– Holnap Philippe és Titou meghívtak vadászni a Madrie-fennsíkra, késő délután. Zavar?

– Nem. Dehogy!

– Biztos vagy benne? Nem akarod, hogy itthon maradjak?

Szuszogás. Csak a háta és a lélegzése.

Elviselhetetlen.

Leteszi az újságot az ágy lábához, majd megkérdezi:

– Akarsz olvasni?

Stéphanie az éjjeli szekrényre pillant. Egyetlen könyv hever rajta. A Sziget a Szajnán. Louis Aragontól.

– Nem, ma már nem, leolthatod a lámpát.

A szobára leszáll az éj.

A fekete bugyi a földre csúszik.

Stéphanie a férje felé fordul.

– Ajándékozz meg egy gyerekkel, Jacques. Kérve kérlek.

– 20 –

Sérénac felügyelő rendületlenül fürkészi Béatrice arcát. Nehéz kitalálni, mi rejlik a gúnyos mosolya mögött. A veranda vallatószobává válik. Sylvio Bénavides felesége kissé vacog a kendő alatt.

– Szóval, Béatrice, miről győzik meg önt ezek a pajzán képek?

– A tanítónőjéről beszélek. Hogy is hívják?

– Stéphanie, Stéphanie Dupain.

– Igen, Stéphanie. A csinos lány, aki Sylvio szerint rabul ejtette a szívét…

Sérénac a szemöldökét ráncolja.

– Nos, a fejemet teszem rá, hogy sohasem járt ezzel a Jérôme Morvallal.

Béatrice újból egyenként, tüzetesen végignézi a műanyag asztalon fekvő öt fényképet.

– Higgye el nekem, az öt nő közül ő az egyetlen, akinek semmiféle testi kapcsolata nem volt a férfival.

– Ezt miből gondolja? – faggatja Sérénac, miközben ő is megpróbálkozik egy titokzatos mosollyal.

Habozás nélkül érkezik a válasz:

– Nem az ő esete…

– Aha!… És milyen férfi az esete?

– Olyan, mint ön!

A várandós asszony nem sokat kertel.

Sylvio bukkan fel újra, kezében egy Guinness-szel és a sörmárka logóját viselő korsóval. Leteszi őket a kollégája elé.

– Veletek maradhatok, amíg dolgoztok? – kérdezi Béatrice.

Sylvio félénk pillantást vet felé, miközben Laurenç a habot fújkálja a sörén.

– Végül is nem számít, később úgyis mindent elmesél…

Bénavides nem tesz semmiféle megjegyzést. A felettese eléjük csúsztatja az asztalon az első képet.

– Jó, akkor kezdem – mondja Sérénac.

Béatrice és Sylvio a fényképre szegezik a tekintetüket. Jérôme Morval a megpakolt íróasztal mögött a lány térdéhez tapad, és hevesen csókolózik vele.

– A nyomozás szempontjából, hogy úgy mondjam, ez épp csak afféle bemelegítés volt. A fénykép Jérôme Morval rendelőjében készült. A lányt Fabienne Goncalves-nak hívják. Morval asszisztense volt. Fiatal és kacér. Az a típus, aki csipkebugyit visel a fehér köpeny alatt…

Sylvio félénken átkarolja Béatrice vállát, aki szemlátomást remekül szórakozik.

– Az asszisztens egyik barátnője szerint öt éve volt viszonyuk. Fabienne akkor még egyedülálló volt. Ma már nem az…

– Kissé rövid kapcsolat ahhoz, hogy szenvedélyből elkövetett gyilkossághoz vezessen, nem igaz? – jegyzi meg Sylvio.

Megfordítja a képet.

– És a hátoldalra írt szám? 23-02…

– Fogalmam sincs. A legcsekélyebb nyomra sem bukkantam. Nem felel meg semminek, sem születésnapnak, sem a találkáik időpontjának. Egyetlen dolog biztos, a második szám nem hónapot jelöl…

– Elnézést, főnök, hogy félbeszakítom, én is zsákutcába futottam. Azonosítottam a lányokat, de a 21-02-es és a 15-03-as kódot illetően fikarcnyit sem jutottam előre. Lehet, hogy ez csupán a magánnyomozó jelölése…

– Lehet… De ha így van, akkor is meg kell felelnie valamiféle rendnek… és amíg nem találjuk meg a szóban forgó magánnyomozót, amíg Patricia Morval továbbra is azt állítja, hogy nem ő küldte a képeket, egy helyben toporgunk. Mindegy, ki fog derülni. Te jössz.

Sylvio továbbra is szorosan öleli Béatrice-t. Sőt időközben sikerült megragadnia a vállkendőt, kezével tartja, hogy le ne csússzon a felesége válláról. Így csak kitekeredett pózban éri el a képet. A fotó nyilvánvalóan éjszakai bárban készült. Jérôme Morval egy bronzbarna, a kislábujja körméig kifestett, szőke lány flitteres ruhájából kivillanó mellen pihenteti a kezét. Sérénac füttyent a foga között. Béatrice-nak csillog a szeme, Sylvio pedig köhécsel.

– Aline… Malétras – hebegi Sylvio. – Harminckét éves. Közönségkapcsolati szakember művészeti területen. Elvált. Úgy tűnik, ő volt Morval leghosszabb kapcsolata. Független lány. A párizsi galériák törzsvendége.

– Ja, vagy úgy! Ezt nevezem közönségkapcsolatnak… – gúnyolódik Laurenç. – A fénykép alapján Aline-unk afféle tűsarkúban tipegő, észveszejtő bombanő… Személyesen találkoztál vele?

Béatrice felegyenesedik ültében, akár a veszélyt szimatoló nőstényfarkas. Sylvio vigyázó ujjai görcsösen szorítják a vállkendőt.

– Nem – pontosítja a felügyelő –, értesüléseim szerint kilenc hónapja az Egyesült Államokban tartózkodik. Old Lyme-ban. Nem tudom, hallott-e róla, úgy hírlik, hogy ez az amerikai Giverny, a keleti-parti impresszionisták kedvenc helye, Connecticutban, Boston mellett. Megpróbáltam elérni telefonon, mindeddig nem sikerült, de ismer, főnök, nem adom fel.

– Persze… Remélem, nem csak Béatrice jelenléte miatt mondod, hogy a szépséges Aline száműzetésbe vonult.

Béatrice Sylvio térdére teszi a kezét.

Vonzóak és bosszantóak a várandós nők. De gyengédek is.

– Kapaszkodjon meg – erősködik Sylvio. – Tudja, hol dolgozik Aline Malétras Bostonban?

– Kérdezhetek? Ruhában vagy ruha nélkül?

Sylvio válaszra sem méltatja.

– A Robinson Alapítványnál!

– Nocsak, nocsak… Már megint ez a nyavalyás alapítvány! Sylvio, keresd meg nekem ezt a lányt – köti az ebet a karóhoz Sérénac, és kissé zavartan Béatrice-ra kacsint. – Vedd úgy, hogy ez parancs… Rendben, most én jövök…

A következő fotó kézről kézre jár. A hölgy, akinek rövid kék köpenye a szoknyája aljáig ér, a bokáig letolt nadrágban álló szemész előtt térdel. Sylvio tétovázva Béatrice-hoz fordul, hogy nem akar-e lefeküdni. Végül nem mond semmit.

– Sajnálom – kezdi mondandóját Sérénac –, itt teljesen elakadtam. Mivel a lány arcából semmi nem látszik, az azonosítást illetően egy helyben toporgok. Csak abban vagyok biztos, hogy a találkára Morvalék nappalijában került sor, a rue Claude Monet-ban, a falon függő festményeket azonosítani tudtam. Szóval, az öltözetéből, a világos kockás, kék köpenyféléből arra lehet következtetni, hogy bejárónőről van szó, de ezen a ponton Patricia Morval hallgatásba burkolózik. Kedvenc időtöltése, hogy sorra dobja ki őket, egyiket a másik után. Ráadásul Maury szerint, aki megvizsgálta a papír szerkezetét, ez a fénykép is lehet vagy tízéves…

– Hogyan halt meg Morval? – szegezi nekik a kérdést hirtelen Béatrice.

– Leszúrták, betörték a koponyáját, vízbe fojtották – feleli gépiesen Sérénac.

– Én a tökét is levágtam volna.

Vonzó és bosszantó a várandós nő… meg gyengéd… mint a nyakunk köré tekeredő kígyó…

Sylvio bárgyún mosolyog.

– Nem akarsz aludni, kicsikém?

Kicsikém nem felel. Laurenç nagyon jól szórakozik.

– Ha tíz éve volt viszonya vele – veti fel Sylvio –, és a lány teherbe esett, akkor a gyereke most lenne…

– Tízéves. Én is tudok számolni. Értem, mire akarsz kilyukadni, barátom, de mielőtt azon morfondírozunk, hogy van-e gyereke, előbb magát a lányt kell megtalálnunk… Most rajtad a sor, az ír sellő következik…

– Az valószínűleg hosszabb lesz, főnök, nem akar továbbmenni?

Sérénac meglepetten pillant fel.

– Ha gondolod… Én viszont rövid leszek.

A fénykép körbejár. Stéphanie Dupain és Jérôme Morval sétafikál kéz a kézben egy földdel borított ösvényen, minden bizonnyal Givernyben, a falu legmagasabb pontján.

– Ahogy a képen látható, meglehetősen szűzies házasságon kívüli kapcsolatról van szó – magyarázza Sérénac. – Igaz, Béatrice?

Sylvio meglepődik, Béatrice kelletlenül bólint.

– Ám legyen – fűzi hozzá Bénavides. – Csakhogy ezt a képet a többi néggyel együtt kaptuk. És ha együtt nézzük őket…

– Hát éppen ez az! Neked nem tanították meg, Sylvio, hogy mindig óvakodj a csúsztatásoktól? Ez a mesterségünk alapja. Különösen, amikor ismeretlen jóakarótól származnak. Egyébként a képen szereplő lányról már mindent tudunk. Stéphanie Dupain, a falu tanítónője. Holnap újra találkozom vele, hogy átvegyem a givernyi gyerekek listáját, Sylvio nagy örömére, és mellesleg, hogy megtudjam, merre járt a férje aznap reggel, amikor Morvalt meggyilkolták.

Laurenç Béatrice bátorító megjegyzésére vár, de ő Sylvio vállára hajtotta a fejét, és hunyorog az álmosságtól. Sylvio feljebb húzza a vállkendőt, egészen a nyakáig betakargatja a feleségét.

– Akkor hát – folytatja Sérénac – a te ír sellőd?

– Alysson Murer – mormolja Sylvio, és mozdulatlanná dermed. Még a szempillája sem rebben. – De először is nem ír, hanem angol, durhami, Anglia északi részéről, Newcastle közeléből. Másodszor a képen látható tengerparti strand nem Írországban, hanem Sark szigetén található.

– És Sark nem Írországban van?

– Nem, sokkal lejjebb, egy kis anglo-normann sziget Jersey mellett, úgy hírlik, valamennyi közül a legszebb…

– Na és Alyssonoddal mi a helyzet?

Béatrice szeme lecsukódott. Lehelete puhán meglebbent egy szőke pihét Sylvio tarkóján.

– Hosszú történet – suttogja Bénavides. – De akármit mond az evreux-i püspök, semmiképpen nem válik Jérôme Morval posztumusz dicsőségére.

– HATODIK NAP –

2010. május 18.

(Chennevières Malomház)

Zűrzavar

– 21 –

Ahogyan bizonyára már tudjátok, a hálószobám és a fürdőszobám legfelül, a Chennevières Malomház lakótornyában található, a kis fagerendás, négyszögletű építményben. Két parányi helyiség, ahol egy hóbortos vénasszonyon kívül senki nem lakna szívesen.

Komótosan összefogom a hajamat. Döntöttem. Ma reggel elmegyek, és meglátogatom Patricia Morvalt. Gondterhelten méregetem a sötét foltot a parkettán. A tegnapi temetésen viselt ruhám még mindig nedves. Egész éjjel csepegett belőle a víz. Este túl fáradt voltam, csak úgy sebtében kiteregettem itt, a szobában. Reggelre formás kis víztócsa kerekedett, hiába itattam fel szivaccsal, megmaradt a nyoma. Tudom, hogy csak víz, hogy a fa megszárad. Mégsem hagy nyugodni a folt, ráadásul épp a fekete Vízililiomaim alatt éktelenkedik.

Bizonyára azt gondoljátok, tényleg csak afféle beteg öregasszony vagyok. Igaz? Ebben nem tévedtek. Odalépek az ablakhoz. A lakótoronynak egy előnye mindenképpen van: egész Givernyben nincs jobb leshely. Sasfészkemből belátom az Epte-patakot, a mezőt egészen a Csalános szigetig, Monet kertjeit, a chemin du Roy-t, végig a körforgalomig…

Ez az én kis magaslesem. Olykor órák hosszat álldogálok itt.

Iszonyodom magamtól.

Ki gondolta volna, hogy ilyen fúria lesz belőlem, aki azzal tölti életét, hogy szürke ablaküveg mögül kémleli a szomszédokat, ismeretleneket, turistákat?

A falu házmestere.

Egy minden eleganciát nélkülöző sündisznó.

Hát, ez van.

Néha mégis elegem lesz a chemin du Roy-n elhaladó kocsik, autóbuszok, gyalogosok szűnni nem akaró áradatából, az impresszionizmus szentélyébe vezető zarándokút utolsó méterein.

Máskor viszont kedvemet lelem benne. Vannak kellemes meglepetések, mint például most ez a motor, amely lelassít, hogy közvetlenül a malom után beforduljon a faluba vezető úton, a rue du Colombier-n. Lehetetlen elvéteni.

Laurenç Sérénac felügyelő személyesen!

Alaposan szemügyre veszem. Engem senki nem láthat, senki nem sejtheti, hogy itt vagyok. Ha mégis észrevennék a mesterkedésemet, mit számítana? Mi sem természetesebb, mint hogy egy öreg hölgy reggelente igazi pletykafészek módjára fürkészi a részleteket, mint egy akváriumban úszkáló, dülledtszemű aranyhal, amely minden kör után úgyis mindent elfelejt?

Ki foglalkozna egy ilyen szemtanúval?

Közben a rendőr motorja bekanyarodik a rue du Colombier-ba. Sérénac felügyelő visszatért, útban a nagy katasztrófa felé.

– 22 –

Laurenç Sérénac a városház előtti téren, egy hársfa alá parkolja le a motorját. Ezúttal semmit nem bízott a véletlenre. Pontosan úgy időzített, hogy pár perccel a kicsengetés után érkezzen az iskolához. A rue Claude Monet-n találkozott is egy csapat gyerekkel, akik megcsodálták a számukra már-már muzeális darabnak számító Triumph Tiger T100-ast…

Stéphanie háttal áll neki. Gyerekrajzokat rendez egy nagy kartontasakba. Laurenç úgy dönt, ő szólal meg elsőként, még mielőtt a tanítónő megfordulna és ráemelné festőien ábrándos tekintetét. Úgy véli, így tudja leginkább elkerülni a zavart dadogást.

– Jó napot, Stéphanie! A gyerekek névsoráért jöttem.

A tanítónő őszinte mosollyal nyújtja felé finom tapintású kezét. A beszélőre hívott rab mosolya, gondolja Sérénac, de fogalma sincs, miért jutott eszébe ez a kép.

– Jó napot, felügyelő! Mindent összeírtam. Ott várja a teljes névsor a borítékban, az íróasztalon.

– Köszönöm. Elárulom, hogy a helyettesem szentül meg van győződve róla, hogy ezen a nyomon kell elindulnunk, a Jérôme Morval zsebében talált születésnapi képeslap miatt…

– Ön is ezt hiszi?

– Nem tudom. Ön talán jobban meg tudja ítélni, mint én. Az igazat megvallva, a helyettesem abból a feltételezésből indul ki, hogy Jérôme Morvalnak nagyjából tíz éve születhetett egy törvénytelen gyereke. Érti már…

– Nem semmi!

– Nem tartja hihetőnek? Nincs a kisdiákjai között egy sem, aki szóba jöhet?

Stéphanie a fehér borítékért nyúl, és a felügyelő mellkasához tapasztja.

– A maga dolga, hogy a kis báránykáim magánéletében vájkáljon. Nem az enyém!

Sérénac nem erősködik. Körbenéz az osztályteremben, és közben úgy tesz, mintha keresné a szavakat. Pedig valójában pontosan tudja, mit fog mondani. Vernontól Givernyig, egész úton ezt a fordulatot rágta magában, újra és újra, mint valami régi rágógumit. Tekintete előbb a „Pályázat festőpalántáknak” feliratú plakát pasztell színein állapodik meg, majd hirtelen szemet szúr neki, hogy a Robinson Alapítvány a teremben kifüggesztett másik falragaszon is szerepel, amely Sisley hangafüves tájképével a háttérben angolul hirdeti a Cardiff National Gallery csodáit. A pontosan kiszámított hallgatást követően Sérénac belekezd:

– Jól ismeri a falut, Stéphanie?

– Itt születtem!

– Idegenvezetőt keresek… Hogy is mondjam, szükségem lenne arra, hogy megérezzem, megértsem Givernyt… Azt hiszem, csak így tudnék előrejutni ebben a nyomozásban.

– „Megfigyelés és képzelet”, mint a festőknél?

– Pontosan.

Összemosolyognak.

– Oké, az öné vagyok. Felkapok valamit, és jövök.

Stéphanie Dupain szalmasárga ruhája fölé kötött kardigánt öltött. Beszélgetés közben végigmennek a rue Claude Monet-n, lesétálnak a rue Grands Jardins-en, elkanyarodnak a falut középen átszelő rue du Milieu-n, hogy a főút, azaz a chemin du Roy túloldalán, közvetlenül a Chennevières Malomház előtt újra átkeljenek a patakon. Stéphanie több százszor sétáltatta az osztályába járó gyerekeket Giverny utcáin. Minden apró történetet ismer és megoszt a felügyelővel. Elmondja, hogy a falu valamennyi szegletét, szinte minden házát, minden fáját keretbe foglalva, lakkréteg alatt, valahol a világ másik végén, híres-neves múzeumokban őrzik és csodálják.

Ellenőrzött eredetű festmények!

From Giverny. Near Giverny. Normandy.

– Itt a kövek és a virágok kelnek útra… Nem a falu lakói! – pontosítja Stéphanie kissé keserű mosollyal.

Átszelik a chemin du Roy-t. A híd téglaboltíve alatt a Chennevières Malomház felé szaladó patak frissességet áraszt. Stéphanie megáll a malomtól néhány méterre.

– Mindig is vonzott ez a furcsa ház. Úgy igazán. Ne kérdezze, miért…

– Lehet egy ötletem? – kérdezi Sérénac.

– Hallgatom…

– Tudja, az a könyv, amelyet legutóbb adott nekem… A Sziget a Szajnán Aragontól. Az éjszakám nagy részét olvasással töltöttem. Aurélien és Bérénice… És az ő lehetetlen szerelmük… A Givernyben játszódó fejezetekben Bérénice egy malomban lakik. Aragon ugyan nem mondja ki, de ha szó szerint követjük a leírásait, csakis erről lehet szó.

– Gondolja? Ön szerint Aragon ebbe a malomba „küldte” a mélabús Bérénice-t két szerelme, az ész és a teljesség között tépelődni…

– Pszt!… El ne árulja a végét!

A nagy fakapu felé tartanak. Nyitva áll. Lenge szél söpör végig a völgyön. Stéphanie kicsit megborzong, de Laurenç ellenáll a vágynak, hogy átölelje.

– Végtelenül sajnálom Aragont, Stéphanie, de a bennem szunnyadó zsaru szemében ez a malom elsősorban az a ház, amelyik legközelebb esik Jérôme Morval meggyilkolásának színhelyéhez…

– Ez a maga dolga… Az én illetékességem csak az idegenvezetői feladatokra terjed ki… Ha tudni akarja, ennek a malomnak hosszú története van. Nélküle egyébként sem Monet kertje, sem a Vízililiomok nem léteznének. A patak valójában vízelvezető árok, amelyet még a középkorban ástak ki a szerzetesek, hogy a malom vízellátását biztosítsák. A patak fentről érkezett ide, egy mezőn át, amelyet Monet pár évszázaddal később megvásárol majd, hogy ott alakítsa ki a mesterséges tavát.

– És aztán?

– A malom sokáig John Stanton amerikai festő tulajdonában volt, akiről azt tartották, hogy jobban áll a kezében a teniszütő, mint az ecset. Ám a falu szülöttei ősidőktől fogva csak a boszorkány malmaként emlegetik. Senki nem tudja, miért.

– Brr…

– Odanézzen, Laurenç… Kövesse az ujjamat.

Stéphanie megfogja a kezét, a felügyelő pedig boldogan rábízza magát.

– Látja azt a hatalmas cseresznyefát az udvar közepén? Százéves! A givernyi gyerekeknek nemzedékek óta az a kedvenc játéka, hogy beszöknek az udvarra cseresznyét lopni…

– Hol van ilyenkor a rendőrség?

– Várjon, nézze meg alaposan! Látja a napban megcsillanó fényeket a levelek közt? Sima ezüstpapírból kivágott csíkok. Egyszerű papírszalagok. Arra szolgálnak, hogy távol tartsák a ragadozó madarakat, amelyek a környékbeli gyerekeknél is veszélyesebbek a cseresznyére nézve. De a falubeli kisfiúk számára van valami, ami még a cseresznyefa megdézsmálásánál is lovagiasabb tettnek számít…

Stéphanie mályvakék szeme úgy csillog a szárnyaló képzelettől, akár egy kamaszlány tekintete. Vagy Monet legtündöklőbb Vízililioma! A mélabú legcsekélyebb nyoma is tovatűnt belőle. Lelkesen beszél tovább, szóhoz sem hagyja jutni a felügyelőt:

– A kis lovagnak be kell szaladnia, hogy lopjon egy pár ezüstszalagot, amelyet szíve választottja a hajába fonhat.

Stéphanie nevet, miközben Laurenç kezét hevenyészett kontyához vezeti…

– Tessék, felügyelő, itt a tárgyi bizonyíték…

Laurenç Sérénac ujjai belevesznek a hosszú gesztenyebarna hajrengetegbe. Tétovázik. Nem akar határozott mozdulatot tenni, de elképzelhetetlen, hogy Stéphanie ne vette volna észre, milyen zavarban van.

Vajon mit akarhat? Mennyi mindebben a rögtönzés? Az előre megfontolt szándék?

Az ujjai alatt zizegnek a tanítónő haját lazán összefogó ezüstszalagok. Hirtelen elrántja a kezét, mintha attól félne, hogy lángra kap. Mosolyog, hebeg-habog, bizonyára sutának tűnhet.

– Ön bámulatra méltó lány, Stéphanie… De tényleg. Ezüstszalagokat hord a hajában! Gondolom, tapintatlanság lenne megkérdezni, melyik gavallértól kapta ajándékba!

Stéphanie ösztönös mozdulattal megigazítja a haját.

– Hogy megnyugtassam, annyit elárulok, nem Jérôme Morvaltól! Ez a fajta gyermeteg romantika egyáltalán nem volt jellemző rá. De ne keressen rejtélyt ott, ahol nincs, felügyelő! Sok kisfiú jár az osztályba, akik szeretik megajándékozni a tanítónőjüket. Továbbmehetünk?

Néhány lépést tesznek a patakparton, és a mosóházhoz érnek, épp arra a helyre, ahol egy-két napja még Jérôme Morval teste hevert a vízben.

Lehetetlen, hogy ne jusson eszükbe. Csend tolakodik közéjük. Stéphanie elterelő hadművelettel próbálkozik:

– Ez az egyik mosóház, amelyet Claude Monet ajándékozott a falunak. Ilyen adományokkal próbálta elfogadtatni magát a gazdákkal…

Sérénac nem felel. Kicsit távolabb lép, és azzal szórakoztatja magát, hogy tekintetével a patak medrében táncoló vízi növények mozgását követi. Aztán felcsattan a hangja:

– Meg kell mondanom, Stéphanie, egyre inkább a férje lesz a nyomozás első számú gyanúsítottja.

– Tessék?

A szárnyaló kamaszos képzelet elrebben, mint egy riadt madár.

– Csak tájékoztatni akartam. A szóbeszéd ön és Morval viszonyáról… A férje féltékenysége…

– Nevetséges! Mire akar kilyukadni, felügyelő? Mondtam már, hogy köztem és…

– Tudom, tudom…

Lábával az árokpart sarát kaparja. A tegnapi eső elmosott minden lábnyomot.

– Van a férjének gumicsizmája, Stéphanie?

– Gyakran tesz fel ilyen hülye kérdéseket?

– Ezek csak afféle zsarukérdések. Sajnálom… de nem válaszolt.

– Természetesen, Jacques-nak van gumicsizmája. Mint mindenkinek. Sőt pillanatnyilag is az lehet a lábán, ugyanis éppen a barátaival vadászik.

– Pedig egyáltalán nincs vadászidény…

A tanítónő válasza száraz és lényegre törő:

– Az Astragale-ösvény feletti domboldal tulajdonosa, Patrick Delaunay engedélyt kapott az üregi nyulak kilövésére a vadvédelmi rezervátumokon kívül és a rendes vadászidőszakon túl. A sziklagyepeken rohamosan szaporodnak a nyulak. Az emberei utánanézhetnek. A Megyei Mezőgazdasági Hivatalban megtalálják az ügyiratot, amely felsorolja az érintett parcellákat, a kártékony állatok okozta pusztítást, illetve azokat a bejelentett vadászokat, akiket a kilövéshez Delaunay segítőtársként maga mellé vett. Valójában mindegyik givernyi barátja szerepel rajta, köztük a férjem is. Minden üzlet, felügyelő. Így aztán egész évben szabadon lövöldözhetnek.

Sérénac a szemöldökét ráncolja, ezzel kívánja jelezni, hogy jegyzetelés nélkül is alaposan az emlékezetébe vés minden apró részletet.

– Rendben, köszönöm, ellenőrizni fogjuk. A helyettesem vagy egy rendőrbiztos hamarosan meglátogatja önt. Nyugodjon meg, ők sokkal tapintatosabbak nálam. Stéphanie, mit csinált a férje a tragédia reggelén?

Stéphanie közelebb lép a parthoz, ujjai közé vesz egy fűzfalevelet.

– Tehát csak azért csalt ide, hogy a bűntett helyszínén vallasson ki? Hogy ráhangoljon a kihallgatásra… ahogy maguk mondják…

Sérénac hebeg:

– Ne… ne higgye, hogy…

– Aznap reggel Jacques vadászni indult – szakítja félbe Stéphanie. – Korán. Gyakran megesik ebben az időszakban, ha az időjárás engedi… Amint látja, a férjemnek nincs alibije. De indítéka sem… Hogy Jérôme Morval finoman udvarolt nekem, az még nem elég ok… Párszor sétálgattunk a környéken, ahogy most mi is tesszük, festészetről beszélgettünk, Jérôme Morval érdekes, művelt ember volt. A vele való kapcsolatom ennyiben ki is merült. Láthatja, bűntényre semmi nem szolgáltat okot.

Stéphanie Dupain tekintete követi a patak folyását, majd megpihen Laurenç Sérénacon.

Kifürkészhetetlen.

– Nézze, felügyelő. Megtörténhetne, hogy elcsúszom ezen a nedves, síkos talajon, és a karjaiba zuhanok. Valaki észrevesz és megfigyel minket. Képzelhet bármit. Fényképet is készíthet. Errefelé ez elfogadott. Holott mindketten egyetértünk abban, hogy semmi sem történt.

Sérénac képtelen megállni, hogy körbe ne pillantson. Csupán néhány járókelőt vesz észre meglehetősen távol a mezőn. A Chennevières Malomházon kívül egyetlen lakóépületet sem lát. Habogva felel:

– Ne haragudjon, Stéphanie. Én… Ez csak egy lehetséges nyom… Talán túlzás volt az „első számú gyanúsított” kifejezés…

Megtorpan, kissé tétovázik, hogy folytassa-e.

– Való… Valójában, a helyettesem, Bénavides felügyelő szerint, és azt hiszem, igazat adok neki, Jérôme Morval meggyilkolásának három lehetséges indítóoka lehet. A féltékenység a számos szeretője miatt, a műkincs-kereskedelem, amely a festészet iránti szenvedélyéhez köthető, illetve egy gyerek körül lappangó titok…

Stéphanie egy pillanatra elgondolkodik. A hangszíne zavaróan gúnyosra vált:

– Ha figyelmesen hallgatom, leginkább én lehetnék az önök első számú gyanúsítottja… Mindhárom indíték hozzám vezet, nem igaz? Néhanapján társalogtam Morvallal, festőpályázatot szervezek… És nálam jobban ki ismerné a falubeli gyerekeket?

Összeszorítja pasztell rózsaszín ajkát, és előre nyújtja két ökölbe szorított csuklóját, mintha arra várna, hogy megbilincseljék.

Sérénac kényszeredetten felnevet.

– Ön semmivel nem vádolható, épp ellenkezőleg! Amint mondja, nem volt Morval szeretője, nem fest… És nincsenek gyerekei.

A felügyelőnek a torkára fagynak a pimasz szavak. Hirtelen sötét fátyol borul Stéphanie szemére, mintha Sérénac kinyilatkoztatása heves szorongást ébresztett volna benne.

Mint mikor elpattan egy hegedű húrja.

Ennyire nem színlelhet – gondolja Sérénac. Végiggondolja mindazt, amit az imént mondott.

Nem volt Morval szeretője.

Nem fest.

Nincsenek gyerekei.

Stéphanie viselkedése azt bizonyítja, hogy tévedett… hogy az egyik állítás hamis.

Legalább egy.

De vajon melyik? Összefüggésbe hozható-e a nyomozással, a gyilkossággal? Laurenç Sérénac újfent azt érzi, hogy mocsárban araszol, lépre csalják az egymással semmiféle kötelékben nem álló részletek.

Lassan felkaptatnak a rue du Colombier-n, vissza az iskolához anélkül, hogy egy szót szólnának egymáshoz. Feldúltan, valami kimondhatatlan feszültség szorításában válnak el.

– A szokásos fordulattal élve arra kérem, Stéphanie, hogy továbbra is álljon a rendőrség rendelkezésére.

Mondandójához odabiggyeszt egy mosolyt. Stéphanie erőltetett lelkesedéssel válaszol:

– Örömmel, felügyelő. Engem nem nehéz megtalálni. Vagy az iskolában vagyok, vagy otthon, közvetlenül az udvar felett.

Tekintetével a manzárdtető alatti kerek ablakra bök.

– Ahogy láthatja, az én világom nem túl tágas… Jaj, majd’ elfelejtettem! Három nap múlva reggel osztálykirándulásra viszem a falubeli gyerekeket Monet kertjébe.

Azzal elindul az osztályterem felé. Szivárványhártyájának világos mályvakékje még hosszan gomolyog Sérénac gondolatainak vásznán, eltorzítva, kusza ecsetvonásokkal felvázolt, különös képpé formálja át a hallottak teljes valóságát.

Stéphanie Dupain.

Vajon milyen szerepet játszik ebben a történetben?

Gyanúsított? Áldozat?

Rettenetesen zavarba ejti a lány. Az egyetlen észszerű magatartás az lenne, ha elvenné saját magától az ügyet, felhívná a vizsgálóbírót, és mindent Sylvióra vagy egy másik zsarura bízna.

Egyetlen bizonyosság mégis visszatartja. Az a megmagyarázhatatlan benyomás és kínzó érzés, hogy Stéphanie Dupain segítségért kiált.

– 23 –

A toronyszobám ablakából semmit nem mulasztottam el a jelenetből. Láttam mindkettőjüket, ahogy a cseresznyefám felé sétálnak, az ezüstszalagokat a hajában, a bűntett helyszínén a sáros cipőt.

Pont az én házam előtt!

Nagy hiba lenne megfosztani magamat ettől az élménytől. Nem gondoljátok? Nektek nem tűnik banálisan egyértelműnek a történetük? A semmiből betoppanó, szép felügyelő és a megmentőjére váró tanítónő románca! Fiatalok, szépek. Előttük az élet, kezükben a sorsuk.

Minden egybevág…

Még néhány találkozás… A többit elvégzi a test.

Elindulok a toronyból. Szitkozódom. Hosszú másodpercekbe telik leereszkedni az összes lépcsőfokon. És percekig bíbelődöm a három zárral. Kifejezetten nehezemre esik bezárni a tölgyfakaput, ugyanolyan öreg és nehézkes, mint én vagyok. Az embernek az a benyomása, hogy a zsanérok minden éjjel rozsdásabbak lesznek. Kinek-kinek a maga reumája, mondhatnánk.

Ismét a zsarura és a tanítónőre gondolok. Igen, ők ketten arról álmodoznak, hogy lelépnek a festményről. Kiszállnak a keretek közül. Megszöknek. Élénkpiros, krómtól csillogó motoron. Melyik lány ne ábrándozna ilyen szökésről?

Hacsak nem csúszik homokszem a gépezetbe.

Hacsak valaki át nem írja a történetet.

– Gyere, Neptune!

Megyek. Mendegélek. Ahogy legtöbbször, most is az Amerikai Múzeum parkolóján vágok át. Elhaladok az épület előtt. Szokás szerint mérgelődöm az 1970-es évek családi házait idéző ocsmány építészeti megoldáson. Persze, tudom, azért tervezték a nagy kertet, hogy eltakarják a múzeumot. Évekkel ezelőtt fagyal- és tujalabirintust ültettek elé. Impresszionista kertnek nevezik. Bánom is én… Bár a lakóparkban ismerek olyanokat, akik még kerítésnek sem fogadnának el ilyen sövényt. Most, hogy a franciák megvették az amerikaiaktól, hogy Impresszionista Múzeummá alakítsák, előfordulhat, hogy mindent letarolnak! Megmondom őszintén, ha engem kérdeznek, én támogatom az elképzelést.

Végül is mindegy, én már úgysem érem meg, hogy ez az egész megvalósuljon. Pillanatnyilag beérték annyival, hogy a múzeum mögötti rétre kiraktak négy régimódi szénaboglyát, már csak a vasvilla hiányzik belőlük. Szerintem kissé furcsán festenek a tuják mögött, de úgy tűnik, tetszést aratnak, gyakran látni elragadtatott turistákat fényképezkedni előttük.

Fiatalabb koromban rendszeresen jártam fel a múzeum mögé, a Cambour Galérián túl. A múzeum növényekkel beültetett, teraszos kiképzésű tetejéről nyíló kilátást nem nagyon ismerik a turisták, pedig elég meglepő. Bár a legszebb látvány továbbra is a domboldal, a víztorony felett. Persze strapabíró lábak híján nekem már csak az emlékek maradnak…

Megyek tovább. Ingatag botom halkan koppan a macskaköveken. Ötfős csoport halad el mellettem, idősek, ha nem is annyira, mint én, és angolul beszélnek. Mindig így van hétköznap. Giverny olyan kihalt, mint akármelyik falu. Kivéve, ha befutnak az utazásszervezők autóbuszai… A kiszálló látogatók háromnegyede angolul beszél. Végigmennek a rue Claude Monet-n, egészen a templomig, majd ugyanazon az úton visszasétálnak. Odafelé megnézegetik a galériákat, visszafelé vásárolnak. Hétvégén más a helyzet. Megérkeznek a párizsiak, és néhány normandiai látogató is felbukkan.

Igaz, az előttem loholó csoport jócskán lehagyott, azért a saját iramomban én is haladok. A Kandy Galéria elé érve szívesen megszaporáznám a lépteimet. Givernyben Amadou Kandyé a legrégebbi művészeti galéria.

Harminc éve mindennap összefutunk. Harminc éve bosszant…

Ma sem úszom meg!

Műkereskedése olyan, mint Ali Baba kincses barlangja. Amint megpillant, kisiet az ajtó elé.

– Nocsak, szépségem. Még mindig az utcákat járod, mint valami kísértet?

– Jó napot, Amadou! Ne haragudj, sietek…

A szenegáli óriás éktelen nevetésben tör ki. Tudtommal ő az egyetlen afrikai a faluban. Olykor elidőzöm nála. Mesél az eladásairól, a nagy álmáról, hogy egy nap talán ő is kialkudhat magának egy Monet-t. Az lenne a főnyeremény… Egy Vízililiomok-kép, bármelyik. Akár feketében! Miért is ne…? Néha ő is ott ólálkodik a Chennevières Malomház körül. Amadou Kandy sokat üzletelt Jérôme Morvallal. Jobb lesz vigyázni vele. Megtudtam, hogy a rendőrséggel is akadt dolga, nem is olyan régen.

Továbbállok. A rue Claude Monet napról napra hosszabbnak, sőt szinte végeláthatatlannak tűnik. A turisták utat nyitnak előttem. Olykor némelyik félnótás még le is fényképez, mintha én is a táj része lennék…

71. szám.

Megérkeztem! Kiböngészem a nevet a postaládán. „Jérôme és Patricia Morval”, mintha a házaspár még mindig egy fedél alatt élne. Megértem Patriciát. Nem lehet könnyű levenni egy halott névtábláját.

Becsöngetek. Többször. Kijön.

Meglepettnek tűnik.

Megjegyzem, teljes joggal! Bárki meglepődött volna még ennél kevesebbtől is! Hónapok óta nem váltottunk két szónál többet, legfeljebb az utcán köszöntünk egymásnak. Belépek, közelebb hajolok, és szinte suttogok a fülébe:

– Beszélnem kell veled, Patricia… Szeretnék elmondani neked néhány dolgot, amelyeket megtudtam, vagy amelyekre magam jöttem rá…

Betessékel. Látom, hogy holtsápadt. Szinte beleszédülök a folyosó teljes hosszát betöltő, két hatalmas Vízililiomok-képbe, de Patricia szemlátomást még jobban. Úgy tűnik, menten elájul.

Mindig is mimóza volt.

Hebeg-habog:

– Jér… Jérôme halálával kapcsolatban?

– Igen… többek között.

Tétovázom. Bár nincs veszítenivalóm, mégsem könnyű valakinek csak úgy a képébe vágni efféle vallomásokat. Megnéznélek titeket hasonló helyzetben. Megvárom, míg helyet foglal a nappaliban álló egyik bőrfotelben, és kibököm:

– Igen, Patricia, Jérôme halálával kapcsolatban. Tudom… tudom, ki ölte meg.

– 24 –

Sylvio Bénavides hosszú másodpercek óta azon töpreng, hogy vajon mit keresnek a krokodilok a vízililiomos tóban. Azt sejti, hogy a festő, egy bizonyos Kobamo szabad tolmácsolásáról van szó, de valójában az a kérdés foglalkoztatja, rejlik-e ebben bármiféle üzenet. Várakozás közben azzal üti el az időt, hogy megszámolja a krokodilokat a festményen, Kobamo mindenhova rejtett belőlük a tavirózsák alá. Hol egy szemet, hol egy orrlyukat vagy farkat.

Háta mögött nyílik a festőgaléria ajtaja, és belép Laurenç Sérénac. Bénavides felügyelő megkönnyebbült mosollyal fordul Amadou Kandyhoz.

– Látja, mondtam, hogy nem késlekedik már soká.

Amadou Kandy lassan magasba lendíti mindkét kezét. A szenegáli galériás nagyjából akkora, mint két japán turista együttvéve. Bő kaftánt visel, amelynek mintáját afrikai nyomott kelmék és pasztellszínű vászondarabok valószínűtlen patchworkje alkotja.

– Szemernyit sem aggódtam, felügyelő, tisztában vagyok vele, hogy az önök ideje sokkal drágább, mint az enyém.

A Kandy Galéria hatalmas zsibvásárra hasonlít. A helyiség minden sarkában a legkülönbözőbb méretű vásznak hevernek egymás hegyén-hátán, amelyek költözködő múzeum báját kölcsönzik a boltnak, és hozzáértő turistákban azt az illúziót keltik, hogy a rumlis galériással biztosan jó üzletet köthetnek.

Amadou Kandy agyafúrt kópé.

A felügyelők helyet foglaltak, ahol tudtak. Sylvio Bénavides egy lépcsőfokon ül, két kartondoboz között, míg Laurenç Sérénac félfenékkel egyensúlyoz egy faláda peremén, amelyben kőnyomatok és szénrajzok lapulnak.

– Kandy úr, ön jól ismerte Jérôme Morvalt… – kezdi Sérénac.

Amadou Kandy állva maradt.

– Igen, Jérôme felvilágosult műkedvelő volt. Beszélgettünk, tanácsokkal láttam el. Jó ízlése volt… Igazi barátot veszítettem el.

– És ügyfelet.

Sérénac rántott kardot elsőként. Azt hihetné az ember, hogy a kényelmetlen ülés tette ilyen harciassá. Kandy nem hagy fel lelkipásztoros mosolyával.

– Ha úgy tetszik… önnek hivatalból ezt kell gondolnia, felügyelő.

– Rendben, akkor, ha megbocsát, rögtön a lényegre térek. Jérôme Morval megbízta önt azzal, hogy kutasson fel neki egy Vízililiomok-képet?

– Mesterien végzi a dolgát, meg kell hagyni – veti oda Kandy nevetgélve. – Igen, Jérôme megkért, hogy egyebek mellett kövessem figyelemmel a Claude Monet-művek piacát.

– Különösen a Vízililiomokat?

– Igen… Köztünk szólva, elég reménytelen vállalkozás, Jérôme tisztában is volt ezzel, de szerette az őrült kihívásokat…

– Miért éppen önre esett a választása? – szól közbe Bénavides.

Amadou Kandy Sylvio felé fordul, és csak most veszi észre, hogy éppen középen áll a két felügyelő között.

– Ezt hogy érti?

– Miért épp önhöz fordult Morval, és nem egy másik galériatulajdonoshoz?

– Miért ne? Ön szerint nem én lettem volna a legmegfelelőbb szakember?

Kandy nagy szemeket mereszt, és kelletlenül kiprésel magából egy hófehér mosolyt.

– Ha primitív művészetről lett volna szó, az még hagyján, de hogy impresszionista alkotások felkutatásával épp egy szenegálit bízzon meg valaki… Biztosíthatom, felügyelő, Jérôme arra is megkért, hogy szerezzek neki varázserővel bíró gazellaszarvat…

Sérénac őszintén nevet, miközben nagyot nyújtózik.

– Dörzsölt fickó maga, Kandy, a kollégák megmondták előre. De most nincs sok időnk… Szóval…

– Pedig az előbb nem úgy tűnt, mintha nagyon sietne…

– Az előbb?

– Egy-két órával ezelőtt. A galéria előtt ment el, de nem akartam megzavarni, valósággal itta az idegenvezetője szavait.

Bénavides zavarba jön. Sérénac lenyeli a békát.

– Igazi ravasz róka maga, Kandy.

– Giverny aprócska falu – feleli a galériás az ajtó felé mutatva –, két utca az egész.

– Ezt már hallottam…

– Mindamellett, hogy egészen őszinte legyek, nem is önt vettem észre, felügyelő, hanem a kalauzát, Giverny csinos tanítónőjét. Önt éppen csak megpillantottam, és valami olyasmit gondoltam magamban, milyen átkozottul szerencsés ez a fickó. Tudja, kis híján azért lettem apa, hogy reggelenként iskolába vihessem a gyerekeket, és legyen alkalmam találkozni Stéphanie Dupainnel…

– Akárcsak a barátja, Morval.

Kandy hátrébb lép egy kicsit, hogy mindkét felügyelőt egyszerre lássa.

– Csakhogy Jérôme-nak nem voltak gyerekei – feleli a galériatulajdonos. – Ön is furfangos alak, felügyelő.

Azzal Sylvióhoz fordul.

– Ön ellenben afféle kutakodó természet. Hatékony párost alkothatnak. Hogyan is jellemezhetném önöket?… A majom és a sörényes hangyász? Találó?

Sérénac perdül egyet, és átül a másik fenekére.

– Gyakran talál ki ilyen afrikai szólásokat?

– Unos-untalan. Nagyon jót tesz a couleur locale-nak, a vásárlóim imádják. Különösen párok számára eszelek ki ilyen hasonlatokat, különféle állatneveket ragasztok az urakra és hölgyekre. Személyes kis üzleti fogás. El sem tudják képzelni, mennyire bevált.

– Zsarupárosoknál is működik?

– Igyekszem.

Sérénac nagyon jól szórakozik. Ami Bénavides felügyelőt illeti, ő kissé ingerültnek tűnik. Lábával az első lépcsőfokon dobol.

– Ismeri Alysson Murer-t? – veti oda hirtelen.

– Nem…

– A barátja, Morval ismerte.

– Tényleg?

– Szereti a meséket, Kandy úr?

– Imádom, a nagyapám esténként rengeteget mesélt az egész törzsnek. Tévé helyett. Előtte sáskát sütögettünk…

– Ne feszítse túl a húrt, Kandy.

Bénavides belekapaszkodik a lépcsőkorlátba, felhúzza magát, kinyújtóztatja elgémberedett végtagjait, és egy fényképet nyújt a galériatulajdonos felé. A fotón Alysson Murer látható, Jérôme Morval mellett heverészik a tengerparton, Sark szigetén.

– Amint látja – fűzi hozzá Sylvio –, barátja, Jérôme Morval bizalmas barátnőjéről van szó.

Amadou Kandy szakértő szemmel méregeti a képet. Sérénac átveszi a stafétát a helyettesétől:

– A fotóról azt hihetnénk, hogy miss Murer meglehetősen csinos lány, de valójában Alyssonunk arca, mi tagadás, csúnyácska. Nem vészes, de el kell ismerni, hogy nem különösebben bájos jelenség. Mi azonban furfangos zsaruk vagyunk – folytatja Laurenç Sylvióra kacsintva –, furfangosak és kitartóak, rájöttünk hát, hogy Alysson nem illik Jérôme Morval többi hódítása közé. Ön nem furcsállja, Kandy úr, hogy Jérôme Morval ennek a cseppet sem különleges lánynak csapta a szelet, aki egy newcastle-i biztosító társaság könyvelésén dolgozik?

Amadou Kandy visszaadja a fotót a rendőröknek.

– Talán csak a szépségről alkotott képzetüket kellene átértékelni. Ne feledjék, a kisasszony angol…

Sérénac ismét elneveti magát, s közben kis híján belebillen a kőnyomatokat rejtő ládába. Bénavides hamarjában átveszi a szót.

– Ha megengedi, Kandy úr, folytatom a történetet. Alysson egyetlen rokona a nagyanyja, Kate Murer, aki világéletében Sark szigetén lakott egy kis halászkunyhóban, egy szegényes, jellegtelen kis vityillóban, amely idővel fokozatosan pusztul. Kate csupán értéktelen, ósdi tárgyakat őriz az otthonában, apró csecsebecséket, ócska ékszereket, egy rakás régi festményt, amely a kutyának sem kell, csorba edényeket, valamint Monet egyik Vízililiomok-képének másolatát, egy kisméretű, 60 x 60-as vásznat. Kate ragaszkodik mindehhez, de bizonyára sejti, hogy nem az értékük miatt, hanem mert mindössze ennyi maradt a családjából. Azért mesélek önnek Kate-ről, mert Jérôme Morval többször járt Sark szigetén a fiatal Alysson Murer-vel, és összebarátkozott a lány nagyanyjával is. Látja, Kandy, ha az ember kutakodó zsaru, sörényes hangyász típus, óhatatlanul felteszi magának a kérdést: Vajon mi az ördögöt keresett Jérôme Morval az idős angol hölgynél azon az átkozott Sark szigeten?

– 25 –

Patricia Morval a távolodó hajlott hátú fekete alakot figyeli. A Chennevières Malomház felé ballagó idős hölgy botja minden lépésnél megcsikordul a rue Claude Monet kövezetén. Neptune az Immo-Prestige ingatlanügynökségnél csatlakozik hozzá. Patricia Morval azon gondolkodik, vajon mennyi ideig tartott a szürreális beszélgetés.

Talán félóráig?

Aligha lehetett hosszabb.

Uramisten!

Elég volt röpke fél óra, hogy minden bizonyossága romba dőljön. Patricia Morval hirtelen fel sem tudta mérni, mi minden következhet az imént hallottakból. Hihet-e a hóbortos öreg hölgynek? Ám leginkább azon töpreng, mitévő legyen ezek után?

Végigmegy az előszobán, közben gondosan ügyel arra, nehogy a vízililiomos falitáblákra pillantson. Szólnia kellene a rendőrségnek. Igen, ezt kellene tenni…

Megtorpan.

De mi értelme lenne? Kiben bízhat?

Mereven bámulja a japán vázából kinyúló hervadt virágokat, és közben felidézi Sérénac felügyelő látogatásának minden mozzanatát, fürkésző tekintetét, ahogy sorban egymás után szemügyre vette a falra akasztott képeket, feszélyezettségét az előszobai Vízililiomok láttán… Istenem… Kiben bízhat? – teszi fel magának újra a kérdést?

Leül a nappaliban, és még egyszer alaposan végiggondolja az iménti beszélgetést. A kérdés valójában csak az, hogy jóvátehető-e még bármi is, visszafordítható-e a dolgok menete.

Patricia feláll, és egy parányi szobába megy, amelyet szinte teljesen betölt egy íróasztal és a rajta álló, bekapcsolt számítógép. A kímélő üzemmódban hagyott képernyőn napsütötte givernyi látképek peregnek sorban. Alig néhány hónapja kezdett érdeklődni az internet iránt. Sosem hitte volna, hogy egyszer ennyire lelkesedik majd egy billentyűzetért és egy képernyőért. Pedig… szerelem volt első látásra. Azóta órákat tölt a gép előtt. Az internetnek hála újra felfedezte Givernyt, a saját faluját. Internet nélkül aligha szerzett volna tudomást a lakóhelyéről készült több ezer elbűvölőbbnél elbűvölőbb fényképről, amelyek csupán egy kattintásnyira voltak tőle. Internet nélkül fogalma sem lett volna a lelkesebbnél lelkesebb kommentek ezreiről, amelyeket világszerte elérhető fórumok látogatói írtak? Egy-két hónappal ezelőtt Patricia felfedezte az elképesztően szép Givernews honlapot. Azóta egyetlen hét sem telik el anélkül, hogy ne szörfölne a blogon, és ne lubickolna annak hihetetlen mindennapi költészetében.

Ma nem!

Ebben a percben mást keres a világhálón. A kurzort a kedvenc címeit rejtő sárga csillagra viszi. Legördíti a menüt, és rákattint a Copainsdavant.linternaute.com-ra, a hajdani pajtások felkutatására létrehozott közösségi oldalra.

Néhány másodperc múlva Givernyre kattint a keresőben. A fénykép, amelyet keres, már várja. Lehetetlen elsiklani felette, ez az egyetlen háború előtti osztálykép az egész honlapon.

Egészen pontosan az 1936–1937-es tanévből való.

Egy pillanatra eltöpreng, vajon mit gondolhatnak azok az internetezők, akik véletlenül bukkannak a honlapra.

Mit keres itt ez az ősrégi fotó? Ki kutathat olyan barátok után, akikkel hetvenöt évvel ezelőtt koptatta az iskolapadot?

A régi felvételen Patricia hosszan fürkészi a tanulók okos, jámbor arcát. Istenem! Még mindig nehezére esik elhinni a titkokat, amelyeket a hóbortos öreg hölgy bízott rá az imént. Lehetséges? Nem csak ő találta ki az egészet? Valóban az lenne Jérôme gyilkosa, akit megnevezett, akire ő a legutoljára gyanakodott volna?

A megszürkült arcok látványától egész testében reszket. Hideg könnycsepp csordul ki szeméből. Hosszas tépelődés után végül felegyenesedik.

Tudja, mit tesz, eldöntötte. Ismét átmegy a nappalin, és ösztönösen néhány centiméterrel odébb csúsztatja a cseresznyefa tálalószekrényen álló kis Vadászó Diana bronzszobrot.

Végtére is most már mit kockáztat?

Kihúzza a tálaló egyik fiókját, és kivesz egy régi fekete noteszt. Visszaül a bőrfotelbe, majd vezeték nélküli telefonján beüti a számot.

– Halló, Laurentin kapitány, itt Patricia Morval.

A vonal túlsó végén hosszú csend felel.

– Jérôme Morval felesége. Morval-ügy, tudja, az a szemész, akit meggyilkoltak Givernyben, emlékszik…

Ingerült hang szól bele a telefonba:

– Igen… Természetesen emlékszem. Nyugdíjas vagyok, de még nem szenvedek Alzheimer-kórban…

– Tudom, tudom, ezért hívom, gyakran találkoztam a nevével a helyi lapokban. Dicshimnuszokat zengtek magáról… Szükségem lenne önre, kapitány… egy… hogy is mondják… pótnyomozáshoz. A hivatalos eljárással párhuzamosan…

Hosszú csend telepszik a beszélgetőtársak közé.

Dicshimnuszok…

A vonal túlsó végén Laurentin kapitány képtelen megállni, hogy egy pillanatra fel ne idézze pályafutása legfontosabb állomásait. A Kanadában töltött éveket, amikor 1972 szeptemberében bekapcsolódott a Montreali Szépművészeti Múzeum ügyébe, amelyet a történelem egyik legnagyobb műkincsrablásaként tartanak számon. Tizennyolc remekmű tűnt el, többek között Delacroix, Rubens, Rembrandt és Corot… Visszatérését a Vernoni Rendőrkapitányságra, 1974-ben, valamint élete legjelentősebb nyomozását tizenegy évvel később, három évvel a nyugdíjba vonulás előtt, 1985 novemberében, amikor kilenc Monet-festményt loptak el a Marmottan Múzeumból, köztük a híres Impresszió, a felkelő nap című alkotást. Végül a műkincsvédelmi rendőrség, vagyis az OCBC – a kulturális javak tiltott kereskedelme elleni küzdelemre szakosodott központi hivatal – tagjaként ő, Laurentin találta meg a képeket 1991-ben, PortoVecchióban, egy korzikai banditánál, miután azok átmentek a japán jakuza, Shuinichi Fujikuma kezén… Az országos méretű ügyet annak idején szalagcímmel hozták le az újságok… Egy örökkévalóság telt el azóta…

Laurentin végül megtöri a csendet.

– Nyugdíjba vonultam, Morval asszony. És bár egy rendőrkapitánynak nincs túlságosan vonzó nyugdíja, én beérem ezzel. Miért nem fordul inkább egy magánnyomozóhoz?

– Természetesen eszembe jutott, kapitány, de műkincskereskedelmi téren egyetlen magánnyomozó sem rendelkezik akkora tapasztalattal, mint ön. Ebben az ügyben rendkívül fontos a szakértelem…

Laurentin kapitány hangja meglepettségről árulkodik:

– Mit vár tőlem?

– Kezd felülkerekedni a kíváncsisága, kapitány? Bevallom, ebben reménykedtem. Vázolom a helyzetet. A belátására bízom a döntést. Nem gondolja, hogy ha egy fiatal, tapasztalatlan nyomozó ostoba módon beleszeret egy hölgybe, aki esetleg maga az első számú gyanúsított, vagy jobb esetben annak a felesége, akkor az ítélőképessége jelentős mértékben csorbát szenved? Mit gondol, képes teljes objektivitással, kellő tisztánlátással végigvinni a nyomozást? Ön szerint bízhatunk benne, hogy kideríti az igazságot?

– Nyilván nincs egyedül. Van helyettese… csapata…

– Akik tőle függenek, nem kezdeményeznek…

Laurentin kapitány köhécsel a vonal végén.

– Ne haragudjon. Közel nyolcvanéves, nyugdíjas rendőr vagyok. Lassan tíz éve be sem tettem a lábamat a rendőrkapitányságra. Még mindig nem értem, mit vár tőlem…

– Akkor kicsit még csigázom az érdeklődését, kapitány. Mivel még olvas újságot, azt tanácsolom, vessen egy pillantást a gyászjelentés rovatra. A helyi lapokban. Biztos vagyok benne, hogy érdekesnek fogja találni.

Laurentin kapitány hangja szinte gúnyossá válik:

– Megteszem, Morval asszony. Efelől ne legyen kétsége, az ember nem bújhat ki a bőréből. Szokatlan találós kérdéseivel sikerült kirángatnia a sudokuk világából. Öreg, megrögzött agglegény zsarukat nem túl gyakran háborgatnak ilyen kérésekkel. Mindamellett még mindig nem értem, mire akar kilyukadni.

– Szeretné, ha még pontosabban fogalmaznék? Erről van szó, ugye? Akkor mondjuk azt, hogy egy túlságosan fiatal felügyelő túlzott érdeklődést mutat a festészet, általában a művészet, a Vízililiomok iránt…, és nem figyel kellőképpen az idős emberekre.

Újfent hosszas csend következik, mielőtt a kapitány válaszolna.

– Bármennyire is hízelgőek rám nézve a célzásai, a zsarumúltamat réges-régen magam mögött hagytam. Kijöttem a gyakorlatból. Ha pótnyomozást szeretne, nem hiszem, hogy a megfelelő ajtón kopogtat. Vegye fel a kapcsolatot a műkincsvédelmi rendőrséggel. Vannak nálam fiatalabb kollégák, akik…

– Kapitány – szakítja félbe Patricia –, folytasson saját nyomozást. Csak úgy, kedvtelésből. Előfeltevések nélkül. Ilyen egyszerű. Nem kérek többet. Aztán majd meglátja… Adok egy kis segítséget, remélve, hogy ez fokozza a kíváncsiságát. Menjen fel az internetre, pontosabban a Copains d’avant nevű honlapra. Ha vannak gyerekei vagy unokái, ők bizonyára ismerik. Üsse be, hogy Giverny 1936–1937. Azt hiszem, érdekes kiindulási pont lehet a nyomozáshoz… más megvilágításba kerülnek az események. Meglátja…

– Mi a célja, Morval asszony? Bosszút forral? Erről van szó?

– Nem, kapitány. Szó sincs róla. Életemben először éppen az ellenkezőjére készülök…

Patricia Morval szinte megkönnyebbülten teszi le a telefont.

Az ablakon át, a messzeségben látja, ahogy a Szajna dombjai mögött lassan lebukik a nap, és hétköznapi, mégis tünékeny, csalóka impresszionista képpé merevíti a folyókanyarulatot.

– 26 –

Amadou Kandy galériájában Bénavides felügyelőt kissé meglepi a szenegáli óriás feltűnő érzéketlensége. Minél tovább nézegeti a galériát, annál jobban érzi, hogy más, mint a többi. A műkereskedések falai általában makulátlan fehérek, sugárzik róluk a tisztaság és visszafogott szépség. A Kandy Galéria mindennek épp az ellenkezője. A felhólyagosodott falakról pattogzik a festék, a plafonról csupasz égők lógnak, a téglákat inkább a por tartja össze, mint a malter. Amadou Kandy kétségtelenül jelentős erőfeszítéseket tesz azért, hogy üzletét barlanggá változtassa. Sylvio nem adja fel:

– Tehát, Kandy úr… egy minden bájt nélkülöző szeretővel, egy pénztelen nagymamával és egy esős anglo-normann szigettel van dolgunk. Morval barátját ismerve ez nem lepi meg?

– Kedveltem az eredetiségét…

– És Sark szigete?

– Mi van Sark szigetével?

– Sark szigetét is kedvelte, Kandy.

Bénavides szándékosan tart egy kis szünetet, mielőtt folytatná:

– Az elmúlt években legalább hatszor járt Sark szigetén, és merő véletlenből alig pár hónappal azelőtt, hogy Jérôme Morval találkozott volna Alysson Murer-vel.

Sérénac a helyettesét figyeli, és magában arra gondol, hogy ha Sylvio képes lenne utánozni a sörényes hangyász mozgását és hangját, bizonyára nem fosztaná meg magát ettől az örömtől. Most először, néhány másodperc erejéig Amadou Kandy meginogni látszik, a homlokán megjelenő ráncok öregítik az arcát. Bénavides rátesz még egy lapáttal:

– Kandy úr, tapintatlanság megkérdezni, mit keresett Sark szigetén?

Amadou Kandy a járókelőket bámulja a rue Claude Monet-n, mintha tőlük próbálna ihletet meríteni a visszavágáshoz, aztán visszanyeri vásári kikiáltóhoz illő mosolyát, és Sylvióhoz fordul.

– Felügyelő, éppolyan jól tudja, mint én, hogy Sark az utolsó európai adóparadicsom. Ne árulja el senkinek, de azért járok oda, hogy tisztára mossam a pénzemet. Gyémánt, elefántcsont, fűszerek, fogalma sincs, milyen jövedelmező üzlet. A varázserejű gazellaszarv-kereskedelemről nem is beszélve… Sark-sziget Anglia gyarmatbirodalmához tartozik, olyan, mint Franciaország bármelyik tengerentúli területe… Bennszülöttek lakta sziget, ha úgy tetszik.

Sylvio egy vállrándítással folytatja:

– Valójában Alysson és a nagyanyja, Kate távoli francia felmenőkkel rendelkeznek, Kandy. Sőt minden okunk megvan azt feltételezni, hogy egyik ősük Eugène Murer. Gondolom, ismeri Eugène Murer-t.

– Ha már nekem szegezte a kérdést, feltételezem, tudja, hogy a Kulturális Ügyek Regionális Igazgatósága engem bízott meg, hogy felmérjem a Murer-gyűjteményt.

A galériatulajdonos lehajol egy rakás falhoz támasztott festményhez, óvatosan kiemel egy afrikai falut ábrázoló, naiv, színpompás tájképet, majd üdvözült mosollyal felegyenesedik, és folytatja a monológját:

– Eugène Murer az impresszionista festők között is igazán lenyűgöző pályát futott be, nem gondolják? Fiatalemberként az irodalom és festészet szerelmese volt, de szerencsétlenségére elég szegény… Szenvedélyből festő és műgyűjtő lesz, de mivel meg kell élnie, cukrásznak áll Párizsban és Rouenban. Élete során Eugène Murer sokkal gazdagabb lesz, mint a festőbarátai többsége, Van Gogh, Renoir, Monet. És ez a derék ember segíti, támogatja, sőt eteti őket… Fest is, de vajon ki emlékszik ma már Eugène Murer-re?

Amadou Kandy a két rendőr elé állítja az afrikai festményt.

– Egyéb fontos részlet: Eugène Murer 1893 és 1895 között, két évre Afrikába utazik festeni, minden befolyástól távol, és több bőröndre való festménnyel tér vissza. Ha van egy csöppnyi ízlésük, láthatják, hogy Murer kitűnő kolorista volt, a színhatások mestere, aki az impresszionizmus és a naiv, majdhogynem primitív művészet különös elegyével meglepő dolgokra volt képes…

Laurenç Sérénac felpattan a láda pereméről, és ámulva méregeti a képet. Sylvio Bénavides azonban nem hagyja kizökkenteni magát.

– Rendben, köszönjük, Kandy úr. Most hogy már mindent tudunk a Murer család őséről, a festő, cukrász, műgyűjtő Eugène-ről, megkérem, kanyarodjunk vissza az utódokhoz, Alyssonhoz és Kate-hez. Két évvel ezelőtt, Kate Murer-t kilakoltatással fenyegeti meg Sark-sziget földesura. Igen, igen, én is meglepődtem, de Sark szigetén még ma is földesúr hozza a törvényeket. Mit tegyünk, az adóparadicsomokban kemény az élet. Kate-nek fel kell újítania a roskadozó házat, amely bántja a szomszédok és turisták szemét, különben szedheti a sátorfáját. Ekkor lép a képbe Jérôme Morval. Rendszeresen találkozgat Kate unokájával, és a nagymamánál is töltenek néhány feltehetően romantikus hétvégét. Szeretett Morvalunk felajánlja segítségét Kate Murer-nek. Ötvenezer font kamatmentes kölcsönt, csak úgy, puszta barátságból. Meglepő, nem?

– Jérôme rendes fickó volt – fűzi hozzá Amadou Kandy.

– Ugye! Kate Murer telefonál az unokájának, Alyssonnak, és elmondja, hogy jó barátja, Jérôme Morval, igazán elbűvölő férfi. Nem elég, hogy kölcsönad neki ötvenezer fontot, de olyan érzékeny, finom lélek, hogy meg ne sértse, még azt is felajánlja, hogy a kölcsön fejében megszabadítja régi festménykészletétől, köztük attól az igazán „terjedelmes” Monet-másolattól, a Vízililiomok-sorozatból.

– Nem megmondtam? – jegyzi meg csípős hangon Amadou Kandy. – Merő tapintat és nagylelkűség, ez volt Jérôme maga.

Sérénac végül elfordul Murer afrikai falujának meleg színeitől, és átveszi a szót a helyettesétől:

– Egy szent ember! Egyetértünk. Csakhogy Alysson, ha kissé csúnyácska is az arca, nem buta lány. Az ajánlat, mondjuk úgy, szöget üt a fejébe, szakértőt kér fel, tegyük hozzá, másik szakértőt, nem önt, Kandy.

A galériatulajdonos mosolyogva zsebre vágja a megjegyzést.

– Nem sejti a folytatást? – kérdezi Sérénac.

– Égek a vágytól, hogy megtudjam, uraim. Mindketten rutinosan mesélnek, csaknem olyan jól, mint varázsló nagyapám a törzsben.

Sérénac végre kiböki a lényeget:

– Kate Murer Vízililiomok-festménye eredeti Monet volt, nem utánzat! Százszor, ezerszer többet ért Morval ajánlatánál…

A galéria falai megremegnek Kandy dörgedelmes nevetésétől.

– Az a betyár Jérôme!

– Ismeri a történet végét? – veszi át a szót Bénavides a dühroham szélén. – Alysson Murer természetesen minden kapcsolatot megszakít a kedves francia úriemberrel… Kate, a nagymama, egyszerre veszíti el a leendő vőt és barátot, esze ágában sincs eladni a vásznat, és kilakoltatják a halászkunyhójából… Két nappal később találnak rá… Levetette magát a sziklafalról a sziget két részét összekötő La Coupée földszorosnál. Tudja, mi maradt utána?

Kandy a Murer-kép fölé hajol, próbálja visszatenni a helyére. Nem felel.

– Egy pad! – kiáltja Sylvio. – Egy földhöz szegezett pad, rajta a neve, a születési és halálozási évszáma, szemben azzal a szirtfallal, ahonnan a mélybe ugrott. Sark szigetén ez a szokás, nincs temető, nincsenek sírok, csupán egy fapad, amelyre felvésik a sark-szigeti elhunyt nevét, egy tengerre néző, köztéri pad, a természet lágy ölén… Halála előtt Kate a végrendeletében a cardiffi National Gallery-nek adományozta a festményt…

Kandy felegyenesedik, és továbbra is rendületlenül mosolyog.

– A történetnek tehát az a tanulsága, felügyelő, hogy Sark szigete kap egy padot, a cardiffi múzeum egy Vízililiomok-képet, Jérôme Morval pedig ürügyet arra, hogy szakítson a legcsúnyább szeretőjével…

Nevetését néhány decibellel lejjebb veszi.

– Kandy úr – folytatja Bénavides rezzenéstelen arccal. – Normandiában a Kulturális Ügyek Regionális Igazgatósága önt jelölte hivatalos szakértőnek a Murer-gyűjtemény feldolgozására…

– Na és?

– Tudnivaló, hogy Morval önt bízta meg azzal, hogy találjon számára egy Vízililiomok-képet, ismeri a Murer-gyűjteményt, és többször járt Sark szigetén…

– Tehát megsúghattam szívbeli barátomnak, hogy Kate Murer Vízililiomok-darabja talán nem is másolat… Burkoltan erre céloz?

– Mondjuk.

– Ha feltételezzük is, hogy így történt, van ebben bármi törvénybe ütköző?

– Nem, igaza van.

– Akkor, mit szeretne?

Sylvio Bénavides felkapaszkodik a lépcső harmadik fokára, hogy egy magasságba kerüljön Amadou Kandyval.

– Megtalálni Morval gyilkosát. És az indítékot, például bosszúvágy, vagy valami hasonló…

– Alysson Murer-re gondol?

– Nem, neki betonbiztos alibije van a gyilkosság reggelére, a pénztár mögött ült Newcastle-ben…

– Hát akkor?

– Akkor? – erősködik Bénavides. – Semmi nem bizonyítja, hogy Morval lemondott volna egy másik Vízililiomok-festmény felkutatásáról, arról, hogy újabb balekot találjon az ön segítségével, Kandy.

Amadou Kandy farkasszemet néz Sylvióval. Szempárbaj, aki először pislog…

– Felügyelő, ha találtam volna egy Vízililiomok-képet, már nem ebben a nyomorúságos galériában tengetném a napjaimat, hanem Dakar mellett megvettem volna az egyik Zöld-foki-szigetet, kikiáltottam volna a függetlenséget, és létrehoztam volna egy kis adóparadicsomot…

Amadou Kandy teli szájjal vigyorog, kivillantja hófehér fogait, és így folytatja:

– Ön pedig arra kér, hogy áruljak el egy szakmai titkot?

– Csakis azért, hogy leleplezze a barátja gyilkosát.

– Beszéljünk komolyan, felügyelő urak, honnan szerezhettem volna másik Monet-képet a Vízililiomok-sorozatból?

Egyik rendőr sem felel. Bénavides és Sérénac ugyanazzal a mozdulattal egyszerre állnak fel, és három lépést tesznek az ajtó felé.

– Még egy apróság – kap a fejéhez hirtelen Sérénac. – Hogy egészen pontosak legyünk, Kate Murer valójában nem a cardiffi múzeumra hagyta a festményt. Tulajdonképpen a Theodore Robinson Alapítvány a törvényes tulajdonos, amely aztán a walesi National Gallery gondozására bízta.

– Na és?

Laurenç Sérénac érkezéskor, a galéria kirakatában függő festészeti témájú plakátok sokaságából azonnal kiszúrta ugyanazt a festőpalántáknak szóló pályázati felhívást, amelyet Stéphanie Dupain osztálytermében is látott.

– Na és? – vág vissza Sérénac. – Úgy gondolom, ebben az ügyben kissé túl gyakran fordul elő a Theodore Robinson Alapítvány neve…

– Ez csak természetes, nem? – felel a galériatulajdonos. – A Robinson Alapítvány egy fogalom! Főképp itt, Givernyben…

Kandy hosszan mereng a plakát előtt.

– Theodore Robinson, az amerikaiak, az impresszionizmus iránti szenvedélyük, a dollárjaik… Ki tudja, mi lenne Giverny nélkülük? – magyarázza a szenegáli, miközben a karjával hadonászik. – Tudja, mire jöttem rá, felügyelő?

– Nem.

– Valójában hasonlítok Eugène Murer-re. Itt, az üzletemben én is csak egy egyszerű szatócs vagyok, de ha visszamehetnék az időben, tudja, mi lennék?

– Cukrász? – súgja Laurenç.

Amadou Kandy éktelen hahotában tör ki, ezúttal egyáltalán nem fogja vissza magát.

– Kedvelem önt, maga furfangos fickó – nyögi ki végül csukladozva a nevetéstől. – Megjegyzem, önt is, kutakodó sörényes hangyász. Nem, felügyelő urak, nem cukrász lennék. Elárulom, tízéves iskolás, akit a csinos tanítónő meggyőz arról, hogy zseni, és világszerte több száz gyerek között benevez a Robinson Alapítvány kis festők felfedezésére szánt pályázatára.

– 27 –

A nap hamarosan lebukik a domboldal mögött. Fanette igyekszik, hogy be tudja fejezni a festményét. Még soha nem siklott ilyen gyorsan a kezében az ecset. Fehér, okkersárga foltokban örökíti meg a malmot és szabálytalan alakú tornyát, az udvar közepén a cseresznyepiros és ezüstszín ruhát öltő terebélyes fát, a csobogó vízbe merülő malomkereket. Feszülten koncentrál, de ma kivételesen James az, aki egyfolytában szóval tartja.

– Vannak barátaid, Fanette?

Hát neked, James? Én talán faggatlak, hogy neked van-e?

– Persze. Miért, mit gondoltál?

– Sokat vagy egyedül…

– Te mondtad, hogy legyek önző. Ha nem festek, velük vagyok!

James lassan körbejárja a mezőt, és sorban egymás után összecsukja a festőállványait. Mindig elvégzi ezt a szertartást, amikor kezd lemenni a nap.

– De ha már így rákérdeztél, neked elmondom, hogy idegesítenek. Főképp Vincent, akit a múltkor láttál, aki leskelődött utánunk. Tapad rám, mint a csiriz…

– A lakk!

– Micsoda?

– A lakk. Az sokkal hasznosabb egy olyan lányka számára, aki fest.

James néha nagyon viccesnek hiszi magát.

– Aztán ott van Camille, de ő meg túlságosan nagyképű. Csodagyereknek képzeli magát, ismered ezt a fajtát! Az utolsó korombeli gyerek Mary, ő viszont folyton nyávog. Kis stréber. Nem szeretem, ez az igazság.

– Nem szabad ilyeneket mondani, Fanette.

Miért, mit mondtam? Nem mondtam semmi…

– Milyeneket?

– Már elmagyaráztam, Fanette. Te szerencsés kislány vagy, akit jócskán elkényeztetett a természet. De bizony, ne játszd meg, hogy nem érted! Elbűvölően szép vagy és okos, teli furfanggal. Elképesztő tehetséged van a festészethez, ez isteni adományként hullott az öledbe, mintha egy tündér behintett volna aranyporral. Résen kell lenned, Fanette! A többiek egész életedben irigykedni fognak rád. Féltékenyek lesznek, mert soha nem lesz olyan boldog életük, mint neked.

– Összevissza hablatyolsz! Hetet-havat összehordasz. Mindenesetre az egyetlen valamire való barátom Paul. Őt még nem ismered. Egyik este elhozom. Biztosan benne lesz. Együtt körbeutazzuk a világot. Elvisz majd Japánba, Ausztráliába, Afrikába, hogy tudjak festeni…

– Nem vagyok biztos benne, hogy létezik olyan férfi, aki hajlandó lenne erre…

Néha még James is idegesít.

– De, Paul igen!

Fanette vág egy grimaszt James háta mögött, amíg ő összepakolja a festődobozát.

Olykor James semmit sem ért. Egyébként nem tudom, most éppen mi ütött belé. Mintha megdermedt volna, ahogy ránézett a festékes tubusokra.

– Görcsöt kaptál?

– Nem, nem. Minden rendben.

Furcsa arcot vág. Néha olyan különös.

– Tudod, James, valami mást szeretnék festeni a Robinson Alapítványnak, nem a boszorkány malmát. Nem fűlik túlságosan a fogam a te ötletedhez, hogy fessem meg újra a Tökmag após képet…

– Úgy gondolod? Theodore Robinson…

– Van saját ötletem – szakítja félbe Fanette. – Vízililiomokat festek! De nem olyan vénember módra, mint Monet. Fiatalos Vízililiomokat!

James úgy mered rá, mintha a legsúlyosabb szentségtörést követte volna el.

Tiszta vörös az arca, menten felrobban.

Jól van már, ne vágj ilyen Tökmag apó képet!

Fanette elneveti magát.

– Monet… vénemberes Vízililiomok!

James levegő után kapkod. A szakállába köhécsel, majd lassan, tanáros hangon belekezd:

– Megpróbálom elmagyarázni neked, Fanette. Tudod, Monet rengeteget utazott. Egész Európában. A világ összes festészeti irányzata hatott rá. Tisztában kell lenned azzal, hogy azok nagyon eltérnek egymástól, máshol másképp látják a világot. Monet ezt megértette. Főképp a japán festészetet tanulmányozta. Így aztán már nem kellett többé utaznia, máshova járnia. Életének utolsó harminc évében beérte egy tavirózsákkal teli jelentéktelen tóval, amely semmiség, mégis elég ahhoz, hogy világra szóló forradalmat indítson el a festészetben… És nemcsak a festészetet újította meg, Fanette, hanem az ember természetszemléletét is. Egyetemes látásmódot teremtett. Érted? Itt, Givernyben! Alig száz méterre ettől a mezőtől! Tehát, ha azt állítod, hogy Monet vénember módjára látta a világot…

Bla-bla-bla…

– Hát, én pont az ellenkezőjét fogom tenni – csendül fel Fanette tiszta hangja. – Itt születtem, ez csak nem az én hibám! A Vízililiomos tóval kezdem, és a világgal fejezem be! Majd meglátod, az én Vízililiomaim egészen különlegesek lesznek. Olyan vízililiomokat festek, amilyet még Monet sem mert. A szivárvány minden színében!

James lehajol, és átkarolja Fanette-et.

Már megint furcsán viselkedik, megint ez a furcsa nyugtalan arckifejezés, ez nem rá vall.

– Biztos neked van igazad, Fanette. Végtére is te vagy a művész, te tudod.

Túl erősen szorít, már fáj…

– Ne hallgass senkire, csak saját magadra! – folytatja James. – Még rám sem. El fogod nyerni a Robinson Alapítvány pályázatát, Fanette. Biztos, hogy elnyered! Érted, ugye? Gyerünk, most már szaladj, későre jár, vár a mamád. Ne felejtsd itt a festményedet!

Fanette távolodik a búzamezőn át. James még utánakiált, ellátja egy utolsó jó tanáccsal:

– Elfojtani a benned szunnyadó tehetséget, az lenne a legsúlyosabb bűn!

James néha furcsa dolgokat beszél.

James nézi, ahogy a kecses alak elfut, de közben már a festődoboza felé sandít. Megvárja, míg Fanette eltűnik a híd mögött, majd reszketve felnyitja. Nem akarta, hogy Fanette bármit is észrevegyen, de most folyik róla a veríték. Rémület fogja el. Öreg ujjai akaratlanul mozognak. A rozsdás pántok halkan megcsikordulnak.

James elolvassa a festődoboz belsején a puha fába vésett szavakat.

AZ ENYÉM,

ITT, MOST ÉS MINDÖRÖKKÉ

A fába karcolt szavak után egy kereszt következik, két egyszerű, egymást metsző vonal. James megértette, hogy fenyegetésről, ráadásul halálos fenyegetésről van szó. Érzi, hogy sovány, öreg testét fékezhetetlen borzongás járja át. Zsaruk kutakodnak mindenhol a faluban a holttest miatt. Nem találják a gyilkost. Már önmagában ez is nyugtalansággal tölti el. Nyomasztja ez az egész légkör.

Újra és újra elolvassa az üzenetet. Vajon ki írhatta?

Ügyetlen íráskép, sebtében firkanthatták a fába. A tettes bizonyára azt az időt használta ki, amíg ő aludt, hogy ezt a morbid fenyegetést a festődobozába vésse. Meglehetősen könnyű dolga volt. James gyakran szunnyad el a mezőn, a vásznai előtt, amíg nem jön Fanette, és fel nem ébreszti. Vajon mit jelent? Ki írhatta? Mennyire kell komolyan vennie a fenyegetést?

James a mező szélén a láthatárt lezáró nyárfasort kémleli. Mostanra a betűk szinte már bevésődtek az agyába, mintha beégtek volna a homlokán a lágy húsba: az enyém, itt, most és mindörökké. Ettől a perctől fogva újabb gyötrő kérdés kínozza, amely még annál is jobban izgatja, mint hogy ki írta a fenyegetést. Remeg a keze. Képtelen lenne megfogni az ecsetet, kést, bármit.

Az enyém, itt, most és mindörökké… A hat szó úgy zúg a fejében, mint valami pokoli körhinta.

Kinek szól a fenyegetés?

Körbetekint. Mintha szörny emelkedne ki a kalászok közül.

Kire leselkedik veszély?

Fanette-re vagy őrá?

– 28 –

Végre átlépem a malomház kapuját. Úgy érzem, szétrobban a térdem. Meg a jobb karom is, annyira erősen támaszkodtam erre az átkozott botra. Neptune mellettem toporog. Most az egyszer megvárt.

Derék kutya.

Előveszem a kulcsokat.

Egy pillanatra eszembe jut Patricia Morval. Azon gondolkodom, vajon hogyan tudta elviselni, amikor elárultam, ki volt a férje gyilkosa. Képes volt-e ellenállni a kísértésnek, hogy értesítse a zsarukat? Még akkor is, ha már késő, túl késő, ha már senkit nem lehet megmenteni… A csapda bezárult. Egyetlen zsaru sem tehet semmit.

Én magam vajon mihez kezdtem volna a helyében?

Felpillantok. A távolban látom, hogy a kis Fanette szalad a mezőn, majd átmegy a vashídon. Az amerikai barátja ott maradt a búzakalászok között. Biztos megint elmesélte a szokásos boszorkánymeséket a malmomról, beszélt az emberevő óriáspárokról, a gonosz birtokosokról, akik nem szerették Monet-t, akik abban mesterkedtek, hogy kivágják a nyárfákat, eltűntessék a szalmakazlakat, lecsapolják a vízililiomos tavat, és keményítőgyárat építsenek a mezőre… A szokásos ostobaságokat. Bolond ember! Az ő korában ilyesfajta mendemondákkal riogatni a gyerekeket…

James, az amerikai festő, akinek a vezetéknevét senki nem tudja, minden áldott nap itt van. Ugyanazon a helyen, szemben a malommal. Mintha mindig is itt tanyázott volna, mintha a táj része lenne. Mintha fentről egy festegető isten idepingálta volna őt is. Ahogy mindegyikünket. Maradhatunk, amíg kedve nem támad átfesteni a képet. Egyetlen ecsetvonás, és sutty, senki nincs többé!

James, mint mindennap, végignézi, ahogy Fanette elmegy, aztán elalszik a mezőn, és szunyókál másnap reggelig.

Szép álmokat, James!

– 29 –

Fanette futva tart hazafelé. Imádja, amikor Giverny utcáin szinte a léptei nyomán gyulladnak ki a kültéri lámpák.

Varázslatos érzés!

De ehhez most még túl korán van. Éppen csak elkezdett alkonyodni. Fanette a rue du Château d’Eau-ban lakik, egy kissé romos házikóban. Őt nem zavarja, nem is panaszkodik miatta, tudja, hogy az anyja mindent megtesz, ami tőle telik. Reggeltől estig takarít a település összes gazdag polgáránál.

Rengetegen vannak!

Már az is nagy szó, hogy a falu közepén lakik, Monet kertjétől alig száz méterre, még ha roskadozó házban is. Kell ennél több?

Az anyja téglakupacra fektetett deszka konyhapult mögött várja. Bágyadt mosoly ül az arcán.

– Későre jár, Fanette. Tudod jól, hogy nem szeretem, ha este kint kószálsz. Főképp most, hogy az a bűntény történt néhány nappal ezelőtt… amíg meg nem találják a gyilkost…

A mamának mindig ilyen szomorú, fáradt az arca. Mindig ezt az ocsmány kék köpenyt viseli, amikor zöldséget pucol, levest főz, amit aztán egy hétig eszünk, vagy amikor panaszkodik, hogy nem segítek eleget, pedig ebben a korban már illene… Ha megmutatom neki a festményemet, talán…

– Kész lett, mama.

Fanette a konyhapult fölé emeli a Chennevières malomról készített képét.

– Várj, majd később. Piszkos a kezem. Tedd le oda.

Mint mindig…

– Úgyis másikat festek. Egy vízililiomos képet! James azt mondta, hogy…

– Ki az a James?

– Amerikai festő, mama, már meséltem róla…

– Nem…

A sárgarépa héja egy agyagedénybe potyog.

– De!

De, de, de, de. Esküszöm! Direkt csinálod, mama, egész biztosan!

– Nem akarom, hogy idegenekkel csatangolj, Fanette! Hallod? Azért, mert egyedül nevellek, még nem kell csavargással töltened az időd. Különben se állj ott, mint egy faszent, fogj egy kést! Ha egyedül kell főznöm, még beletelik egy óra, mire asztalhoz ülhetünk.

– A tanítónő mesélt egy pályázatról, mama. Festőpályázat…

Ő mégiscsak a tanítónő! Rá egy szava sem lehet. Amúgy sem mond semmit, csak mered a fehérrépára!

Fanette kihúzza magát, és büszkén folytatja:

– James azt mond… Végül is mindenki azt mondja, hogy megnyerhetem. Jó eséllyel indulok, ha szorgalmasan dolgozom.

– Mit lehet nyerni?

Biztos, hogy kiejti a fehérrépát a kezéből…

– Egy festőiskolában lehet tanulni New Yorkban…

– Micsoda?

Késdöfés a fehérrépa szívébe. Nem éli túl…

– Már megint mit találtál ki, Fanette? Mi az ördög ez a pályázat?

– De az is lehet, hogy Tokióban. Szentpéterváron. Canberrában.

Biztos vagyok benne, hogy azt sem tudja, hol vannak, de már a nevüktől megijed…

– És persze dollárt is lehet nyerni… Rengeteget!

A mama felsóhajt. Lefejez egy második fehérrépát.

– Ha a tanítónő továbbra is ilyen ötletekkel tömi a fejeteket, én bemegyek hozzá…

Nem érdekel, akkor is elindulok a pályázaton…

– És a te Jameseddel is szeretnék beszélni.

Fanette anyja egy heves mozdulattal a konyhapultról a mosogatótálcába sepri a zöldségeket. A sárgarépák és fehérrépák elmerülnek, lefröcskölik a kék köpenyét. Lehajol, és felemel a konyhapultra egy zsák krumplit.

Meg sem kér, hogy segítsek. Nem jó jel. Hebeg valamit, de nem értem, kénytelen vagyok elismételtetni vele hangosabban.

– Itt akarsz hagyni, Fanette. Erről van szó, ugye?

Na, megint kezdi…

Szétrobbanok! Belülről robbanok szét, senki nem láthatja, csak én, de akkor is szétrobbanok, esküszöm! Mama, szívesen elmosogatok. Szívesen helyükre teszem az evőeszközöket. Szívesen letörlöm az asztalt szivaccsal. Felmosok mindenhol. Fogom a seprűt, kiseprek, aztán visszateszem a helyére. Szívesen megteszem mindazt, ami egy kislány dolga, megteszek mindent zokszó nélkül, sírás nélkül. Mindent-mindent. Ha hagynak festeni. Csak annyit kérek, hogy hagyjanak festeni.

Túl nagy kérés lenne?

A mama mindig gyanakvó arccal méreget. Mindig elégedetlen, hogy nem csinálok semmit, ha viszont túl sokat teszek, ferde szemmel néz rám. Azt hiszem, New York ütötte ki nála a biztosítékot, és persze a többi város, pláne, amikor felvilágosítottam, hogy azok Japánban, Oroszországban és Ausztráliában vannak. Mindezt egy szuszra!

– Háromhetes festőtanfolyam, mama! Három hét nem olyan hosszú idő. Semmiség.

Úgy néz rám, mintha megőrültem volna.

Mióta befejeztük az evést, egy szót sem szólt. Töpreng. Rossz jel, ha töpreng. Még soha nem fordult elő, hogy töprengés után valami örömteli dolgot mondott volna.

Fanette anyja feláll az asztaltól, miközben a lánya kiteregeti a konyharuhákat a szárítókötélre, szépen kisimítva, csipesszel, nem amolyan tessék-lássék módra, gyűrötten, ahogy máskor szokta. Amikor megszólal, megfagy a levegő a konyhában.

– Döntöttem, Fanette. Soha többé nem akarok hallani erről a festőpályázatról, amerikai festőről, és semmi másról. Ennek a dolognak egyszer és mindenkorra vége. Megyek, beszélek a tanítónővel.

Nem szólok semmit. Nem is sírok. Csak hagyom, hogy gyűljön bennem a harag, és tovább fortyogjon. Tudom, miért mondja ezt a mama. Ezerszer beszélt róla.

Ez az ő nagy száma. Végtelen sokszor ismétli, kívülről fújja.

A nagy litánia arról, hogy mennyire megbánt mindent.

„Édes kislányom, nem akarom, hogy te is elrontsd az életedet, ahogy én tettem. Amikor annyi idős voltam, mint te, én is hittem az ilyen mesékben. Nekem is voltak álmaim. Én is csinos voltam, nekem is fűt-fát ígértek a férfiak.

És nézz rám, hova jutottam!

Nézd ezt a lyukas tetőt, ezeket a penészes, nyirkos, bűzös falakat, emlékezz vissza, milyen hideg volt tavaly télen az ablak üvege, nézd meg szegény nyomorult kezemet, ez volt rajtam a legelegánsabb, hányszor mondták, hogy tündérkezem van, Fanette, amikor annyi idős voltam, mint te, hogy tündérkezem van!

Most ez a tündérkéz mások után takarítja a mocskot!

Ne dőlj be, ahogy én tettem, Fanette. Nem hagyom, hogy lépre csaljanak. Ne bízz meg senkiben rajtam kívül, Fanette. Senki másban. Sem Jamesben, sem a tanítónőben, sem senki másban.”

Szeretnék engedelmeskedni. Szeretnék hallgatni rád, mama. Szeretnék megbízni benned.

De akkor mindent el kell mondanod, mama. Mindent. Azokat a dolgokat is, amelyekről soha nem beszélünk. Amelyeket nem szabad kimondani!

Valamit valamiért.

Fanette szivacsot ragad, és hosszan sikálja a szürke palatáblát, amelyre anyja fel szokta írni, hogy milyen zöldséget kell venni.

Megvárja, amíg megszárad. Fogja a fehér krétát. Tudja, hogy anyja a válla mögül figyeli. Kerek, gyöngybetűkkel ír, mint egy tanítónő.

Ki az apám?

Majd rögtön alá:

Ki?

Hallja, hogy anyja a háta mögött szipog.

Miért ment el?

Mi miért nem mentünk vele?

A palatábla alján marad egy kis hely. A fehér kréta vége csikorog.

Ki?

Ki?

Ki?

Ki?

Fanette megfordítja a „boszorkány malmáról” festett képét. Egy székre teszi, majd szó nélkül felmegy a szobájába. Hallja, hogy anyja lent zokog. Mint mindig.

A sírás nem válasz, mama.

Tudja, hogy másnapra vége, többet szóba sem hozzák, és az anyja letörli a palatáblát.

Későre jár.

Éjfél felé lehet. A mama bizonyára régóta alszik, nagyon korán kezdi a takarítást. Sokszor már haza is jön a munkából, mire én felkelek.

A szobám ablaka a rue du Château d’Eau-ra néz. Egészen meredek utca, az emeleten is alig egy méterre vagyunk a járdától. Könnyen kiugorhatnék, ha akarnék. Esténként gyakran beszélek Vincent-nal az ablakból. Vincent minden este az utcán csatangol. A szülei nem bánják. Paul soha nem jöhet el otthonról este.

Fanette sír.

Vincent az utcáról bámul rám, nem tudja, mitévő legyen. Szívesebben venném, ha inkább Paul állna ott helyette. Ő megért, és tudja, hogyan kell hozzám beszélni. Vincent meghallgat, ez minden. Csak ehhez ért.

Az apámról mesélek neki. Csak annyit tudok, hogy a mama egész fiatalon esett teherbe. Néha azt gondolom, hogy egy amerikai festő volt, aki csak a tehetségét hagyta rám, a mama modellt ült neki, meztelenül, a természet lágy ölén. Szép volt a mama, nagyon-nagyon szép, vannak róla képek lent a fényképalbumban. Rólam is, csecsemőkoromból. De az apámról egy sincs.

Vincent hallgat, megfogja Fanette kezét, amelyet kilógat a fal mentén, és erősen megszorítja.

Mondom tovább. Elmesélem neki, hogy szerintem a papám és a mamám őrülten szerették egymást, óriási szerelem volt első látásra, mindketten szépek voltak. Aztán a papám elment valahova, a mama nem tudta visszatartani. Talán ő sem tudta, hogy terhes? Lehet, hogy a mama még a papám nevét sem tudta. Lehet, hogy egyszerűen túlságosan szerette ahhoz, hogy itt tartsa. A papám hűséges, jó ember volt, itt maradt volna, és felnevel engem, ha tudja, hogy létezem, de a mama túlságosan szerette, nem akarta kalitkába zárni azzal, hogy elárulja neki.

Zavaros a fejemben az egész, de csak így történhetett, nem igaz, Vincent? Különben honnan jött volna ez az őrült vágy a festés iránt? Meg hogy elrepüljek? Ki mástól kaphattam volna ezeket az álmokat, amelyek betöltik a lelkemet?

Vincent túl erősen szorítja Fanette kezét. Az átkozott karkötő, amelyet mindig a csuklóján visel, beszorul a kezük közé, belevág a lány húsába, mintha Vincent a karjába akarná nyomni a rávésett keresztnevét.

Más estéken a holdat takaró felhőket bámulom, és azt gondolom, hogy az apám gazdag polgár, egy nagy hülye, akihez a mamám takarítani jár. Szembejön a rue Claude Monet-n, de nem tudom, hogy igazából ő az apám, csak ő tudja. Egy ronda disznó, aki megdugta a mamámat, és undorító dolgokra kényszerítette. Lehet, hogy titokban még mindig pénzt ad neki. Néha, amikor olyan fickókkal találkozom az utcán, akik ferde szemmel néznek rám, megőrülök, hányingerem támad tőlük. Iszonyatos. Ezt persze nem mondom el Vincent-nak.

Ma este a felhők békén hagyják a holdat.

– Lehet, hogy az apám csak átutazóban járt a faluban – szólal meg Fanette.

– Ne törődj vele, Fanette – feleli Vincent. – Én itt vagyok.

– Átutazó volt. Én is olyan vagyok, mint ő. Muszáj elmennem innen, el kell repülnöm.

Vincent még erősebben szorítja a kezét.

– Én itt vagyok, Fanette. Én itt vagyok…

Alig két lépésre onnan, a rue du Château d’Eau-ban, Neptune éjjeli lepkéket kerget.

– NYOLCADIK NAP –

2010. május 20.

(Vernoni Rendőrkapitányság)

Összecsapás

– 30 –

Laurenç Sérénac felügyelő derűs kedvében van. Az üvegfalon át időnként lopva bepillant a 101-es terembe, a Vernoni Rendőrkapitányság legnagyobb irodájába, ahol általában a kihallgatások zajlanak, és ahol most neki háttal Jacques Dupain üldögél. Ujjaival türelmetlenül dobol a szék karfáján. Sérénac lábujjhegyen ellép az üvegablaktól, és cinkos hangon odasúgja a folyosón várakozó Sylviónak:

– Hagyjuk, hadd főjön kicsit a saját levében… – azzal ruhaujjánál fogva félrehúzza a helyettesét.

– Tudod, mire vagyok a legbüszkébb, Sylvio? – folytatja. – A színpadi rendezésemre! Várj csak, gyere vissza, nézd meg!

Megfordulnak a folyosón, és újra elindulnak a vallatószoba irányába.

– Mennyi is gyűlt össze pontosan?

Bénavides nem tudja megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Százhetvenegy pár! Maury hozott még hármat egy negyedórája.

Sérénac kihúzza magát, és még egyszer körbetekint a 101-es irodában. A rendőrök ugyanabban a teremben halmozták fel a Givernyből begyűjtött összes csizmát, ahol Jacques Dupain várakozik. A helyiség minden sarkába jut belőlük, a polcokra, asztalokra, belső ablakpárkányokra, székekre, de halomban hevernek a földön is, egymás hegyén-hátán. A műanyagrakás a szivárvány minden színében pompázik, a rikító sárgától a pipacspirosig, bár az uralkodó szín a hagyományos fényes kekizöld. A lábbeliket kopottság, méret és márka alapján osztályozták, és mindegyiken kis kartonlap jelzi a tulajdonos nevét.

Sérénac nem rejti véka alá kitörő örömét:

– Remélem, lefényképezted, Sylvio! Imádom az ilyen őrültségeket! Ez a legjobb módja, hogy kihallgatásra hangoljunk egy ügyfelet! Akár kortárs művészeti alkotás is lehetne. Te, aki a kertedben tizenhét barbecue-t állítottál ki, biztos értékeled az efféle gyűjteményeket, nem igaz?

– De… – feleli Bénavides, bár még ahhoz sem veszi a fáradságot, hogy felnézzen. – Esztétikai élménynek tényleg kiváló. Majd szervezünk egy kiállítást szenzációs újdonságokból. Ellenben…

– Ne légy már ilyen komoly, Sylvio – szakítja félbe Sérénac.

– Jó…

Bénavides papírlapokat nézeget és válogat.

– Sajnálom, biztos túl erős bennem a zsaruszellem. Az esetleg érdekli, főnök, hogy áll a nyomozás?

– Hűha, úgy látom, ma reggel egy csepp humorod sincs.

– Az igazat megvallva szinte egy szemhunyást sem aludtam éjjel. Béatrice szerint túlságosan elterpeszkedtem az ágyban. Igaz, ami igaz, három hónapja kénytelen hanyatt fekve aludni. Így végül a kanapén landoltam.

Sérénac vállon veregeti.

– Fel a fejjel! Talán már egy hét sincs hátra, és vége a hányattatásnak, apa leszel. Mindketten virrasztani fogtok! Béa is, meg te is. Kérsz egy kávét? Átmegyünk a társalgóba, hogy összegezzük az eredményeket?

– Inkább teát!

– Igaz is, de hülye vagyok! Cukor nélkül. Még mindig nem szántad rá magad, hogy tegezz?

– Készülök rá, főnök, biztosíthatom, hogy nagy erőkkel dolgozom magamon.

Sérénac tiszta szívből nevet.

– Nagyon bírlak, Sylvio. Hálából elismerem, hogy egymagad több információt halásztál, mint a Tarn megyei rendőrkapitányság együttvéve! Okszitán becsületszavamra!

– El sem hiszi, mennyire így van! Mondom, egész éjjel gürcöltem.

– A kanapén? Miközben a feleséged hanyatt fekve durmolt?

– Igen…

Bénavides kicsikar magából egy őszinte mosolyt. A két rendőr elindul a folyosón, felmennek három lépcsőfokot, és belépnek egy nagyobb kamraméretű helyiségbe. A tíz négyzetméteres „társalgóba” a legkülönfélébb bútordarabokat zsúfolták be. Van két, hosszú rojtos, narancssárga takaróval borított kanapé, egy mályvaszínű fotel, egy Formica asztal, rajta kávéfőző, pár szedett-vedett csésze és megfakult kanál. A plafonról lelógó, kissé megpörkölődött, henger alakú papír lámpabúrában gyenge izzó pislákol. Sylvio leroskad a mályvaszínű fotelbe, Laurenç pedig nekilát kávét és teát főzni.

– Főnök – szólal meg Sylvio –, talán kezdjük a nagyszabású kiállítással! Úgy tűnik, az különösen közel áll a szívéhez!

A felettese hátat fordít neki. Bénavides a jegyzeteit tanulmányozza.

– Jelenleg tehát 171 pár csizmánk van, 35-östől 46-os méretig. A 35-ös alattiakat nem tartottuk meg. Az összes csizmatulajdonos körében tizenöt horgászt és huszonegy engedéllyel rendelkező vadászt számoltunk. Köztük Jacques Dupaint. Számba vettünk még körülbelül harminc hivatásos túravezetőt is. Ellenben, ahogy arról már értesült, a 171 pár csizmatalp egyike sem egyezik meg azzal a gipszlenyomattal, amelyet Maury öntött ki Jérôme Morval holttesténél.

Sérénac válasz közben vizet tölt a kávéfőzőbe:

– Sejtettük, hogy így lesz. A gyilkos nyilván nem hívja fel magára a figyelmet… Viszont, ha fordítva gondolkodunk, kapásból ártatlannak nyilváníthatunk százhetvenegy givernyi lakost…

– Ahogy mondja…

– És megállapíthatjuk, hogy Jacques Dupain nem tartozik a százhetvenegy ártatlan közé… Kicsit hagyjuk, hadd főjön a levében. Hogy állunk a többi szállal?

Bénavides felügyelő kiteríti híres, háromoszlopos lapját.

– Ez már tényleg rögeszme, Sylvio…

– Tudom. Ugyanúgy építem fel a nyomozást, mint a teraszomat és a verandámat. Pontos, kitartó munkával…

– Biztos vagyok benne, hogy Béatrice éppúgy gúnyolódik rajtad otthon, mint én itt, az irodában…

– Talált… Viszont a teraszom akkor is kifogástalan!

Sérénac sóhajt egyet. Felforrt a víz.

– Gyerünk, lássuk az átkozott oszlopaidat…

– Függőlegesen lassacskán betelnek… Szeretők, Vízililiomok, gyerekek…

– A megoldásra pedig akkor derül fény, amikor szép, vízszintes nyilat rajzolunk a három oszlop közé. Ha megtaláljuk a kapcsolatot e három pillanatnyilag egymástól teljesen független információhalmaz között… Jelenleg azonban olyan zavaros vízben tapicskolunk, hogy félő, 171 csizma sem lesz elég…

Bénavides ásít. Lassan magába szippantja a mályvaszínű fotel.

– Nos, Sylvio, vágj bele, hallgatlak. Miféle újdonságokat hozott az éjszaka?

– Első oszlop, a szemész és szeretői. Egyre-másra gyűlnek a tanúvallomások, de még mindig nem találtunk semmit, ami indokolná a szenvedélyből elkövetett bűntényt. Nincs semmi új a fényképek hátára írt rohadt számokkal kapcsolatban sem, hiába gyötröm az agyamat. A tetejébe semmi hírünk Bostonból, Aline Malétras-ról, és még mindig nem sikerült azonosítani az ötödik fényképen szereplő ismeretlen hölgyet…

– A nappaliban, Morval előtt térdelő szobalányt?

– Kitűnő vizuális memóriája van, főnök. Egyébként a féltékenységre való hajlam alapján megpróbáltam sorrendbe állítani az így vagy úgy megcsalt férjeket. Vitathatatlanul Jacques Dupain vezeti a listát, csakhogy különös módon nincs semmiféle kézzelfogható bizonyítékunk, hogy a felesége házasságtörést követett volna el. Ön mire jutott ezen a téren, felügyelő? Találkozott tegnap Stéphanie Dupainnel?

– Passz!

Sylvio Bénavides bambán bámul a főnökére, miközben lomhán próbál felállni. Nem engedi, hogy a fotel végképp elnyelje.

– Mit akar ezzel mondani?

– Passz és punktum. Nem jövök elő újra a megérzésemmel, az SOS-jeleket küldő mályvakék szemével, mert a végén még feljelentesz a vizsgálóbírónál. Ezért mondom, hogy passz. Wait and see. Ha úgy tetszik, a nyomozásnak ezt a szálát személyesen tartom kézben. Mindazonáltal az elemzéseddel egyetértek. Semmiféle bizonyítékunk nincs arra, hogy Jérôme Morval és Stéphanie Dupain házasságtörést követtek volna el, Jacques Dupainre mégis pontosan illik az első számú gyanúsított profilja. Menjünk tovább, lássuk a második oszlopot. Mi a helyzet a Vízililiomokkal?

– Semmi újság azóta, hogy tegnap beszéltünk Amadou Kandyval. Legutóbb azt mondta, hogy felvette a kapcsolatot a műkincsvédelmi rendőrséggel. Nem tudott meg tőlük valamit?

– Oké. Oké. Értettem. Holnap újra felhívom őket. Ja, igen, és teszek egy kört Claude Monet kertjében is…

– Stéphanie Dupain osztályával?

A kávéfőzőből felszálló gőz Sérénac kócos feje felett gomolyog. A felügyelő kérdőn bámul a helyettesére.

– Ez őrület, te mindig mindenről tudsz, Sylvio? Mindenkit bepoloskáztál, és éjszakánként a felvételeket hallgatod?

Bénavides hangosan ásít.

– Miért, talán az osztálykirándulás szigorúan titkos?

Megdörzsöli a szemét.

– Ami engem illet, holnapra találkozót beszéltem meg a Szépművészeti Múzeum gyűjteménykezelőjével Rouenban.

– Mi az ördögnek?

– Kezdeményezés és önállóság, hát nem ön tanácsolta? Fogalmazzunk úgy, hogy szeretnék személyes véleményt alkotni erről az egész Monet-történetről és a Vízililiomok-sorozatról…

– Tudod, Sylvio, ha gyanakvó természet lennék, ezt akár a közvetlen felettesed iránti bizalom hiányának is vehetném.

Sylvio Bénavides fáradt szemében még van elég erő egy huncut csillanáshoz.

– Passz!

Sérénac felügyelő komótosan kávét tölt magának egy csorba csészébe. Egy másikba teafiltert tesz, majd átnyújtja a helyettesének.

– Valóban nehezen értem a normandiai lélek titkát… A feleséged mellett lenne a helyed, Sylvio, nem itt kellene buzgólkodnod…

– Ne vegye rossz néven, főnök. Kissé rögeszmés vagyok, ennyi az egész. A hűséges kutya álarc valójában önfejű fickót takar. Cseppet sem konyítok a festészethez, kicsit szintre kell hoznom magam. Hallgasson végig! Az utolsó, vagyis a harmadik oszlop még hátravan. A tizenegy éves gyerekekről nem esett szó.

Sérénac elfintorodik, miközben ajkához emeli a kávét.

– Ez a vesszőparipád…

– Alaposan átböngésztem a tizenegy éves gyerekek listáját, amelyet Stéphanie Dupain adott. Ha már a vesszőparipámnál tartunk, elmondanám, az ideális az lett volna, ha találok olyan tíz év körüli kislányt vagy kisfiút, akinek az anyja nagyjából tíz évvel ezelőtt takarított, mondjuk, Morvaléknál…

– És kék köpenyt viselt a szoknyája felett … Na, és mire jutottál?

– Semmire! A listán szereplő gyerekek egyikére sem illik a leírás. Givernyben kilenc kiskölyök lakik a kilenc-tizenegy éves korosztályból. A szülők között mindössze két egyedülálló anyát találtam. Egyikük felszolgáló a gasnyi pékségben, a fennsík túloldalán fekvő senki földjén, a másik megyei buszokat vezet.

– Ezt nevezem…

– Ahogy mondja. Van még egy elvált anya, aki gimnáziumi tanár Evreux-ben. A többi szülő kapcsolatban él, de tudomásom szerint egyik anya sem takarít, és tíz évvel ezelőtt sem takarított.

Sérénac a Formica asztalnak támaszkodik, és sajnálkozó képet vág.

– Ha kíváncsi vagy a véleményemre, Sylvio, a sikertelenségre csupán két lehetséges magyarázatot látok. Az egyik, hogy a törvénytelen gyerekkel kapcsolatos ötlet úgy, ahogy van, elfuserált. Ez a legvalószínűbb. A másik, hogy a híres-nevezetes kisgyerek, akinek Morval a zsebében talált képeslapon boldog születésnapot kíván, nem Givernyből való, ahogy mellesleg a fényképen látható szerető, a szemésznek kedveskedő, kék köpenyes lány sem. Akár ő az anyja a szóban forgó gyereknek, akár nem. Akkor viszont…

Bénavides hozzá sem nyúl a teához. Megkockáztat egy félénk pillantást.

– Ha megengedi, főnök… Van egy harmadik lehetséges magyarázat.

– Éspedig?

Sylvio egy pillanatig habozik, majd folytatja.

– Nos, hát… pofonegyszerű… lehetséges, hogy Stéphanie Dupain listája hibás.

– Hogyan?

Sérénac kilöttyinti a kávé felét. Sylvio még jobban belesüpped a mályvaszínű fotelbe, közben tovább magyaráz:

– Megpróbálok másképp fogalmazni. Semmi sem bizonyítja, hogy a gyerekek névsora pontos. Ebben az ügyben Stéphanie Dupain is gyanúsítottnak számít…

– Nem látom az összefüggést a Morvallal folytatott feltételezett flörtje és az osztályába járó gyerekek között…

– Én sem. De ebben a történetben nem sok összefüggést találunk, akármerre nézünk. Ha lenne idő, össze kellene vetni a tanítónő osztályába járó lurkók listáját a Givernyben nyilvántartott családokéval, ellenőrizni az anyák keresztnevét, jelenlegi és múltbeli foglalkozását, lánykori nevüket. Mindenkinél. Akármit mond, én biztos vagyok benne, hogy a Morval zsebében talált születésnapi képeslapon olvasható Aragon-idézet – legyen törvény hogy bűn az álom – közvetlenül összefügg a givernyi osztállyal, miután a verset minden falubeli gyerek kívülről fújja. Ön mesélte nekem, főnök, hogy magától Stéphanie Dupaintől hallotta.

Sérénac egy hajtásra kiüríti a csészét.

– Oké, tegyük fel, hogy kétségünk támad. Honnan fognád meg a dolgot?

– Fogalmam sincs. Ráadásul néha úgy érzem, hogy a givernyiek valamit titkolnak előttünk. Hogy is mondjam? Korzikai hangulat uralkodik a faluban, mintha hallgatási fogadalmat tettek volna.

– Ezt miből gondolod? Te nem szoktál megérzésekre hagyatkozni!

Nyugtalanító fény villan Sylvio tekintetében.

– Hát… lenne még valami a harmadik oszloppal, a gyerekekkel kapcsolatban, főnök. Előre figyelmeztetem, elég különös… Sőt annál is több. Megdöbbentő, ez a pontos kifejezés.

– 31 –

Ma reggel pompás idő köszöntött Givernyre. Most az egyszer kinyitottam a nappali ablakát, és elhatároztam, hogy rendet rakok. A napfény félszeg gyanakvással kúszik be a helyiségbe, mint aki először jár itt. Mivel nálam egyetlen megtáncoltatható porszemet sem talál, a tálalószekrényre, az asztalra, a székekre telepszik, hogy világosabbra fesse a fát.

A fekete Vízililiomokjaim a sarok félhomályában lapulnak. Fogadok, hogy kintről még felemelt fejjel sem lehet észrevenni őket, hiába tárom ki a negyedik emeleti ablakomat.

Egy darabig csak téblábolok. Valójában a nappaliban minden a helyén van, ezért tétovázom kissé, hogy feltúrjak-e mindent, a faliszekrény tetejét, a fiókok alját, vagy menjek inkább a garázsba, ürítsem ki a dohos kartondobozokat, emeljem meg a szemeteszsákokat, és nézzem meg, mi van a ládákban, amelyeket évek, sőt évtizedek óta senki ki nem nyitott. Pedig tudom, mit keresek. Pontosan tudom, mi kell nekem, csak ennyi idő után fogalmam sincs, hova tettem.

Szinte látlak benneteket, ahogy méltatlankodtok, és azt gondoljátok, hogy az öregasszony kezdi elveszíteni az emlékezőképességét. Csak tessék… De ne mondjátok, hogy veletek még soha nem történt ilyesmi. Bizonyára előfordult már, hogy felforgattátok az egész házat egy emlék vagy valamiféle tárgy után kutatva, azzal a biztos tudattal, hogy nem dobtátok ki.

Ugye, hogy nincs ennél bosszantóbb?

Elárulom nektek, csak egy régi fényképekkel teli, cipősdoboz-méretű, egyszerű kis kartonládát szeretnék megtalálni. Látjátok, nincs ebben semmi eredeti. Azt olvastam, hogy manapság állítólag már egy öngyújtó nagyságú USB-tárolón elfér egy élet összes fényképe. Én még cipősdobozt keresek, ti viszont nyolcvanévesen egy apró öngyújtó után kutattok majd a limlomok között. Sok szerencsét! Ez aztán a haladás!

Kihúzogatom a komód fiókjait, benyúlok a kétajtós, faragott tölgyfa szekrény alá, a könyvsorok mögé, bár nem sok reményt fűzök hozzájuk.

Természetesen semmi.

Bele kell törődnöm, hogy amit keresek, nincs kéznyújtásnyira. Biztos valahol a garázsban lapul az a doboz, az évek során felgyűlt hordalékréteg alatt.

Még tétovázom. Vajon megéri a vesződséget? Forgassam fel az egész zsibvásárt egyetlen árva fényképért? Amelyről csak azt tudom biztosan, hogy nem dobtam ki, és hogy ez az egyetlen kép, amely azt az arcot őrzi, amelyet még egyszer utoljára annyira szeretnék viszontlátni.

Albert Rosalba arcát.

Nem sikerül dűlőre jutni. Elnézem a nappalit. Minden katonás rendben áll a helyén. Csupán a kandalló füstcsöve előtt száradó két csizma szúr szemet. Száradó? Miket beszélek? Be kell vallanom, én állítottam oda őket.

Természetesen lent a kandallóban nem ég a tűz.

Nincs még karácsony.

– 32 –

Sylvio Bénavides hiába ejtette ki az utolsó szavakat a lehető legnagyobb nyomatékkal, úgy tűnik, a főnöke még mindig nem veszi komolyan. Sérénac egy szórakozott mozdulattal újabb csésze kávét tölt, mint aki magában még mindig a csizmákat számolgatja. A helyettese belekóstol a teába, és elfintorodik. Cukor nélkül kérte.

Sérénac Sylvióhoz fordul.

– Hallgatlak, Sylvio. Várom a megdöbbentő meglepetést…

– Ismer már, főnök – kezdi Bénavides. – Alaposan átböngésztem minden ügyet, amelyben szerepel Giverny is, meg valamilyen gyerek. Végül a csendőrség irattárában bukkantam rá erre…

A puha fotelben ülve kissé előre dől, leteszi a teáscsészét a földre, egy darabig kotorászik a lábánál heverő papírkötegben, majd átnyújt a felettesének egy beszámolót, amely a pacy-sur-eure-i csendőrségen készült. Körülbelül tíz sor a megsárgult papírlapon. Sérénac nagyot nyel. Ujjai között remegni kezd a csorba csésze.

– Összefoglalom, főnök. Azt hiszem, nem lesz túlságosan ínyére. Egy napi hírről van szó. Givernyben, az Epte-patakban holtan találtak egy gyereket. Belefulladt. Pontosan azon a helyen, ahol Jérôme Morvalt is meggyilkolták. A kisfiú ugyanolyan körülmények közt halt meg, valamiféle szertartás szerint, ahogy ön sugallta… leszámítva a késszúrást. De az ő koponyáján is kő ejtette zúzódást találtak, és a feje hasonlóképpen merült alá a patakban.

Laurenç Sérénac érzi, hogy az adrenalinszintje az egekbe szökik. Csak úgy csattan a csésze az asztallapon.

– Te jó ég… Hány éves volt?

– Majdnem tizenegy, néhány hónap híján.

A felügyelő homlokán hideg verejték gyöngyözik.

– A rohadt életbe…

Bénavides úgy kapaszkodik a karfába, mintha a mályvaszínű fotel végérvényesen el akarná nyelni.

– Egyetlen bökkenő van, felügyelő… Mindez piszok régen történt…

Kis időre elhallgat, hogy vajon mit szól ehhez Sérénac. Aztán folytatja:

– Hogy egészen pontos legyek, 1937-ben…

Sérénac leroskad a narancssárga kanapéra. A megsárgult beszámolóra mered.

– 1937-ben? Te jó ég! Mi az ördögbe botlottunk már megint? Tizenegy éves halott kisfiú, aki ugyanott, ugyanúgy végezte, mint Morval… csak éppen 1937-ben! Mi ez az őrület?

– Fogalmam sincs, főnök… Olvassa át, minden részletet megtalál a pacyi csendőrség beszámolójában. Ha jól belegondolunk, bizonyára semmi köze… Annak idején a csendőrök arra jutottak, hogy baleset történt. A gyerek megcsúszott, beverte a fejét egy kőbe, aztán vízbe fulladt. Ostoba baleset. Pont.

– Hogy hívták a kisfiút?

– Albert Rosalba. A családja nem sokkal a tragédia után elköltözött Givernyből. Azóta semmi hír róluk…

Laurenç Sérénac az asztalon várakozó kávé után nyúl, majd fintorogva felhörpinti.

– A rohadt életbe, Sylvio! Mégiscsak felkavaró ez a történet! Nem csípem túlságosan az ilyen véletlen egybeeséseket. Igazán nem. Már egyéb sem hiányzott! Mintha nem fedné már így is elég sűrű homály ezt a rejtélyt…

Sylvio összeszedi a lábánál szétszóródott papírokat.

– Kérdezhetek valamit, főnök?

– Ha már itt tartunk…

– Engem az nyugtalanít leginkább, hogy kezdettől fogva ellentétes megérzéseink vannak. Ezen töprengtem egész éjszaka. Ön az elejétől fogva szentül hiszi, hogy minden Stéphanie Dupain körül forog, és őt fenyegeti veszély. Míg nekem, nem tudom, miért, az a meggyőződésem, hogy a titok nyitja a harmadik oszlopban rejlik. A gyilkos szabadon mászkál, és bármikor újra lecsaphat, ám szerintem egy gyerek élete forog kockán, egy tizenegy éves gyereké…

Laurenç leteszi a csészéjét a földre. Feláll, és barátságosan hátba veregeti a helyettesét.

– Ennek nyilván az az oka, hogy bármelyik pillanatban apa lehetsz… Engem, agglegényt kevésbé érdekelnek a gyerekek, mint az anyjuk, még ha házasok is… Attól függ, kinek mi fontos. Logikus, nem?

– Lehet. Tehát kinek-kinek a maga oszlopa – nyögi ki Sylvio. – Csak nehogy mindkettőnknek igaza legyen!

Az utóbbi felvetés meghökkenti Sérénacot. Fürkészi helyettesét, de csak nyúzott arcát és már-már lecsukódó szemét látja. Bénavides még nem végzett az iratok válogatásával. Sérénac tudja, hogy Sylvio a fáradtság ellenére sem teszi ki a lábát az irodából, amíg mindent gondosan le nem fénymásol, be nem pakol a piros irattári dobozba, s azt a helyére nem teszi az alagsori helyiség polcán, az M betűhöz. M, mint Morval. Ő már csak ilyen…

– Mindenre van magyarázat, Sylvio – szólal meg Sérénac. – Bizonyára megvan a módja, hogy egymásba illesszük a kirakós játék darabjait. Csak meg kell találnunk!

– Mi lesz Jacques Dupainnel? – sóhajt fel Bénavides. – Nem gondolja, hogy már eleget várattuk?

– A rohadt életbe! Róla teljesen megfeledkeztem…

Laurenç Sérénac a 101-es terem íróasztalán készít magának ülőhelyet. Félretol egy tucat kék csizmát, és ingatag halomba rakja őket. Jacques Dupain dúl-fúl. Jobb kezével megállás nélkül barna bajszát és borostás arcát simogatja. Mozdulatai fokozódó ingerültségről árulkodnak.

– Még mindig nem értem, mit akar tőlem, felügyelő. Lassan egy órája tart itt. Elmondaná végre, hogy miért?

– Beszélni szeretnék önnel. Egyszerűen beszélgetni…

Sérénac széttárt karral a csizmagyűjteményre mutat.

– Amint látja, Dupain úr, széles a merítés. A faluból szinte mindenki ránk bízott egy-egy pár csizmát. Higgadtan együttműködnek velünk. Mi pedig ellenőrizzük, hogy a lábbelijük egyezik-e a bűntény helyszínén talált lábnyommal, többé nem háborgatjuk őket… Ilyen egyszerű a dolog. Ellenben…

Jacques Dupain jobb keze megtorpan a bajszán, miközben a ballal idegesen kapaszkodik a karfába.

– Hányszor mondjam még? Nem találom azt a rohadt csizmát! Úgy emlékszem, az iskola mellett, a nyitott kocsibeállóban hagytam. De nyoma veszett! Tegnap az egyik barátomtól kellett kölcsönkérnem egy párat…

Sérénac kaján mosollyal próbálkozik.

– Nem találja különösnek, Dupain úr? Miért szórakozna valaki azzal, hogy ellop egy pár sáros csizmát? Egy 43-ast, amely éppen önre illik, és amely pontosan megegyezik a bűntény helyszínén talált talpnyom méretével?

Sylvio Bénavides a terem végében áll, egy polcnak támaszkodik, a 39–42-es, új és alig használt csizmák gyűjteménye mellett. Elcsigázottan hallgatja a szórakoztató beszélgetést. Legalább ébren tartja. Sérénac kérdésére az ő fejében már megszületett a válasz, de hát mégsem súghat a gyanúsítottnak.

– Nem tudom – feleli ingerülten Dupain. – Talán az illető maga a gyilkos, és az a remek ötlete támadt, hogy ellopja az első útjába kerülő, megfelelő méretű csizmát, hogy maga helyett valami szerencsétlen flótásra terelje a gyanút!

Bénavides pont ezt a választ várta. Nem is olyan hülye ez a Dupain – gondolja magában.

– És pont önre esett a választása – erősködik Sérénac. – Puszta véletlen lenne?

– Miért ne? Kénytelen volt valakit választani. Engem választott. Mit akar azzal mondani, hogy puszta véletlen? Nem tetszenek a célzásai, felügyelő.

– Hát akkor elégedjen meg annyival, hogy meghallgatja őket. Mit csinált aznap reggel, amikor Jérôme Morvalt meggyilkolták?

Dupain lábával széles köröket rajzol a levegőbe, félrerugdossa az összes műanyag csizmát a közeléből, amelyek úgy repkednek, mint egy hisztis, dühös kisgyerek járókájából kiszórt játékok.

– Engem gyanúsít tehát? Reggel 6 körül még ágyban voltam a feleségemmel, mint mindig…

– Na, tessék, még egy furcsa mozzanat, Dupain úr. A tanúvallomások szerint kedden ön kora hajnalban szokott kelni, hogy üregi nyúlra vadásszon barátja, Patrick Delaunay földjén. Olykor csapatban, de többnyire egyedül… Miért tért el a szokásától éppen azon a kedden, a bűntény reggelén?

Csend. Dupain ideges ujja továbbra is a bajusszal babrál.

– Mit tudom én… Mi a jó büdös francért támad kedve egy férfinak ágyban maradni a feleségével?

Tekintetével Laurenç Sérénac szemébe döf. Ez a megfelelő kifejezés. Mintha Dupain szeme két tőr lenne. Sylvio Bénavides egyetlen rezdülést sem mulaszt el az ütközetből. Magában újfent megállapítja, hogy Jacques Dupain meglehetősen jól védekezik.

– Ezt senki nem veti a szemére, Dupain úr. Senki. Legyen nyugodt, ellenőrizni fogjuk az alibijét… Ami az indítékot illeti…

Sérénac még kijjebb tolja az íróasztal végébe száműzött tucatnyi kék csizmát, és jól láthatóan kiteszi a fényképet, amelyen Stéphanie és Jérôme Morval kéz a kézben andalognak a dombra vezető földúton.

– Lehetne például féltékenység. Nem gondolja?

Jacques Dupain alig néz a képre, mintha már ismerné.

– Ne feszítse túl a húrt, felügyelő. Engem meggyanúsíthat, ha kedve tartja, miért is ne… De Stéphanie-t ne keverje bele a játszmájába. Őt hagyja ki. Remélem, értjük egymást.

Sylvio habozik. Nem tudja, közbelépjen-e. Úgy érzi, hogy a helyzet egyik pillanatról a másikra elfajulhat. Sérénac tovább játszadozik az áldozatával. Mindkét kezére egy-egy kék csizmát húz, szórakozottan próbálja párba állítani őket, majd gúnyos tekintettel Dupainhez fordul.

– Kissé silány védekezés, nem gondolja, Dupain úr? Sőt, jogi szakkifejezéssel élve, egyenesen tautológiának mondanám. Felesleges szócséplés… Úgy tagadja a féltékenységet, mint indítékot… hogy közben újabb tanújelét adja szélsőséges féltékenységének…

Dupain feláll. Egy méter sem választja el Sérénactól. Legalább húsz centivel alacsonyabb a felügyelőnél.

– Ne játsszon a szavakkal, Sérénac! Átlátok a szitán. Ha még egyszer közelíteni merészel…

Sérénac pillantásra sem méltatja. Eldobja az egyik csizmát, és mosolyogva egy másikat húz a kezére.

– Csak nem azt akarja mondani, Dupain úr, hogy akadályozni kívánja a nyomozás menetét…?

Sylvio Bénavides soha nem fogja megtudni, meddig ment volna el Jacques Dupain aznap. Egyébként nem is akarja megtudni. Éppen ezért egyik kezét megnyugtatóan Jacques Dupain vállára helyezi, míg a másikkal csillapító mozdulatot tesz Sérénac felé.

– 33 –

Sylvio Bénavides kikíséri Jacques Dupaint a rendőrkapitányságról. Különleges érzékkel önti szavakba a szokásos udvariassági formulákat, burkolt bocsánatkéréseket. Bénavides felügyelőnek megvan ehhez a kellő tehetsége. Jacques Dupain dühtől tajtékozva száll be a Fordjába, és hogy éreztesse, mennyire nevetségesnek találja a vádat, padlógázzal repeszt végig a rue Carnot parkolóján. Bénavides néhány pillanatra lehunyja a szemét, majd visszatér az irodába. Ahhoz is elképesztő tehetsége van, hogy türelmesen végighallgassa a felettese lelki tusáit.

– Mit gondolsz, Sylvio?

– Hogy messzire ment, főnök. Túlságosan messzire. Nagyon-nagyon messzire.

– Oké, mondjuk, hogy kibújt belőlem az okszitán énem. Ezen kívül mit gondolsz?

– Nem tudom. Dupain nem tiszta, ha erre kíváncsi. Mindazonáltal meg lehet érteni. Köztudott, mennyire csinos és vonzó a felesége, teljesen érthető, hogy ragaszkodik hozzá! Bizonyára nem ön fogja az ellenkezőjét állítani! De ettől még nem lesz gyilkos…

– A rohadt életbe, Sylvio! És az a szöveg, hogy ellopták a csizmáját? Egy pillanatig sem hihető! És az alibije sem. A felesége, Stéphanie határozottan állította, hogy a bűntény reggelén vadászni ment…

– Valóban nyugtalanító, ezzel egyetértek, főnök. Szembesítenünk kell a tanúvallomásaikat. Ám el kell ismerni, hogy túl könnyen gyűlnek az ellene szóló bizonyítékok. Először a névtelen csomagküldő fényképe, amelyen a felesége Morvallal sétafikál, aztán az eltűnt vadászcsizma… Mintha valaki minden erővel rá akarná terelni a gyanút. Ami pedig a talpnyomokat illeti, nem kizárólag neki kell mentegetőznie! Közel sem sikerült felkutatni minden givernyi lakost. Sok esetben botlottunk zárt ajtókba, üres házakba, a párizsiak szinte soha nincsenek itt. Több időre lesz szükségünk, sokkal több időre…

– A fenébe…

Sérénac felkap egy narancssárga csizmát, és a sarkánál fogva két ujja közé fogja.

– Ő az, Sylvio! Ne kérdezd, hogy miért, de biztos vagyok benne, hogy Jacques Dupain a tettes!

Hirtelen mozdulattal a szemközti polcon álló tíz csizma közé hajítja a narancssárga darabot.

– Kosár! – jegyzi meg halkan Sylvio Bénavides.

Főnöke néhány pillanatig hallgatásba burkolózik, se hall, se lát, majd hirtelen felemeli a hangját:

– Egy helyben toporgunk, Sylvio! Egy helyben! Hívd össze a csapatot, egy óra múlva találkozunk.

Laurenç Sérénac feszült idegállapotban, kínkeservesen próbálja levezetni az ötletbörzét, amelyre az egész csapatát összehívta a Vernoni Rendőrkapitányságon. A szakadt függönyökön át napfény árad a világos terembe. Sylvio Bénavides az asztal végén bóbiskol. Két horkantás között hallja, hogy a vernoni kapitányság vezetője összefoglalja a különböző nyomozati szálakkal kapcsolatos tudnivalókat, és ismerteti a feladatok elképesztően hosszú sorát. Megtalálni Morval szeretőit, kihallgatni a rokonaikat. Mélyebbre ásni az impresszionista művek kereskedelmében, legfőképpen megszorongatni Amadou Kandyt. További értesüléseket szerezni a híres Theodore Robinson Alapítványról, tovább vizsgálni azt a különös 1937-es vízbefulladásos esetet a pataknál, újra kikérdezni a givernyieket, illetve a szomszédokat, illetve Morval rokonait, illetve azokat, akiknek puszta véletlenből nem volt otthon csizmájuk, illetve a tizenegy éves gyerekek szüleit… Körülnézni a szemészhez járó páciensek között is.

Sérénac felügyelő tisztában van azzal, hogy mindez túlságosan nagy terhet ró ötfős csapatukra, ráadásul nem mindegyikük tudja teljes időben ennek az ügynek szentelni magát… Találomra kell kutatniuk, bízni a jó szerencsében, várni, hogy horogra akad a hal… A zsaruk már hozzászoktak ehhez, általában minden nyomozás így zajlik. Az egyetlen feladat, amelyre Sérénac nem emlékeztette a kollégáit, Jacques Dupain alibijének ellenőrzése. Ezt magának tartogatja… A főnök kiváltsága!

– Egyéb ötletek?

Ludovic Maury rendőrbiztos az öltözőben ülő cserejátékos-focista kedvetlen arckifejezésével hallgatta végig felettese utasításait. A hátulról besurranó napsugár már a tarkóját perzseli. Az értekezlet közben tüzetesen átnézte a bűntény helyszínén készült és most is előtte heverő fényképeket. A patakpartot, a hidat, a mosóházat, Jérôme Morval testét, a meredek parton felfelé nyúló lábat, a vízbe merülő fejet. Pillanatnyilag azon töpreng, hogy az ötletek miért pont egy bizonyos pillanatban, és nem máskor jutnak az ember eszébe, majd a magasba emeli egyik ujját.

– Igen, Ludo?

– Csak egy kósza ötlet, Laurenç. Ha már itt tartunk, nem gondolod, hogy teljesen ki kellene kotornunk a givernyi patak medrét?

– Mire gondolsz? – kérdezi ingerült hangon Sérénac, mintha hirtelen mégsem örülne a délies tegeződésnek, amely Maury rendőrbiztosnak egyáltalán nem esik nehezére.

Sylvio Bénavides felriad a szunyókálásból.

– Hát… – folytatja Maury –, bár a bűntény helyszínét alaposan átkutattuk, rengeteg fényképünk, lenyomatunk, mintánk van, és természetesen a patakban is keresgéltünk, de szerintem nem kotortuk ki eléggé a medret, nem túrtuk fel az iszapot, szóval lehet, hogy mélyebbre kellene ásnunk. Azt néztem a fényképen, hogy Morval zsebei nyílásukkal a patak felé néznek, és akkor támadt ez az ötletem. Bármilyen apró tárgy a vízbe csúszhatott belőlük, és elsüllyedhetett az iszapban, a meder fenekén.

Sérénac kezével végigsimítja a homlokát.

– Nem butaság… Végül is miért ne… Sylvio, ébren vagy ott, az alvégen? A lehető leghamarabb állíts össze egy csapatot, üledékföldtani szakértővel, vagy valami hasonlóval az élen. Érted? Olyan tudósra lenne szükség, aki napra pontosan meg tudja állapítani az összes mocskos kacat korát, amely az iszapból előkerül!

– Oké – felel Bénavides, aki ólomsúlyú szemhéját csak nagy nehezen tartja nyitva. – Holnaputánra mindent előkészítek. Emlékeztetem, főnök, hogy mi ketten holnap kulturális örökség napot tartunk. Önnek Claude Monet kertje a program, nekem a Roueni Szépművészeti Múzeumban lesz találkozóm.

– 34 –

Rue Blanche-Hoschedé-Monet. A zsalugáterek résein át besurran az esti fény Dupainék tetőtéri szobájába. Jacques Dupain ideges ujjai között a fényes papíron összegyűrődnek az eladásra kínált normandiai zsúpfedeles házak.

– Ügyvédet fogadok, Stéphanie. Feljelentem zaklatásért. Nem tetszik nekem ez a zsaru, ez a Sérénac… Azt gondolhatnánk, hogy…

Jacques Dupain megfordul az ágyban. Felesleges hátrapillantani, tudja, hogy a felesége hátához beszél. Tarkójához, hosszú, világos hajához. Alig látható arcéléhez. Könyvet tartó kezéhez. Olykor, ha a takaró cinkosává válik, simogatásra csábító derekához és gyönyörű fenekéhez, amelyek előtt minden este türtőzteti magát.

– Mintha incselkedne velem – folytatja Dupain. – Személyeskedik.

– Ne aggódj – feleli a hát. – Nyugodj meg…

Jacques Dupain megpróbál újra elmerülni az eladó házak katalógusában. Szemben vele, az ébresztőóra számlapján lassan peregnek a percek.

21 óra 12…

21 óra 17…

21 óra 24…

– Mit olvasol, Stéphanie?

– Semmit.

Egy hát nem beszédes.

21 óra 31…

21 óra 34…

– Keresek neked egy új házat, Stéphanie. E helyett az iskola feletti odú helyett. Megtalálom neked álmaid otthonát. Végül is ez a szakmám. Megajándékozlak vele. Ha van türelmed és kivárod…

A hát megmoccan. A kéz leteszi a könyvet az éjjeliszekrényre.

Sziget a Szajnán.

Louis Aragon.

Aztán megnyomja az éjjeli lámpa kapcsolóját.

– Azért, hogy soha ne hagyj el – kúszik be a sötétbe Jacques Dupain hangja.

21 óra 37…

21 óra 41…

– Ugye, nem hagyod, Stéphanie? Nem hagyod, hogy ez a zsaru közénk álljon? Te jól tudod, hogy semmi közöm Morval halálához.

– Tudom, Jacques. Mindketten tudjuk.

Egy hát sima és hűvös.

21 óra 44.

– Meglátod, Stéphanie… Megtalálom a házad, a házunkat…

Gyűrött takaró suhog.

A hát eltűnik. Két mell és egy öl is bekapcsolódik a társalgásba.

– Ajándékozz meg egy gyerekkel, Jacques. Leginkább azt szeretnék.

– 35 –

James hanyatt fekve élvezi a lenyugvó nap utolsó sugarait. Körülbelül tizenöt perc van hátra, mielőtt lebukik a domb mögött. Pontosan tudja, hogy pár perccel 22 óra után lesz. Jamesnek nincs órája, a nap járása szerint éli az életét, ahogy Monet tette, a nappal kel, és azzal nyugszik. Mostanában minden este egy kicsit később. A nap most éppen a nyárfákkal bújócskázik.

Kellemes ez a váltakozó meleg! Lehunyja a szemét. Tisztában van vele, hogy egyre kevesebbet fest, és egyre többet alszik. Bátran kimondhatjuk, amit a falubeliek gondolnak, hogy egyre inkább csavargó, és egyre kevésbé művész.

Micsoda gyönyörűség csavargónak tűnni a derék emberek szemében! Ő lesz a falu csavargója! Ahogy minden falunak megvan a maga plébánosa, polgármestere, tanítója, postása… Ő Giverny csavargója lesz. Úgy hírlik, régebben már volt egy, még Claude Monet idején. Márkinak becézték a nemezkalapja miatt, amellyel a járókelőket üdvözölte. A Márki azonban legfőképpen arról volt híres, hogy Monet háza előtt gyűjtögette a cigarettacsikkeket, amelyekbe az öreg festő épphogy csak beleszippantott. Teletömte a zsebeit velük. Hát nem isteni?

Igen, ő lesz Giverny csavargója, a következő Márki. Tessék, ez aztán a komoly ambíció! Ám jól tudja, hogy ehhez még hosszú utat kell megtennie. A bolond vénember a festőállványaival, aki a mezőn alszik, pillanatnyilag a kis Fanette-en kívül senkit nem érdekel.

Fanette-en kívül…

Neki elég Fanette.

És ezek nem üres szavak, ő nem a levegőbe beszél, Fanette valóban nagyon tehetséges lányka. Sokkal tehetségesebb nála. Igazi mennyei égi adomány, mintha a Jóisten készakarva intézte volna úgy, hogy Givernyben szülessen, és készakarva sodorta volna az útjába.

Az imént Fanette Tökmag apónak nevezte! A Robinson-festmény alakjának. Tökmag apó… Így szeretne meghalni, ezt a két egyszerű szót ízlelgetve, ahogy azokat Fanette szájából hallotta.

Tökmag apó.

Mintha ez a két szó egész útkeresését összegezné… Theodore Robinson remekművétől egy feleselő kis festőpalántáig.

Ő lett Tökmag apó.

Ki hitte volna?

Már nem ragyog a nap.

Pedig még 22 óra sincs. Hirtelen besötétedik, mintha a napnak váratlanul új játékhoz támadt volna kedve, mintha a nyárfák közti bújócskáról szembekötősdire váltana. Mintha most csak azért bújt volna a nyárfa mögé, hogy elszámoljon húszig, hogy a hold előnyre tehessen szert, és nyugodtan elinalhasson…

Kinyitja a szemét. Megdermed. Halálra rémül.

Nem lát mást, csak egy hatalmas követ, pont az arca felett, alig fél méterre.

Szürreális látomás.

Későn fogja fel, hogy nem álmodik. A kő szétzúzza az arcát, mint egy útszéli érett gyümölcsöt. James rettenetes fájdalmat érez, ahogy a halántéka szétloccsan.

Forog körülötte a világ. Hasra fordul. Kúszni kezd a búzakalászok között. Nincs messze a patak, a ház, a malom. Kiáltani kellene.

Egy hang sem jön ki a torkán. Küzd, hogy el ne veszítse az eszméletét. Rettenetes zúgás állja útját a gondolatainak, megdagad a koponyája, mint egy robbanásra kész gőzkazán.

Mászik tovább. Érzi, hogy a támadó fölé magasodik, és arra készül, hogy végezzen vele.

Vajon mire vár?

Tekintete megakad két falábon. Kétségbeesetten kapaszkodik beléjük. Karját megfeszíti, végső kísérletet tesz arra, hogy felegyenesedjen.

A festőállvány éktelen recsegés-ropogás közepette összeroskad. A festődoboz a földre esik. Ecsetek, ceruzák, festékes tubusok szóródnak szét a fűben. Jamesnek futólag eszébe jut a ládába vésett üzenet. Az enyém, itt, most és mindörökké. Nem értette meg a fenyegetést, azt sem, ki véste oda, és miért.

Talán látott valamit, amit nem kellett volna?

Meg fog halni, anélkül, hogy bármit is megérthetett volna. Úgy érzi, elhagyják a saját gondolatai, a maradék vérével és a benne pislákoló élettel együtt kicsordulnak a földre. Már a festékes tubusokon csúszik-mászik, összenyomja, kibelezi őket. Vonszolja magát tovább, egyenesen előre.

Érzékeli az árnyékot, amely még mindig felette tornyosul.

Szeretne megnyugodni, hanyatt fordulni, felállni. Megszólalni. De képtelen rá. Vakrémület dermeszti meg. Az árnyék meg akarta ölni. És nem hagyja annyiban. Menekülnie kell. Más következtetést nem képes levonni, túlságosan zúg a feje. Már csak az ösztönei vezetik a gondolatait. Kúszni. Messzire. Elszökni.

Feldönt még egy festőállványt. Legalábbis azt hiszi. Vér önti el a szemét. Elhomályosul a látása. A táj pirosba, rozsdabarnába, bíborvörösbe öltözik. Nem lehet nagyon messze a patak. Még megúszhatja, ha jön valaki.

Csak kúszni kellene tovább.

Előtte egy festőállvány, meg egy másik. Festőpalettával, ecsetekkel, késekkel.

Az árnyék megelőzi.

Már előtte jár. Ragacsos, vörös szűrőn át látja, hogy egy kéz felkapja a kaparókését. És közeledik felé.

Vége.

James kúszik még néhány centimétert előre, majd utolsó erejét megfeszítve karjával ellöki magát. Teste megpördül, egyszer, kétszer, többször is. Egy pillanatra felcsillan a remény, hogy a lejtőn lefelé messzire gurulhat, a lankás mezőn szépen eljuthat az Epte-patakig, és megússza.

De csak egy pillanatra.

Teste fennakad a meghajló búzakalászokon. Hanyatt fekve. Két métert sem tesz meg. Aztán már semmit nem lát. Festékes vért köp. Két gondolatot sem képes többé egymáshoz fűzni.

Az árnyék közeledik.

James még egyszer utoljára mozdulni próbál, de képtelen rá, egyetlen izma sem engedelmeskedik. Már nem ura a testének. Talán a szemét még ki tudja nyitni.

Az árnyék fölé magasodik.

James ránéz.

Mintha hirtelen visszanyerte volna a tudatát. A halálra ítélt utolsó tiszta gondolata. Azonnal felismeri az árnyékot, de még nem akar hinni a szemének. Képtelenség! Honnan ez a gyűlölet? Miféle téboly táplálja?

Egyik kéz a földre szorítja, a másik a mellkasa felé közelít, hogy beledöfje a kést. James képtelen mozdulni. Már fájdalmat sem érez. Halálra rémül.

Érti már.

Élni szeretne!

Nem azért, hogy ne haljon meg, nem maga miatt. Az ő élete annyira jelentéktelen! Hanem, hogy megakadályozza azt, ami hirtelen felsejlett előtte, hogy megállítsa a szörnyűséges, feltartóztathatatlan lavinát, a förtelmes mesterkedést, amelyben ő csak salakanyag csupán, a dráma mellékszereplője.

Érzi, hogy a jéghideg penge a húsába mélyed.

Túlságosan öreg. Nem is szenved már. Elhagyja az élet. Feleslegesnek érzi magát. Képtelen volt megakadályozni a készülő tragédiát. Túl öreg ahhoz, hogy megvédje Fanette-et. Mostantól ki segít a kislánynak? Ki védi meg az árnyéktól, amely lassan rátelepszik?

James utolsó tekintetével átöleli a búzamezőt, amelyen végigsöpör a szél. Vajon ki találja meg a holttestét a kalászok között? És mennyi idő múlva? Órák? Napok után? Utolsó érzékcsalódásként úgy véli, egy esernyős hölgy, Camille Monet bukkan fel a vadon nőtt füvek és pipacsok között.

Most már semmit nem bán. Igazából ezért jött ide szeretett Connecticutjából. Hogy Givernyben haljon meg.

Lassan lenyugszik a nap. Halála előtt James utoljára Neptune szőrének borzongató érintését érzi hideg bőrén.

– KILENCEDIK NAP –

2010. május 21.

(Chemin du Roy – megyei főút)

Érzések

– 36 –

Egymás után a második derült nap Givernyben. Elhihetitek, ebben az évszakban ez kisebbfajta csoda.

Megyek a chemin du Roy-n. Minél öregebb vagyok, annál kevésbé értem a turistákat, akik képesek több mint kétszáz méter hosszú libasorban, egy óránál is tovább türelmesen várni a járdán, hogy a rue Claude Monet felől mehessenek be a kertbe. Pedig elég végigsétálni a chemin du Roy-n. A megyei főút mentén húzódó zöld kerítésen át bárki megnézheti Monet kertjét és házát, fényképen is megörökítheti a felejthetetlen látványt, sőt még a virágok illatát is érezheti, és várni sem kell.

Az elsuhanó autók alaposan megtépázzák a főút és a kerékpárút között húzódó növényzetet. Ha kicsit gyorsabban halad egy jármű, a levelek összerezzennek, mintha görcs rázná őket. A kocsikat többnyire Vernonban dolgozó, környékbeli fickók vezetik, akik már régóta ügyet sem vetnek a rózsaszín vakolatú, zöld zsalugáteres házra. Nekik a chemin du Roy a vernoni D5-ös főút. Semmi egyéb.

Abban az iramban viszont, ahogy én haladok, bőven van időm megcsodálni a virágokat. Nem akarok hazudni, a kert természetesen gyönyörű. Az óriási rózsalugas, a Rond des Dames padokkal körberakott pihenője a Clos normand díszkertben, az iszalagzuhatagok, a rózsaszín tulipán- és nefelejcságyások… Mind megannyi mestermű…

Ki tagadná?

Amadou Kandy mesélte, hogy tíz éve Japánban, egy isten háta mögötti kis faluban, megnyitották Monet házának pontos mását, a Clos normand-nal és a vízi kerttel. Ha hiszitek, ha nem, láttam a képeket, szinte lehetetlen megkülönböztetni az igazi Givernyt a hamis utánzattól. Nyilván azt gondoljátok, hogy fényképre azt fog rá az ember, amit akar… De most őszintén, micsoda ötlet még egy Givernyt építeni Japánban? Felfoghatatlan számomra ez az egész.

Elárulom, én évek óta nem tettem be a lábam Monet kertjébe. Mármint az igaziba, Givernyben. Nekem már túl nagy a tömeg. Több ezer turista tolong, összezsúfolva, egymás lábát taposva. Ez már nem való egy magam korabeli hölgynek. Ráadásul sokan meglepődnek, mert képzőművészeti galériára számítanak, holott Monet házában nincs egyetlen Vízililiomok-kép, japán hidat vagy nyárfákat ábrázoló festmény sem. Ez csupán egy ház, műteremmel és kerttel. Aki az igazi Monet-vásznakra kíváncsi, annak a párizsi Orangerie Múzeumba, a Marmottan Múzeumba, Vernonba kell ellátogatnia… Igen, mindent összevetve nekem jobb a kerítés külső oldalán. Az érzéseim különben is csak rám tartoznak. Márpedig nekem az is elég, ha behunyom a szemem, a kert varázslatos szépsége belém ivódott.

Örökre. Higgyétek el!

A megszállott rajongók feltartóztathatatlanul vonulnak a chemin du Roy-n. Egy Toyota száguld el több mint száz kilométer per órás sebességgel. Talán nem tudjátok, de az aszfaltozást Claude Monet fizette száz évvel ezelőtt, mert az út pora belepte a virágait! Jobban tette volna, ha inkább elkerülő utat építtet. Egyenesen érthetetlen, hogyan lehet egy ilyen kertet kettévágni megyei főúttal, amely alatt alagúton közlekednek a turisták a kert egyik részéből a másikba.

De hagyjuk… Talán már elegetek van a givernyi öregasszony nem túl érdekfeszítő eszmefuttatásaiból arról, hogyan fejlődött a falu és környéke. Megértelek benneteket. Ti főképp arra vagytok kíváncsiak, hogy miben mesterkedem. Ez érdekel benneteket, ugye? Hogy mi a szerepem ebben a történetben? Melyik pillanatban hagyom abba az örökös kémkedést, mikor avatkozom közbe? Hogyan? Miért? Türelem, türelem! Még néhány nap. Már csak néhány nap. Hadd élvezzem még egy kicsit az általános közönyt az öreg hölgy iránt, aki nem érdemel több figyelmet, mint egy földbe vert oszlop vagy útjelző pózna. Azt nem állítom, hogy ismerem a történet végét. Nem. De azért van róla némi fogalmam.

A történet zárójelét úgyis én fogom becsukni. Bízzatok bennem! Nem fogtok csalódni, elhihetitek!

Még egy kis türelmet kérek. Hadd meséljek még egy kicsit Monet előttem tarkálló kertjéről. Figyeljetek! Minden részlet fontos. Májusi délelőttökön legtöbbször kiránduló diákok özönlik el a kertet. Egy hónapon át minden reggel akkora a zsibongás, mintha egy iskolaudvaron lennénk! Természetesen sok múlik a tanítónőn is. Azon, hogy mennyire képes felkelteni a lurkók érdeklődését a festészet iránt? Meg persze attól is függ, mennyire izgatottak a gyerekek. Hány órát töltöttek autóbuszba zárva, mielőtt ideértek?

Olykor megesik, hogy egész éjszaka utaznak! Vannak kíméletlen tanítónők! A kertben már nyugodtak lehetnek, ott alig kell felügyelni a gyerekekre. Mintha a téren lennének, csakhogy itt még tanulnak is. Kérdőívet töltenek ki, rajzolnak. Azon kívül, hogy vízbe fúlhatnak a vízililiomok között, nem sok veszély leselkedik rájuk.

A chemin du Roy-n épp a Lorin pékség teherautója halad el, a sofőr rám dudál, én intek neki. A képzőművészeti galériatulajdonos Amadou Kandyn kívül Richard Lorin az utolsó kereskedő, aki még ismer. Givernyben minden évben változnak a cégérek. Galériák, szállodák, vendégházak cserélnek gazdát. Folyamatos a jövés-menés. Erős itt a hullámzás, attól függ, mikor mire van igény. Ám én ezt most már csak messziről szemlélem. Mint egy partra vetett hal.

Még várok…

Motorzúgást hallottam az imént, egy Triumph Tiger T100-as jellegzetes hangját. A jármű a Leroy közben parkolt le, a csoportos látogatók bejáratánál. Bizonyára ezt is furcsálljátok, hogy egy nyolcvanévesnél is idősebb hölgy már a hangjáról felismeri egy motorkerékpár típusát. Ráadásul egy öreg, szinte régiségnek számító motorét. Ha tudnátok… Higgyétek el, egy Triumph Tiger T100-as hangját ezer közül is felismerném.

Istenem, hogy is felejthetném el…

Mellesleg megjegyzem, nem csak én hegyezem a fülemet. Kis idő múlva Stéphanie Dupain is kidugja a fejét Claude Monet házának legfelső emeleti ablakából, a vadszőlő takarásában. Mintha csak a gyerekeket figyelné a tornyából.

Persze…!

Tudom, hogy már egy távoli motorzúgástól is összerezzen. Fél szemmel az épület előtti virágágyások közt futkározó gyerekeket felügyeli, de azt hiszem, az osztályba járó kiskölykök most egy darabig kedvükre hancúrozhatnak…

– 37 –

Stéphanie Dupain leszalad a lépcsőn. Megjött Laurenç Sérénac, az olvasóteremben várja.

– Jó napot, Stéphanie! Örülök, hogy látom.

A tanítónő kissé kifulladt. Laurenç örömében félfordulatot perdül maga körül.

– Istenem! Először járok Claude Monet házában! Igazán köszönöm a lehetőséget. Sokat hallottam róla. Ez… ez lenyűgöző…

– Jó napot, felügyelő. Akkor valóban itt az ideje a tárlatvezetésnek. Hallatlan szerencséje van, mert ma délelőtt kizárólag a givernyi iskolásoknak nyitották ki Monet kertjét. Kivételesen! Egyszer egy évben csak minket vár Monet összes lakosztálya…

Csak minket vár…

Laurenç Sérénac képtelen meghatározni, miféle izgatottság lesz úrrá rajta hirtelen. Képzelgés és feszültség vegyül benne.

– És a gyerekei?

– A kertben játszanak. Nyugodjon meg, nem eshet bajuk, csak a legnagyobbakat hoztam magammal, és a szemem sarkából figyelem őket. A ház mindegyik ablaka a kertre néz. A legkomolyabbak feltehetően festenek, ihletet merítenek, mert néhány napon belül be kell adniuk a képeket a Robinson Alapítvány pályázatára. A többiek fütyülnek a festészetre, nyilván a hidak közt és a medence körül bújócskáznak… Tudja, így volt ez már Monet idejében is. Nehogy elhiggye azt a mesét, hogy az öreg művész remeteként, magányosan éldegélt a csendes házban! Claude Monet otthona mindig gyerekzsivajtól volt hangos, a gyerekei és az unokái népesítették be a házat.

Stéphanie a tárlatvezető testtartásába helyezkedik, és belekezd:

– Amint látja, felügyelő, a kék szalonban vagyunk… innen nyílik egy különös éléskamra. Nézze ezeket a falra akasztott tojásos dobozokat…!

A tanítónő csodálatos piros-kék, kereknyakú selyemruhát visel, derekán széles öv, nyakán pedig két kis virágos gomb fogja össze. Olyan, mint egy metszetről lelépő gésa. Haját szorosan hátrafogta. Mályvakék szeme beleolvad a falak pasztellkékjébe. Sérénac azt sem tudja, hova nézzen. Stéphanie láttán, különös módon egy Claude Monet-festmény is eszébe jut. Camille Doncieux-nek, a festő első feleségének gésaruhás portréja. Sok évvel ezelőtt látta. Önmagát már-már betolakodónak érzi a farmernadrágban, ingben és bőrdzsekiben.

– Továbbmehetünk a következő terembe? – kérdezi a tárlatvezető szelíd, lágy hangja.

Sárga.

A helyiség teljesen sárga. A falak, a festett bútorok, a székek. Sérénac megtorpan, és csodálkozva néz körül.

A kísérője közelebb lép.

– Az étkezőben vagyunk, ahol Claude Monet a rangos vendégeit fogadta…

Laurenç-t ámulatba ejti a csillár, majd tekintete végül egy falon függő képen állapodik meg. Renoir-pasztell. Hatalmas karimájú, fehér kalapot viselő fiatal lány háromnegyedes ülő portréja. A felügyelő közelebb hajol, nem győzi csodálni az átmenetet, ahogy a hamvas lányka hosszú hajának barnája az arc barackszínébe hajlik.

– Kitűnő másolat – jegyzi meg.

– Másolat? Biztos ebben, felügyelő?

Sérénac meghökken, és tüzetesebben szemügyre veszi a képet.

– Hát… ha mondjuk, egy párizsi múzeumban látnám, egy pillanatig sem kételkednék benne, hogy eredeti. De Monet házában? Mindenki tudja, hogy…

– És ha azt mondanám, hogy igenis eredeti Renoirról van szó? – szakítja félbe Stéphanie.

A felügyelő döbbent arckifejezése mosolyra fakasztja a tanítónőt, aki suttogva hozzáteszi:

– De pszt! Ez titok… Ne árulja el senkinek!

– Gúnyolódik velem…

– Ó, dehogy! Olyannyira nem, hogy felfedek ön előtt még egy titkot, amelytől még jobban meg fog döbbenni. Ha alaposan körülnézünk Monet házában, némelyik faliszekrényben, a műteremben, a padláson remekművek egész sorára bukkanhatunk. Több tucat alkotás lapul itt! Renoir-, Sisley-, Pissarro-képek. Mind-mind eredeti. Természetesen akadnak köztük Monet-festmények is, eredeti Vízililiomok… Alig egy karnyújtásnyira tőlünk!

Laurenç Sérénac elképedve néz Stéphanie-ra.

– Stéphanie, miért etet ezzel a mesével? Mindenki tudja, hogy ez lehetetlen. Egy Renoir- vagy Monet-vászon elképesztő értéket képvisel… Anyagi és kulturális téren egyaránt. Hogy hihetné el bárki is, hogy itt porosodnak? Ez… ez nevetséges…

Stéphanie enyhén lebiggyeszti az ajkát.

– Laurenç, elfogadom, ha hihetetlennek találja az értesülést, de elszomorít, ha lehetetlennek vagy nevetségesnek tartja. Higgye el, a színtiszta igazat mondtam. Egyébként Givernyben sokan tudnak a Monet-házban rejtőző kincsekről. De… mondjuk, ez afféle falubeli titok, nem beszélünk róla.

Laurenç Sérénac türelmetlenül várja, mikor neveti el magát a tanítónő. Ez a pillanat azonban nem jön el, bár Stéphanie szeme pajkosan csillog.

– Stéphanie – böki ki végül a felügyelő –, sajnálom, de ezt a viccet egy nálam hiszékenyebb zsarunak kellene elsütnie.

– Még mindig nem hisz nekem, Laurenç? Mindegy. Végül is nem annyira fontos, ne is vesztegessünk rá több szót…

A tanítónő hirtelen sarkon fordul. Sérénac zavarba jön. Nem kellett volna eljönnie, pont most és pont ide – gondolja magában. Máshol kellett volna találkoznia Stéphanie-val. De már mindegy… késő bánat! Kusza gondolatok kavarognak a fejében, s bár tudja, hogy nem ez a megfelelő hely, belekezd:

– Stéphanie, én nem pusztán tárlatvezetésre jöttem. Nem csak festészetről szeretnék csevegni. Másról is beszélnünk kell…

– Pszt!…

Stéphanie a szája elé teszi az ujját, így jelezve, hogy ez nem a megfelelő pillanat – bizonyára jól bevált tanítónői fogás –, majd az üveges tálalószekrényre mutat.

– Claude Monet-nak az is fontos volt, hogy a vendégeit elkápráztassa. Creil & Montereau kék fajansz, japán metszetek…

Laurenç Sérénacnak nincs más választása, a vállánál fogva megragadja Stéphanie-t. Abban a pillanatban rádöbben, hogy hibázott. A szövet olyan selymes, lágy, simogató, mintha bőrt érintene. Felügyelőhöz nem méltó gondolatokat ébreszt.

– Nem tréfálok, Stéphanie. Tegnap nem alakultak túl jól a dolgok a férjével…

Stéphanie elmosolyodik.

– Este kaptam belőle egy kis ízelítőt.

– Meggyanúsítjuk. Ez komoly dolog…

– Tévednek…

Laurenç ujjai végigcsúsznak a selymen, mintha a nő karját simogatná. Nem meri jobban megszorítani. Küszködik, hogy el ne veszítse a józanságát.

– Ne szórakozzon velem, Stéphanie! A férje a tegnapi kihallgatáson azt állította, hogy a bűntény reggelét önnel töltötte az ágyban, ön pedig három napja az ellenkezőjét bizonygatta. Tehát kettejük közül valaki hazudik… Vagy a férje, vagy…

– Laurenç, hányszor kell még elmondanom, hogy nem voltam Jérôme Morval szeretője. Még csak bizalmas barátnője sem. A férjemnek semmilyen oka nem volt rá, hogy megölje Morvalt! Ismerem a népszerű mondást. Ha nincs indíték, alibi sem kell.

Jóízűen felnevet, kisiklik Laurenç kezéből, mint egy angolna, majd így folytatja:

– Különleges érzékkel csűri-csavarja a szálakat, Laurenç. A híres givernyi csizmagyűjtési akcióját most azzal tetézi, hogy az összes falubeli párt kifaggatja, szeretkeztek-e az ágyukban a bűntény reggelén?

– Ez nem játék, Stéphanie…

Stéphanie hangja hirtelen nyers, tanítónős színezetet ölt:

– Tisztában vagyok vele, Laurenç. Nos, akkor ne bosszantson tovább ezzel a bűnténnyel, az ostoba nyomozással. Nem ez a fontos. Mindent elront.

Hátat fordít, elszalad, csak úgy siklik a téglavörös és szalmasárga köveken. A következő pillanatban visszafordul, és elmosolyodik.

Angyal és ördög.

– Ez a konyha!

Ezúttal a kék szín csapja arcon Laurenç Sérénacot. A falak, a fajanszedények kékje, mindenféle árnyalatban, az égszínkéktől a türkizig. Stéphanie vásári kikiáltó hangján szólal meg:

– Az itteni gazdasszonyok leginkább a konyhaedényeket… a rézüstöket… a roueni fajanszokat szeretik…

– Stéphanie…

A tanítónő lecövekel a tűzhely előtt, Sérénacnak lélegzetvételnyi időt sem hagy, két kézzel megragadja a felügyelő bőrdzsekijének két szárnyát.

– Felügyelő, beszéljünk világosan! Egyszer és mindenkorra tegyünk pontot az i-re. A férjem szeret engem. Ragaszkodik hozzám. Képtelen lenne bárkit is bántani. Keressenek másik bűnöst!

– És ön?

Stéphanie meghökken, kissé enged a szorításból.

– Hogy érti? Hogy én képes lennék-e bántani valakit? Ezt kérdezi tőlem?

Mályvakék szeme a felügyelő számára ismeretlen, új árnyalatot ölt. Sérénac zavartan hebeg-habog:

– N… nem. Hova gondol? Úgy értettem, hogy ön, ön szereti a férjét?

– Kezd tapintatlanná válni, felügyelő.

Stéphanie elengedi a bőrkabátot, és visszatér előbb az étkezőbe, majd a szalonba, végül az éléskamrába. Laurenç bizonyos távolságból követi, nem tudja, hogyan viselkedjen. Az éléskamrából falépcső vezet fel az emeletre. Stéphanie ruhája végigsimítja a fal faburkolatát, mintha ki akarná fényesíteni azt. Mielőtt a tanítónő eltűnik a lépcsőfordulóban, odavet egy szót. Egyetlenegyet:

– Végre!

– 38 –

Sylvio Bénavides a roueni katedrális előtti téren álldogál. Régóta nem járt Rouenban, kis híján egy éve. Útikönyvével a kezében arra gondol, hogy nyilván turistának nézik. Kit érdekel? Fél óra múlva találkozója lesz a Szépművészeti Múzeum gyűjteménykezelőjével, bizonyos Achille Guillotinnel, de szándékosan korábban érkezett, mintha titkon arra vágyott volna, hogy lelkileg felkészüljön, és belemerüljön az öreg Rouen impresszionista légkörébe.

A turisztikai hivatal felé fordul, közben felüti az útikönyvét: Claude Monet ennek az épületnek az első emeletéről festette roueni katedrálisainak többségét, összesen huszonnyolc képet. Mind más és más, attól függően, hogy melyik napszakban és milyen időjárási viszonyok között készültek. Monet idejében a turisztikai hivatal ruhaüzletként működött, jóval korábban pedig pénzügyi palotaként, Rouen első reneszánsz műemléke volt. Sylvio továbbolvassa az ismertetőt. Claude Monet számos más nézőpontból, a tér különböző házaiból is megörökítette a székesegyházat. Ezek közül némelyik – a rue Grand Pont vagy a rue du Gros-Horloge oldalán – teljesen romba dőlt a háborúban.

A felügyelő elmosolyodik, ahogy elképzeli Claude Monet-t, amint hajnalban, festőállvánnyal betoppan alvó polgárokhoz, vagy hónapokon át, egész napokra befészkeli magát egy női ruhaszalonba, és ablakról ablakra vándorol. Csak azért, hogy majdnem harmincszor megfesse ugyanazt a motívumot. Nyilván bolondnak nézték…

Az emberek valójában imádják az őrülteket.

Sylvio a katedrális felé fordul. Igen, az emberek imádják a tébolyt. Nézzük csak meg ezt a székesegyházat! Ha a csodájára járunk, végül is igazoljuk azt a fickót, aki egy szép napon kitalálta, hogy felépíti ezt a valószínűtlen műalkotást, kerüljön bár ötszáz évbe, azt az eszelőst, aki nem nyughatott, amíg nem az ő katedrálisának tornya nyúlt a legmagasabbra Franciaországban, még ha pár ezer építőmunkás ott is hagyta a fogát. Egy ilyen építkezés akkoriban igazi mészárlásnak számított, de erre már nem emlékszünk. Mindig ez a vége. Elfelejtjük az embertelen mészárlást, és csodáljuk az őrültséget.

A felügyelő az órájára pillant. Nem őgyeleghet tovább, ha időben oda akar érni, iskolás kora óta őrzi azt a szokást, hogy mindig pontos. Elindul a katedrális előtti térről, végigmegy a nagyáruházak árkádja alatt. „Rue des Carmes” – áll az utcatáblán. Ha jól emlékszik, a múzeum balra található. Befordul egy fagerendás házakkal szegélyezett, szűk utcácskába. Mindig is nehezen tájékozódott Rouen középkori városközpontjában. Meggyőződése, hogy a belváros útvesztője egy meggyötört agyból pattant ki. Talán ugyanaz a fickó tervezte, aki nem engedett az égig érő katedrálisból. További nehézséget jelent, hogy Sylvio nem is figyel igazán az útra, mert amióta Rouenba érkezett, folyamatosan azon jár az esze, hogy valami nem stimmel a Morval-ügy körül. Mintha valaki a háttérben mozgatná a történet szálait, egy fondorlatos Hüvelyk Matyi, aki jeleket szór eléjük, hogy arra terelgesse őket, amerre neki tetszik. Vajon ki lehet az?

Sylvio az 1944. április 19. térre ér. Tétovázik egy darabig, majd épp abban a pillanatban fordul jobbra, amikor egy vehemens anyuka keresztezi az útját, babakocsival, amelyet habozás nélkül áttol a felügyelő lábán. Ő pedig sűrű bocsánatkérések közepette morfondírozik tovább.

Vajon ki lehet az?

Jacques Dupain? Amadou Kandy? Stéphanie Dupain? Patricia Morval?

Giverny kis falu, lakói folyamatosan azt hajtogatják, hogy mind ismerik egymást. De mi van, ha valamennyien közös titkot dédelgetnek? Például 1937-ből, annak a kisfiúnak a vízbe fulladásáról? Bénavides a legvadabb feltételezésekbe bocsátkozik. Felmerül benne, hogy netán még a főnöke sem játszik egészen nyílt lapokkal. Sérénac olykor furcsán kezeli a festészet kérdéseit. Sylviónak nem tetszik ez a sok véletlen egybeesés. Laurenç olyannyira kedveli a képzőművészetet, hogy még az irodája falára is festményeket aggat. Vernoni kinevezése előtt műkincskereskedelmi ügyekben nyomozott, és különös véletlen folytán rögtön egy műgyűjtő gyilkossági ügyébe csöppen… Ráadásul éppen Givernyben! Arról nem is beszélve, hogy valamiféle rögeszmétől hajtva, az egészet Jacques Dupain nyakába akarja varrni, miközben a feleségével flörtöl… Béatrice-nak is beszélt erről, de fogalma sincs, miért, a felesége imádja Laurenç-t. Pedig csak egyszer találkoztak, már ha azt az estét igazi találkozásnak lehet nevezni.

Sylvio megpillant egy parkot, mellette monumentális szürke épület áll. Körülbelül tíz ember várakozik a lépcső előtt. Felismeri a Szépművészeti Múzeum bejáratát. Megszaporázza a lépteit, miközben pörögnek a gondolatai. Igen, Béatrice folyamatosan azt szajkózza, hogy Laurenç kedves, érdekes, vicces figura. Sőt még valami olyasmit is hozzáfűzött, hogy „egy zsaruhoz képest bámulatosan érzékeny, szinte női megérzéssel rendelkezik”. Lehet, hogy benne épp ezért támadtak fenntartások a főnökével szemben – töpreng magában Sylvio. Hogyan lehetséges, hogy Béatrice ennyire becsül egy ilyen Sérénac-féle férfit, aki annyira más, mint ő? Csak a festészet érdekli, meg Morval szeretői. Vagy akit szeretőjének akart volna.

Bénavides felmegy a Szépművészeti Múzeum lépcsőjén, miközben fogalma sincs miért, ismét felmerül benne a kérdés, és befészkeli magát az agyába, mint valami fülbemászó dallam: Mit imádnak az emberek az őrülteken? Főleg a nők.

Sylvio Bénavides felügyelő néhány perce a Roueni Szépművészeti Múzeum előcsarnokában várakozik. Kissé nyomasztja a magas mennyezet, a tágas csarnok és a hatalmas mennyezetfreskók alatti csillár. Hirtelen, mintha a márványpadlóba rejtett süllyesztőből bukkant volna elő, kopasz, alacsony emberke lép oda hozzá, és kezet nyújt neki. Hosszú köpenye már-már a cipőjét verdesi.

– Bénavides felügyelő? Achille Guillotin. A múzeum gyűjteménykezelője. Mehetünk, ha gondolja. Tartok tőle, hogy csak rövid időt szentelhetek önnek, annál is inkább, mivel egyáltalán nem értem, mit kíván tőlem.

Mókás gondolat suhan át Sylvio agyán. Guillotin a középiskolai rajztanárára, Jean Bardonra emlékezteti, aki már huszonöt évesen negyvennek nézett ki. Hasonló a termete, ugyanolyan köpenyt hord, ugyanúgy beszél hozzá. Az iskolai évek alatt furcsamód mindig Sylvio volt a bűnbak a tanárok szemében, főleg, azokéban, akiknek nem volt tekintélyük. Sylvio szerint Achille Guillotin ugyanebbe a csoportba tartozik, a hatalom előtt hajbókoló, szolgalelkű, de a gyengébbekkel zsarnokoskodó kisfőnök.

Guillotin már messze jár, iszkol felfelé a lépcsőn, mint egy szürke kisegér. Sylvio minden lépcsőfoknál attól tart, hogy rálép a túl hosszú köpenyére, és a végén még visszagurul.

– Na, jön? Pontosan milyen gyilkosságról van szó?

Bénavides szaporán lépked a szürke köpeny nyomában.

– Az áldozat egy meglehetősen gazdag szemész Givernyből. Többek között festményeket gyűjtött. Különösen érdekelte Monet és a Vízililiomok. Lehetséges, hogy ez a bűntény indítéka.

– Na és?

– Na, és szeretnék többet megtudni.

– A rendőrségen nincs senki illetékes?

– De… A nyomozást vezető felügyelő a műkincsvédelmi rendőrségen tanult, de…

Guillotin olyan képet vág, mintha Sylvio a legsúlyosabb eretnekséget követte volna el.

– De?

– De én szeretném kialakítani a saját elképzelésemet…

A lépcsőfordulóba érve nehéz eldönteni, hogy Guillotin sóhajt vagy zihál.

– Az ön dolga… Mit szeretne megtudni?

– Ha egyetért, kezdhetnénk a Vízililiomokkal. Szeretném tudni, hogy Monet hányat festett belőlük? Húszat? Harmincat? Ötvenet?

– Ötvenet?!

Achille Guillotin torkából sikollyal vegyülő gúnykacaj tör elő, ilyen hangot egyedül a hiénák képesek kiadni magukból. Ha lenne a keze ügyében egy fémvonalzó, most bizonyára rásuhintana a tudatlan felügyelő kezére. Sylvio úgy érzi, hogy a Reneszánsz Terem összes szigorú arcképe egyszerre fordul felé, hogy a végletekig fokozzák a szégyenérzetét. Akaratlanul is lesüti a szemét, miközben Achille Guillotin bosszúsan vállat von. Bénavides felügyelő ekkor veszi észre a muzeológus különös narancssárga zokniját.

– Tréfál, felügyelő? Ötven Vízililiomok-képről beszél? Vegye tudomásul, hogy a szakértők Monet festményei között legalább kétszázhetvenkét Vízililiomok-darabot vettek számba!

Sylviónak elkerekedik a szeme a döbbenettől.

– Négyzetméterben is számszerűsíthetjük, ha úgy többet mond önnek. Az első világháború végén, országos megrendelésre Monet körülbelül kétszáz négyzetméternyi Vízililiomok-képet festett, amelyet az Orangerie-ban állítottak ki. De ha azokat a műveket is beleszámítjuk, amelyeket Monet nem tartott meg, azokat, amelyeket félig vakon, már szürkehályoggal festett, a szakemberek több mint száznegyven négyzetméternyi „többlet” Vízililiomok-festménnyel számolnak világszerte, New York, Zürich, London, Tokió, München, Canberra, San Francisco kiállítótermeiben… És még sorolhatnám, higgye el. Nem beszélve arról a legalább száz Vízililiomok-darabról, amelyeket magángyűjteményekben őriznek…

Sylvio gondosan kerül mindenféle megjegyzést. Arra gondol, bizonyára ügyefogyott kisgyereknek látszik, aki most tudta meg, hogy a parton, a lábát nyaldosó hullámokon túl az óceán található. Guillotin lohol tovább a folyosókon. Valahányszor újabb terembe lép, a bóbiskoló őrök rémülten haptákba vágják magukat.

A Grand Siècle, a franciák nagy százada után a Barokk Európa következik.

– A Vízililiomok – fűzi tovább a szót Achille Guillotin egy szusszanás nélkül –, példátlan sorozatot alkotnak, nincs párjuk a világon. Élete utolsó huszonhét évében Claude Monet kizárólag ezt festette. Az ő vízililiomos tavát! Fokozatosan száműzte a környező díszletet, a japán hidat, a fűzfaágakat, az égboltot, kizárólag a levelekre, a vízre, a fényre összpontosított. A legtökéletesebb tanulmányok. A halála előtt néhány hónappal festett utolsó vásznak már az absztrakt formanyelvéhez közelítenek. Csupán foltok. Tasizmus, azaz foltfestészet, mondják a szakértők. Soha nem találkoztak hasonlóval azelőtt. Monet idejében senki nem értette. Egy vénember hóbortjának tartotta mindenki… Halála után sutba dobták az öreg Monet Vízililiomait, főképp az utolsó képeket. Tiszta őrület – gondolták róluk.

Sylviónak ideje sincs rákérdezni, pontosan mit ért Guillotin a „sutba dobás” alatt. A gyűjteménykezelő fáradhatatlanul mondja a magáét:

– Csakhogy egy nemzedékkel később épp ezek az utolsó vásznak keltik életre az Egyesült Államokban az úgynevezett absztrakt festészetet… Ezt hagyta ránk az impresszionizmus atyja: a modern művészet felfedezését! Ismeri Jackson Pollockot?

Sylvio nem meri azt felelni, hogy nem. De azt sem, hogy igen. Guillotin a tanár unott ábrázatával felsóhajt.

– A maga baja. Absztrakt festő… Pollock és a többiek Monet Vízililiomaiból merítettek ihletet. Valójában mindent neki köszönhetnek. Franciaországban úgyszintén. Remélem, jól a fejébe véste, amit mondtam. A legnagyobb méretű Vízililiomokat az Orangerie-ban állították ki, az impresszionizmus Sixtus-kápolnájában. Az 1918-as fegyverletétel alkalmából Monet a francia államnak ajándékozta őket. És ez még nem minden! Ha belegondolunk, hol is állították ki pontosan a Vízililiomokat, további csodálatos dolgokra jöhetünk rá…

– Igazán?

Sylviónak ennél szellemesebb válasz nem jut eszébe, de Guillotin rá se ránt.

– A Vízililiomok a győzedelmes tengelyen feszítenek! Azon a tengelyen, amelyet a Notre-Dame, a Louvre, a Tuileriák kertje, a Concorde, a Champs-Élysées, a Diadalív és a Défense-negyed modern Diadalíve alkot… Az Orangerie falai mögött a Vízililiomok pontosan abba a vonalba illeszkednek, amely Franciaország egész történelmét jelképezi, és a nap útját követve, keletről nyugatra fut. És micsoda véletlen, Monet szintén reggeltől estig, különböző napszakokban, a nap örök pályája nyomán festette meg a vízililiomos tavat. Az égitestek járása, Franciaország diadalmas történelme, a művészet forradalmasítása… Érti már, miért ér egy vagyont a tavirózsák legparányibb négyzetcentimétere is? A sorozat a modern művészet fordulópontját jelenti. S mindez Normandiához kötődik, a Vernontól pár kilométerre fekvő, jelentéktelen kis tóhoz, amely közel harminc éven át egyedüli motívumként szolgált a festészet legnagyobb géniuszának megszállott munkájához.

Költői hevületében a muzeológus szinte lesodorja a „nagy század” festményein szereplő szentek, királynők és hercegnők testét borító lenge lepleket.

– Mit ért pontosan vagyon alatt?

Guillotin, mintha meg sem hallotta volna a kérdést, szó nélkül átmegy a termen, és kinyitja az ablakot. Bénavides meg sem mozdul.

– Na, jön?

Sylvio megérti, hogy nincs más hátra, követnie kell Guillotin-t a kiállítóterem végébe.

– Megpróbálom érzékeltetni, mennyit ér egy Vízililiomok-kép, ha hiszünk a londoni vagy a New York-i árverések legutóbbi eladási számainak. Nézze csak, például, látja ott átellenben a Haussmann-féle lakóházakat, végig a rue Jeanne d’Arcon? Nos, mondjuk, egy átlagos méretű, tegyük fel, egy négyzetméteres Monet-kép a Vízililiomok-sorozatból, na, nézzük csak, alsó hangon bő száz lakás árának felel meg… Ha házanként négy emeletet számolunk, az már elég jelentős utcarészt jelent…

– Száz lakás? Tréfál?

– Nem én! Azt hiszem, túlzás nélkül mondhattam volna a kétszeresét is. Még mindig látja a rue Jeanne d’Arcot? A lámpánál várakozó járműveket? Így is szemléltethetem. A legutóbbi eladások szerint egy vászon értéke mondjuk, ezer és kétezer autó ára között mozog. Természetesen vadonatúj járművekre gondolok. Vagy tudom is én, mondjuk három közeli utca – a rue du Gros-Horloge, a rue Jeanne d’Arc és a rue de la République – üzleteiben található összes árucikk értéke. Valójában felbecsülhetetlen, ezt próbálom megértetni önnel. El tudja képzelni? Egyetlen Vízililiomok-kép!

– A bolondját járatja velem…

– A londoni Christie’s aukciósházban a legutóbb árverésre bocsátott Monet, tudomásom szerint 25 millió fontért kelt el… És az egy fiatalkori alkotás volt! 25 millió font. Rajta! Számolja át lakásba vagy autóba!

Sylvio jóformán még magához sem tér a döbbenettől, a gyűjteménykezelő máris egy emelettel feljebb jár, az impresszionisták termeinél.

Pissarro, Sisley, Renoir, Caillebotte… És természetesen Monet. A híres rue Saint-Denis trikolorok erdejében, a roueni katedrális borús időben. Bénavides csak hebeg-habog:

– És… maradt még Vízililiomok a piacon?

– Hogyhogy a piacon?

– Hát, szabadon – pontosítja a felügyelő félénken.

– Szabadon? Mit jelent az, hogy szabadon? Nem tudnának pontosabban fogalmazni maguk ott, a rendőrségen? Arra kíváncsi, hogy kallódhat-e valahol Monet-festmény? Létezik-e elfelejtett darab? Egy givernyi padláson vagy pincében? Bizonyára arra gondol, hogy egy ilyen fogásért, ekkora vagyonért kétségkívül ölni lehetne. Nos, felügyelő, akkor jól figyeljen arra, amit most mondok…

– 39 –

Claude Monet házában, megnyikordulnak az éléskamra lépcsői Laurenç Sérénac lába alatt.

A felügyelő igyekszik elhessegetni fejéből a zavaró gondolatokat. Próbálja elhallgattatni a belső hangot, az őrangyalát, amely azt súgja zsaruösztönének, hogy minden lépcsőfokkal közelebb kerül valami durva csapdához, hogy ez a lépcső Monet hálószobájába vezet, ahol nincs semmi keresnivalója, nem kellene a lány után mennie, már egyáltalán nem is ura a helyzetének. Igazából nem nehéz elhallgattatni ezt a józanságra intő angyalt. Elég az előző pillanatra gondolni, Stéphanie csilingelő kacajára, játékos mozdulataira, ahogy a combjára feszülő gésaruhában kecses gazellaként szökken fel az emeletre.

Amikor Laurenç végre felér, Stéphanie a folyosón áll, egy ajtóban, a hálószoba és a fürdőszoba között, szálfaegyenesen, mint egy karót nyelt idegenvezető. De a testhez álló piros-kék ruhájában olyan finom és törékeny, mint egy porcelánváza.

– Ez Monet magánlakosztálya. Kicsit régimódi, belátom. Bensőséges. Laurenç, nem tűnik túlságosan felszabadultnak! Talán nem érzi jól magát?

Stéphanie belép az első helyiségbe, és lehuppan az ágyra. A középen besüppedő óriási pehelydunna szinte összezárul a testén, csak a feje és a lába látszik ki belőle.

– Tehát eljött a vallatás pillanata? Állok elébe, felügyelő.

Laurenç Sérénac riadt tekintete végigfut a helyiség színein, a falra feszített krémszínű kárpiton, a fakósárga ágyneműn, a márványos fekete kandallón, az arany gyertyatartókon, a mahagónivörös ágytámlán.

– Ugyan már, felügyelő, engedje el magát! Úgy tudom, a férjemmel beszédesebb volt tegnap este…

Laurenç elereszti a megjegyzést a füle mellett. Kis ideig szótlanul áll, nem közelít az ágyhoz. Stéphanie szemének vidáman csillogó apró lámpásai mélabús fénysugárrá komorulnak. Sűrű tollpihefelhőt kavarva kibontakozik a dunnából.

– Hát, akkor kezdem én. Felügyelő, ismeri Louise, a givernyi pitypangszedő lány történetét?

Sérénac meghökkenve, kíváncsian néz rá.

– Persze hogy nem! Honnan is ismerné? – fűzi tovább a szót Stéphanie. – Pedig szép történet. Louise egy kicsit a mi Hamupipőkénk itt, Givernyben. Bájos parasztlány volt, legalábbis így mesélik. Ő volt a legcsinosabb a faluban. Fiatal, derűs, ártatlan. Az 1900-as évek elején modellt ült a művészeknek a mezőn. Többek között Radinskynak, az ígéretes cseh festőnek, aki csatlakozott Monet-hoz és az amerikai művészekhez. A szép Radinsky egyben híres zongorista is volt… Az akkoriban elérhetetlennek számító Z 222-es autóval furikázott. Beleszeretett a kis pitypangszedő lányba, feleségül vette, és hazavitte magával… Radinsky ma a leghíresebb cseh festő a hazájában… Louise, a parasztlány cseh hercegnő lett. Képzelje, a feleslegessé váló kocsijukat, a Z 222-est, maga Claude Monet vette meg a fiának, Michelnek, aki néhány hónappal később Vernonban az avenue Thiers egyik fájának ütközött, és összetörte. Leszámítva szegény kocsi siralmas végét, szép történet, nemde?

Laurenç Sérénac ellenáll a vágynak, hogy közelebb merészkedjen, és ő is a dunnába süppedjen. Ég a halántéka.

– Stéphanie, miért mesélte el nekem mindezt?

– Találja ki…

Még jobban kiemelkedik a dunnából, mintha tollfürdőben lubickolna.

– Beavatom egy érdekes titokba, felügyelő. Rég nem voltam kettesben más férfival, a férjemen kívül. Rég nem kacagtam a lépcsőn egy másik férfi előtt. Rég nem beszélgettem tájakról, festészetről, Aragon-versekről tizenegy évesnél idősebb „férfival”, aki képes meghallgatni.

Sérénac Morvalra gondol. De ügyel rá, nehogy félbeszakítsa Stéphanie-t.

– Egyszerűen régóta vártam erre a pillanatra, felügyelő. Mondhatnám, egész életemben.

Csend.

– Hogy jöjjön valaki.

Hova nézzen, gondolja Sérénac sebesen. Az olvadt gyertyára, a falról lepattogzó festékre, bármire, csak ne Stéphanie szemébe.

– Nem feltétlenül cseh festő… Csak valaki… – fűzi hozzá Stéphanie.

Még a hangja is mályvakék.

– Ha azt mondják, egy zsaru lesz az…

Stéphanie felpattan, és ugyanazzal a lendülettel elkapja Laurenç Sérénac hosszan lelógó karját.

– Jöjjön! Figyelnem kell a gyerekekre is.

Az ablakhoz húzza a férfit, és tárt karokkal a kertre mutat, ahol nagyjából tíz gyerek futkározik.

– Nézze meg ezt a parkot, felügyelő, a rózsákat, az üvegházakat, a tavat! Elárulok még egy titkot. Giverny egy kelepce! A díszlet csodálatos, nem vitás. Ki kívánkozna el egy ilyen szépséges faluból? De elárulom, itt minden mozdulatlanságba dermedt. Tilos másképp díszíteni a házakat, átfesteni a falakat, leszakítani akár a legapróbb virágot is. Tíz törvény tiltja. Egy festményben élünk. Bekeretezve! Azt gondoljuk, ez a világ közepe. Azt mondják, megéri ideutazni. De a végén ránk ömlik a táj, a díszlet, és mint a lakk, ránk dermed. Beletörődésből, lemondásból kevert mindennapos máz… Louise, a givernyi pitypangszedő lányból lett cseh hercegnő története legenda csupán. Laurenç, ilyesmi nem történik ma már…

Váratlanul rákiált három gyerekre, akik át akarnak szaladni a ház előtti virágágyáson:

– Körbe menjetek!

Laurenç Sérénac lázasan próbál kitalálni valamit, amivel elterelhetné Stéphanie figyelmét, gátat vethetne búskomorságának, neki pedig segítene leküzdeni a saját vágyát, hogy most rögtön, helyben megölelje. Tekintete a kertben tarkálló tengernyi virágra szegeződik. Megcsodálja a színek harmóniáját, rabul ejti a park hihetetlen varázsa.

– Igaz az, amit Aragon mesél a könyvében – veti oda hirtelen –, hogy Monet egyetlen hervadt virág látványát sem tudta elviselni, ezért a kertészek minden éjjel újakat ültettek a helyükbe, és reggelre új színek bukkantak fel, mintha az egész kertet átfestették volna?

Úgy tűnik, bevált a csel. Stéphanie elmosolyodik.

– Nem, nem, Aragon erősen túloz. Ezek szerint elolvasta a Sziget a Szajnánt?

– Természetesen… Elolvastam és úgy vélem, megértettem. Kiváló regény a párkapcsolat lehetetlenségéről! Hogy nincs boldog szerelem… Ez az? Ezt akarta mondani?

– Amikor Aragon a regényt írta, még így gondolta… Akkor nyilván végérvényesen hitte, hogy nem létezik boldog szerelem. Később mégis átéli a legszebb, leghosszabb, leginkább örök érvényű szerelmet, amely költőnek megadatik… De hiszen ön is tudja. Elsa bolondja!

Laurenç Stéphanie felé fordul. Vadul küzd a vággyal, hogy ujjával végigsimítsa a nő félig nyitott, reszkető, sápadt ajkát, megcirógassa finom porcelán arcélét.

– Különös lány maga, Stéphanie…

– Önnek pedig, felügyelő, kiváló tehetsége van arra, hogy szóra bírja az embert. El kell ismernem, vallatás terén sokkal rutinosabb, mint ahogy azt a férjem sejteni engedte. Ami engem illet, felügyelő, csalódást fogok okozni. Nincs bennem semmi különös, épp ellenkezőleg, lesújtóan hétköznapi vagyok…

A tanítónő vár, tétovázik, majd beszélni kezd, és egyhuzamban elhadarja mondandóját, mint aki az ablakból szeretné világgá kürtölni bánatát:

– Hétköznapi, ha mondom. Szeretnék gyereket nevelni, a saját gyerekemet, de azt hiszem, a férjem nem tud megörvendeztetni vele. Talán ezért nem szeretem már? De még ezt sem gondolnám. Amennyire képes vagyok visszaemlékezni, azt hiszem, valójában soha nem is szerettem. Kéznél volt. Nem volt rosszabb, mint bárki más. Elérhető volt. És szeretett. Elég jól jártam. Látja, felügyelő, hétköznapi nő vagyok, aki csapdában vergődik. Mint oly sokan. Azt hiszem, ezen semmit nem változtat, hogy csinos vagyok, hogy Givernyben születtem, és hogy imádom az osztályomba járó gyerekeket…

Laurenç Stéphanie kezére teszi a sajátját. Tíz összefont ujjal fogják át a zöld kovácsoltvas korlátot.

– Miért árulta ezt el nekem? Miért nekem?

Stéphanie nevetve a szemébe néz.

Vajon tényleg nincs tisztában vele, hogy ha más nem is, a szeme, a szeme egészen kivételes?

– Ne ringassa magát hiú ábrándokba, felügyelő! Főképp ne képzelődjön… Ha mindezt elmeséltem önnek, azt semmiképp sem a vagány mosolya, kissé túlságosan nyitott inge vagy legapróbb érzéseiről is árulkodó mogyoróbarna szeme miatt tettem. Semmiképp se higgye, hogy vonzónak találom, felügyelő… Csak…

Keze a láthatár felé libben. Stéphanie hagyja, hogy a feszültség ott lebegjen felettük.

– Ahogy Louise-t, a pitypangszedő lányt a Z 222-es varázsolta el, én is csak a Triumph Tigerébe szerettem bele!

És a szemébe néz, nevetve.

– Meg talán abba is, ahogy megállt, és megsimogatta Neptune-t…

Még közelebb lép a felügyelőhöz.

– Egy utolsó dolog, felügyelő. Egy fontos dolog! Bizalmas közlés. Attól, hogy már nem szeretem a férjemet, ő még nem gyilkos. Éppen ellenkezőleg…

Sérénac nem felel. Csak abban a pillanatban veszi észre, hogy ötven méterrel előttük, a chemin du Roy-n elhaladó autók utasai mind a Monet-ház felé fordítják a fejüket, és úgy nézik őket, mintha szerelmesek erkélyjelenetét látnák.

Megbolondultak?

Vagy ő a bolond?

– Azt hiszem, legfőbb ideje, hogy a gyerekekkel foglalkozzam – suttogja Stéphanie.

Sérénac magára marad. Hallja a tanítónő távolodó lépteit. A szíve olyan hevesen ver, hogy majd’ kiugrik a kigombolt ingből, kusza gondolatai szétrobbannak a koponyája falán.

Ki ez a Stéphanie?

A végzet asszonya? Vagy egy megtévedt lány?

– 40 –

A Roueni Szépművészeti Múzeum impresszionistákat bemutató csarnokában Sylvio Bénavides felügyelő óriási bagolyszemet mereszt. Achille Guillotin újfent faképnél hagyta, épp zsebkendővel tisztogat egy alig látható porszemet az egyik Sisley-festmény széléről. Árvíz Port-Marlyban, árulkodik a címke a kép alatt. Amikor Sylvio már-már azon töpreng, nem feledkezett-e meg Guillotin a kérdéséről, a gyűjteménykezelő odafordul hozzá, a zsebkendő sarkával törölgetni kezdi a homlokát, és egy hitszónok kenetteljes hangján belekezd:

– Jól értem, felügyelő, hogy elveszett vagy ismeretlen Monet-vásznakról érdeklődik, amelyek bármikor felbukkanhatnak? Nézze, ha ragaszkodik hozzá, eljátszhatunk a gondolattal, de előre figyelmeztetem, csak feltételezésekbe bocsátkozhatunk…

A zsebkendő csak törölget és törölget.

– Tudjuk, hogy Claude Monet műtermében, Givernyben, több tucat festmény maradt, köztük vázlatok, fiatalkori vásznak, befejezetlen, hatalmas Vízililiomok-táblaképek… Nem beszélve a barátai, Cézanne, Renoir, Pissarro, Boudin, Manet adományairól, több mint harminc festményről… Nem fogja elhinni! Erre a vagyonra, erre a hatalmas, a világ bármelyik múzeumi gyűjteményénél értékesebb vagyonra egy nyolcvanéves öregember és jó esetben a kertésze vigyázott a repedező falú házban, alig zárható ajtók és épphogy csak behajtott ablakok mögött. Bárki kedvére válogathatott volna belőlük. Bármelyik givernyi lakos, ha van egy csepp esze, közönséges lopással nagyobb zsákmányra tehetett volna szert, mintha kirabol húsz bankot…

A zsebkendő még egyszer utoljára megtörli az arcot, és összegyűrt gombócként végzi Gillotin tenyerében.

– Ekkora vagyon, alig kéznyújtásnyira… hasonlóan csábító kísértésre nem nagyon tudnék példát mondani…

Sylvio kezdi kapiskálni. Alaposan szemügyre veszi a falon körben függő nagyjából tíz képet. A roueni múzeumban, amely a vidéki képtárak közül állítólag a legpompásabb impresszionista gyűjteménnyel rendelkezik, negyedannyi festmény sincs, mint Monet műtermében. A felügyelő nem tágít:

– Maradhatott még ezekből a mesterművekből Monet házában, Givernyben?

Achille Guillotin egy pillanatig habozik, mielőtt válaszolna:

– Nos, Claude Monet 1926-ban meghalt. Michel Monet, a fia és örököse annak idején bizonyára különös gondot fordított arra, hogy felkutassa és biztonságba helyezze az apja képeit, amelyeket nem adományozott múzeumoknak. Tehát a kérdésére válaszolva azt mondhatjuk, rendkívül csekély a valószínűsége annak, hogy manapság újabb eredeti vásznakra lelhetnek a givernyi rózsaszínű házban. De végül is soha nem lehet tudni…

– És ha nem megyünk odáig, hogy lopást feltételezünk – folytatja a felügyelő kissé felbátorodva –, osztogathatott vagy adhatott Monet csak úgy valakinek a festményeiből?

– A helyi sajtó tud egy adományozásról. Monet felajánlott egy képet a vernoni kórház pénzügyi támogatására szervezett tombolára. Valaki tehát biztosan megnyerte azt a festményt az akkoriban ötven centimes-ért árult tombolajegyért… A többi képet illetően továbbra is feltételezésekkel kell beérnünk. Tudjuk, hogy a givernyiek nem könnyítették meg Claude Monet életét. Minden morzsáért meg kellett harcolnia, hogy a szenvedélyének élhessen. Alkudozott, hogy megvehesse a birtokot, hogy olyannak őrizhesse meg a környező tájat, ahogyan lefestette, és főképp, hogy elterelhesse a patak vizét a vízililiomos medencéjébe. Monet fizetett, méghozzá sokat fizetett a falujának. Fizetett, hogy ne létesüljön keményítőgyár pont az ő kertje előtt. Hogy megőrizze, mindenféle változtatástól elzárja a természetnek ezt a szeretett zugát. Egy csavaros eszű önkormányzati tanácsos vagy ravasz gazda ezekben az esetekben könnyűszerrel megalkudhatott a mester bármelyik festményére az ötszáz frankos perköltség elengedése fejében. Tisztában vagyok vele, hogy a hozzáértők többnyire nem hisznek a művészek és őslakosok közti ilyesfajta egyezségekben, de vajon kimondhatjuk-e teljes bizonyossággal, hogy a givernyi lakosok közül egyetlenegy sem volt, aki érdeklődött volna a festészet vagy legalábbis a festmények piaci értéke iránt? Monet természetesen bármit odaadott volna. Nem volt választása… Vegyük például azt a furcsa malmot Monet kertje mellett, a Chennevières Malomházat. Valahányszor Givernyben járok, mindig eszembe jut Theodore Robinson festménye, a híres Tökmag apó miatt. Nos, a malom tulajdonosainak minden eszközük megvolt, hogy zsarolják Monet-t. A birtokukon keresztül folyt a patak. Ha nem egyezik meg velük, nincsenek vízililiomok!

Sylvio Bénavides-nak ideje sincs mindent lejegyezni, próbálja emlékezetébe vésni az információáradatot.

– Komolyan beszél?

– Úgy tűnik, mintha tréfálnék, fiatalember? Elmondom én magának, hogyan áll a helyzet. Vannak olyan bolond kincsvadászok, akik három aranytallérért képesek bejárni a világot, pedig ha csak egy kicsivel is okosabbak lennének, ellátogatnának Givernybe és a környező falvakba, és átkutatnák a házak padlását. Tudom, az a szóbeszéd járja, hogy Claude Monet megsemmisítette fiatalkori műveit, illetve azokat a festményeket, amelyekkel nem volt elégedett. Annyira félt attól, hogy a halála után a régiségkereskedők rávetik magukat befejezetlen vásznaira vagy vázlataira, hogy 1921-ben a műtermében elégetett minden olyan képet, amelyet nem szeretett. Mindamellett úgy vélem, a mester elővigyázatossága ellenére is elképzelhetetlen, hogy ne maradt volna meg egyetlen Monet-festmény sem. Egyetlen régi, elfeledett festmény. Amelyikből meg lehetne venni egy csendes-óceáni szigetet!

A gyűjteménykezelő átsétál a következő terembe, és sötét pillantást vet a termet őrző hölgy felé, akit szemlátomást jobban foglalkoztat a saját körmének, mint Delaroche festményén a Jeanne d’Arcot vallató bíboros palástjának piros színe.

– Még egy dolog – szólal meg a felügyelő. – Az imént említette Theodore Robinson impresszionista festőt, Claude Monet barátját. Mit gondol arról az alapítványról, amelyet az örökösei hoztak létre?

Guillotin meghökkenve hunyorog.

– Hogy jutott eszébe ez a kérdés?

– A nyomozásunk során gyakran kerül szóba ez az alapítvány. Furcsamód az ügyben érintett személyek közül többen is kapcsolatban állnak vele, legalább közvetve.

– És mit szeretne tudni?

– Fogalmam sincs. Mondjuk, hogy mit gondol róla.

A gyűjteménykezelő tétovázik, mint aki a megfelelő szavakat keresi:

– Nézze, felügyelő… Egy alapítvány meglehetősen bonyolult dolog. Az efféle egyesület hivatalosan a legkevésbé érdekelt annak az ügynek a megoldásában, amelyet képvisel. Próbálom szemléltetni. Képzeljen el egy egyesületet, amely a szegényekkel foglalkozik. Nos, a látszólagos ellentmondás abban rejlik, hogy ha csökken a szegények száma, akkor csorbul az egyesület létjogosultsága. Más szóval, minél jobban végzi a munkáját, annál jobban megássa a saját sírját. Ugyanígy van ez a háború ellen küzdő alapítvány esetében is. A béke a saját halálát jelentené.

– Akár egy orvos, aki annyira hatékonyan gyógyítja a betegeit, hogy munkanélküli lesz?

– Pontosan, felügyelő.

– Értem, de mi köze mindennek a Robinson Alapítványhoz?

– Azt hiszem, van egy mottójuk. A három „fel”, ahogy ők mondják. Felkutat, felkarol, felkínál. Telitalálat! Ez közérthetően azt jelenti, hogy világszerte felkutatják a festményeket, adják-veszik őket, és hogy fiatal, sőt nagyon fiatal festők felkarolásába is befektetnek, adják-veszik az ő képeiket is…

– Na és?

– A tehetségek kiszorítják egymást, felügyelő. A festmény nem olyan, mint a lemez vagy a könyv, a festőművész nem a legnagyobb eladott példányszámból szerzi a vagyonát. Sőt épp az ellenkezője történik, és erre épül az egész rendszer. Egy festmény akkor ér többet, ha a többi kevesebbet, vagy éppen semmit sem ér. Ha szabad a vásár, ha műbírálók, iskolák, galériák versenyeznek egymással, elvileg minden a legnagyobb rendben zajlik. Ám ha egy alapítvány monopolhelyzetbe vagy csaknem monopolhelyzetbe kerül… Érti már, mi a dolog rákfenéje?

– Nem igazán…

Guillotinnek megrándul az arcizma, egy pillanatra sem takargatja ingerültségét.

– Nos, ebben a monopolhelyzetben az alapítvány minél több új tehetséget fedez fel, más kifejezéssel élve, minél inkább megújítja a művészeti életet, ha tetszik, felpörgeti a felkutat oldalt, annál többet árt a felkarolnak, vagyis a többi, védelme alá tartozó festménynek, amelyek piaci értéke ezáltal csökken… Érti már?

– Hogy őszinte legyek, csak többé-kevésbé…

Bénavides a fejét vakarja.

– Inkább felteszek egy kézzelfoghatóbb kérdést: ha valahol szabadon kallódna egy Monet-kép, a Robinson Alapítványnak módjában állna lecsapni rá?

Csak úgy csattan a válasz:

– Minden kétséget kizáróan. Sokkal inkább, mint bárki másnak! És bizonyára bármilyen eszközt bevetne.

– Jól van – folytatja Bénavides, aki végérvényesen magára öltötte Droopy kutya, a szomorú ábrázatú mesterdetektív képét, amelyet a muzeológus szemlátomást módfelett értékel –, akkor lenne még egy utolsó kérdésem. Lehet, hogy meglepődik… Léteznek ismeretlen Monet-képek? Mit tudom én, mondjuk, különösen ritka festmények vagy botrányos képek, bármilyen alkotás, amely összefüggésbe hozható valamilyen véres üggyel?

Achille Guillotin kajánul vigyorog, mintha számított volna erre a végső kérdésre, mintegy a beszélgetés betetőzéseként.

– Jöjjön csak – suttogja cinkos hangon.

Odavezeti a felügyelőt a szemközti falon függő küzdelmes jelenetet ábrázoló festmény elé, amelyen négy meztelen férfi, szemlátomást római rabszolgák próbálnak megzabolázni egy őrjöngő lovat.

– Nézze meg alaposan ezeket a testeket! Géricault, igen, a híres Théodore Géricault festette őket. A legjelentősebb festő, aki Rouenban született! Figyelje meg a testeket. A mozdulatot. A festőknek rendkívül különös a viszonyuk a halálhoz, felügyelő. Tudvalevő, hogy Théodore Géricault kórházakból szerzett amputált kezeket, lábakat, levágott fejeket, hogy élethűen tudja megfesteni a Medúza tutaja című képét. Az egész műterme hullaszagtól bűzlött! Élete vége felé, hogy saját tébolyát enyhítse, a Salpêtrière-kórházban tíz portrét festett, hogy az őrület megnyilvánulási formáit megtestesítő tíz rögeszmés ábrázolásán keresztül megörökítse az emberi lélek minden kínját…

Sylvio attól tart, hogy a gyűjteménykezelő ismét eltér a tárgytól.

– Csakhogy Monet nem volt őrült… Ő nem festett hullákat!

Mintha Achille Guillotin rejtett énjéről kezdene lehullani a lepel. Pár szál haja, mint csökevényes ördögszarv mered az égnek kopasz tojásfején.

Lehetséges, hogy ő a tizenegyedik rögeszmés?

– Jöjjön, felügyelő! Mutatok valamit.

Guillotin lerohan a lépcsőn két emeletet, beveti magát a múzeum boltjába, felkap egy óriási könyvet, és a fogával tépi le róla az átlátszó védőfóliát.

Szinte megszállottan forgatja a lapokat.

– Monet nem festette meg a halált! Monet nem festett holttesteket, kizárólag a természetet festette! Ó! Ó!… Na, ne mondja! Nézze csak, felügyelő. Nézze!

Bénavides önkéntelenül hátrahőköl.

Egy kísértet. A teljes oldalt betölti.

A festmény behunyt szemű női képmást ábrázol. Mintha jeges szemfedél borulna rá, fagyos ecsetvonások örvényébe vész, fehér pókháló ejtette rabul, amely szinte felfalja halovány arcát.

A halál…

– Hadd mutassam be Camille Monet-t – magyarázza Guillotin száraz, hideg hangon –, a mester első feleségét, legkedvesebb modelljét. A pipacsmezőn sétáló napernyős kisasszonyt, aki sugárzó szépségű társa volt a vidéki vasárnapokon. Harminckét éves korában halt meg! Monet a felesége halálos ágyánál festette ezt az elátkozott képet. Egész életében haragudott magára, amiért képtelen volt ellenállni a kísértésnek, és vászonra rögzítette a tovaszálló élet színeit, amiért haláltusáját vívó szerelmét közönséges modellként kezelte. Akárcsak a feldarabolt testek bűvöletében alkotó Géricault. Mintha Monet festői énje felülkerekedett volna a kétségbeesett szerelmesen. Monet mesélte, hogy a felesége friss teteme előtt az automatikus festés kényszere vett erőt rajta, mintha hipnózisban lett volna. Ön mit gondol erről, felügyelő?

Sylvio Bénavides soha nem érzett hasonló megindultságot egy festmény láttán.

– Van… vannak egyéb ilyen művek is? Akarom mondani Monet-festmények…

Achille Guillotin kerek arca még jobban elvörösödik, mintha felébredt volna a benne szunnyadó kisördög.

– Mi lehet lenyűgözőbb annál, mint megfesteni a feleségünk halálát? Elgondolkodott már ezen? Természetesen semmi…

Már a halántéka is vörösen lángol.

– Semmi, hacsak nem adatik meg, hogy a saját halálunkat fessük meg! Élete utolsó hónapjaiban Monet befejezetlen Vízililiomokat festett, amelyek Mozart Requiemjének partitúrájához hasonlatosak, ha érti, mire gondolok… Fejvesztve felkent ecsetvonások, versenyfutás a halállal, kimerültséggel, vaksággal. Titokzatos, fájdalmas, megkínzott képek, mintha Monet a lelke legmélyebb zugaiba merült volna alá. Az utolsó művek között sebtében vászonra vetett, a szivárvány összes színében pompázó vízililiomokat találtak a tűzpirostól a tiszta kéken át a hullazöldig… Álmok és rémálmok egyvelegét. Egyetlen szín hiányzott csupán…

Sylvio makogva próbál válaszolni, de egyetlen hang sem jön ki a torkán. Érzi, hogy a nyomozás félresiklott, kezdi elveszíteni az irányt.

– Az a szín, amelyet Monet örökre száműzött a vásznairól. Amelyet megtagadott önmagától. A színek hiánya, s egyben a színek összessége.

Síri csend támad. Sylvio nem is próbál választ találni, idegesen firkálgat irattömbje oldalaira.

– A fekete, felügyelő. A fekete! Azt beszélik, hogy néhány nappal a halála előtt, 1926. december elején, amikor Claude Monet már megértette, hogy hamarosan távozik az élők sorából, megfestette.

– Mi… micsodát? – habogja Bénavides.

Guillotin már csak magában beszél, semmit sem hall:

– Érti, amit mondok, felügyelő? Monet a vízililiomok tükrében figyelte a saját halálát, és megörökítette a vásznon. Vízililiomok. Feketében!

Sylvio keze lehanyatlik a tollal együtt, attól fogva a legapróbb gondolatot sem képes papírra vetni.

– Ehhez mit szól, felügyelő? – kérdezi a gyűjteménykezelő, akinek elragadtatása kezd alábbhagyni. – A Vízililiomok feketében. Mint a dália…

– Ez… egészen biztos, ez a fekete vízililiomos dolog?

– Ááá, dehogy! Szó sincs róla! Természetesen még senki nem találta meg a képet, a híres Fekete vízililiomokat… Képzelheti! Lehet, hogy legenda az egész…

Sylvio nem tudja, mit feleljen. Felteszi hát az első kérdést, amely eszébe ötlik:

– És gyerekeket?… Festett Monet gyerekeket?

– 41 –

Elnézem Stéphanie-t Monet rózsaszínű házának ablakában. Mintha egy koloniál stílusú ház asszonya lenne, aki a szolgálók hadára felügyel.

Laurenç Sérénac már leért. Ezek megbolondultak! Ezúttal bizonyára egyetértetek velem, ugyanazt gondoljátok, mint én. Eszementek! Nyilvánosan mutatkozni Monet házának erkélyén, az egész kert előtt, szemben a chemin du Roy-val, mindenki szeme láttára! Végül is maguknak keresték a bajt!

Hallgatom az induló Triumph Tiger brummogását. Stéphanie is hallja, de nincs bátorsága, hogy a hang felé fordítsa a fejét. Tűnődve áll egy helyben, figyeli a kertben játszó gyerekeket. Igaz, ami igaz, elragadó ez a kis tanítónő. Meg kell hagyni, érti a dolgát. A darázsderekára simuló gésaruhában, könnybe lábadt szemmel. Elhihetitek nekem, minden eszköze megvan ahhoz, hogy elcsavarja bármelyik fiú fejét, aki túl közel merészkedik hozzá, legyen az zsaru vagy orvos, akár házas ember, akár nem. Gyönyörű nő!

Használd ki, szépségem! Nem tart soká!

Fiúk futkároznak a virágágyások kellős közepén. A tanítónő kedves hangon megdorgálja őket.

Egészen máshol jár az esze.

Már semmit sem tudsz, igaz, szépségem?

Ez az a pillanat, amikor fordulatot vehet az életed, tisztában vagy vele, a lehető legvalószínűtlenebb megmentő kegyelméből. Zsaru, vonzó, jó humorú, művelt. Mindenre képes, akár arra is, hogy megszabadítson a láncaidtól. A férjedtől.

Itt a pillanat. Mi tart hát vissza?

Hogy semmi?

Ó! Ha csak rajtad múlna… Ha nem ólálkodna körülötted ennyit a halál, mintha szántszándékkal vonzanád magadhoz, kedvesem. Mintha végül is csak azt kapnád, amit érdemelsz.

Gonosz gondolataimba gyerekkacagás vegyül. Fiúk lányokat kergetnek. Ahogy szokás.

Használjátok ki a pillanatot ti is, apróságok! Használjátok ki! Tapossátok csak le a pázsitot, a virágokat! Szakítsátok le a rózsákat! Hajigáljatok köveket és botokat a tóba! Szúrjátok át a vízililiomokat! Gyalázzátok meg a romantika templomát. Ne tápláljatok magatokban hiú reményeket! Végül is ez csak egy kert. Attól, hogy ostoba hívők a világ túlsó feléről idezarándokolnak elmondani imáikat, ez a tó még nem lesz más, mint poshadt víz!

Tudom, gonosz vagyok. Bocsássátok meg nekem… Azok ketten felbosszantottak ma délelőtt, Stéphanie Dupain meg a zsaruja, az a két tökkelütött! Engem is meg lehet érteni. Szívesen játszom a néma tanú szerepét, a láthatatlan szürke kisegeret, de nem mindig olyan egyszerű közömbösnek maradni. Most már végképp nem értetek engem? Újfent azon tanakodtok, vajon milyen szerepet játszom ebben az egész történetben? Biztosíthatlak benneteket, nincsenek kifinomult csápjaim, hogy Monet házának falán át meghalljam a két eszement beszélgetését, bepillantást nyerjek szerelmi jelenetük részleteibe. Ó, nem! A válasz sokkal egyszerűbb ennél. Megrázóan egyszerű.

A chemin du Roy túlsó oldala felé nézek, amerre a vízi kert található. Az utca teljes hosszában végighúzódó deszkakerítés néhány lécét eltávolították. Bizonyára kíméletlen turisták keze lehet a dologban, akiknek rendkívül sürgősen le kellett fényképezniük a vízililiomokat, ám a pénztár előtt kígyózó sor láttán megrettentek. Az így támadt résen át páratlan kilátás nyílik a tóra. Fanette-et figyelem, aki kissé távolabb húzódott az osztálytársaitól, a fűzfák és a nyárfák közé. Festőállványát a lilaakácnak támasztva a japán hídon állította fel. Nyugodtan festeget, összpontosít, akármekkora is a lárma körülötte.

Átkelek a chemin du Roy-n, közelebb megyek, hogy jobban lássak, már-már a kerítést súrolom.

Nem kellett volna. Egy kis takonypóc kiszúrt magának.

– Asszonyom, asszonyom, lefényképezne a barátaimmal?

A kezembe nyom egy új típusú fényképezőgépet. Fogalmam sincs, hogyan működik, elmagyarázza, de nem figyelek. Miközben kattintok, szemem sarkából a vízililiomos tavat nézem, és persze a festegető Fanette-et.

– 42 –

– Gyere, Fanette!

Vincent erősködik:

– Na, Fanette! Gyere játszani!

– Nem megyek! Nem látod, hogy festek?

Fanette egy magányos tavirózsát próbál tanulmányozni, amely kivált a csapatból. A majdnem tökéletesen szív alakú levél közepén épp most bújik elő egy rózsaszínű, apró virág. Az ecset siklik a vásznon. Fanette-nek nehezére esik összpontosítani.

Nyafognak a hátam mögött. Úgy látszik, a szomorúfűz talált valakit, aki még nála is bánatosabb. Mary! Bárcsak elhallgatna! Elviselhetetlen ez a kis sipákoló cérnahang! Maradjon már csendben!

– Csaltatok! Nagyon-nagyon elegem van belőletek! Bemegyek!

Nem elég a nyafogás, még Vincent is itt ácsorog a hátam mögött, és a vállam felett bámul a semmibe.

– Miért nem játszol Maryvel?

– Nem elég szórakoztató, mindig siránkozik…

– Én meg folyton festek, az talán szórakoztatóbb?

Vincent lecövekelt. Nem tágít. És jó darabig nem is fog. Képes órákon át így állni. Lehet, hogy remek festő lenne belőle. A megfigyeléshez nagyon ért, de szerintem semmi képzelete nincs.

Fanette körül továbbra is nagy a lárma, a többiek futkároznak, viháncolnak, játszanak. A kislány nagy erőfeszítéssel próbál bezárkózni a képzeletbeli burokba. Önzőnek kell lennie, ahogy James mondta.

Kisvártatva felbukkan Camille is, és kifulladva megáll a japán hídon.

Soha nem lesz vége! Már csak ő hiányzott!

Nagy pocakját az inge alá rejti.

– Fáradt vagyok, tartok egy kis szünetet.

Fanette-et nézi, aki rendíthetetlenül fest.

– Vincent, Fanette, figyeljetek! Van egy jó kis tavirózsás fejtörőm. Ha a tavirózsák levele naponta a kétszeresére nő, és mondjuk, száz nap kell, hogy az egész tavat befedjék, akkor hány nap alatt lepik el a tó felét?

– Ötven! – vágja rá kapásból Vincent. – Elég gyenge fejtörő…

– Fanette, szerinted?

El nem tudod képzelni, Camille, mennyire nem érdekel!

– Fogalmam sincs. Ötven. Ahogy Vincent mondta…

Camille ujjong.

Ha egyszer tanár lesz, lefogadom, ő lesz a világ legidegesítőbb tanára.

– Tudtam, hogy besétáltok a csapdába! A megoldás nem ötven, hanem kilencvenkilenc…

– De miért? – kérdezi Vincent.

– Ne törd magad! – veti oda Camille megvető hangon. – Fanette, te érted?

A fene egye meg!

– Festek…

Camille egyik lábáról a másikra szökken a japán hídon. Hóna alatt rögtön hatalmas izzadságfoltok kerekednek.

– Oké, oké. Értem. Festesz. Akkor már csak egy utolsó kérdés, aztán békén hagylak. Franciául a vízililiom nymphéa. Tudjátok, mi a latin neve?

Jaj, de rémes!

– Fogalmatok sincs?

Egyikük sem felel. Ez persze Camille-t nem zavarja, sőt éppen ellenkezőleg. Leszakít egy lilaakáclevelet, és bedobja a tóba.

– Hát nymphea, tökfejek! A görög numphaia szóból ered. Franciául nénuphar-nak is mondjuk. És az angol nevét ismeritek?

Soha nem lesz már vége?

Camille nem vár választ. Próbál felcsimpaszkodni a legközelebbi lilaakácágra, de egy hatalmas reccsenés eltántorítja.

– Waterlily! – veti oda fellengzős hangon.

A tetejébe még önelégült is. Rémesen idegesít, de mennyire! Pedig el kell ismerni, a waterlily nagyon szép név, sokkal szebb, mint a nénuphar… Én akkor is a nymphéa-t szeretem a legjobban!

Camille odahajol Fanette festményéhez. Izzadságszaga van.

– Mit festesz, Fanette? Monet Vízililiomait másolod?

– Nem!

– Dehogynem! Látom.

Camille folyton okoskodik, csak az a baj, hogy akármennyit tud, semmit sem ért.

– Ha mondom, hogy nem, te lüke! Nem! Hiába festem ugyanazt, mint Monet, még nem őt utánzom…

Camille megvonja a vállát.

– Monet rengeteg vízililiomos képet festett. Az egyik festményed elkerülhetetlenül hasonlítani fog valamelyikre! Monet még tondót is festett. Tudod, mi az a tondó?

Mindjárt az arcába nyomom az ecsetet! Másképp nem érti meg, milyen fárasztó. Ráadásul mindig válaszol is a saját kérdéseire.

– A tondó egy kör alakú festmény, láttam egyet a…

Húúú…

– Jöttök, fiúk? – harsan fel Mary hangja.

Úgy látszik, már felszáradtak a könnyei.

Camille felsóhajt. Vincent nevet.

– Azt hiszem, belököm a tóba. Megfested, Fanette? Igazán eredeti kép lesz! Mary in the Waterlilies – gúnyolódik, miközben finoman letaszigálja Camille-t a hídról. – Na, hagyunk dolgozni, Fanette. Gyere, Camille!

Vincent néha megért. Nem mindig, de néha igen. Például most…

Fanette végre-valahára egyedül marad. Feszülten figyeli a tavon a szomorúfűzek tükörképét, amelyet megtörnek a tavirózsalevelek. Felidézi, amit Jamestől tanult az utóbbi napokban. Az enyészvonalról beszélt!

Ha jól értettem, Claude Monet Vízililiomainak eredetisége abban rejlik, hogy a képek szerkezete két egymást keresztező enyészvonalon nyugszik. Egyrészt van a tavirózsalevelek és tavirózsavirágok vonala, amely nagyjából a víz felszínének felel meg. Ezt nevezte James a vízszintes vonalnak. Ha neki úgy tetszik, hát, legyen… De ott van a tükörképek vonala is: a tóparti lilaakácvirágok, a fűzfaágak, a napfény, a felhők árnyéka. James szerint ez a függőleges enyészvonal, pontosabban fordított függőleges, mint a tükörben. Ez a Vízililiomok titka – magyarázta James. Jó, rendben, elhiszem, de ez igazán nem nagy boszorkányság. Nem kell Jamesnek vagy Claude Monet-nak lenni, hogy erre rájöjjön az ember… Csak a tavat kell nézni. Olyan egyszerű és világos, mint a nap. Ott az a két vonal, amelyek elenyésznek, elfutnak… Elfutnak…? Azért ez enyhe túlzás. A tó, a víz színére tapadó levelek teljes nyugalomban vannak. Akarom mondani, meg sem moccannak. Nincs semmiféle mozgás. Legfeljebb a mozgás illúziója, maradjunk ennyiben. Kínos! Most, hogy egyedül maradtam, szinte kedvem támadt odamenni a többiekhez, futkározni velük a medence körül. De nem! James azt mondta, hogy önző módon magammal kell törődnöm, a tehetségemmel, a Robinson-pályázattal. Majd később csatlakozom hozzájuk.

Fanette a palettája fölé hajol, és óvatosan összekeveri a színeket.

Hirtelen megdermed. A sok színből fekete lett! Tiszta fekete a paletta.

Fanette már majdnem felsikolt, amikor megérzi Paul frissen nyírt fűillatát.

– Itt vagyok, ragyogok!

– Paul! Hol voltál?

– Hat kör fogócskát játszottunk a kertben. Most lett vége. Jól kitomboltam magam!

Közelebb hajol a képhez.

– Húúú, Fanette, csodálatos a festményed!

– Remélem is. A Robinson Alapítvány pályázatára szánom. Azt hiszem, csak én adok be valamit a tanítónőnek.

– Nem lep meg… Meg is fogod nyerni! Biztos, hogy megnyered. Elképesztően festesz.

– Meghiszem azt! Végre rátaláltam a saját ötletemre. James súgott.

– A híres amerikai festő?

– Igen, ma iskola után újra meglátogatom. Kint szunyókálhat a búzamezőn tegnap óta. Megmutatom neki a képemet. Ha követem a tanácsait, talán lehet esélyem… Bár igaz, ami igaz, hamar elfárad, többet alszik, mint fest, de sebaj…

– Milyen mókás! A festményed egyáltalán nem hasonlít a Vízililiomokra…

Fanette arcon csókolja Pault.

Imádom Pault, imááádom!!!

– Lángész vagy! Pontosan ez volt a célom. Röviden elmagyarázom az ötletemet. Ha Monet Vízililiomait nézed, úgy érzed, hogy is mondjam… hogy belépsz a képbe, elmerülsz benne, áthatolsz rajta, nem is tudom, mintha kútba esnél vagy homokba süppednél. Érted? Monet ezt akarta elérni. Nyugodt vizet akart festeni, hogy lássuk, ahogy lepereg egy egész élet… Én éppen az ellenkezőjét szeretném, hogy az én Vízililiomaim láttán az ember úgy érezze, a víz színén lebeg. Érted? Könnyedén felszökkenhet, elrugaszkodhat és elszállhat. Nyüzsgő víz legyen! Úgy szeretném megfesteni a Vízililiomaimat, ahogy Monet festette volna tizenegy évesen. Szivárványszínben. Szivárványszínű Vízililiomok!

Paul végtelen gyengédséggel fürkészi a lányt.

– Nem állítom, hogy mindent értek abból, amit mondasz, Fanette.

– Nem baj, Paul. Nem is kell komolyan venni. Figyelj! Tudod, mit kezdett Monet azokkal az óriási vízililiomos képekkel, amelyek nem tetszettek neki?

– Nem.

– Ajándékba adta a rózsaszínű házban élő gyerekeknek, akik akkoriban annyi idősek lehettek, mint mi most. A félredobott festményekből csónakokat hajtogattak! Lehetséges, hogy az Epte és a Szajna iszapjában még lapulnak Vízililiomok-vásznak! Te mit gondolsz?

– Én hiszek neked, Fanette…

Paul egy kis időre elhallgat. Aztán így folytatja:

– Az ötletedre visszatérve, szerintem igenis komolyan kell venni! Rájöttem, hogy te egy másik bolygóról csöppentél ide, más vagy, mint mi, és egy szép napon elmész innen, messzire. Híres leszel, meg ilyesmi. De tudod, én már annak is örülök, hogy egész életemben mesélgethetem majd, hogy ismertelek, hogy együtt állhattam veled itt, ezen a japán hídon. Sőt, hogy…

– Sőt, hogy…?

– Hogy megcsókoltalak…

Tiszta lökött ez a Paul! De milyen lökött! Amikor ilyeneket mond, minden porcikámban remegek.

A tavirózsák lassan sodródnak a tó vizén. Fanette megborzong, és behunyja a szemét. Paul finoman odaérinti ajkát a kislányéhoz.

– Sőt még azt is elmesélheted – suttogja Fanette –, hogy megígértem neked, hogy összeházasodunk, és együtt fogunk élni egy nagy házban, gyerekekkel. Sőt biztos lehetsz benne, hogy így fog történni…

– Fanette, te…

A lilaakác megremeg.

Vincent csörtet elő a tekergő liánok közül, mint egy dzsungelből kitörő vadállat. Furcsán mered Paulra és Fanette-re, kitartóan fürkészi őket, mint aki már régóta leselkedik utánuk.

Félek tőle. Egyre jobban félek Vincent-tól.

– Ti mit csináltok itt? – kérdezi Vincent fojtott hangon.

– 43 –

Liliane Lelièvre szobanövényei elhelyezésére alkalmas, esetleg felújításra szoruló, ötlépcsős állványt keresgél a Le Bon Coin nevű online piactéren. Rápillant elegáns, ezüstözött Longines órájára: 18 óra 45. Még negyedóra, és bezárhatja a Vernoni Rendőrkapitányság recepcióját. Mostanában nem tolonganak esténként.

Nem ismeri fel azonnal a kapitányság lépcsőjén lassan felfelé lépkedő alakot. Ám amint az idős férfi belép, ránéz és köszön, vulkánként törnek elő belőle az emlékek.

– Jó napot, Liliane!

– Laurentin kapitány!

Te jóságos ég! Évek óta nem látta. Húsz éve is lehet talán? Azóta, hogy Laurentin kapitány a 90-es évek elején nyugdíjba vonult, közvetlenül azután, hogy megtalálta a Marmottan Múzeumból elrabolt Monet-festményeket. Abban az időben a Vernoni Rendőrkapitányságot vezető Laurentint a műtárgycsempészeti kérdések egyik legnagyobb szakértőjeként tartották számon. A kulturális javak tiltott kereskedelme elleni küzdelemre szakosodott központi hivatal, az OCBC, rendszeresen folyamodott hozzá segítségért. Azelőtt tizenöt évig dolgoztak együtt…

Laurentin kapitány! Igazi nagyágyú! Önmagában megtestesíti a vernoni körzet rendőrségének egész történelmét!

– Nahát, kapitány! Micsoda öröm, hogy látom!

Liliane őszinte. Laurentin ragyogó nyomozó volt, érzékeny, figyelmes. Ilyen személyiség már nemigen akad manapság. Hosszú percekig beszélgetnek. Liliane-nak furdalja az oldalát a kíváncsiság, muszáj megkérdeznie:

– Mi járatban errefelé ilyen hosszú idő után?

Laurentin kapitány a szájára teszi a mutatóujját.

– Pszt!… Különleges küldetést teljesítek. Megvár, Liliane? Néhány perc, és jövök.

Laurentin beveti magát a folyosók oly ismerős rengetegébe. Liliane nem mer tovább faggatózni. Mégiscsak Laurentin vezette a „boltot” harminchat évig!

Az öreg rendőr magában megállapítja, hogy a folyosó faláról még mindig ugyanúgy pattogzik a festék, mint az ő idejében. Semmi nem változott! 33-as iroda. A volt kapitány kulcsot vesz elő a zsebéből. Nyitja? Nem nyitja? Ez a kulcs húsz éve nem fordult meg az iroda zárjában…

Szezám!…

Tárul! Tehát itt… 1989 óta nem cseréltek zárat. Végül is érthető, miért váltanának kulcsot egy rendőrkapitányság irodájának ajtaján? Ahogy benyit a helyiségbe, magában arra gondol, hogy jelenlegi utódja bizonyára valami ifjú titán, olyan bűnügyi rendőr, aki rajong a számítástechnikáért és a csúcstechnológiákért, az összes műszaki újdonságért, amelyekkel mostanság tele vannak a bűnügyi sorozatok, és amelyekből ő már rég semmit nem ért.

A küszöbön megtorpan, és tüzetesen szemügyre veszi a „díszletet”. A falakat impresszionista festmények reprodukciói borítják! Pissarro. Gauguin. Renoir. Sisley. Toulouse-Lautrec. Elmosolyodik magában. Végtére is meglehet, hogy az utódja, ha találkoznának, kellemes meglepetést okozna. Jó ízlése van!

Az iroda hagyományosabb, mint amire számított. A bútorokon kívül mindössze egy számítógép, egy nyomtató és egy szkenner található benne. A nyugdíjas kapitány csak téblábol. A látogatás kisebbfajta csalódást okoz neki. Rádöbben, hogy 2010-ben egy lelkiismeretesen dolgozó zsaru szobája lényegében üres! Minden elfér a számítógép merevlemezén. Csak nem törhet be az utódja személyes munkaterületére, amelyet mellesleg nyilván egy csomó jelszó véd az illetéktelen behatolástól. Arról nem is beszélve, hogy cseppet sem konyít az informatikához. Nevetséges lenne, ha nekiállna erőlködni. Nem volt alkalma nyomon követni a műkincsvédelmi rendőrség legújabb fejlesztéseit. Ahhoz ma már tudósnak kellene lenni. Arról már hallott, hogy az OCBC egy ideje kizárólag a TREIMA hatalmas nemzetközi lopott-műtárgy adatbázis-kezelő programmal dolgozik, amely több mint hatvanezer eltűnt alkotást tart nyilván, és amelyet az amerikai Art Crime Teammel, valamint a londoni városi rendőrségen működő Art and Antiques Intelligence Focus Deskkel együtt használ.

Laurentin felsóhajt.

Új korok, új módszerek…

Kimegy az irodából, vissza a recepcióra, Liliane-hoz.

– Liliane, az irattár még mindig lent van? A piros ajtó?

– Pontosan ott, ahol húsz éve, kapitány!

Legalább ez nem változott!

Régi kulcsa most is szabad belépést biztosít számára. Azt gondolná az ember, hogy ide bárki bejöhet. Azért talán mégsem, ő nem akárki… Zsaru, de nem akármilyen. Bizonyára Patricia Morval is ezért fordult hozzá. Az özvegy nem bolond, tudja, mit akar.

Liliane-nak igaza volt, semmi sem változott, az ügyiratok, akárcsak hajdanán, még mindig betűrendben sorakoznak. Nemzedékek jönnek, nemzedékek mennek, de mindig lesz olyan megszállott zsaru, aki rendben tartja az irattári dobozokat, a megfelelő betűnél, a megfelelő polcon, még a merevlemezek és az USB-k korában is.

M… mint Morval.

A nagy piros mappát a helyén találja. Nem túl vaskos.

Laurentin újfent tétovázik. Tisztában van vele, hogy parancs, meghatalmazás vagy nyomós ok híján nincs joga, hogy megsértse a nyomozási titkot, márpedig személyes kíváncsiságán kívül semmit nem tud felmutatni. Miért is nyitotta ki ezt az iratrendezőt? Az évek óta nem érzett izgalomtól enyhe bizsergés fogja el. Miért jött idáig, ha nem azért, hogy kinyissa? Gondosan bezárja maga mögött az ajtót, a kulcsot a zárban hagyja, majd az irattári dobozt az asztalra helyezi. Kinyitja, és alaposan átvizsgálja, de arra gondosan ügyel, hogy minden darab visszakerüljön a helyére.

Tekintete sorban végigfut a fényképeken, amelyek egytől egyig Jérôme Morval holttestéről készültek a patak partján. Átnézi a bizonyítékokat, a bűntett helyszínén rögzített többi felvételt, a gipsszel kiöntött cipőtalpnyomot, az ujjlenyomat-, vér- és sárminta-elemzéseket. Kicsit gyorsít, aztán újból elidőzik az öt fotó felett, amelyek mind párokról készültek, az egészen plátói szerelmesektől, a lehető legpikánsabb viszonyban álló szeretőkig. Egyetlen közös pont bennük, hogy a halott, Jérôme Morval mindegyiken szerepel.

Laurentin kapitány feltekint, a fülét hegyezi, hogy a piros ajtó túloldaláról, a lépcsőházból érkező legapróbb zajt is meghallja. De semmi, teljes a nyugalom. Most egy papírköteget vesz sorra, a givernyi iskolások névsorát, az ügyben érintett személyek, Jérôme és Patricia Morval, Jacques és Stéphanie Dupain, Amadou Kandy és más givernyi kereskedők, szomszédok, műkritikusok, műgyűjtők többé-kevésbé mélyreható életútját, számos kézzel írt jegyzetet, melyeken szinte egytől egyig Sylvio Bénavides felügyelő aláírása szerepel.

Már majdnem mindent átlapozott és visszatett az asztalra. A bőrén még erősebb bizsergés fut végig. Már csak egyetlen dokumentum van hátra, a pacy-sur-eure-i csendőrség megsárgult jelentése az 1937-ben történt balesetről, amelynek során egy bizonyos Albert Rosalba nevű kisfiú vízbe fulladt. Laurentin kapitány keze remeg. Hosszú ideig álldogál a homályos helyiségben. Igyekszik felfogni az olvasottakat, megjegyezni a legapróbb részletet is, előítéletek nélkül véleményt formálni. Jóval egyszerűbb lenne mindent magával vinni vagy lefénymásolni.

Csakhogy ez elképzelhetetlen.

Nem baj. Némi büszkeséggel állapítja meg, hogy még jó az emlékezőtehetsége.

Jó félóra múlva tér vissza a recepcióra. A derék Liliane megvárta!

– Megtalálta, amit keresett, kapitány?

– Igen, igen. Köszönöm, Liliane.

Laurentin gyengéden, szeretettel néz Liliane-ra. Visszaemlékszik arra a napra, amikor munkatársnőjét kinevezték a Vernoni Rendőrkapitányságra, immár több mint harminc éve, ő pedig a 33-as irodában fogadta. Liliane akkor még huszonöt éves sem volt, de máris rendelkezett egyfajta finom eleganciával, ami a női zsaruknál meglehetősen ritka.

– Milyen az új főnök, Liliane?

– Nem rossz, de nem olyan jó, mint ön…

A finom elegancia…

– Liliane, kérhetnék egy szívességet? Egyáltalán nem értek a számítógépekhez. Ön bizonyára ezen a téren is jártas.

– Nem tudom. Miről lenne szó?

– Egyfajta… párhuzamos nyomozásnak nevezném. Feltételezem, otthonosan mozog a világhálón…

Liliane magabiztosan mosolyog. A kapitány így folytatja:

– Én egyáltalán nem konyítok hozzá. Túl korán mentem nyugdíjba, nincs sem gyerekem, sem unokám, akiktől tanulhatnék. Meg kellene néznem egy oldalt, várjon csak, felírtam ide…

Laurentin kapitány átkutatja a zsebeit, majd az egyikből kihúz egy sárga, ügyetlen betűkkel telefirkált jegyzetlapot.

– Íme. A honlap neve állítólag Copains d’avant, a régi barátok felkutatására hozták létre, talán ismeri is. Egy Givernyben készült fényképet keresek. Osztálytablót az 1936–1937-es tanévből.

– 44 –

– James! James!

Fanette elfut a mosóház mellett, majd átszalad a mezőre, ahol James fest mindennap. Nála van az érdes, barna csomagolópapírba tekert kép, amelyet nemrég festett a vízililiomos tó japán hídján.

– James!

Fanette senkit nem lát a mezőn, még egy árva festőállványt vagy szalmakalapot sem. Jamesnek semmi nyoma. Szeretné meglepni az amerikai festőt, megmutatni neki a szivárványszínű Vízililiomait, meghallgatni a tanácsait, és elmondani neki, hogyan kezelte az enyészvonalakat. Megtorpan, körülnéz, egy pillanatig keresgél, majd visszafut a mosóházhoz, és az épület mögé rejti a festményét, abba a kis résbe, amelyet a betonlábazat alatt szúrt ki magának.

Volt, nincs.

Felegyenesedik. Verejtékcseppek gyöngyöznek a nyakán. Futva tette meg az utat idáig, hogy minél hamarabb találkozhasson az ő lusta James barátjával. A hídon át visszafut a mezőre.

– James! James!

Neptune, aki eddig a boszorkány malmának udvarán szunyókált a cseresznyefa árnyékában, meghallja a kislány hangját. Kirohan a kapun, és szapora léptekkel elindul felé.

– Neptune, nem láttad Jamest?

Neptune ügyet sem vet rá, eloldalog, és már a közeli páfrányosban szimatol.

Néha bosszantó ez a kutya.

– James!

Próbál a nap járása alapján tájékozódni, mert James mindig a nap útját követi, mint a gyík. Nem annyira a tájképfestészetnek kedvező fényviszonyok miatt, inkább a pihenőidő kényelmének megteremtése érdekében.

A vén lustaság talán elszunnyadt a mezőn.

– James, ébresztő! Fanette vagyok. Meglepetésem van a számodra.

Egyre messzebb jár a mezőn. Kitartóan gyalogol. A búzakalász a derekát verdesi.

Istenem!

A lába megroggyan az elé táruló látványtól.

Vörös búzaszárak! És nem csak vörös. Zöld, kék, narancssárga. A színes kalászok eldőltek, mintha dulakodtak volna ezen a helyen, leesett egy festőpaletta, kihasadtak a festékes tubusok…

Mi történhetett?

Gondolkodnom kell. Gyanítom, hogy a falubeliek nem látják szívesen a kóbor festőket, de azt nem hinném, hogy összeverekedtek Jamesszel… Egy ártalmatlan, idős művésszel.

Heves borzongás fut végig a testén. Megtorpan, kővé dermed. Fekvő búzaszárakból rakott út nyílik előtte, a piros kalászok véres ösvényt rajzolnak ki. Mintha valaki végigkúszott volna itt.

James.

Rémület vesz erőt rajta, amely összezavarja a gondolatait.

James balesetet szenvedett, megsérült, a segítségemre vár valahol.

A mező kellős közepén a meghajlott búzaszárak útja egyszer csak véget ér. Fanette vaktában halad tovább, félretolja a kalászokat, kiabál, toporzékol. A búzaföld hatalmas.

– Neptune. Segíts, segíts megkeresni…

A németjuhász tétovázik, mintha azon tanakodna magában, mit is várnak tőle pontosan. Aztán hirtelen rohanni kezd a sík terepen. Egyenesen előre. Fanette próbálja követni. Nincs könnyű dolga, a kalászok a karját, combját csapkodják.

– Várj meg, Neptune!

A kutya száz méterrel távolabb, csaknem a mező kellős közepén lecövekel, és engedelmesen vár. Fanette utoléri.

Hirtelen megáll a szívverése.

A németjuhász mögött 1 x 2 méteres területen, amely éppen elegendő egy fekvő testnek, földre hasalt a búza.

Szalmakoporsó. Ez a kép jut eszembe elsőként.

Itt fekszik James. Nem alszik.

Meghalt! Nyaka és mellkasa közt véres seb tátong. Fanette térdre rogy. Keserű epe tolul fel a torkán. Ingével ügyetlenül megtörli a szája szélét.

James meghalt. Valaki megölte!

A nyílt seben legyek zümmögnek. Iszonyatos zajt csapnak. Fanette üvölteni szeretne, de képtelen rá. A maró váladék égeti a torkát, szájából nyálkás lé ömlik a nadrágjára és cipőjére. Nincs ereje letisztogatni. Semmihez nincs ereje. A kezét tördeli. A cipője orrát légyraj nyalogatja. Segítségre van szüksége. Feláll, és eszelősen rohanni kezd. A búza vágja a térdét és a bokáját. Görcsbe rándul a gyomra. Köhög, köpköd, nyál csorog az állán, rohan tovább, közben a keze fejével törölgeti. Elhagyja a patakot, a hidat, a malmot, megállás nélkül rohan. A chemin du Roy-hoz érve hirtelen fékezésre késztet egy autót.

Barom!

Fanette átkel a főúton, beér a faluba.

– Mama!

Felszalad a rue du Château d’Eau-n. Ekkor már üvölt:

– Mama!

Fanette vadul belöki az ajtót, amely a falra szegezett fogasnak csapódik. Belép a lakásba. Anyja a konyhapult mögött áll, mint mindig, kék köpenyben, felkötött hajjal. Gondolkodás nélkül dob félre mindent, kést, zöldséget.

– Kicsikém, édes kislányom…

Nem érti, mi történik. Kitárt karral indul felé, ösztönösen nyújtja a kezét. Fanette megragadja.

Magával húzza.

– Mama, velem kell jönnöd… Most rögtön!

Az anyja nem mozdul.

– Könyörgök, mama…

– Mi történt, Fanette? Mondd el nyugodtan!

– Mama… meg… meg…

– Nyugodj meg, Fanette! Miről beszélsz?

Fanette köhög, zihál. Érzi, hogy visszatér a hányinger. Nem eshet össze. Anyja törlőkendőt nyújt felé, ő megtörölközik, és zokogásban tör ki.

– Ne sírj, Fanette, nyugalom! Mondd el, mi történt…

A kezét simogatja, vállára vonja a homlokát, mintha kisbabát altatna.

Fanette hüppög még egy darabig, végül sikerül megformálnia a szavakat:

– James meghalt, mama. James, a festő. Kint a mezőn!

– Miket beszélsz?

– Gyere! Gyere!

Fanette hirtelen felegyenesedik, húzza a kezet.

– Gyere! Gyorsan!

Hallgass rám, mama, most az egyszer, kérlek szépen!

Az anyja tétovázik. A kislány egyre hangosabban skandálja a parancsot:

– Gyere! Gyere!

Úgy tűnik, menten hisztériás rohamot kap. A rue du Château d’Eau-ban félrehúznak néhány függönyt. A szomszédok bizonyára azt gondolják, hogy a kislány csak cirkuszol. Múló szeszély! Az anyjának nincs választása.

– Jövök, Fanette, jövök.

Átkelnek a patak feletti hídon. Neptune bölcsen visszatért aludni a malom udvarán álló cseresznyefa alá. Fanette a kezénél fogva húzza az anyját.

Gyorsabban, mama!

Kiérnek a mezőre.

– Arra!

Fanette behatol a búzatáblába. Emlékszik az útra Neptune nélkül is, felismeri a fekvő búzaszárakat. Egyre beljebb érnek, pontosan arra a területre, ahol James nyugszik. Fanette biztos benne, hogy jó helyen jár.

– Itt, mama, pontosan itt.

Az anyát húzó kéz puhán lehanyatlik. Fanette-et szédülés környékezi. Szeme hitetlenkedve kikerekedik.

Senki nem fekszik előttük a földön.

Holttestnek nyoma sincs.

Összekevertem. Eltévesztettem néhány méterrel…

– Itt volt, mama… Vagy a közelben.

Fanette anyja furcsán néz a lányára, de azért hagyja, hogy a kis kéz továbbrángassa. Fanette keresgél, végigjárja a mezőt. Bosszankodik, dühös magára, mindenkire.

– Itt volt, itt volt…

Az anyja egy szót sem szól. Higgadtan követi. Egy alattomos kis hang kezd befurakodni Fanette fejébe, mint kukac a gyümölcsbe.

Bolondnak néz, a mama bolondnak fog nézni.

– Itt…

Az anyja hirtelen lecövekel.

– Elég volt, Fanette!

– Itt volt, mama. A szíve fölött mély seb…

– Az amerikai festő?

– Igen, James.

– Fanette, én soha nem láttam a te amerikai festődet! És soha senki nem látta!

Hogy soha nem látták? Hogy érted ezt, mama? Vincent is látta, Paul is ismeri… Mindenki…

– Ki kell hívni a rendőrséget, mama. Meghalt. Megölték. Valaki elvitte a holttestét máshova.

Ne nézz így rám, mama! Nem vagyok őrült. Nem vagyok őrült. Higgy nekem, hinned kell nekem…!

– Senki nem fogja kihívni a rendőrséget, Fanette. Nem történt bűntény, nincs is holttest. Nincs festő sem. Túl élénk a képzeleted, kis Fanette-em. Túl élénk.

Mit beszél? Mit akar ezzel mondani?

Fanette ordít:

– Nem! Ehhez nincs jogod…

Az anyja lassan lehajol, hogy a lánya szemébe nézzen.

– Rendben, Fanette. Visszavonom, amit mondtam. Hiszek neked, bízom benned. De ha valóban létezik a te festőd, és meghalt, megölték, akkor valaki észre fogja venni. Keresni fogja, meg is fogja találni, és majd értesíti a rendőrséget…

– De hát…

– Ez nem egy tizenegy éves kislány dolga, Fanette. Hidd el, a rendőrségnek akad jobb dolga is mostanság. Már a nyakukba szakadt egy igazi holttest, amelyet mindenki látott, viszont a gyilkost nem találják. Nekünk is van már épp elég bajunk, nem kell még jobban felhívni magunkra a figyelmet…

Nem vagyok őrült!

– Nem vagyok őrült, mama…

– Persze hogy nem, Fanette. Ezt senki nem mondta. Későre jár, ideje hazamenni.

Fanette sír. Nincs több ereje, engedelmesen megfogja a kezet, amely hazavezeti.

Ott volt.

James ott volt. Nem lehet, hogy én találtam ki az egészet! James természetesen létezik. James létezik.

És a festőállványok? – üvölt egy hang a fejében. A négy festőállvány? A pompás festődoboz? A vásznak? A festőkések?

Hova lettek?

Nem tűnhettek el csak úgy!

Nem vagyok őrült!

Nem ízlik a leves.

Anyja természetesen ismét letörölte az összes kérdést, amelyet Fanette a palatáblára írt, és vásárolnivalókat firkált fel a helyükre. Zöldség. Az mindig szerepel a listán. Szivacs. Tej. Tojás. Gyufa…

Sötétbe borul a ház.

Fanette felmegy a szobájába.

Aznap éjszaka nem alszik. Azon morfondírozik, hogy talán mégsem kellene szót fogadnia az anyjának, mégis el kellene mondania mindent a rendőrségnek! Holnap.

Nem vagyok őrült… De ha egyedül elmegyek a rendőrségre, a mama soha nem bocsátja meg. A zsaruknak az lenne az első, hogy mindenről beszámolnak neki. A mama nem szeretné, ha dolga lenne a zsarukkal. Biztosan a munkája miatt. Ha az emberek megtudják, hogy rendőrségi ügybe keveredett, talán elbocsátják. Biztosan ezért tart ettől.

De nem ülhetek tétlenül! Nehezemre esik gondolkodni, szegény agyam összezavarodott.

Kutatnom kell. Megfejteni, hogy mi történt. Bizonyítékokat találni, hogy megmutassam a mamának, a rendőrségnek, mindenkinek.

Segítségre van szükségem!

Holnap reggel belefogok, elkezdek nyomozni. Nem, holnap egész nap iskolában leszek, és kénytelen leszek kivárni, míg véget ér a tanítás, de akkor azonnal kutatni kezdek. Igen, holnap délután.

Paullal együtt. Mindent elmondok Paulnak. Paul megért.

Nem vagyok őrült.

– 45 –

Laurenç Sérénac némi aggodalommal veszi fel a telefont. Ritka, hogy éjjel fél kettőkor hívják, különösen az otthoni számán. A vonal túlsó végéről hallható hang a legkevésbé sem nyugtatja meg. Érthetetlen szavakat suttog. Csak annyit tud kivenni belőle, hogy „szülészet”, meg „Egyesült Államok”.

– A francba, ki beszél?

Most valamivel jobban hallható a hang:

– Sylvio vagyok, főnök, a helyettese.

– Sylvio? A rohadt életbe! Mi ütött beléd? Hajnali egy óra is elmúlt… Beszélj hangosabban az istenért, csak minden harmadik szót értem.

Még jobban felerősödik a hangja:

– A szülészeten vagyok. Béatrice alszik, gondoltam, kihasználom az alkalmat, kijöttem az előcsarnokba, hogy elújságoljam a nagy hírt…

– Elérkezett hát a nagy nap? És elsőként a főnököddel szeretnéd megosztani a boldogságotokat? Gratulálj Béatr…

– Nem, szó sincs erről – vág a szavába Sylvio. – Nem a gyerekről beszélek, a nyomozás miatt telefonálok, főnök. A nyomozással kapcsolatban van hírem. Ami a babát és Béatrice-t illeti, csak annyit mondhatok, hogy ez a jövő zenéje. Sürgősen be kellett jönnünk a Vernoni Kórház szülészetére, Béatrice úgy érezte, hogy megkezdődtek a fájások. Két órát vártunk az úgynevezett sürgősségi osztályon. De hiába! A végén közölték, hogy még nem jött el a pillanat, a baba nyugodtan, békésen lapít a melegben, és minden a legnagyobb rendben van. Béa annyira erősködött, hogy a végén adtak neki egy szobát. Egyébként üdvözli önt, főnök.

– Én is őt. Bátorítsd a nevemben…

Sérénac ásít egyet.

– Nos, Sylvio, akkor mesélj! Mi az a szenzációs hír?

– Most jut eszembe – fűzi tovább a szót Bénavides, mintha meg sem hallotta volna a kérdést –, milyen volt a Claude Monet lakosztályában és kertjében töltött nap?

Laurenç Sérénac tétovázik, a megfelelő szót keresi:

– Felkavaró! És a te látogatásod a Roueni Szépművészetiben?

Bénavides is habozik, mielőtt válaszolna:

– Tanulságos…

– Ezért hívsz?

– Nem. Való igaz, rengeteg új dolgot tudtam meg, de még jobban összekuszálódtak a szálak, előbb még ki kell bogoznom…

Sylvio szavait néhány pillanatig léptek zaja nyeli el a telefonban.

– Várjon főnök, most hoztak a mentők egy kamaszlányt, és úgy látom, hogy nagyobb a hordágy, mint a lift…

Sérénac egy darabig vár, aztán elfogy a türelme:

– Minden rendben? Mi a nagy hír? Nyögd már ki!

– Vicces a jelenet, főnök…

Sérénac felsóhajt.

– Befért a hordágy?

– Igen, végül… függőlegesen.

– Úgy tűnik, jól szórakozol, Sylvio.

– Próbálom áthangolni magam, főnök.

– Értem, értem. Akkor hajnalig folytatjuk a találós kérdéseket?

– Megtaláltam Aline Malétras-t.

Laurenç Sérénac elfojt egy káromkodást.

– A tűsarkúban tipegő bombázóról beszélsz? Morval szeretőjéről, aki a bostoni művészeti galériáknak dolgozik?

– Igen. Az időeltolódás miatt napközben lehetetlen volt elérni. Végül negyedórája, két koktélparti között sikerült elcsípnem. A keleti parton most este 8 óra körül lehet.

– Na, és megtudtál valamit?

– Morval halálával kapcsolatban nem. Úgy tűnik, betonbiztos alibije van. A gyilkosság reggelén épp egy szórakozóhelyről jött ki, New York külvárosában, várjon csak…

Papírról olvassa:

– A Krazy Baldheadből, egy sereg szemtanú társaságában. Ellenőrizni kell, de…

– Ellenőrizhetjük, Sylvio, de igaz, ami igaz, Aline nem az a fajta szárnyas, aki egyedül tér haza a tyúkólba. És a munka frontján, festészet, galéria és gyűjtemény terén találtál valami kapcsolatot Morvallal?

– Elmondása szerint már semmilyen szál nem fűzi a szemészünkhöz. Közel tíz éve semmilyen hírt nem kapott felőle.

– Te mit gondolsz?

– Sietett. Rövidre fogta a beszélgetést. Csak arra emlékezett, hogy Morval bolondult Claude Monet képeiért, és hogy ő annak idején ezt egy kissé, hogy is mondjam csak, „közönségesnek” találta, valami ilyen kifejezést használt.

– És még mindig a Robinson Alapítványnál dolgozik?

– Igen. Állítólag Franciaország és az Egyesült Államok közti műtárgykölcsönzéssel foglalkozik. Kiállítások szervezése, művészek fogadása az Atlanti-óceán mindkét oldaláról, festmények cseréje…

– Mennyire mélyült el a tevékenységben?

– Arra engedett következtetni, hogy mindkét kontinensen tegezi az összes valamire való festőt, egyenesen a műhelyükből hozza el a képeket, de az is lehet, hogy csak pezsgőt és aprósüteményt kínálgat a kiállításmegnyitókon, vagy éppen fehér asztal mögött osztogatja a bájait…

– Kötve hiszem… Jó lenne még többet megtudni arról az átkozott Theodore Robinson Alapítványról…

A felügyelő újfent ásít.

– Ide hallgass, Sylvio, igazán nem akarlak megbántani, de nem sok mindent tudtál meg a szépséges Aline-tól. Ezért a semmiségért hívtál fel éjnek évadján?

Sylvio ismét suttogóra fogja:

– Más is van még, főnök.

– Nocsak…

Sérénac hegyezi a fülét, és ügyel, hogy még véletlenül se vágjon a helyettese szavába.

– Aline Malétras állítása szerint körülbelül tizenöt alkalommal találkozott Jérôme Morvallal, egyszer a Zed klubban, a rue des Anglais-ban, Párizs 5. kerületében, ahogy arról az ismert fénykép is tanúskodik. Tíz éve történt. Abban az időben Aline Malétras huszonkét éves volt, nem egy szende szűz, és nem voltak különösebb lelkiismereti aggályai. Morval tele volt pénzzel, és minden a legnagyobb rendben ment, amíg…

– Beszélj hangosabban, a fenébe!…

– Amíg Aline Malétras teherbe nem esett!

– Micsoda?

– Ahogy mondom.

– És… megtartotta a kis Morvalt?

– Nem.

– Hogyhogy nem?

– Elvetette.

– Biztos, vagy csak ő mesélte?

– Ő mesélte, de huszonkét évesen nyilván nem vágyott leányanya sorsra…

– Morval tudott róla?

– Igen. A lány állítása szerint latba vetette a kapcsolatait orvosi berkekben, és mindent fizetett.

– Akkor vissza a startvonalra… A gyilkosság indítékát illetően egy tapodtat sem jutottunk előre.

A kórház előcsarnokából ismét léptek zaja szűrődik be a telefonba. A távolban mentő szirénázik. Bénavides vár egy kicsit, mielőtt folytatná:

– Csakhogy a kölyök épp most lenne tíz-tizenegy éves?

– Nincs kölyök, elvetette…

– Igen, de…

– Nincs kölyök, Sylvio.

– Lehet, hogy hazudott.

– Akkor miért mesélt volna a terhességéről?

Hosszú csend következik, majd Bénavides hangja erősebbre vált:

– Lehet, hogy nem ő volt az egyetlen?

– Ezt hogy érted?

– Nem ő volt az egyetlen, aki teherbe esett Jérôme Morvaltól!

Újra csend. Bénavides folytatja. Még hangosabban beszél.

– Például az ötödik szeretőre gondolok, aki a nappaliban kényeztette Morvalt, a kék köpenyes lányra, akit még mindig nem sikerült azonosítani. Lehet, hogy ha meg tudnánk fejteni a kódokat a fényképek hátoldalán…

Sérénac közeledő lépteket hall a telefonból, mintha a főnővér sietne az előcsarnokba, hogy közölje Bénavides felügyelővel, elég volt a rendbontásból.

– A fenébe, Sylvio, teljesen összezavarsz a kicsavart feltételezéseiddel és azzal a három hülye oszlopoddal…

Felsóhajt.

– Inkább próbáljunk meg aludni egy kicsit. Holnap korán kelünk, megyünk, megmártózunk a givernyi patakba. Otthon ne hagyd a merítőhálót!

– TIZEDIK NAP –

2010. május 22.

(Chennevières Malomház)

Üledék

– 46 –

Aki egykor a malmot építette, de különösen a lakótornyot a közepén, bizonyára azzal a hátsó szándékkal tette, hogy a negyedik emeleti ablakból szemmel tarthassa az egész falut. Aligha lehetett másképp. Akárminek mondjátok a fák lombkoronája fölé emelkedő tornyot, legyen kilátó, őrtorony vagy gondnoklak, egy biztos: a templom harangtornyával együtt ez a legjobb megfigyelőállás Givernyben.

Higgyétek el! Örök panoráma az egész falura, a földekre, a patakra. A mezőn ellátok a Csalános szigetig, a patak útját Monet kertjéig követhetem, és gondolhatjátok, mindenekelőtt innen nyílik a legkényelmesebb és legtitkosabb kilátás a bűntény, akarom mondani Jérôme Morval meggyilkolásának helyszínére.

Nézzétek, most épp a patakban, feltűrt nadrágban ácsorgó zsarukat figyelem. Nem állnak éppen a helyzet magaslatán. Mezítláb, gumicsizma nélkül… Nyilván súlyos megrázkódtatás ez nekik. Még Sérénac helyettese, Sylvio Bénavides is a vízben tocsog. Sérénac az egyetlen zsaru, aki a parton maradt, és egy különös, szemüveges alakkal beszélget, aki furcsa műszereket állít fel a patakban, és iszapot töltöget egymásba illesztett tölcsérszerűségekbe.

Természetesen Neptune is körülöttük ténfereg, ő soha semmiről nem akar lemaradni. Képzelhetitek! Végigjárja a páfrányokat, és szimatol, fogalmam sincs, mit. Repes a boldogságtól, ha zajlik az élet. Ráadásul azt hiszem, már rájött, hogy Sérénac felügyelő kedveli, és nem fukarkodik a simogatásokkal.

Megjegyzem, nem izgat túlságosan, de mégsem rossz ötlet a zsaruktól, hogy kikotorják a patak medrét… Persze előbb is eszükbe juthatott volna. Nehogy ebből most arra a következtetésre jussatok, hogy a vidéki zsaruknak különösen lassú az észjárásuk! Ne ítélkezzetek elhamarkodottan…! És ne feledjétek, hogy a nyomozást vezető, jóvágású felügyelő gondolatai az utóbbi napokban egészen máshol jártak! Ha rosszmájú lennék, azt mondanám, ő elsősorban nem a patakmeder fenekén leülepedett iszapréteget akarta felszedni. Mindegy. Semmi értelme, hogy a magamfajta vén boszorkány, akivel már senki nem áll szóba, szójátékokat gyártson. Beérem hát a csendes leskelődéssel a függöny mögött.

– 47 –

A Vernoni Rendőrkapitányság három munkatársa négyzetcentiméterről négyzetcentiméterre átfésüli a patak medrét. Nem valami nagy meggyőződéssel. Giverny polgármestere bőszen bizonygatta nekik, hogy a település környezetvédelmi alkalmazottai havonta megtisztítják a patakot. „Ez a legkevesebb – tette hozzá –, a Franciaország első számú impresszionista patakja címre pályázó kis vízfolyás igazán megérdemel ennyi gondoskodást…”

A polgármester nem is állított valótlanságot. A zavarosban turkáló rendőrbiztosoknak csak némi hulladékot sikerül előhúzniuk az iszaprétegből. Néhány összegyűrt zsírpapírt, szódapatronokat, csirkecsontokat…

Ha belegondolunk, hogy ezt a sok mocskot a bűnügyi rendőrség tudományos részlege vizsgálgatja majd…

Sylvio Bénavides szeme leragad a fáradtságtól. Ha ez így folytatódik, a vízben fog elaludni. Hamar megtörténik a baj – gondolja magában. Az ember elbóbiskol. Szerencsétlenül esik, beveri a fejét egy kőbe. A sérülés nem túl veszélyes, de éppen elég ahhoz, hogy menten elkábuljon, a feje a vízbe csússzon, a víz alá merüljön, s ő végül megfulladjon.

Ma reggel sötét gondolatok gyötrik Sylviót. Miután a telefonban elköszönt Laurenç Sérénactól, szemhunyásnyit sem aludt. Az ápolónők biztatták, hogy menjen haza, de ő hallani sem akart róla! Kihasználta a zsaruléttel járó kiváltságokat, és Béatrice mellett töltötte az éjszakát. Először nézte, ahogy alszik, majd a váróteremben, két széken próbált szundítani, a cigaretta és az alkohol várandós nőkre gyakorolt káros hatásait bemutató plakátokkal szemben. Bőven volt ideje újra és újra átrágni magát az átkozott három oszlopon, amelyek között még mindig nem talált egyetlen árva összekötő szálat sem.

Szeretők, Vízililiomok, gyerekek.

Számba vette a napok óta szaporodó rejtélyeket. Vajon mit gondoljon a legendás Fekete vízililiomokról? Amadou Kandy természetesen tudhatott a képről. Ahogy Morval is. Mi köze lehet az ügyhöz a kisfiú, Albert Rosalba balesetének, amely 1937-ben pontosan ugyanezen a helyen történt? És a tizenegy éves gyereknek szóló vízililiomos képeslapnak, rajta az Aragon-versrészlettel? Miért éppen Aragon? Mire utalhat az idézet? „Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom”? Mit jelenthetnek a Morval szeretőiről készült fotók hátoldalára írt számok? Sylvio sejti, érzi, hogy minden mindennel összefügg, hogy egyik részletet sem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy mindnek megvan a maga jelentősége.

Sérénacra pillant. Nem könnyű megállapítani, hogy a főnöke feszült figyelemmel összpontosít a geológus kormeghatározási módszereire, vagy teljesen hidegen hagyja az egész művelet. Az a fő probléma, hogy a kirakós játék nem kifejezetten a főnök asztala. Egy összegabalyodott gombolyag kibogozásához Sérénac nagy valószínűséggel úgy fogna hozzá, hogy kiragad egy szálat, aztán jó erősen, nagyon erősen meghúzza. Sylvio meglátása szerint azonban nem ez a megoldás, mert ezen a módon az egész csak még jobban összekuszálódik, és jó esély van rá, hogy Sérénac ujjai közt elszakad a szál. Akkor aztán sokra megy!

Louvel Sylvio szeme láttára épp a harmadik műanyag palackot szabadítja ki az iszapból. Ha elég mélyre ásunk, a végén kiderül, hogy az impresszionizmus királyi folyami útja mégsem annyira makulátlan. Az üledékkutató szakszerűen, kellő rendszerességgel vizsgálja meg az összes felszínre hozott hordalékdarabot, de csak azt tudja megerősíteni, hogy ami Claude Monet halála után került oda, még nem feltétlenül találkozott Jérôme Morval tetemével.

Sylvio visszatér a Sérénacról folytatott eszmefuttatásához. Pedig ő egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy mindezt elmagyarázza a főnökének. Aki ráadásul egyet is értett. Sérénac mindennel egyetért. Az oszlopokkal, a rejtélyekkel, a teljes zűrzavarral. Ám ez nem akadályozza abban, hogy továbbra is a megérzései mögé bújjon. Az ő szemében minden Stéphanie Dupain körül forog. A tanítónőt veszély fenyegeti, amelynek neve is van, úgy hívják, Jacques Dupain. Ettől nem tágít. Ha tárgyilagosan közelít a tényekhez, Sylvio úgy találja, hogy a tanítónőre egyaránt illik a gyanúsított és a lehetséges áldozat profilja. Ezt elmondta Sérénacnak, de úgy tűnik, hogy a konok albigens olyan csökönyös, mint egy szamár, kizárólag a saját ösztönére hallgat, és fittyet hány a józan észre. Mit lehet tenni?

Sylvio rengeteget gondolkozott éjjel, és végül arra jutott, hogy Béatrice-szal együtt valójában ő is kedveli Sérénacot. Érthetetlen módon szeret párban dolgozni vele, akkor is, ha különböznek egymástól. Talán mert kiegészítik egymást? De az a sanda gyanúja, hogy Sérénac nem húzza sokáig a Vernoni Rendőrkapitányságon. Azt szimatolja, hogy egykettőre át fogják helyezni! Északon a megérzés nem bevált nyomozási módszer, különösen, ha nem annyira a zsaru fejében jelentkezik, mint inkább a nadrágjában…

– Azt hiszem, találtam valamit! – kiált fel Louvel rendőrbiztos.

A többiek azon nyomban mellette teremnek.

Louvel mindkét kezét az iszapba mélyeszti, és kiemel egy négyszögletes, elég lapos tárgyat. A geológus műanyag ládát nyújt felé, hogy abba csorogjon az iszap. Lassanként egyértelműen ki lehet venni, mit tart a kezében. Semmi kétség.

Louvel fából készült festődobozra bukkant.

Sylvio felsóhajt. Még egy pofon a semminek – gondolja. Bizonyára egy festő ejtette a vízbe, aki pingálás közben túl közel merészkedett a patakhoz. Akárki lehetett. Mindenesetre Morval semmiképpen sem. Ő csak gyűjtötte a képeket, nem festett.

Louvel leteszi a talált kincset a patakpartra, miközben az üledékkutató a szitáiba és tölcséreibe önti a dobozról lecsorgó iszapot. Csak úgy pereg róla a nedves homok.

– Mióta lehet a vízben? – kérdezi Maury rendőrbiztos, mert nagyon érdekli a dolog.

Az üledékkutató egy számlapot vizsgál a legkisebb tölcséren.

– Legfeljebb tíz napja. A legközelebbi időpont, amikor a vízbe eshetett, tegnap volt, a legtávolabbi pedig Morval halálának a napja… A május 17-i eső alapján. Zápor közben jellegzetes hordalékok sodródnak ide a folyó felső folyásától. Azóta nem esett. Előtte és utána ötnapos ráhagyással számolok.

Sylvio közelebb lép a parthoz. Kezdi érdekelni a lelet. A festőláda tehát legfeljebb tíz napja hever az iszapban… Az időpont akár a gyilkosság napjának is megfelelhet. Sérénac is odasiet. Alig egy méter választja el őket a fadoboztól.

– Kérlek, Sylvio – szólal meg Sérénac. – Tiéd a dicsőség… Megérdemled, hogy te nyisd ki elsőként – teszi hozzá a helyettesére kacsintva. – De a zsákmányt öt egyenlő részre osztjuk.

– Mint a kalózok?

– Pontosan…

Ludovic Maury a hátuk mögött vihorászik. Bénavides felügyelő nem kéreti magát, és tüzetesen szemügyre veszi a festődobozt. Régi, lakkozott fa. Annak ellenére, hogy víz alatt lapult, furcsa módon kevéssé rongálódott meg. Csak a vasból készült csuklópántok rozsdásodtak meg kissé. Sylvio kibogarássza a nyomtatott betűkkel írt, márkanévnek tűnő, kissé elmosódott WINSOR & NEWTON feliratot a szárnyas sárkányt ábrázoló embléma alatt, és még lejjebb, a kisebb betűkkel szedett kiegészítést: The World’s Finest Artists’ Materials. Bénavides-nak nem mond semmit, de feltételezi, hogy egy szép, régi, értékes amerikai tárgyról van szó, majd később utánanéz.

– Nos, kinyitod végre a ládikát? – türelmetlenkedik Sérénac. – Szeretnénk tudni, mit találtunk. Aranypénzt, ékszert, Eldorádó-térképet…

Ludovic Maury ismét nevetésben tör ki. Nem könnyű megállapítani, hogy valóban ennyire élvezi a főnöke humorát, vagy csak megjátssza. Sylvio nem kapkodja el a dolgot, a csuklópántokat próbálgatja. A doboz olyan könnyedén nyílik, mintha vadonatúj lenne, mintha előző nap még használták volna. Sylvio arra számít, hogy ecseteket, ázott festékes tubusokat, palettát, szivacsot talál benne. Szokványos dolgokat…

Úristen!

Kis híján visszaejti a dobozt a patakba. Úristen!… Hirtelen összekuszálódnak a fejében a gondolatok. Lehet, hogy kezdettől fogva téved, és Sérénacnak van igaza?

Ujjai görcsösen szorítják a ládát, és felkiált:

– Az istenfáját, főnök, jöjjön gyorsan, ezt látnia kell! Gyorsan! Nézze!

Sérénac közelebb lép. Maury és Louvel követik. Bénavides felügyelő döbbenete mindnyájukat váratlanul érte. Eléjük tartja a nyitott dobozt. A rendőrök bizánci ikont csodáló ortodoxok félénk áhítatával merednek a falapra.

Együtt olvassák a világos színű fába késpengével vésett üzenetet: Az enyém, itt, most és mindörökké.

A szöveg alatt két egymást metsző vonal látható. Egy kereszt. Halálos fenyegetés…

– A rohadt életbe! – üvölti Sérénac felügyelő. A dobozt legfeljebb tíz napja hajította valaki a patakba! Lehet, hogy épp aznap, amikor Morvalt megölték!

Ingujjával letörli a homlokán gyöngyöző verítéket, majd így folytatja:

– Sylvio, azonnal keress egy grafológus szakértőt, vessétek össze a fába vésett üzenetet a falu összes felszarvazott férjének az írásával. Jacques Dupain legyen az első!

Sérénac az órájára pillant. 11 óra 30 perc.

– Ma este látni akarom az eredményt!

Hosszasan kémleli a szemközti mosóházat. Izgatottsága alábbhagy, és őszinte mosollyal fordul a körülötte álló négy férfihoz:

– Remek munkát végeztetek, fiúk! Hamar zárjuk le a kutatást, és hagyjuk el a terepet. Azt hiszem, kifogtuk a legnagyobb halat, amely a patakban rejtőzött.

Hüvelykujját felemeli, és külön szól Maury rendőrbiztoshoz:

– Ludo, ragyogó ötlet volt a patakmeder kikotrása. Végre van egy tárgyi bizonyíték a kezünkben, fiúk!

Maury-nak több sem kell. Széles mosoly ül ki az arcára, mint egy kisiskolásnak, aki piros pontot kapott. Sylvio Bénavides a maga részéről óvakodik a korai lelkesedéstől. A főnöke számára az üzenet – „Az enyém, itt, most és mindörökké” – kizárólag egy nőre vonatkozhat, és a fenyegetést szükségszerűen csak egy féltékeny férj írhatta… Leginkább Jacques Dupain. Csakhogy a mondat akármire és akárkire utalhat – gondolja Sylvio. Nem feltétlenül egy nőre. „Az enyém” szavak akár egy tizenegy éves gyerekre, vagy bármilyen tárgyra is vonatkozhatnak. Például egy festményre.

A rendőrök egyre kevesebb meggyőződéssel folytatják a patak módszeres átkutatását. Már csak egy-egy szemetet hoznak felszínre. A nap lassanként túljut a delelőn, a bűntett helyszínére a Chennevières Malomház lakótornyának árnyéka vetül. A rendőrök szedelőzködnek. Indulás előtt Sylvio Bénavides többször felpillant a malomtoronyra. Meg merne esküdni, hogy legfelül, a negyedik emeleten megrebbent a függöny. Ám a következő pillanatban már el is felejti. Más dolgokon jár az esze.

– 48 –

– Vannak Claude Monet-nak örökösei, úgy értem, élő örökösei?

Laurentin kapitány kérdése váratlanul éri Achille Guillotint. A Roueni Szépművészeti Múzeum titkárnőjének elmondása szerint a nyugdíjas kapitány nem sokat teketóriázott. Felhívta a múzeumot, és rögtön a tárgyra tért. A legjelesebb Monet-szakértővel, tehát vele, Achille Guillotinnel akart beszélni! A titkárnő gondolkodás nélkül felhívta a mobilján. Épp értekezleten vett részt az „Impresszionista Normandia” program szervezőbizottságának kulturális felelőseivel. Egy a végeérhetetlen megbeszélések sorában. Szinte örömmel somfordált ki a folyosóra.

– Hogy Claude Monet-nak vannak-e örökösei…? Nos, kapitány, ezt elég nehéz megmondani…

– Hogyhogy nehéz?

– Hát… megpróbálom a lehető legvilágosabban felvázolni a helyzetet. Claude Monet-nak az első feleségétől, Camille Doncieux-től két fia született, Jean és Michel. Jean a festő második feleségének, Alice Hoschedé-nak korábbi házasságából született lányát, Blanche-t vette feleségül. Jean 1914-ben, Blanche 1947-ben halt meg, a házaspárnak nem volt gyereke. Michel Monet 1966-ban halt meg, ő volt Claude Monet utolsó örököse. Néhány évvel a halála előtt, a végrendeletében a Marmottan Múzeumot, vagyis a Képzőművészeti Akadémiát nevezte meg általános örököseként. Még ma is a párizsi Marmottan Múzeum ad otthont a Monet és barátai című gyűjteménynek, azaz több mint százhúsz festménynek. A legjelentősebb tárlat…

– Tehát nincs több örökös – vág a szavába Laurentin. – Claude Monet vérvonala egy nemzedék alatt meg is szakadt.

– Nem egészen – helyesbít Guillotin érezhető örömmel.

Laurentin beleköhécsel a telefonba.

– Hogyan?

Guillotin hagyja, hogy egy pillanatra a bizonytalanság szele legyintse meg a felügyelőt, aztán folytatja:

– Michel Monet-nak a szeretőjétől, Gabrielle Bonaventure-től született egy törvénytelen lánya, egy elragadó hölgy, aki hivatásos modell lett. Michel Monet az apja halála után végül hivatalos kapcsolatba lépett Gabrielle Bonaventure-rel, 1931-ben, Párizsban, összeházasodtak.

Laurentin kapitány felcsattan a telefonban:

– Ebben az esetben tehát ez a törvénytelen lány az utolsó örökös! Claude Monet unokája…

– Nem – feleli higgadtan Guillotin. – Nem. Furcsa módon Michel Monet soha nem ismerte el törvényes lányaként, még a házasságkötést követően sem. Így tehát egy fillért sem kapott a nagyapja mesés hagyatékából.

Laurentin kapitány fojtott hangon teszi fel a kérdést:

– Hogy hívták ezt a törvénytelen lányt?

Guillotin felsóhajt.

– Bármelyik Monet-ról szóló könyvben megtalálja. Henriette-nek hívták. Henriette Bonaventure-nek. Egyébként nem tudom, miért beszélek múlt időben. Még mindig az élők sorában kell lennie. Legalábbis azt hiszem.

– 49 –

Pontosan 16 óra 31 perc.

Az iskolából szabadulva Fanette nem vesztegeti az időt. Leszalad a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n, és meg sem áll a Baudy Szállóig! Jól tudja, hogy Monet idejében itt szálltak meg az amerikai festők, Robinson, Butler, Stanton Young. Kívülről ismeri a történetet, a tanítónő töviről hegyire elmesélt nekik mindent. Úgy gondolta hát, hogy egy amerikai festő manapság is csak itt szállhat meg. Röpke pillantást vet szemközt, az utca túloldalán található terasz zöld asztalaira és székeire, majd szélvész módjára beront a szállodába.

A falakat bekeretezett festmények és rajzok borítják. Az ember azt hinné, múzeumba csöppent! Fanette rádöbben, hogy életében először jár a Baudy Szállóban. Szeretne kicsit elidőzni, alaposan átböngészni a plakátsarokban összegyűlt becses aláírásokat, de a pult mögül egy pincér ferde pillantásokat vet rá. Odalép hozzá. A rendkívül magas, világos tölgyfapult előtt kénytelen lábujjhegyre emelkedni, hogy a feje kilátsszon. Kezével felhúzza magát a férfi előtt, aki hosszú, fekete szakállával Monet Renoir-portréit idézi.

Nem tűnik valami barátságosnak!

Fanette hadar, hebeg-habog, dadogva beszél, de úgy tűnik, Renoirnak végül sikerül kihámoznia, hogy egy James nevű amerikai festőt keres. Nem, a családnevét nem ismeri. Öreg, és ősz szakállat visel. Négy festőállvány…

Renoir sajnálkozó arckifejezést ölt.

– Nem, kisasszony. Senki nem szállt meg nálunk, aki hasonlítana az ön Jamesére.

A férfi szakálla teljesen eltakarja az ajkát, nem könnyű kitalálni, hogy szórakoztatja vagy bosszantja a helyzet.

– Tudja, kisasszony, már elég régóta nem jár ide annyi amerikai, mint Monet idejében…

Ökör! Ostoba ökör vagy, Renoir!

Fanette kilép a rue Claude Monet-ra. Paul kint várja. Még az iskolában, a szünetben mindent elmondott neki.

– Na, mi újság?

– Semmi! Nem járt itt.

– Most mihez kezdesz? Megpróbálod a többi szállodában?

– Nem hiszem. Még a vezetéknevét sem tudom. Ráadásul az a sanda gyanúm, hogy James többnyire a szabad ég alatt aludt.

– Elmondhatnánk a többieknek. Avassuk be Vincent-t, Camille-t, Maryt. Ha mindannyian összefogunk…

– Nem!

Fanette már-már kiabál. A Baudy Szálló teraszasztalainál ülő vendégek közül néhányan odakapják a fejüket.

– Nem, Paul! Vincent-t pár napja ki nem állhatom azzal a ravasz, sunyi ábrázatával… Ha Camille-nak elmeséljük, végigmondja az őskortól kezdve Givernybe látogató összes amerikai festőt. Azzal aztán sokra megyünk!

Paul nevet.

– Mary még rosszabb, nyafog egy sort, majd rögtön mindenről beszámol a rendőrségnek. Azt akarod, hogy a mamám kikaparja a szememet?

– Akkor mitévők legyünk?

Fanette a Baudy Szálló előtti parkot kémleli, amely a chemin du Roy-nál ér véget. Elnézi a gondosan felgombolyított szénaboglyák keskeny árnyékát a rövidre nyírt pázsiton, s a parkon túl az Epte Szajna-torkolatáig, a híres Csalános szigetig elterülő mezőt.

Ezekről a tájakról álmodozott James… Ezekért a tájakért hagyott hátra mindent. Az ő kedves Connecticutját, a feleségét és gyerekeit. Ő maga mesélte.

– Nem tudom, Paul. Azt gondolod, hogy őrült vagyok, ugye?

– Nem…

– Esküszöm, tényleg meghalt…

– Pontosan hol?

– A búzamezőn, túl a mosóházon és a boszorkánymalmon.

– Gyere, menjünk oda…

Elindulnak lefelé a rue des Grands-Jardins-en. Úgy tűnik, a házak homlokzatának terméskő falait pontos számítások szerint építették ilyen magasra, hogy a kis utca teljesen árnyékba boruljon. A hűs levegőtől Fanette kissé megborzong.

Paul próbálja nyugtatgatni a barátnőjét:

– Azt mondtad, hogy James egyszerre négy festőállványon festett! És ott van a felszerelése, a paletták, a kések, a festődoboz is. Feltétlenül kell lennie valamilyen nyomnak, biztos, hogy maradt valami…

Fanette és Paul több mint egy órát töltenek a búzamezőn, de csak a hajlott búzaszárakra bukkannak. Mintha valaki meghalt volna ezen a helyen…

Legalább a szalmakoporsót nem álmodtam…

– …vagy – pontosítja Paul –, heverészhetett is itt valaki egy kis ideig. Hogyan lehetne különbséget tenni?

A gyerekek végül festékfoltos kalászokat is találnak. Van köztük piros is. Lehet, hogy vértől, nem tudják. Hogyan tudnák megkülönböztetni a vércseppet a piros festékcsepptől? Kihasadt festéktubus-darabok is hevernek a földön. Ez azonban semmit sem bizonyít. Azon kívül, hogy valaki gyakran festegetett itt… De ezt Fanette már úgyis tudja.

Nem vagyok őrült.

– Ki más láthatta még a festődet? – faggatja Paul.

– Nem tudom. Talán Vincent?

– És rajta kívül? Felnőttek?

Fanette a malom felé fordul.

– Nem tudom. Az egyik szomszéd… Talán a malomban élő vén boszorkány… Biztos, hogy ő mindent lát a torony tetejéről!

– Gyere, nézzük meg!

Add a kezed, Paul! Add a kezed!

– 50 –

El sem tudom véteni őket. Látom, ahogy a két gyerek közeledik! Átkelnek a patak feletti hídon, éppen csak egy pillantást vetnek a meredek partra, ahol a zsaruk az imént kihalászták a festődobozt az iszapból.

Elmentek már, egyetlen rendőr sem maradt itt, sem a narancssárga szalag, sem a szemüveges alak a sok tölcsérrel, nincs már más csak az Epte-patak, a nyárfák és a búzamező. Mintha mi sem történt volna, a természet fütyül az egészre.

És persze ez a két ártatlan gyerek, akik semmit sem sejtenek, és egyre közelebb merészkednek. Pedig ha szegény bolondok tudnák, micsoda veszély leselkedik rájuk! Gyertek csak, aranyoskáim, gyertek csak, ne féljetek, térjetek be bátran a boszorkányhoz… Mint a Hófehérke meséjében. Ne féljetek a boszorkánytól! Gyertek csak közelebb, aranyoskáim… Azért legyetek résen, nálam nem az alma a mérgezett. Hanem a cseresznye.

Ahány ház, annyi szokás…

Lassan eltávolodom az ablaktól. Eleget láttam.

Kintről senki sem vehet észre, nem tudhatják, itt vagyok-e vagy sem. Hogy lakatlan-e a malmom vagy sem. Semmiféle fény nem árul el. Engem nem zavar a sötétség, épp ellenkezőleg.

A fekete Vízililiomaim felé fordulok. Mostanában egyre jobban szeretem nézegetni őket a sötétben. A szoba félhomályában szinte eltűnik a vászonra festett víz, a kósza visszfények elenyésznek a tó tükrén, már csak a tavirózsák sárga virágai látszanak az éjszakában, mint elveszett csillagok egy távoli galaxisban.

– 51 –

– Nincs itt senki, ha mondom! – hajtogatta Fanette.

A lányka feszült figyelemmel fürkészi a malom udvarát. A patak vízében szúette, korhadt falapátok áznak. A kőkút káváján mohalepte, rozsdás vödör álldogál. A nagy cseresznyefa árnyéka csaknem az egész udvart beborítja. Paul nem hagyja annyiban:

– Majd meglátjuk…

Bekopog a nehéz fakapun. Várakozás közben ő is elábrándozik a földes udvaron táncoló árnyékokon. Mintha örökre kint hagyták volna a napon a tárgyakat, a falakat, a köveket, hadd száradjanak.

– Igazad van, Fanette, ettől a malomtól frászt kap az ember – jegyzi meg.

– Tulajdonképpen nem is – feleli Fanette. – Azt hiszem, később szívesen laknék ilyen helyen. Csodálatos lehet olyan házban élni, amelyik egészen más, mint a többi.

Paul olykor biztosan furcsának talál.

A kisfiú megkerüli a malmot, és megpróbál bekukucskálni az egyik első emeleti ablakon. Felbámul a lakótoronyra, majd Fanette felé fordul, és eltorzított szájjal, karomszerűen begörbített ujjakkal, ügyetlenül megpróbál egy szörnyet utánozni.

– Biztos vagyok benneeee, hogy egy boszorkáááány lakik itt, Faaanette… utálja a festéééészetet, és el fog bennünket…

– Ne mondj ilyet!

Paul berezelt. Hetvenkedik, de látom rajta, hogy közben inába szállt a bátorsága!

Hirtelen kutya vonyítása hallatszik a malom túloldaláról.

– A francba, húzzunk innen!

Paul elkapja Fanette kezét, de a kislány visszahúzza, és kacagásban tör ki.

– Hülye! Ez Neptune, mindig itt szunyókál az árnyékban, a cseresznyefa alatt.

Fanette-nek igaza van. A következő pillanatban felbukkan Neptune, vakkant egyet, és odadörgölőzik a lányka lábához. Fanette lehajol a németjuhászhoz.

– Neptune, te jól ismerted Jamest, láttad tegnap a mezőn. Te találtad meg. Érezted az illatát. Hova tűnt?

Neptune, legalább te tudod, hogy nem vagyok őrült!

Neptune leül. Hosszú percekig figyeli Fanette-et, aztán a tekintete egy arra szálló pillangóra téved, és mint egy kőfalon sütkérező gyík, bágyadtan a cseresznyefa árnyékáig vonszolja magát. Fanette a tekintetével követi. Döbbenten veszi észre, hogy Paul időközben felmászott a fára.

– Megőrültél, Paul! Mit művelsz?

Nem jön válasz. Fanette erősködik:

– Még éretlen a cseresznye! Meghibbantál!

– Nem, nem cseresznyét szedek! – suttogja zihálva Paul.

A következő pillanatban a fiú lemászik. Kezében két ezüstszalag csillog.

Paul olykor teljesen lökött. Ha azt hiszi, hogy csak akkor szeretem, ha Tarzant játszik…

– Ez… – magyarázza Paul újra rendesen lélegezve –, távol tartja a szép, érett gyümölcsök körül lebzselő madarakat!

Kisebb porfelhő kíséretében, két lábra érkezve lehuppan a földre. Fanette-hez lép, fél térdre ereszkedik, és karját középkori lovag módjára a lány felé nyújtja.

– Ezt az ezüstöt neked szánom, hercegnőm, hogy csillogjon a hajadban, hogy ha majd egyszer híres leszel, és a világ túlsó végén jársz, mindig megvédjen a gonosz keselyűktől.

Fanette próbálja elfojtani a könnyeit. De képtelenség! Ez már túlontúl sok egy magafajta kislánynak. James eltűnt, vitába szállt az anyjával a festészetről, az apjáról, mindenről, készül a Robinson Alapítvány pályázatára, festi a Vízililiomait, és akkor még ez a lüke Paul is jön a maga mókás, romantikus ötleteivel.

Buta vagy, Paul! Nagyon, nagyon buta!

Fanette egyik kezével az ezüstszalagokat szorongatja, másikkal Paul arcát simogatja.

– Kelj fel, te lüke!

De inkább ő hajol le a fiúhoz, és csókot nyom az ajkára.

Hosszú, hosszú csókot. Örökre szólót.

Fanette egyre csak sír, nem fogja vissza magát.

– Lüke vagy. Háromszorosan is. Most majd egész életedben nézheted az ezüstszalagokat a hajamban. Megmondtam, hogy össze fogunk házasodni!

Paul lassan feláll, és átöleli Fanette-et.

– Gyere, menjünk! Tisztára bolondok vagyunk. Tegnap volt egy haláleset, néhány napja egy másik, tudod, az a fickó, akit meggyilkoltak. A rendőrségre kellene bíznunk, rájuk tartozik. Csak veszélybe sodorjuk magunkat, ne maradjunk itt…

– És mi lesz Jamesszel? Meg kell…

– Nincs itt… senki nincs itt, Fanette. Ha biztos vagy magadban, azt hiszem, értesítened kell a rendőrséget! Soha nem tudhatjuk, lehet, hogy James halálának köze van ahhoz a másik fickóhoz, akit megöltek, tudod, akinek a halálától hangos az egész falu.

Fanette ellentmondást nem tűrő hangon felel:

– Nem!

Nem! Nem! Ne ültesd el bennem a kételyt, Paul. Nem!

– Ki fog hinni neked, Fanette? Senki! James úgy élt, mint egy csavargó. Senki ügyet sem vetett rá.

Megállnak a chemin du Roy előtt, megvárják, míg tiszta lesz az út, aztán átkelnek a túloldalra. Néhány kósza felhő csimpaszkodik a Szajna-parti dombtetőkbe. Lassan visszagyalogolnak a faluba. Paul hirtelen megtorpan.

– És a tanítónő? Miért nem beszélsz a tanítónővel? Ő szereti a festészetet, ő hirdette meg a Robinson izébizé pályázatát a festőpalántáknak. Talán találkozott is Jamesszel… Mindenesetre ő megértene… Tudni fogja, mit kell tenni…

– Gondolod?

A két gyereket közben több járókelő is megelőzi az utcán. Paul perdül egyet.

– Biztos vagyok benne! Ez a nyerő ötlet!

Odahajol Fanette-hez, mint aki bizalmas vallomásra készül.

– Rád bízok egy titkot, Fanette. Észrevettem, hogy a tanítónő is ezüstszalagot visel a hajában… Elárulom neked, hogy Giverny utcáin erről lehet felismerni a hercegnőket.

Fanette elkapja a fiú kezét.

Szeretném, ha most megállna az idő. Ha Paul és én nem mozdulnánk többet, csak a díszlet változna körülöttünk folyamatosan, mint a moziban.

– Meg kell ígérned valamit, Fanette.

Összekulcsolódik a kezük, mint két lián.

– Be kell fejezned a festményedet. Meg kell nyerned a Robinson-versenyt, bármi történjen is! Ez a legfontosabb!

– Nem tu…

– De James is ezt mondta volna, Fanette, tudod jól. Ezt akarta volna ő is…

– 52 –

A gyerekek mindjárt befordulnak a rue du Château d’Eau-ba. Hamarosan eltűnnek a szemem elől. A behúzott függönyön át a körvonalak már egyébként is elmosódnak kissé… Neptune fütyül mindenre. Békésen szunyókál a cseresznyefa alatt.

Ez a szegény kislány azt hiszi, ő megúszhatja. Nevetséges! Azt hiszi, remekművet alkot. Arra a képre gondolok, amelyet a mosóháznál rejtett el. Azt hiszi, szárnyra kaphat Monet tava felett. Giverny felett. Hogy a művészete és agyonszajkózott tehetsége önmagában kiállja a súlytalanság próbáját.

Még hogy szivárványszínű Vízililiomok! Szegény kis Fanette!

Milyen nevetséges!

A Fekete Vízililiomaim felé fordulok. A kétségbeesett festő ecsetével vászonra vetett gyásztónusok között meg-megcsillannak a sárga szirmok.

Hiábavaló erőlködés!

Zuhanás a tóba, ez vár a kis Fanette-re. Elsüllyed. Foglyul ejtik a tavirózsák. Az összefüggő levéltakaró, mint befagyott tó jégpáncélja szorítja a víz alá.

Hamarosan. Már nem kell sokáig várni.

Mindenkire sor kerül.

– TIZENEGYEDIK NAP –

2010. május 23.

(Chennevières Malomház)

Ádáz gyűlölet

– 53 –

Most az egyszer nem leskelődöm az ablakból. Itt a bizonyíték arra, hogy a látszat ellenére nem pusztán a környékbeliek utáni kémkedéssel töltöm a napjaimat. Vagyis hát nem csak azzal.

Ma reggel egyébként láncfűrészek pokoli zaja keserítette meg az életemet. Nemrég tudtam meg, hogy állítólag úgy döntöttek, kifűrészelnek tizennégy hektár nyárfát. Igen, nyárfákat vágnak ki! Itt, Givernyben! Ha jól értettem, ezeket a fákat apró facsemete korukban, az 1980-as évek elején ültették, nyilván azért, hogy még impresszionistábbá varázsolják a tájat. Csakhogy azóta újabb szakértők azzal álltak elő, hogy Monet idejében még nem léteztek ezek a nyárfák, szabad kilátás nyílt a földekre, a tájra, amelyet a festő a háza ablakából csodált. Márpedig minél magasabbra nőnek a nyárfák, annál inkább beárnyékolják a kertet, a tavat, a tavirózsákat… vagyis a turisták annál nehezebben ismerik fel a láthatáron a Monet-festmények hátterét. Úgy tűnik tehát, hogy miután a nyárfák szépen gyökeret eresztettek, most hirtelen mégis arra jutottak, hogy inkább kivágják őket! Miért is ne? Ha jólesik nekik! A falubeliek közül egyesek háborognak, mások helyeslik a döntést. Őszintén bevallom nektek, engem teljesen hidegen hagy.

Kisebb gondom is nagyobb annál. Ma reggel régi emlékeket rendezgetek, háború előtti kacatokat, fekete-fehér fényképeket, olyan ereklyéket, amelyek már csak a magamfajta öregasszonyokat hozzák lázba. Jól halljátok, végre rászántam magam, és kiürítettem a garázst, hogy megtaláljam azt az ütött-kopott, régi, lenzsinórral átkötött kartondobozt. Három halom videokazetta, egy bakelitlemez-torony és a Crédit Agricole-os bankszámlakivonatok tíz centiméteres kötege alatt rejtőzött. Négyrét hajtottam a terítőt, és szétterítettem a fényképeket az asztalon.

Egy órája még a láncfűrészek motorzaja borzolta az idegeimet, most sziréna ránt vissza hirtelen a valóságba, mint amikor az ébresztőóra szétoszlatja a reggeli álmotokat. Nyilván értitek, mire gondolok!

A rendőrautók szirénája, amely végigsüvít a chemin du Roy-n.

Egy pillanattal ezelőtt még a könnyeimmel áztattam az egyetlen fontos fényképemet, amely igazából egy osztálytabló. Giverny. 1936–1937. Belátom, nem tegnap volt! A húsz diák arcképét fürkésztem. Mind engedelmesen ülnek a háromszintes, lépcsőzetesen elhelyezett fapadon. A névsor a fénykép hátoldalán olvasható, de nekem nem kellett megfordítanom a fotót.

Albert Rosalba természetesen mellettem ül a padon.

Hosszan elnéztem Albert arcát. A fénykép nem sokkal az évnyitó után készülhetett, talán mindszentkor, vagy azokban a hetekben.

A tragédia előtt…

Ekkor hasított a fülembe a zsaruk szirénája. Gondolhatjátok, azonnal felálltam. Talán a börtönőr – akármennyire is szórakozott és bamba – nem siet tüstént az őrtorony kilátóablakához, ha felharsan a riadó? Kis túlzással mondhatnám, hogy én is rohantam az ablakhoz, de valójában felkaptam a botomat, és nagy keservesen elindultam az ablak felé, majd a kellő távolságból a botommal óvatosan résnyire húztam a függönyt. Mindent láttam. Nem is lehetett volna lemaradni a zsarukról! Az egész légió kivonult. Három autóval. Szirénázó, villogó kék fénnyel. Egy szavunk sem lehet, Sérénac felügyelő megadja a módját!

– 54 –

Sylvio Bénavides felpillant a jobb oldalon elsuhanó malomtoronyra.

– Most jut eszembe – veti oda két ásítás között –, beugrottam a malomba. Tudja, főnök, ön mondta, hogy egyetlen tanút se hagyjak figyelmen kívül, főképp a szomszédokat faggassam ki…

– Na, és?

– Különös. Mintha lakatlan lenne. Vagy elhagyatott, ha jobban tetszik.

– Biztos vagy benne? A kert és a homlokzat is gondozottnak tűnik. Amikor a bűncselekmény helyszínén jártunk, többször véltem mozgást felfedezni, főképp fent, a torony legfelső emeletén… Mintha elhúztak volna egy függönyt, vagy valami hasonló.

– Én is, főnök, én is ugyanezt észleltem. Pedig a kopogtatásra senki nem felelt, és a szomszédok azt állítják, hogy hónapok óta senki nem lakik az épületben.

– Furcsa… de remélem, nem jössz megint a falubeliek hallgatási fogadalmával, a cinkos hazugságukkal, az összeesküvés-elméleteddel, mint a tizenegy éves kiskölyök esetében?

– Nem…

Sylvio tétovázik.

– Az igazat megvallva, a helyiek boszorkánymalomnak nevezik.

Sérénac elmosolyodik, ahogy a visszapillantóból meglátja az eltűnő malomtorony tükörképét.

– Jelen esetben inkább kísértetmalomról beszélhetnénk. Nem gondolod? Mindegy, hagyjuk, Sylvio. Pillanatnyilag akad egyéb sürgős dolgunk is.

Sérénac rálép a gázra. Baloldalt szélvészként suhan el Monet kertje. Ennél impresszionistább képet egyetlen járókelő sem láthat.

– Ami a hallgatási fogadalmat illeti – teszi hozzá Laurenç –, tudod, mit mesélt tegnap Monet házáról és műterméről Stéphanie Dupain?

– Nem…

– Hogy ha kicsit keresgélnénk, több tucat nem is annyira elrejtett remekműre bukkanhatnánk. Renoir, Sisley, Pissarro-vásznakra… és persze Monet ismeretlen Vízililiomaira.

– Látott közülük akár egyet is?

– Egy Renoir-pasztellt. Talán…

– A bolondját járatta önnel, főnök!

– Szerintem is… De vajon miért etetett ezzel a mesével? Még azt is hozzátette, hogy Givernyben ez nyílt titok…

Sylvio futólag átgondolja, mit is mondott Monet elveszett képeiről Achille Guillotin. Egy kép még elmegy, amelyre véletlenül rátalál egy ismeretlen. Miért is ne? Mint a híres Fekete vízililiomok. De hogy több tucat kép! Kizárt dolog!

– Stéphanie csak szédíti, főnök. Az orránál fogva vezeti. Kezdettől fogva mondom… És úgy érzem, ezzel nincs egyedül ebben a faluban.

Sérénac elengedi a megjegyzést a füle mellett, az útra összpontosít, és repeszt tovább. Sylvio kidugja holtsápadt arcát a lehúzott ablakon, orrán át próbál friss levegőhöz jutni.

– Jól vagy, Sylvio? – kérdezi aggódva Sérénac.

– Határeset… múlt éjjel legalább tíz kávét döntöttem magamba, hogy el ne aludjak. Ma reggel a dokik úgy döntöttek, végül mégis bent tartják Béatrice-t a szülésig.

– Azt hittem, csak teát iszol, cukor nélkül!

– Eddig én is azt hittem…

– És valójában mit keresel itt, ha a feleséged a szülészeten vár?

– Szólnak, ha lesz valami újság… A nőgyógyász is be fog ugrani hozzá… A baba pedig még mindig békésen vár a sorára a meleg burokban, s ez még napokig eltarthat…

– Gondolom, akkor megint nyomozással töltötted az éjszakát.

– Eltalálta… El kell foglalnom magam valamivel, nem? Béatrice egész éjjel úgy aludt a szobájában, mint a bunda.

A rue Blanche-Hoschedé-Monet-ról Sérénac egy hajtűkanyarral befordul a Giverny feletti dombok irányába. Sylvio vet egy pillantást a visszapillantó tükörbe. A két másik rendőrautó szorosan halad mögöttük. Maury és Louvel tartják az iramot. Ő maga az utolsó pillanatban küzdi le a hányingerét.

– Ne aggódj! – folytatja Sérénac. – Rövidesen pont kerül a Morval-ügy végére. Már félóra sem kell hozzá. Bevihetsz egy kempingágyat a kórházba, és éjjel-nappal Béatrice mellett lehetsz! Az írásszakértők egyhangúan állítják, hogy a festődoboz fedelébe vésett rohadt üzenet – „Az enyém, itt, most és mindörökké” – Jacques Dupain kézírása… Ismerd el, hogy igazam volt, Sylvio. Tudni lehetett előre!

Sylvio nagyokat szippant a tiszta levegőből. A rue Hoschedé-Monet kanyarogva kapaszkodik fel a domboldalon, Sérénac még mindig úgy száguld, mint egy őrült. Bénavides azon töpreng, vajon kibírja-e végig az emelkedőt. Mélyeket lélegzik, aztán egy darabig benntartja a levegőt, majd visszadugja a fejét az utastérbe.

– Háromból két szakértő, főnök… De az ő következtetésük sem volt teljesen egyértelmű és egybehangzó… Szerintük a dobozba vésett szavak írásképe és Dupain kézírása között kimutathatóak nyilvánvaló hasonlóságok, de számos eltérő ismertetőjegyet is találtak. Az a sanda gyanúm, hogy maguk a szakértők sem tudnak mit kezdeni ezzel az egésszel…

Sérénac ujjai idegesen táncolnak a kormánykeréken.

– Ide hallgass, Sylvio, én ugyanolyan jól tudok jelentéseket olvasni és értelmezni, mint te. A szakértői elemzés alapján van hasonlóság Dupain kézírásával, nem igaz? Ami az eltéréseket illeti, egyszerűen azt gondolom, hogy késpengével fába vésni egyáltalán nem ugyanaz, mint csekket aláírni. Minden összevág, Sylvio, ne bonyolítsd túl az életet. Dupain egy féltékeny, dühöngő őrült. Először a képeslapra írt üzenettel, a Nymphaeum című Aragon-versből vett idézettel fenyegeti meg Morvalt – Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom –, másodszor a festődobozba vésett mondattal megerősíti a fenyegetést, harmadszor kinyírja a riválist…

A hegyi útban folytatódó rue Hoschedé-Monet egy idő után alig kétméteres sávra szűkül, és kígyózik tovább felfelé, míg el nem éri a Vexin-fennsíkot. Sylvio ismét habozik, ellentmondjon-e Sérénacnak, felvilágosítsa-e arról, hogy a következetlen Pellissier-féle grafológiai szakvéleménnyel szemben a Roueni Igazságügyi Palota szakértője felveti az ügyetlen utánzási kísérlet lehetőségét…

Rövid kanyar balra.

Sérénac, aki egy ideje folyamatosan az út közepén halad, hajszál híján belerohan egy ellenkező irányból lefelé tartó traktorba. A halálra rémült gazdának az utolsó pillanatban végül sikerül az árok felé rántania a kormányt. Jól is teszi. Mert aztán hitetlenkedve kénytelen tudomásul venni, hogy az első járművet újabb száguldó kék járgányok követik, amelyek szintúgy fütyülnek az elsőbbségre.

– Az istenfáját! – üvölti Sylvio, aki félve sandít a visszapillantó tükörbe.

Nagy levegőt vesz, majd ismét Laurenç Sérénachoz fordul.

– Főnök, megmagyarázná, hogy mi köze a festőládának ehhez az egész történethez? A vizsgálatok szerint a doboz legalább nyolcvanéves. Muzeális darab! Winsor & Newton. Egyértelműen a legismertebb művészellátó márka a világon, százötven éve áll a festők szolgálatában… Kié lehetett az az átkozott doboz?

Sérénac továbbra is merészen falja a szűk kanyarokat. A domboldalban legelésző, közömbös birkák fel sem pillantanak az előttük vijjogva elsuhanó járművekre.

– Morval igazi műgyűjtő volt – feleli Sérénac. – Szerette a szép tárgyakat…

– Soha senki nem látta nála a festődobozt! Az özvegye, Patricia Morval világosan megmondta. Nem beszélve arról, hogy semmiféle hivatalos vélemény nem erősíti meg, hogy köze lenne a bűntényhez. A ládikát bárki bedobhatta a patakba, akár több nappal Morval halála után…

– Vérnyomot is találtak rajta…

– Túl korai lenne bármilyen következtetésre jutni, főnök! Semmilyen laboreredmény nem áll a rendelkezésünkre. Egyáltalán nem lehetünk biztosak abban, hogy Morval véréről van szó… Ne haragudjon, de azt hiszem, elhamarkodja ezt a dolgot…

Válaszul Sérénac felügyelő végre kikapcsolja a szirénát, és egy földdel borított kis pihenőhelyen a kézifékkel leparkolja az autót.

– Nézd, Sylvio, megvan az indíték, van egy fenyegetés, amelyet Dupain saját kézzel írt az áldozatnak, ezzel szemben nincs alibije, és azzal a nevetséges csizmalopási mesével próbál kábítani bennünket… Lecsapok rá! Aztán majd, ha összeálltak a hülye háromoszlopos kirakós darabjai, és talán eltérő képet rajzolnak ki, kérlek, jelezd. Ezen kívül Dupain ellen szól az én személyes meggyőződésem is… még ha te nem is értesz egyet vele…!

Sérénac választ sem várva kiszáll az autóból. Sylvio követi, de amint kiteszi a lábát, érzi, hogy forogni kezd vele a világ. Arra gondol, hogy a túlzásba vitt kávéivás, ahogy általában bármilyen túlkapás, tényleg nem neki való. Talán megszabadulhatna a hányingertől, ha könnyíthetne magán a fenyőfák mögött, a parkoló végében…

Ám itt sehogy sem tudna észrevétlen maradni… A parkoló minden szegletében egy-egy csendőrségi furgon áll, összesen három érkezett velük egy időben, és sorra ugrálnak ki belőlük a zsaruk, hogy szétoszoljanak a közelben. A következő pillanatban Louvel és Maury is úgy látja jónak, ha kézifékkel állítják meg az autót, bár még ennek ellenére is megcsúsznak a kavicson.

Idióták!

Meg kell hagyni, a főnök nagy erőkkel vonult ki, alsó hangon majdnem húsz fővel. Itt a Vernoni Rendőrkapitányság nagy része, valamint a pacy-sur-eure-i és az ecos-i csendőrség. Laurenç alaposan kitett magáért – gondolja Sylvio, miközben a Louveltől kapott klorofillos rágót majszolja. Kissé talán hajlamos a színpadias túlzásokra.

Ekkora hajcihő egyetlen emberért!

Igaz, bizonyára fegyver van nála!

Ám korántsem biztos, hogy bűnös.

A kétségbeesett rőtbundás nyúl cikcakkban inal lefelé a meszes gyepen, mintha az imént tudta volna meg, hogy a közelben bandukoló három árny kezében levő hosszú acélcsövek egy szemvillanás alatt kiolthatják az életét.

– Ez a tiéd, Jacques!

Titou csodálkozva látja, hogy Jacques Dupain fel sem emeli a fegyverét, ezért maga szegezi a puskáját az állatra, de későn. Az üregi nyúl abban a pillanatban eltűnik két borókabokor között.

Neki ebben áll a tudománya.

Csak a csupasz füvet látják maguk előtt, amelyet mostanában legeltek le a birkák. Az Astragale-ösvényen bandukolnak lefelé, Giverny irányában.

– A fenébe, Jacques! Nem vagy túl jó formában – veti oda Patrick. – Azt hiszem, egy birkát sem tudnál eltalálni.

Titou hevesen bólogat. Ő meglehetősen jó lövő. Ha az üregi nyulat nem hagyja Jacques-ra, az állat két métert sem jut előre. Titou rendkívül finoman bánik a ravasszal, ahogy a haverjai mondják. Az élet egyéb területein azonban az ő esetében szó sincs finomságról…

– A Morval-gyilkosság utáni nyomozás miatt vagy így letörve? – fordul Jacques Dupain-hez. – Félsz, hogy sittre vág a zsaru, hogy megszerezze Stéphanie-t?

Titou magában vihog. Jacques Dupain ingerült arccal mered rá. Patrick felsóhajt. Titou folytatja:

– Meg kell hagyni, nincs szerencséd Stéphanie-val. Morval után most egy zsaru vetett rá szemet…

Az Astragale-ösvény kavicsrétege néha megindul a lábuk alatt. Mögöttük, a füves domboldalon felbukkan két fekete-fehér fül.

Ha Titou egyszer elkezdi…

– Megmondom őszintén, ha nem lennél a haverom, Stépha…

Patrick hangja csak úgy csattan:

– Fogd már be, Titou!

Titou a bajszába mormolja a mondat végét. Komótosan haladnak lefelé, többet csúszkálnak, mint lépnek. Titou láthatóan magában morfondírozik, majd felnevet, mielőtt újra megszólalna:

– Most jut eszembe, Jacques! Nem töri a csizmám a lábadat…?

Titou nem tér magához, hangosan nyerít, a könnye is kicsordul a nevetéstől. Patrick elképedve bámul rá. Jacques Dupain mintha meg sem hallaná, fapofával mered maga elé. Titou a kabátujjával törölgeti a szemét.

– Tréfálok, fiúk. Gondolhatod, Jacques, hogy csak tréfálok. Tudom, hogy nem te nyírtad ki Morvalt!

– A francba, Titou, hagyd már abba…

Most viszont Patricknak forr a torkára a szó.

A parkoló, ahol a furgonjukat hagyták, időközben afféle Alamo-erőddé változott. Hat megkülönböztető jelzéssel ellátott járgányt és közel húsz zsarut számolnak… Félkörívben felsorakozó rendőrök és csendőrök néznek farkasszemet velük, csípőre tett kézzel, ujjuk egy-egy revolver fehér bőrtokján nyugszik.

Sérénac felügyelő egy méterrel a rendőrkordon előtt áll. Patrick ösztönösen oldalra lép egyet, és kezét Jacques Dupain puskájának hideg csövére kulcsolja.

– Lassan a testtel, Jacques! Nyugodtan!

Sérénac felügyelő közelebb lép.

– Jacques Dupain. Letartóztatom Jérôme Morval meggyilkolásáért. Kérem, ellenállás nélkül kövessen…

Titou az ajkába harap, földre dobja puskáját, és mindkét remegő kezét a magasba lendíti… Ahogy a moziban látta.

– Nyugalom, Jacques – szajkózza Patrick. – Ne csinálj ostobaságot…!

Patrick jól ismeri a haverját. Évek óta együtt szórakoznak, vadásznak, de most egyáltalán nem tetszik neki ez a kifejezéstelen, rezzenéstelen arc. Mintha Jacques már levegőt sem venne.

Sérénac még közelebb merészkedik. Egyedül. Fegyvertelenül.

Egyre távolabb a rendőröktől…

– Ne! – kiáltja el magát Sylvio Bénavides.

Átszakítja a félköríves zsarukordont, és közvetlenül Sérénac felügyelő mellé lép. Lehet, hogy mozdulata csak jelképes, mégis úgy érzi, ezzel megtöri a szimmetriát, mint amikor egy westernfilmhős úgy próbálja megzavarni a párbaj feltartóztathatatlannak tűnő, kíméletlen gépezetét, hogy a legrosszabb pillanatban keresztülfut az úton. Jacques Dupain Patrick csuklójára teszi a kezét. Szó nélkül. Patrick ért a mozdulatból, nincs más választása, el kell engednie az acélcsövet.

Csak reméli, hogy nem fogja egész életében bánni.

Rémülten nézi, ahogy Jacques keze a ravaszra szorul, és a puska csöve lassan megemelkedik.

Jacques általában még Titou-nál is jobban céloz.

– Álljon meg, Laurenç! – mormolja Sylvio halálsápadtan.

– Jacques, ne csinálj hülyeséget! – suttogja Patrick.

Sérénac még egy lépést tesz előre. Tíz méter sem választja el Jacques Dupaintől. A felügyelő lassan felemeli a kezét, és egyenesen a gyanúsított szemébe néz. Sylvio Bénavides riadtan veszi észre, hogy főnöke ajkának szegletében kihívó mosoly bujkál.

– Jacques Dupain, letartóz…

Jacques Dupain puskájának csöve Sérénacra szegeződik. Nyomasztó csend borul az Astragale-ösvényre.

Titou, Patrick, Louvel és Maury rendőrbiztosok, Sylvio Bénavides felügyelő és a tizenöt többi zsaru, még a legkevésbé agyafúrtak is, akiknek a legcsekélyebb érzékük sincs ahhoz, hogy kitalálják, mi rejtőzhet egy ember fejében… mindannyian ugyanazt olvassák ki Jacques Dupain hideg tekintetéből.

A gyűlöletet.

– 55 –

Az evreux-i Közigazgatási Központ Levéltárának pultos kisasszonya minden mondatát ugyanúgy kezdi: Utánanézett már, hogy…? A számítógépe kettéosztott képernyője és aranykeretes szemüvege mögül igyekszik egy rendkívül elfoglalt hivatalnok benyomását kelteni, kis idő múlva azonban mégis feltekint az idős férfira, aki a környék hetilapját, a sajnálatos módon feledésbe merült és a második világháború után Le Démocrate-ra keresztelt Le Républicain de Vernon című folyóirat példányait, pontosabban az 1937 januárja és szeptembere között megjelent összes számot kéri tőle.

– Utánanézett már, nincsenek-e kötelespéldányok Vernonban, a Le Démocrate szerkesztőségében?

Laurentin kapitány megőrzi hidegvérét. Két órája bújja a megyei levéltárat, próbálja alázattal magára ölteni a nála jóval fiatalabb nőkkel szemben előzékeny, udvarias kis öregember szerepét. Általában be is jön!

Most azonban nem!

A pult mögött ülő lányt nem hatja meg a turbékolása. Meg kell hagyni, az a tíz ember, akik a levéltári anyagok tanulmányozására fenntartott kutatóterem faasztalai fölé görnyednek, egytől egyik hatvanon felüli férfiak, leendő hetvenes történészek vagy a gyökereik után nyomozó családfakutatók… és valamennyien a kissé ódivatú lovagiasság stratégiáját választották, akárcsak Laurentin kapitány. Laurentin felsóhajt. Mennyivel egyszerűbben ment minden, amikor még az életunt hivatalnokok orra alá dughatta nemzeti színű rendőrigazolványát. Merthogy a pult mögött ülő kisasszony természetesen nem sejtheti, hogy rendőrkapitánnyal van dolga.

– Már utánanéztem, kisasszony – feleli Laurentin kapitány erőltetett mosollyal. – A Le Démocrate-nál nem őriznek egyetlen 1960 előtti példányt sem…

A lány szavalni kezdi a szokásos litániát:

– Utánanézett a vernoni községi levéltárban? Utánanézett Versailles-ban, a Nemzeti Levéltárban, a folyóirat-mellékletben? Utánanézett a…

Mi ütött ebbe a lányba? Talán lefizették a versenytársak?

Laurentin kapitány visszavonulót fúj, és a ráérő nyugdíjasok türelmes beletörődésével felel neki.

– Igen, utánanéztem! Igen! Igen!

Henriette Bonaventure-rel, Claude Monet rejtélyes lehetséges utolsó örökösével kapcsolatos kutatásai mindeddig semmilyen eredményre nem vezettek. Nem annyira lényeges. Most más nyomon szeretne elindulni, amelynek elvileg nem sok köze van az előző kérdéshez. Tudja, hogy a cél elérése érdekében elég, ha kivárja a pillanatot, amikor a pultos kisasszony végre megérti, hogy tovább tart eltántorítani a nyakas kis öregurat, mint teljesíteni a kívánságát.

Makacssága végül meghozza a gyümölcsét. Bő harminc perccel később Laurentin kapitány a kezében tartja a hetilapot.

A Le Républicain de Vernont…

A lap egyik megsárgult számát, amelyet minden bizonnyal ő ásott elő elsőként. Az 1937. június 5-i, szombati példányt. Egy pillanatra elidőzik az újság címlapján, amely vegyesen tudósít országos eseményekről és rövid helyi hírekről. A kapitány átfutja a megindító vezércikket a lángba borult Európáról: Mussolini a Hitlerrel kötött megállapodást ünnepli, Németországban elkobozzák a zsidók javait, Katalóniában Franco hívei eltiporják a republikánusokat… A drámai hangú vezércikk alatt, elmosódott fényképen Jean Harlow, a néhány nappal korábban, huszonhat évesen elhunyt amerikai bálvány tündököl platinaszőke hajjal és vastagon kirúzsozott ajkakkal. Az első oldal alját főképp a térséget érintő témáknak szentelték: Vernontól alig száz kilométerre hamarosan felavatják a Le Bourget repülőteret; holtan találtak egy spanyol mezőgazdasági munkást, az áldozat nyakát elvágták, aznap reggel bukkantak rá Port-Villez-ben, egy majdnem Givernyvel szemben kikötő Freycinet-uszályon…

Laurentin kapitány végre a második oldalra ér. A keresett cikk fél oldalt tesz ki: „Halálos baleset Givernyben”.

A névtelen újságíró közel tíz sorban, két hasábon taglalja a tizenegy éves kisfiú halálának tragikus körülményeit. Albert Rosalba belefulladt az Epte-folyó malomárokként szolgáló ágába, a falu La Prairie-re keresztelt részében, a Chennevières Malom és a mosóház közelében, amelyet Claude Monet ajándékozott a falunak. A fiú egyedül volt. A csendőrség arra a megállapításra jutott, hogy baleset történt. A kisfiú állítólag megcsúszott, és a patakparton beverte fejét egy kőbe. Albert Rosalba eszméletét vesztette, és az egyébként kiváló úszó belefulladt a húsz centiméter mély vízbe. A cikk ezután a Rosalba család és a kis Albert osztálytársainak fájdalmát idézi. Néhány sor erejéig még az ügy kapcsán kirobbant és egyre dagadó vitára is kitért: Claude Monet már több mint tíz éve meghalt, nem kellene levágni ezt a mesterséges folyóágat és lecsapolni a már-már ebek harmincadjára jutott, egészségtelen tavirózsás medencét?

A rövid újságcikkhez homályos fényképet is mellékeltek, amelyen az állig begombolt, fekete köpenyt viselő, rövid hajú Albert Rosalba mosolyog az iskolapadból. Megható felvétel egy okos kisgyerekről.

Valóban ő az – gondolja Laurentin felügyelő.

A lába mellett álló táskából elővesz egy osztályképet. A hely és az időpont az iskola udvarán álló fára akasztott fekete palatáblán virít: „Givernyi községi iskola – 1936–1937”.

Liliane Lelièvre kutatta fel három kattintással a Copains d’avant honlapon, ahova Patricia Morval irányította a telefonbeszélgetés végén. Liliane elmondása szerint egy olyan közösségi oldalról van szó, ahol virtuális látogatást tehetünk azokban a csoportokban, amelyekben az óvodától kezdve megfordultunk. Ahol ismerős arcokra bukkanhatunk, rátalálhatunk mindazokra, akikkel összesodort az élet, nemcsak az iskolapadban, hanem a gyárban, seregben, nyári táborban, sportklubban, zeneiskolában… vagy éppen festőiskolában…

Ez azért mégiscsak abszurd! – gondolja Laurentin kapitány. Most már arra sincs szükség, hogy magunk emlékezzünk… Viszlát, Alzheimer! Mintha életünk csaknem minden mozzanatát lelepleznék, sorba rendeznék, archiválnák, sőt megoszthatóvá tennék… A honlapon található fényképek többsége tízéves lehet, legfeljebb húsz vagy harminc. Furcsamód ez az 1936–1937-es tanévből származó fotó messzemenően a legrégebbi.

Különös…

Mintha Patricia Morval kifejezetten azért töltötte volna fel a világhálóra, hogy ő rátaláljon. Laurentin kapitány ismét a felvételekre összpontosít.

Igen, ő az…

A Le Républicain de Vernon-ban közölt fotón szereplő fiúcska tökéletesen azonos azzal a kisgyerekkel, aki az osztályképen a második sor közepén ül.

Albert Rosalba.

Ellenben a Copains d’avant honlapról letöltött osztálytablón egyetlen gyerek neve sem szerepel. Bizonyára az eredeti kép hátoldalára írták őket… Mindegy. Laurentin összehajtja az 1937. június 5-i Le Républicain de Vernon-t, és fellapozza a következő számokat. Nem sajnálja az időt. Átböngészi a helyi hírekről tudósító oldalakat, elmerül a részletekben. Az 1937. június 12-i kiadásban szó esik Albert Rosalba temetéséről Givernyben, a Szent Radegunda-templomban, és a hozzátartozók fájdalmáról.

Három sorban.

Laurentin folytatja a kutatást, sorra nyitogatja és hajtogatja össze az újságokat, amelyek a pultos kisasszony aggódó tekintetétől kísérve egyre nagyobb halomban gyűlnek az asztalon.

1937. augusztus 15…

Laurentin kapitány végre megtalálja, amit keresett. Jelentéktelen, néhány soros rövidke cikk, nincs fénykép, de a cím magáért beszél:

A ROSALBA CSALÁD ELKÖLTÖZIK GIVERNYBŐL.
SOHA NEM HITTEK AZ ÁLLÍTÓLAGOS BALESETBEN

Hugues és Louise Rosalba, akik immár tizenöt éve a vernoni öntöde dolgozói, úgy döntöttek, elhagyják Givernyt. Ne feledjük, két hónappal ezelőtt tragikus esemény sújtotta őket: egyetlen fiuk, Albert, egy megmagyarázhatatlan esést követően a chemin du Roy mentén csordogáló Epte-patakba fulladt. A vízbefulladásos baleset rövid vitát kavart a községi tanácsban az Epte-folyóág és Monet vízi kertjének lecsapolásával kapcsolatban. A döntést a Rosalba házaspár azzal magyarázza, hogy képtelenek lennének továbbra is abban a környezetben élni, ahol a fiuk a halálát lelte. Ám van itt egy sokkal zavaróbb részlet is, hiszen Louise Rosalba azt állítja, mindenekelőtt a falubeliek felkavaró viselkedése, megmagyarázhatatlan hallgatása készteti őket távozásra. A fia, Albert ugyanis soha nem mászkált egyedül a faluban. Ahogy a csendőröknek többször is elismételte, és előttem újra megerősítette: „Albert nem egyedül járt a patakparton. Bizonyára vannak tanúk. Bizonyára vannak emberek, akik tudják, mi történt. A baleset feltételezése mindenkinek kapóra jön. Senki nem akar botrányt Givernyben. Senkinek nincs kedve szembesülni az igazsággal” – vélekedik Louise Rosalba.

Megrendítő vallomás egy megtört anyától…

Kívánjunk sok szerencsét a Rosalba házaspárnak, hogy a hátborzongató emlékektől távol sikerüljön újjáépíteniük az életüket.

Laurentin kapitány többször újraolvassa a cikket, aztán összehajtja az újságot, félreteszi, és hosszan böngészi az 1937-es Le Républicain de Vernon többi kikért példányát is, de a Rosalba-ügyről nem talál több említést. Jó darabig mozdulatlanságba dermed. Egy pillanatra még az a kérdés is megfordul a fejében, hogy mit keres ő itt. Ennyire üres lenne az élete, hogy képes az első adandó talány kergetésével tölteni a napjait? Tekintetével végigpásztázza a termet és a levéltárak tucatnyi megszállottját, akik mind a maguk megsárgult papírhalmuk fölé hajolnak. Mindegyik a maga kutatásával van elfoglalva… A kapitány tolla sebesen siklik a jegyzettömb lapján. 2010–1937 = 73…

Gyorsan számol. 1937-ben a kis Albert tizenegy éves volt, tehát 1925-ben vagy 1926-ban született… A Rosalba házaspár mindkét tagja kicsivel több mint százéves lehet. Laurentin kapitány szemében fény csillan.

Talán még élnek…

A közeledő kapitány láttán a pult mögött ülő lány olyan arcot vág, mint minden alkalmazott, ha egy ügyfél épp zárórakor toppan be. Csakhogy most délelőtt 11 óra körül jár az idő, és a levéltár egész nap nyitva tart… Laurentin kapitány megkockáztat egy elbűvölő magánszámot. Mosolya Hollywood fénykorának öreg színészeit idézi, akikről soha nem tudjuk, hogy életben vannak-e még vagy már meghaltak. Tony Curtis és Henry Fonda elegyét testesíti meg.

– Kisasszony, van Interneten elérhető elektronikus telefonkönyve? Keresek egy címet, elég sürgős lenne…

A lány hosszú idő után végre felpillant, és odaböki:

– Utánanézett már, hogy…

A kapitány a szó szoros értelmében felcsattan, és személyigazolványát a hölgy orra alá dörgöli:

– Laurentin kapitány! A Vernoni Rendőrkapitányságról! Nyugdíjba vonultam, belátom, de ez nem akadályoz meg abban, hogy folytassam a munkámat. Úgyhogy, aranyoskám, mostantól csipkedje magát…

A lány felsóhajt. Az aggodalom vagy a harag legcsekélyebb jele nélkül. Mintha már megszokta volna az öregek hóbortjait, akik a levéltárat bújják, és időnként, ki tudja, miért, dührohamot kapnak. Mindazonáltal ujjai feltűnően ütemesebben kalimpálnak a billentyűzeten.

– Kit keres?

– Hugues és Louise Rosalbát.

A lány bezongorázza. Allegro tempóban.

– Megadjak egy régi címet? – kérdezi Laurentin.

– Hugues Rosalba esetében felesleges – feleli komor arccal a lány. – Mindig utánanézek, mielőtt az Interpolt riasztanám. Szokás kérdése! Hugues Rosalba elhunyt 1981-ben, Vascœuilben…

Laurentin tudomásul veszi. Nem szólhat egy szót sem. A pultos lány erre a feladatra termett…

– És a felesége, Louise?

A lány újra zongorázik.

– Nincs a halálára utaló említés… De ismert cím sincs.

Zsákutca!

Laurentin körülkémlel a fehér falú helyiségben, hátha eszébe jut valami. Lesz, ami lesz, Sean Connery modorában, egy spániel esdeklő tekintetével néz a lányra. Válaszul bosszús sóhaj érkezik a pultból.

– Ha mindenáron meg akar keresni valakit – veti oda a lány unott hangon –, egy bizonyos kor felett érdemes a nyugdíjas otthonokban keresgélni, nem a telefonkönyvben… Az Eure-völgyében van egy csomó, de ha feltételezzük, hogy Louise is Vascœuilben lakott, akkor kezdhetjük a kutatást azon a környéken…

Sean Connery mosolya visszatér. A lány akár Ursula Andressnek is elmehetne. Akkor már egy golyószóró sebességével veri a billentyűzetet. Telnek-múlnak a percek.

– Megnéztem az otthonokat a Google Maps-ben – nyögi ki végül a lány. – A Vascœuilhöz legközelebbi kétségkívül a Les Jardins Idősek Otthona, Lyons-la-Forêt-ban. Bizonyára találunk valamiféle tájékoztatást a lakókról. Hogy is hívják a hölgyet?

– Louise Rosalba…

Sebesen kattognak a billentyűk.

– Nyilván van honlapjuk… Tessék, meg is találtam!

Laurentin a nyakát tekergetve próbálja elcsípni a számítógép képernyőjének egy kis szeletét. Eltelik további néhány perc, majd a lány diadalittasan feltekint:

– Győzelem! Megtaláltam a lakók teljes névsorát. Látja, nem is annyira bonyolult! Itt a keresett személy, Louise Rosalba. Tizenöt éve költözött a lyons-la-forêt-i otthonba, és szemlátomást még mindig ott lakik… százkét éves! Előre figyelmeztetem, kapitány, garanciát semmiért nem vállalok…

Laurentin érzi, hogy vészesen felgyorsul a szívverése. Nyugalom, nyugalom – tanította a kardiológusa… Istenem! Lehetséges, hogy maradt egy tanú?

Egy utolsó tanú?

Aki még él!

– 56 –

A három csendőrségi furgon vijjogó szirénákkal repeszt végig a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n. Arra sem veszik a fáradtságot, hogy kerüljenek, a legrövidebb úton vágnak át a falun, rue Blanche Hoschedé-Monet, rue Claude-Monet… chemin du Roy.

Elsuhan mellettük Giverny, a városháza, az iskola…

A szirénák hangjára az osztályban valamennyi gyerek felkapja a fejét, és nincs más vágyuk, mint hogy odarohanjanak az ablakhoz. Stéphanie Dupain határozott mozdulattal nyugalomra inti őket. Egyetlen gyerek sem veszi észre a feldúltságát. Kezével az íróasztalba kapaszkodik, hogy el ne veszítse az egyensúlyát.

– Gyere… Gyerekek… Nyugalom! Térjünk vissza a tárgyra…

Megköszörüli a torkát. Fülében még mindig visszhangzik a rendőrségi szirénák harsány hangja.

– A festőpalántáknak kiírt pályázatról beszéltem tehát, amelyet a Robinson Alapítvány hirdetett meg. Szeretnélek emlékeztetni benneteket, már csak két nap van hátra, hogy beadjátok a festményeiteket… Remélem, idén többen próbáltok szerencsét…

Stéphanie képtelen elhessegetni a férje reggeli, mosolygós képét. Ő még ágyban volt, amikor Jacques útnak indult, egyik kezét a vállára téve megcsókolta, és a fülébe súgta: „Jó napot, szerelmem!”

Folytatja mondókáját, mint aki jól begyakorolt leckét mond fel:

– Tisztában vagyok vele, hogy Givernyből eddig még soha egyetlen gyerek sem nyerte meg ezt a versenyt, de abban is biztos vagyok, hogy ha a nemzetközi zsűri givernyi iskolából pályázó jelölteket lát, az komoly előnyt jelent!

Stéphanie felidézi maga előtt, ahogy Jacques felcsatolja a tölténytáras vadászövét… leakasztja a falról a vadászpuskát…

– Gyerekek, Giverny puszta neve a világ összes festőjét álmodozásra készteti…

Két újabb járgány száguld keresztül a falun szélvész módjára. Stéphanie riadalmában önkéntelenül felpattan. A tehetetlenség érzése lesz úrrá rajta. A járművek még csak nem is lassítanak a faluban.

Laurenç?

Stéphanie próbál ismét az osztályára összpontosítani. Sorban, egyesével végigveszi az előtte ülők arcát. Tudja, hogy a tanulói között vannak különlegesen tehetségesek is.

– Észrevettem, hogy közületek egyesek kivételes adottságokkal rendelkeznek.

Fanette lesüti a szemét. Nem szereti túlzottan, ha a tanítónő ilyen tekintettel néz rá. Sőt, kifejezetten zavarja.

Érzem, hogy most én jövök…

– Rád gondolok, Fanette. Elsősorban rád gondolok. Számítok rád!

Na, mit mondtam?

A kislány a füle tövéig elpirul. A következő pillanatban a tanárnő a tábla felé fordul. A terem végében Paul Fanette-re kacsint, majd a mellette ülő Vincent előtt elnyúlik az asztalon, és a nyakát nyújtogatva próbál közelebb férkőzni a lányhoz:

– Igaza van a tanítónőnek, Fanette! Te fogod megnyerni a versenyt. Nem nyerheti meg más, csak te!

Mary az előttük lévő padban ül Camille-jal. Feléjük fordul.

– Pszt!…

Hirtelen minden kis fej megdermed.

Kopogtatnak.

Stéphanie aggódva nyit ajtót. Patricia Morval feldúlt arcát látja.

– Stéphanie… Beszélnem kell veled… Fon… Fontos…

– Vár… várjatok meg, gyerekek!

A tanítónő ismét megtesz mindent, hogy a gyerekek előtt egyetlen gesztusa se árulja el szörnyű riadalmát.

– Rögtön jövök…

Stéphanie kilép a teremből. Becsukja maga mögött az ajtót, átvág az udvaron, és lesiet a városház udvarára, a hársfák alá. Patricia Morval nem is leplezi izgatottságát. Gyűrött kabátot kapott magára, amely teljesen elüt üvegzöld szoknyájától. Stéphanie észreveszi, hogy mindig tökéletesen fésült kontyát most csak úgy sebtében összecsapta. Úgy tűnik, kis híján fürdőköpenyben rohant ki az utcára…

– Titou és Patrick értesített, hogy a vadászatból hazafelé jövet az Astragale-ösvény alján letartóztatták Jacques-ot – hadarja Patricia egy szuszra.

Stéphanie egyik kezével a legközelebbi hársfa törzsének támaszkodik. Nem érti.

– Micsoda? Mit beszélsz…?

– Sérénac felügyelő… Letartóztatta Jacques-ot. Jérôme meggyilkolásával vádolja!

– Lau… Laurenç…

Patricia Morval furcsa arckifejezéssel mered Stéphanie-ra.

– Igen, Laurenç Sérénac… A zsaru…

– Úristen… És Jacques-nak nem…

– Nem, nem, nyugodj meg, a férjednek nem esett bántódása. Tudtommal szerencsére ott volt Patrick is. És Sérénac helyettese is, Bénavides felügyelő. Hajszál híja volt, hogy a történet nem torkollott vérfürdőbe. Érted, Stéphanie? Az az őrült Sérénac azt gondolja, hogy Jacques ölte meg az én Jérôme-omat…

Stéphanie alig áll a lábán, egész testével a világosszürke fatörzsnek dől. Levegőre van szüksége. Hogy nyugodtan tudjon gondolkodni. Vissza kell mennie az osztályba, várják a gyerekei. El kell rohannia a rendőrkapitányságra. Meg kell…

Patricia Morval a ráncos kabát gallérját gyűrögeti.

– Baleset történt, Stéphanie. Kezdettől fogva azt akartam hinni, hogy baleset volt. De lehet, hogy tévedtem? Tévedtem, és valaki tényleg megölte Jérôme-ot? Stéphanie, mondd, hogy Jacques nem lehetett! Mondd, hogy Jacques nem lehetett…

Stéphanie Patricia Morvalra emeli vízililiom-tekintetét. Ez a szem nem hazudhat.

– Hát persze hogy nem, Patricia. Biztos, hogy nem…

– 57 –

Meglesem a két nőt. Bár ez talán kissé erős kifejezés… Egyszerűen üldögélek az utca túloldalán, szemben velük, néhány méterre az Art Gallery Academy-től, de az iskolától kellő távolságban. Nem egészen láthatatlanul, de észrevétlenül. Épp a megfelelő helyen, hogy semmit ne mulasszak el a jelenetből. Ebben elég tehetséges vagyok. Gondolom, erre már rájöttetek. Igazából nincs nehéz dolgom. Patricia és Stéphanie elég hangosan beszélgetnek. Neptune a lábamnál hever. Mint mindig, most is arra vár, hogy a gyerekek kijöjjenek az iskolából. Micsoda hóbortjai vannak ennek a kutyának… Én meg eszement módjára engedek neki, és szinte mindennap elkísérem, hogy együtt várjuk a pillanatot, amikor az iskolában kicsengetnek.

Neptune addig kénytelen beérni egy másik kicsengetéssel, amely sokkal kevésbé ad okot a farokcsóválásra, amikor is az Art Gallery Academy-ben befejeződik a festőtanfolyam, és körülbelül tizenöt művész kilép az utcára. Épp annyira ígéretesek, mint akik a szenátorok padjában ülnek. Természetesen maguk mögött húzzák a gurulós festőkocsijukat, és piros kitűző virít rajtuk, ha netán véletlenül elvesznének. Kedves időskorúak, mára véget ért a tanítás! A nemzetközi tagozatba kanadaiak, amerikaiak és japánok járnak.

Próbálok Stéphanie Dupain és Patricia Morval beszélgetésére összpontosítani. Közel a végkifejlet, rövidesen kezdődik az antik tragédia utolsó felvonása. A fenséges áldozat…

Szegény kis Stéphanie-m, már nincs más választásod.

Meg kell…

Nem hiszem el!

Egy amerikai festő toppan elém, jellegzetes nyolcvanéves, fején Yale baseballsapka, lábán zokni és bőrszandál.

Mit akarhat tőlem?

– Elnézést kérek, miss…

Texasi akcentussal beszél. A szótagok között három másodperc szünetet tart, egy perc sem elég egy kerek mondatra…

– Ön bizonyára idevaló, miss. Nyilván ismer a környéken olyan eredeti helyeket, ahol érdemes festegetni…

Nem vagyok valami udvarias hozzá!

– Ötven méterrel feljebb talál egy térképet az összes közeli ösvénnyel és látnivalóval.

Gyorsan elhadartam. Tíz másodpercbe sem telt, rekordot döntöttem! Kis híján elküldtem a fenébe, de ő még mindig mosolyog.

– Hálás köszönet, miss… Legyen szép napja! – azzal komótosan továbbáll.

Magamban szitkozódom egy sort az örökös megszállás ellen! A texasi betolakodó miatt lemaradtam a beszélgetés végéről. Időközben Patricia Morval egyedül maradt a Városház téren, Stéphanie visszatért az osztályterembe. Bizonyára meglehetősen zaklatott állapotban. Nem csoda, hiszen komoly dilemmával küzd.

Odaadó férjét sittre vágta az elragadó felügyelője.

Szegénykém, ha tudnád… Ha tudnád, milyen veszélyes lejtőre sodródtál… Csúszol lefelé megállíthatatlanul.

Már megint tépelődöm. Nem tagadom, engem is marcangol a kétség. Hallgassak? Vagy szálljak buszra, meg se álljak a Vernoni rendőrségig, és mondjak el mindent? Ha most nem szánom rá magamat, később soha többé nem lesz hozzá bátorságom. Ezzel tisztában vagyok. A zsaruk egy helyben topognak… Nem azokat a tanúkat hallgatják ki, akiket kellene, nem a megfelelő tetemeket ássák elő. Magukra hagyva soha, de soha nem fognak rájönni az igazságra. Sejtelmük sem lesz róla. Ne is ringassátok hiú ábrándokba magatokat, ettől kezdve, lehet bármekkora lángelme, egyetlen zsaru sem lesz képes megállítani az átkozott gépezet kerekét.

A nemzetközi festőtagozat tagjai, az amerikaiakkal az élen szétszóródnak a faluban, mint kereskedelmi ügynökök egy családi házas övezetben. A simulékony modorú, jámbor Yale baseballsapkás még integet is nekem. Patricia Morval egy darabig töpreng magában a Városház téren, aztán elindul hazafelé.

Előttem vezet el az útja.

Elég siralmasan néz ki!

Jellegzetesen zárkózott, magába forduló arc. Olyan nő arca, aki beletörődött, hogy soha az életben nem lesz több szerelme azon az egyetlenen kívül, akit nemrég ragadtak el tőle. Biztos vagyok benne, hogy sokszor gondol a néhány nappal ezelőtti beszélgetésünkre. Nem lehet másképp. A rá bízott titkokra. A férje gyilkosára. Vajon mihez kezdett a vallomásommal? Hitt nekem egyáltalán? Egy dologban biztos vagyok. A rendőrségnek nem szólt. Arról már tudnék!

Erőt veszek magamon, és megszólítom. Már nem beszélgetek sokat, tapasztalhattátok, még az amerikaiakkal sem, hiába próbálnak levenni a lábamról.

– Jól vagy, Patricia?

– Igen, minden rendben… Minden rendben…

Morval özvegye sem beszédes már.

– 58 –

– Hol a férjem?

– Az evreux-i börtönben – feleli Sylvio Bénavides. – Ne aggódjon, Dupain asszony. Egyszerű vádemelésről van szó. A vizsgálóbíró úgyis újrakezdi az egész nyomozati eljárást…

Stéphanie Dupain felváltva pillant a vele szemben ülő két férfira, Sylvio Bénavides és Laurenç Sérénac felügyelőkre. Inkább kiabál, mintsem beszél:

– Ehhez nincs joguk!

Sérénac az iroda falán függő képeket nézegeti. Tekintete megakad egy Toulouse-Lautrec akton, és a vörös hölgy meztelen hátán táncoló fények játékába vész.

A válaszadást Sylvióra bízza. A helyettese ebben sokkal jobb nála, annál is inkább, mert most saját magát is meg kell győznie.

– Dupain asszony, szembe kell nézni a valósággal. Egyre szaporodnak az egy irányba mutató bizonyítékok, amelyek kivétel nélkül a férje ellen szólnak. Először is az eltűnt pár csizma…

– Ellopták!

– Aztán a festődoboz, amelyet a bűntény helyszínén találtunk – folytatja Bénavides rezzenéstelen arccal. – A fenyegetéssel, amelyet a férje a saját kezével vésett a fába, ezt a szakértők többsége megerősíti…

Az utóbbi érv hallatán Stéphanie Dupain megrökönyödik. Szemlátomást most hall először a festődobozról, látszik az arcán, hogy vadul kutat homályos emlékei között. Ő is elfordítja a tekintetét, és a falon függő posztereket fürkészi. Hosszú másodpercekig mered Cézanne félholdsapkás Harlekinjének reprodukciójára, mintha a bohóc elmosódó ajkú arcából próbálna erőt meríteni, hogy meg ne törjön.

– Talán kétszer sétáltam Jérôme Morvallal. Legfeljebb háromszor. Csak beszélgettünk. A legmerészebb próbálkozása abból állt, hogy megfogta a kezemet. Tisztáztam vele a helyzetet, és soha többé nem találkoztunk kettesben. Ezt egyébként Patricia Morval, gyerekkori barátnőm is megerősíti. Felügyelő urak, ez az egész nevetséges, a férjemnek nem is volt indítéka…

– De alibije sincs! – vág vissza nyomban Laurenç Sérénac, ezúttal megelőzi Sylvio bő lére eresztett magyarázkodását.

Stéphanie hosszan tétovázik. A beszélgetés kezdete óta Laurenç gondosan kerüli a tekintetét. Stéphanie köhécsel, kezével görcsösen kapaszkodik a szoknyájába, majd fojtott hangon odaveti:

– A férjem nem ölhette meg Jérôme Morvalt. Mellettem aludt aznap reggel.

A két felügyelő egyformán bárgyú arckifejezéssel mered Stéphanie-ra. Bénavides keze a tollal együtt megáll a levegőben. Sérénac az íróasztalon könyököl, nyitott tenyerében tartja borostás állát és hirtelen elnehezülő fejét. Síri csend borul a 33-as irodára. Stéphanie úgy dönt, rátesz még egy lapáttal, és tovább növeli az előnyt, amelyre váratlanul szert tett:

– Ha további részletekre kíváncsiak, uraim, elmondhatom, hogy Jacques és én akkor reggel szeretkeztünk. Az én kezdeményezésemre. Gyereket szeretnék. Szóval, azon a reggelen, amelyen Jérôme Morvalt meggyilkolták, mi ágyba bújtunk. Teljességgel lehetetlen, hogy a férjem legyen a bűnös.

Sérénac felpattan. A válasza csak úgy csattan:

– Stéphanie, néhány nappal ezelőtt egészen mást állított. Azt mondta, hogy a férje vadászni ment, mint minden kedden…

– Azóta átgondoltam a dolgot. Akkor… akkor zaklatott voltam. Eltévesztettem a napot…

Sylvio Bénavides is feláll, és úgy dönt, hogy védelmébe veszi a főnökét:

– A pálfordulása mit sem változtat a helyzeten, Dupain asszony. A feleség tanúvallomása a férj javára nem számít…

Stéphanie Dupain megemeli a hangját:

– Baromság! Bármelyik ügyvéd…

Sérénac hangja ellenben elhalkul.

– Sylvio, hagyj minket magunkra!

Bénavides nem leplezi csalódottságát, de tudja, hogy nincs választása. Felkap egy iratcsomót, a hóna alá vágja, és kivonul a 33-as irodából. Maga mögött gondosan becsukja az ajtót.

– Mindent… mindent elront! – csattan fel rögtön Stéphanie Dupain.

Laurenç Sérénac továbbra is higgadt marad. Visszaül a gurulós székbe, és kinyújtott lábbal lassan ide-oda gördül.

– Miért csinálja ezt?

– Mit?

– Hamis vallomást tesz.

Stéphanie nem felel. Tekintete a Cézanne-képről a vörös nő meztelen hátára siklik.

– Utálom Toulouse-Lautrecet… Ki nem állhatom ezt a képmutató leskelődő hajlamot…

Elkapja tekintetét a képről, és amióta megjött, most először Laurenç Sérénac szemébe néz.

– És ön, ön miért csinálja ezt?

– Mit?

– Görcsösen ragaszkodik ehhez az egyetlen szálhoz… Üldözi a férjemet, mintha vérengző gyilkos lenne. Nem bűnös, tudom. Engedjék szabadon!

– És a bizonyítékok?

– Jacques-nak egyáltalán nem volt indítéka. Nevetséges! Hányszor kell még elmondanom, hogy soha nem feküdtem le Morvallal. Indíték tehát nincs, alibije ellenben van… Én vagyok az…

– Nem hiszek magának, Stéphanie…

A 33-as irodában megáll az idő.

– Akkor most mihez kezdünk?

Stéphanie apró léptekkel idegesen járkál fel-alá a helyiségben. Laurenç a tekintetével követi, miközben ismét magára ölti az imént megjátszott lazaságot – borostás állát nyitott tenyerében tartja, és félrebillenti a fejét. Stéphanie nagy levegőt vesz, mintha Toulouse-Lautrec hősnőjének meztelen hátára omló, lazán feltekert vörös konty csigavonalába szeretne bújni, majd hirtelen megfordul.

– Felügyelő, mi más választása marad egy elkeseredett feleségnek? Meddig mehet el, hogy megmentse a férjét? Mennyi időre van szüksége, hogy megértse az üzenetet? Ismeri az amerikai roman noir híres visszatérő szereplőjét, a zsarut, aki képes vádat emelni egy szerencsétlen flótás ellen, csak hogy megszerezze a feleségét…

– Téved, Stéphanie…

Stéphanie Dupain közelebb lép az íróasztalhoz. Lassan kioldja a hosszú, gesztenyebarna haját összefogó két ezüstszalagot, majd finoman összekócolja a haját, s közben felül a felügyelő íróasztalára. A férfi fölé magasodik, egy méter sincs köztük, ha Laurenç ülve marad, kénytelen lesz ráemelni a tekintetét.

– Erre várt, felügyelő, nemdebár? Látja, nem vagyok annyira ostoba. Ha az öné leszek, minden egy csapásra megoldódik, igaz?

– Hagyja abba, Stéphanie!

– Mi történt önnel, felügyelő? Megtorpan az utolsó lépés előtt? Ne gyötörje magát túl sok kérdéssel… Maga a végzet asszonya akadt a hálójába. A markában tartja, azt tesz vele, amit akar, a férj rács mögött, ő csapdába esett. Csakis az öné…

Stéphanie lassan felhúzza a lábát, szoknyája végigcsúszik meztelen bőrén. A fehér blúz egyik gombja eltűnik az ujjai között. Sűrű szeplőfoltok tűnnek elő, amelyek a kivillanó melltartó felső pamutpereméig borítják a mellkasát.

– Stéph…

– Hacsak nem maga a végzet asszonya mozgatja a szálakat már kezdettől fogva. Miért is ne?

Stéphanie szeme résnyire szűkül. Laurenç Sérénac azon veszi észre magát, hogy tekintetében az indigókék napfelkelték keleti misztériumát fürkészi. Uralkodnia kell magán. Nincs ideje tovább töprengeni, a tanítónő folytatja:

– Vagy mindketten. A férj és a feleség, cinkostársak. Sátánfajzatok. Pokoli páros. S ön csupán a játékszerük, felügyelő…

Stéphanie ültében mindkét lábfejét az íróasztalra teszi, drapp vászonszoknyája még feljebb csúszik, és a csípője köré tekeredik. A blúz második gombja is kigombolódik. Az alsónemű vékony csipkéje alól áttűnik mellének bimbóudvara. Keblei közt verejtékcseppek gyöngyöznek.

A félelemtől? Az izgalomtól?

– Hagyja abba ezt a nevetséges játékot, Stéphanie! Felveszem a tanúvallomását.

A felügyelő feláll, és elővesz egy papírlapot. Stéphanie Dupain lassan visszagombolja a blúzát, kisimítja a combjára leengedett szoknyát, és keresztbe veti a lábát.

– Előre figyelmeztetem, felügyelő, nem változtatom meg az álláspontomat. Egy tapodtat sem engedek az iménti vallomásomból. Azon a reggelen, amikor Jérôme Morvalt meggyilkolták, Jacques mellettem feküdt az ágyban…

A felügyelő komótosan ír.

– Tudomásul veszem, Stéphanie. Bár nem hiszek önnek…

– További részletekre kíváncsi, felügyelő? Kétségbe akarja vonni állításaim hitelességét? Tudni akarja, hogy valóban szeretkeztünk-e? Milyen pózban? Élveztem-e?

– A vizsgálóbíró biztosan megkérdezi majd…

– Akkor jegyezze fel! Írja, Laurenç! Nem, nem élveztem. Gyorsan lezavartuk. Én voltam felül. Gyereket akarok… Állítólag ez a legmegfelelőbb póz, ha gyereket szeretne az ember…

A felügyelő továbbra is lesütött szemmel, csendben jegyzetel.

– Még további részletekre lenne szüksége, felügyelő? Sajnálom, fényképpel vagy egyéb bizonyítékkal nem szolgálhatok, de le tudom írni…

Laurenç Sérénac lassan feláll.

– Ön csal, Stéphanie.

A felügyelő megkerüli az íróasztalt, kinyitja a legfelső fiókot, és kiemel egy keményfedelű könyvet. Sziget a Szajnán.

– Meggyőződésem, hogy csal.

Azzal felüti a könyvet egy szamárfüles oldalon.

– Emlékszik? Ön tanácsolta, hogy olvassam el ezt az Aragon-könyvet, a Jérôme Morval zsebében talált különös mondat kapcsán. …bűn az álom, és a többi… Felfrissítsem az emlékezetét, Stéphanie? 66. fejezet. Aurélien összetalálkozik Bérénice-szel Monet kertjében, aki hirtelen futásnak ered a givernyi mélyúton, mint aki szökni akar a sorsa elől. Aurélien követi, és rátalál. Bérénice kifulladva zihál, hátát az út partjának veti… Attól tartok, nem teljesen emlékszem a szövegre, talán megbocsát, ha inkább felolvasom a jelenetet…

Ezúttal, a beszélgetésük kezdete óta talán először, Laurenç Sérénac merészen állja Stéphanie bíborszínben játszó tekintetét.

– „Aurélien még néhány lépést tett feléje. Látta, hogyan emelkedik-ereszkedik a keble, látta a halántékán gyöngyöző apró verejtékcseppeket, felemelt arcát, hátraszegett fejét, a szőke hajfürtökkel, amelyek mind egy oldalra omlottak alá! A fáradt szemhéjat, a karikát, mely fokozta a tekintet zavarba ejtő csillogását, és a reszkető szájat a macskaszerű, hézagtalanul egymás mellé sorakozó hófehér fogakkal…”

A felügyelő néhány lépést tesz Stéphanie felé, megáll közvetlenül előtte. Stéphanie-nak nincs hova hátrálnia, sarokba szorult az íróasztalon. Laurenç még közelebb húzódik, a tanítónő térde hozzáér farmernadrágja szövetéhez. Stéphanie érzi a felügyelő csípőcsontját, amely épp az ölével esik egy vonalba. Elég lenne szétnyitnia keresztbe tett lábát…

Sérénac tovább olvas:

– „Aurélien szorosan Bérénice előtt állt meg; föléje magasodott. Először látta őt így…”

Egy pillanatra felhagy az olvasással.

– Ön ront el mindent, Stéphanie.

Egyik kezét finoman Stéphanie csupasz térdére teszi. Stéphanie teste megborzong, semmit nem tehet ellene. Képtelen megfékezni két összefűzött lába remegését, olyanok, mint karó köré tekeredő lilaakácágak. Hangja sem sokkal magabiztosabb:

– Különös ember maga, felügyelő. Zsaru. Festészetkedvelő… Költészetbarát…

Sérénac nem felel. Előrelapoz néhány oldalt.

– Még mindig a híres 66. fejezet, pár sorral lejjebb. Emlékszik? „Elviszem valahová, ahol senki sem ismeri magát, még a motorosok sem… valahová, ahol szabadon választhat… ahol dönthetünk életünkről…”

Könyvet tartó keze lehanyatlik az oldalára, mintha mázsás súly húzná. Másik kezét a még mindig remegő láb sima bőrén tartja, hosszan, mintha riadt csecsemőt csitítgatna, akinek vadul kalapál a szíve…

Így maradnak egy darabig, csendben.

Sérénac töri meg a varázst. Néhány lépést hátrál. Kézbe veszi a lapot, amelyre a tanítónő vallomását jegyezte fel.

– Sajnálom, Stéphanie. Ön tanácsolta, hogy olvassam el ezt a regényt…

Stéphanie Dupain könnyek, felindultság és kimerültség közt hányódik, a szemét törölgeti.

– Ne keverje össze a dolgokat… Én is olvastam Aragont. Megértettem, szabadon választhatok. Nyugodjon meg, dönteni fogok az életemről… Ha tudni szeretné, Laurenç… de ezt már mondtam. Nem. Nem szeretem a férjemet. Sőt, megosztok önnel egy másik szenzációs hírt is. Azt hiszem, el fogom hagyni. Utat tört bennem a vágy, mint valami lomhán hömpölygő folyó, és az utóbbi napok történései, mint megannyi örvény, a zuhatag közelségét jelezték előre. Érti? Ám mindez mit sem változtat azon, hogy a férjem ártatlan… Egy nő nem hagy el börtönbe zárt férfit. Csakis szabad férfit hagyhat el. Érti, Laurenç? Egyetlen szót sem vonok vissza a vallomásomból. Azon a reggelen a férjemmel szeretkeztem. Nem a férjem ölte meg Jérôme Morvalt…

Laurenç Sérénac szó nélkül a tanítónő felé nyújtja a lapot és a tollat. Stéphanie aláírja anélkül, hogy elolvasná, majd távozik az irodából. Sérénac tekintete a Sziget a Szajnán 66. fejezetének utolsó soraira téved.

„Aurélien nézte, hogyan távolodik el… kissé görnyedten, oly mozdulatokkal, mint akinek nem sietős az útja… (…) valósággal megdermesztette ez a hihetetlen vallomás. Ugyan! Nyilván hazudik. Nem. Nem hazudik.”

Vajon mennyi idő telhet el, mielőtt Sylvio Bénavides bekopogtat az ajtón? Hosszú percek? Talán egy egész óra?

– Gyere, Sylvio.

– Nos?

– Ragaszkodik az állításához. Fedezi a férjét…

Sylvio Bénavides az ajkába harap.

– Talán jobb is így… – jegyzi meg, és az íróasztalra ejt egy iratköteget. – Most érkezett. Pellissier, a roueni grafológus módosította a szakvéleményét. Alaposabb vizsgálatot követően arra jutott, hogy a patakmederből kihalászott festődobozba vésett üzenetet mégsem írhatta Dupain.

Idegtépő hatásszünetet tart, majd így folytatja:

– Kapaszkodjon meg, főnök! Szerinte az üzenetet egy gyerek véste a ládika fedelébe! Egy tíz év körüli gyerek! Határozottan állítja…

– A fenébe! – mormolja Sérénac. – Mi az ördög ez már megint?

Úgy tűnik, belegondolni is képtelen abba, amit hall, pedig Sylvio még be sem fejezte:

– Ez mind semmi, főnök, megkaptuk az első vizsgálati eredményt a fadobozon talált vérről is. Ezek szerint biztos, hogy a vérnyom nem Jérôme Morvaltól és nem is Jacques Dupaintől származik. Folytatják tovább a kutatást…

Sérénac feláll, támolyog.

– Arra célzol, hogy még egy gyilkosság történt?

– Fogalmam sincs, főnök. Az igazat megvallva, már egy szót sem értek az egészből.

Laurenç Sérénac körbe-körbe járkál a helyiségben.

– Oké, oké. Vettem az üzenetet, Sylvio. Nincs más választásom, szabadon kell engednem Jacques Dupaint. A vizsgálóbíró kitér a hitéből a nem egészen ötórás fogva tartás miatt…

– Még mindig jobb, mint a jogtiprás…

– Nem, Sylvio. Nincs igazad! Tudom, mire gondolsz, hogy nagyot tévedtem, felesleges felhajtás volt az Astragale-ösvény alján rendezett letartóztatási jelenet, a dutyiba zárás, mert végül néhány óra leforgása alatt minden bizonyíték kicsúszott a kezünk közül… Nincs mese, megértettem, szabadon kell engedni, de ez cseppet sem ingat meg. Továbbra is szilárdan kitartok a meggyőződésem mellett. Jacques Dupain bűnös!

Sylvio Bénavides válasz nélkül távozik az irodából. Már tudomásul vette, hogy a főnöke megérzéseivel aláaknázott terepen észszerű beszédnek nincs helye. Mégis újra eszébe jut a zsebében lapuló, összehajtogatott papírlap, az oszlopokban egyre szaporodó, egymásnak ellentmondó részletekkel. Kizárt, hogy egy ilyen egyszerű válasz lenne a megoldás, az összefüggéstelennek tűnő nyomok rejtélyének a kulcsa. Lehetetlen! Minél tovább nyomoznak, annál erősebb a benyomása, hogy valaki gúnyt űz belőlük, a színfalak mögött mozgatja a szálakat, és azzal szórakozik, hogy egyre-másra szórja eléjük a hamis nyomokat, hogy tévútra terelje őket, s addig a háttérben büntetlenül véghezvihesse tökéletesen kidolgozott tervét.

– Tessék!

Laurenç Sérénac feltekint az iratokból. Kissé meglepődik, hogy ilyen késői órán kopogtatnak nála. Azt hitte, az ügyeletesen kívül már csak ő tartózkodik a kapitányságon. Be sem csukta az iroda ajtaját. Sylvio tért vissza. Szemében különös fény csillan, de nemcsak a fáradtság teszi, hanem valami más is bujkál benne.

– Te még mindig itt vagy, Sylvio…? – kérdezi, s közben a faliórára pillant. – Elmúlt hat óra! A rohadt életbe! A szülészeten kellene lenned, Béatrice kezét kellene fognod! És megjegyzem, egy kis alvás sem ártana…

– Rájöttem, főnök!

– Mire?

Sérénac egyszeriben úgy érzi, hogy még a falon függő képek szereplői is Sylvio felé fordulnak, Cézanne Harlekinje, Toulouse-Lautrec vörös hajú hölgye…

– Rájöttem, főnök, a rohadt életbe! Rájöttem!

– 59 –

A nap épp most bújt az utolsó nyárfasor függönye mögé. A tájra boruló félhomály minden festőt arra intene, hogy eljött a pillanat, csukja össze, csapja a hóna alá a festőállványt, és térjen haza.

Paul átmegy a hídon, és nézi, ahogy Fanette szenvedélyes mozdulatokkal fest, mintha egész élete ezen a néhány maradék világos percen múlna.

– Tudtam, hogy itt talállak…

Fanette kézlegyintéssel köszönti, abba sem hagyja a festést.

– Megnézhetem?

– Persze! Sietek. Sokáig tartott az iskola, nyaggat a mamám, túl korán sötétedik… soha nem leszek kész ezzel a festménnyel. Pedig holnapután le kell adnom…

Paul megpróbál úgy tenni, mintha ott sem lenne, mintha puszta lélegzetvételével is felboríthatná a kompozíció egyensúlyát. Pedig csomó kérdése lenne Fanette-hez.

A kislány, anélkül, hogy felé fordulna, elébe megy a faggatózásnak.

– Tudom, Paul, hogy a patakban nincsenek vízililiomok… De fütyülök a valóságra. A vízililiomokat megfestettem múltkor Monet kertjében, csak a kép többi részével nem boldogultam az állóvíz miatt. Átköltöztettem a tavirózsákat élő vízre, amely egyfolytában táncol. Valóságos enyészvonalat akarok, érted? Ami tényleg mozog.

Paul elbűvölve nézi a képet.

– Hogy csinálod, Fanette? Hogy vagy képes olyan benyomást kelteni, mintha a festmény életre kelne, csordogálna a víz, és a szél mozgatná a leveleket? Kizárólag a vászonra kent festékkel…?

Szeretem, amikor Paul dicsér…

– Nem tehetek róla, tudod. Ahogy Monet mondta, nem én csinálom, hanem a szemem. Nekem csak az a dolgom, hogy a vászonra másoljam a látottakat…

– Hihetetlen va…

– Hallgass, te lüke! Elárulom, hogy Claude Monet ennyi idős korában a járókelőkről készített karikatúráinak köszönhetően már városszerte ismert festő volt Le Havre-ban… Meg aztán én nem vagyok elég… Figyelj, nézd azt a fát, a nyárfát velünk szemben. Tudod, mit kért egyszer Monet az egyik gazdától?

– Nem…

– Télen kezdett festeni egy öreg tölgyfát, de mire három hónap múlva visszajött, már levelek borították. Fizetett a fa tulajdonosának, egy gazdának, hogy egyenként tépkedje le a fáról az összes levelet…

– Ezt csak úgy kitaláltad…

– Nem! Két ember kellett hozzá, hogy egy nap alatt lecsupaszítsák Monet modelljét! Ő pedig büszkén újságolta egy levélben a feleségének, hogy május kellős közepén téli tájat festhetett!

Paul a szélben táncoló faleveleket nézi.

– Érted én is megtenném, Fanette. Sőt, átszínezném a fákat. Ha arra kérnél, megtenném érted.

Tudom, Paul, tudom.

Fanette még hosszú perceken át fest, Paul pedig csendben ácsorog mögötte. Egyre sötétebb lesz. A kislány végül feladja.

– Ennek már semmi értelme… Holnap befejezem. Remélem…

Paul közelebb lép a meredek parthoz, és a lába előtt csörgedező patakra mered.

– Még mindig nincs hír Jamesről?

Fanette csilingelő hangja megtörik. Paul rádöbben, hogy a festésnek köszönhetően Fanette mindenről megfeledkezett, és most hirtelen nyakon csípi a valóság. Egyszeriben ostobának tartja magát, amiért rákérdezett.

– Nincs – suttogja Fanette. – Semmi hír. Mintha soha nem is létezett volna! Azt hiszem, kezdek meghibbanni, Paul. Még Vincent is azt mondja, hogy nem emlékszik rá. Pedig látta, hiszen minden este kémkedett utánunk. Nem álmodtam!

– Vincent fura fiú… – feleli Paul, és megpróbálja felölteni a legbiztatóbb mosolyát. – Megnyugtatlak, ha kettőtök közül valakinek nincs ki mind a négy kereke, az nem te vagy! Beszéltél Jamesről a tanítónővel?

Fanette közelebb lép a vászonhoz, megnézi, megszáradt-e a festék.

– Nem, még nem. Nem könnyű, igazán megérthetnél. Holnap megpróbálom…

– Miért nem érdeklődtél a többi festőnél a faluban?

– Nem tudom, nem merek. James mindig egyedül volt. Azt hiszem, rajtam kívül nem sok mindenkit szeretett…

Tudod, Paul, kicsit szégyellem magam. Sőt, nagyon. Olykor azt gondolom, hogy el kellene felejtenem Jamest, úgy kellene tennem, mintha soha nem is létezett volna.

Fanette határozott mozdulattal megragadja a festővásznat. Jóformán nagyobb nála, ráfekteti egy nagy barna papírra, hogy abba csomagolja be. Felpillant a Chennevières Malomházra, amelynek élesen kirajzolódó tornya narancsvörös égbe szökik. Egyszerre szépséges és rémisztő látvány. Fanette abban a pillanatban szinte már bánja, hogy elpakolta a felszerelését.

– Paul, tudod, mit hiszek néha?

Közben óvatosan hajtogatja a barna csomagolópapírt.

– Mit?

– Hogy Jamest csak én találtam ki. Igazából nem is létezett. Hogy is mondjam? Csak egy festmény szereplője. Elképzeltem magamnak. Tudod mit? James maga Tökmag apó Theodore Robinson festményéről. Leszállt a lováról, hogy találkozzon velem, hogy meséljen Monet-ról, kedvet adjon a festéshez, elmondja, hogy tehetséges vagyok, aztán fogta magát, és visszatért oda, ahonnan jött, a festményre. Visszaült a lovára, amely a malom előtt iszogat a patakban…

Azt gondolod, meghibbantam, ugye?

Paul is lehajol, hogy segítsen Fanette-nek cipelni a képet.

– Ne tömd a fejed ilyen marhaságokkal, Fanette! Ez butaság! Nincs rá szükség! Hova vigyük a remekművedet?

– Várj, megmutatom a titkos rejtekhelyemet. Nem viszem haza. A mamám bolondnak néz James miatt, és hallani sem akar festészetről, pláne nem a pályázatról… Valahányszor szóba kerül, kitör a botrány!

Fanette felkapaszkodik a hídra, majd egy ugrással a mosóház mögött terem.

– Csak arra kell vigyázni, hogy meg ne csússzunk a lépcsőn, nehogy beessünk a vízbe… Add ide a képet!

A festmény kézről kézre vándorol.

– Nézd csak, itt a rejtekhelyem, a mosóház alatt. Van egy rés, oda pont befér egy kép, mintha szándékosan alakították volna ki, hogy ide rejthessem a festményt.

Fanette egy összeesküvő arcával fürkészi a környéket, az előtte húzódó mezőt, a malom élesen kirajzolódó körvonalát, háttérben a kihunyni készülő éggel.

– Te tudsz róla egyedül, Paul. Rajtam kívül.

Paul elmosolyodik. Imádja a kettejük közti cinkosságot, hogy Fanette vakon bízik benne. A két gyerek ijedten ugrik fel. Valaki járkál, pontosabban futkos a közelben. Fanette egyetlen ugrással a hídon terem. Kivehetetlen árnyat lát közeledni.

Egy pillanatra azt hittem, James volt…

– Te, ostoba – kiáltja el magát Fanette –, jól ránk ijesztettél!

Neptune dörgölőzik a lábához. A németjuhász dorombol, mint egy kövér macska.

– Helyesbítek, Paul. Csak ketten tudtok a rejtekhelyemről. Neptune és te!

– 60 –

Sérénac kíváncsi, sürgető tekintettel néz a helyettesére. Sylvio szeme úgy csillog a fáradtságtól, mint egy kutyáé, aki a fél világot bejárta a gazdája után.

– Mire jöttél rá? Az ördögbe is! Mondd már!

Sylvio közelebb lép, magához húz egy görgős széket, leroskad rá, és a főnöke elé csúsztat egy papírlapot.

– Nézze, ezek a Morval szeretőiről készült képek hátoldalára írt számok.

Sérénac lehajtja a fejét és olvas.

23-02 Fabienne Goncalves Morval szemészeti rendelőjében.

15-03 Aline Malétras a Zed bárban, a rue des Anglais-ban.

21-02 Alysson Murer a tengerparton, Sark szigetén.

17-03 A kék köpenyes ismeretlen Morval nappalijában.

03-01 Stéphanie Dupain az Astragale-ösvényen, a Giverny feletti domboldalon.

– Épp a jegyzeteimet tisztáztam, amikor hirtelen összeállt a kép. Emlékszik, mit mondott az előbb Stéphanie Dupain Morvalról?

– Elég sok mindent…

Sérénac elharapja a mondat végét, mert a helyettese egy papírlapot lobogtat felé, amelyre minden bizonnyal szóról szóra feljegyezte Stéphanie vallomását.

– Felolvasom, mit is mondott pontosan: „Talán kétszer sétáltam Jérôme Morvallal. Legfeljebb háromszor. Csak beszélgettünk. A legmerészebb próbálkozása abból állt, hogy megfogta a kezemet. Tisztáztam vele a helyzetet, és soha többé nem találkoztunk kettesben”…

– Na és?

– Akkor most idézze fel a tegnapelőtti esti beszélgetésünket, főnök! Amikor a kórházból hívtam. Emlékszik, mit meséltem Aline Malétras-ról, a bostoni lányról?

– Mivel kapcsolatban?

– Hát Morvallal!

– Hogy terhes lett.

– És előtte?

– Hogy huszonkét éves volt, amikor Morvallal járt, megvoltak a maga szempontjai, Morval tíz évvel idősebb volt nála, tele pénzzel…

Sylvio Bénavides egy álomból felriadó holdkóros szemével mered Sérénacra:

– Igen, pontosan, de azt is elárulta, hogy körülbelül tizenötször találkozott Morvallal!

Sérénac mereven bámulja az íróasztalán táncoló, szinte összefolyó sorokat.

15-03 Aline Malétras a Zed bárban, a rue des Anglais-ban.

03-01 Stéphanie Dupain az Astragale-ösvényen, a Giverny feletti domboldalon.

Sylvio nem hagyja levegőhöz jutni.

– Érti már? Stéphanie Dupain 03, Aline Malétras 15. A létező legegyszerűbb kód. Mindegyik fénykép hátoldalán a házasságtörő pár találkáinak száma szerepel. A magándetektív vagy lesifotós a rendelkezésére álló fotók közül minden bizonnyal a viszonyra legjellemzőbbet választotta ki.

Laurenç Sérénac őszinte csodálattal fürkészi a helyettese arcát.

– És ha már így előálltál a felfedezéssel, gondolom, ellenőrizted a többi lánynál is…

– Ahogy mondja – felel Bénavides. – Kezd megismerni. Nemrég beszéltem telefonon Fabienne Goncalves-val, aki képtelen megbecsülni, hány szerelmi légyottja volt a főnökével, de addig-addig mesterkedtem, míg kiugrasztottam a nyulat a bokorból, és végül hajlandó volt meghatározni egy tartományt. Húsz és harminc közé tette a találkáik számát.

Sérénac füttyent.

– No és Alysson Murer?

– A derék kis angolunk élete minden mozzanatáról naplót vezet, és az előző évek füzeteit egy fiókban őrzi. Együtt számoltuk össze a telefonban, mert eddig soha fel sem merült benne a kérdés.

– Mire jutottatok?

– Megütötte a főnyereményt! Pontosan huszonegy alkalmat számolt!

– Nagyszerű! Imádom a pontos embereket, akik mindent feljegyeznek.

Sérénac cinkosan Sylvióra kacsint, de a helyettese nem veszi a lapot, szemrebbenés nélkül folytatja:

– Tehát a szóban forgó magándetektív maga is rendkívül alapos. Csak így lehetett képes ilyen pontosan számon tartani minden egyes találkát…

– Többé-kevésbé. Alysson Murer esetét kivéve semmi nem bizonyítja, hogy a számok pontosak. Inkább nagyságrendről lehet szó. Feltételezem, hogy egy férj hűtlenkedései után nyomozó magándetektívtől hozzávetőleges értékeket várnak. Becsülje meg a hitvesi ágyon kívül töltött alkalmak, azaz a félrelépések hozzávetőleges számát. Mindent összevetve, Sylvio, a jó hír az, hogy nem kell több időt fecsérelnünk a kód megfejtésére, a rossz viszont az, hogy az égvilágon semmire nem megyünk vele.

– Csakhogy a második helyen álló számjegyekről még nem esett szó: 01, 02, 03.

Sérénac a homlokát ráncolja.

– Van valami elképzelésed?

Bénavides szerényre veszi a figurát.

– Ha meghúzunk egy szálat, a többi már magától kibomlik. Tudjuk, hogy a számok nem az időpontot jelölik, hanem Morval és a szeretők közötti kapcsolatra vonatkoznak, a magándetektív vagy lesifotós tájékoztatta velük a megrendelőt. A szerelmesek találkozóinak számán túl milyen részletről hasznos még tájékoztatást adni?

– A rohadt életbe! – kap a fejéhez Sérénac. – Hát persze! A kapcsolat természete… Lefeküdt-e Morval a lányokkal! Sylvio, te egy…

Sylvio Bénavides félbeszakítja a főnökét, ragaszkodik a kiváltsághoz, hogy ő vigye végig a gondolatmenetet:

– Aline Malétras terhes lett Morvaltól. A fénykép hátoldalán 15-03 szerepel. Tehát különösebb kockázat nélkül feltételezhetjük, hogy a 03 azt jelenti, a szóban forgó lány lefeküdt Jérôme Morvallal.

Laurenç Sérénac arcán széles mosoly jelenik meg:

– És mit felelt az imént Fabienne Goncalves és Alysson Murer? Mert természetesen feltetted nekik a kérdést. Mindketten a 02-es rajtszámot viselik…

Sylvio enyhén elpirul.

– Minden tőlem telhetőt megtettem, főnök, bár nem kenyerem ilyen dolgokról faggatni egy lányt. Végül is a kis angolunk, Alysson Murer megesküdött az angol királynő életére, hogy soha nem bújt ágyba a daliás szemésszel. Szegény, biztos egy Notre-Dame-ban vagy Canterbury-ben tartott esküvőről álmodozott… Fabienne Goncalves viszont kis híján lecsapta a telefont. Nem csoda, mert ott hancúroztak mögötte a gyerekei, de végül, hogy békén hagyjam, hajlandó volt megerősíteni, hogy minden alkalommal elutasította a főnöke komolyabb közeledését. Soha nem feküdt le vele. Állítása szerint kapcsolatuk kizárólag csókokra, puszikra és simogatásokra korlátozódott – magyarázza Sylvio, a papírlapot legyezőként lengetve az orra előtt. – Összefoglalva tehát, a kód második számjegye Morval szexuális kapcsolatainak afféle Richter-skálája. A 03-as a legmagasabb fokozat, ágyba bújtak, a 02-es flörtöt jelent. A 01-es… Arra következtethetünk, hogy semmi nem történt… Csapta a szelet, de hiába leskelődött a remek optikai zoommal felvértezett magándetektív, semmit sem talált! Házasságtörés nem történt.

– Oké, Sylvio, egyetértünk. A fickót megbízták, hogy kémkedjen Morval után, és számoljon be a házasságon kívüli kalandjairól, a találkozások gyakoriságáról, a kapcsolat természetéről, és bizonyítékként készítsen fotókat. Nyugodt szívvel kijelenthetjük azt is, hogy a fényképek hátoldalára biggyesztett kódoknak nem az a rendeltetésük, hogy minket csapdába csaljanak, pusztán a szakavatottaknak szóló rövidítések. De újra felteszem a kérdést, mindez miben visz bennünket előre?

A papírlap meggyűrődik Sylvio ujjai közt.

– Ezen is elgondolkodtam, főnök. Számomra ez a kód, feltéve, hogy komolyan vesszük, két fontos tájékoztatással szolgál. Az első, hogy Stéphanie Dupain nem hazudik, valóban nem volt Jérôme Morval szeretője… És ezzel a megrendelőnek is tisztában kellett lennie, úgy értem, annak, aki megbízta a magándetektívet, hogy fényképezzen!

– Patricia Morval?

– Lehet. Vagy Jacques Dupain? Miért is ne?

– Értem, Sylvio, megértettem. Ismerős a nóta. Nincs indíték! És ha Jacques Dupainnek nincs indítéka, nincs szüksége alibire sem…

– De alibije van – vág közbe Sylvio.

Sérénac felsóhajt.

– Ne bosszants! Felfogtam. Már két órája felhívtam a vizsgálóbírót, hogy engedjék ki az evreux-i börtönből. Jacques Dupain ma este már otthon alszik, Givernyben.

De még mielőtt Sérénac újra a megérzések vizeire evezne, Sylvio Bénavides sietve folytatja:

– A kódok más fontos információval is szolgálnak, főnök. Ha hihetünk a jelölésnek, a fényképeken szereplő öt lányból mindössze kettő feküdt le Morvallal, Aline Malétras és a híres azonosítatlan, kék köpenyes hölgy a nappaliban. 17-03.

– Egyetértünk – erősíti meg Sérénac. – Morval tizenhétszer találkozott az előtte térdelő lánnyal, és minden bizonnyal magáévá tette. Mire akarsz kilyukadni?

– Ha abból a feltevésből indulunk ki, hogy Jérôme Morvalnak van egy, mondjuk, tíz év körüli gyereke, nos, akkor a szeretői közül ez a lány az egyetlen, aki lehetséges anyaként szóba jöhet.

– 61 –

Az Esquisse Normande nevű étterem macskagyökerekkel, harangvirágokkal és bazsarózsákkal körülölelt teraszáról pompás kilátás nyílik Givernyre. Az est leszálltával a virágba borult növények között nagy műgonddal elhelyezett utcai lámpák fénye csak fokozza az impresszionista oázis hatását.

Jacques hozzá sem nyúlt az előételhez. Libamáj carpaccio sóvirággal. Stéphanie is ugyanazt rendelte, de csak ímmel-ámmal kóstolgatja, férje étvágyához igazodik. Jacques körülbelül egy órája ért haza, nem sokkal 21 óra után, két csendőr kíséretében, akik kitették a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n, nem vitték egészen hazáig.

Jacques egy árva szót sem szólt. Egy pillantást sem vetett az orra alá dugott hivatalos papírra, szinte látatlanban írta alá, majd megfogta Stéphanie kezét, és jó erősen megszorította. Azóta szinte el sem engedte, egészen a vacsoráig. A keze most egyedül árválkodik az asztalterítőn, és a morzsákkal babrál.

„Minden rendben lesz!” – nyugtatgatta Stéphanie.

Stéphanie az Esquisse normande-ban foglalt asztalt, nem hagyta a férjére a választást. Vajon jó ötlet volt? – morfondírozik magában. Van-e egyáltalán még jó és rossz ötlet ebben a helyzetben? Nincs. Nincs más, csak az érzés, hogy itt és most, ezt és ezt kell tennie. Hogy az Esquisse normande-ban jobb, mint otthon. Hogy a díszlet megkönnyíti a dolgát. Hogy szükség van valamiféle formaságra. A remény, hogy az étterem teraszán, emberek előtt Jacques nem fog botrányt csapni, nem omlik össze, megőrzi a méltóságát, megérti őt…

– Befejezte, uram?

A pincér elviszi a carpacciót. Jacques egy szót sem szólt a vacsora kezdete óta. Stéphanie viszi a társalgást, beszél kettejük helyett is. Mesél az iskoláról, a gyerekekről, a Theodore Robinson pályázatról, a festményekről, amelyeket a pályázóknak két nap múlva kell leadniuk. Jacques a szokásos gyengéd tekintettel nézi és hallgatja. Stéphanie érzi, hogy nyitott fülekre talál, Jacques megérti. Mindig is ezt érezte. Hogy Jacques úgy ismeri, mint a saját tenyerét. Szívből. Igen, ez a jó kifejezés. Mindig is szerette, ha a diákjairól mesélt. Mintha ez lett volna az egyetlen kilengés, amelyet engedélyezett Stéphanie életében… Érthető. A börtönőrök is szeretik, amikor a foglyok az égen szárnyaló madarakról mesélnek.

A pincér letesz eléjük két tányér ötborsos kacsamellfilét. Jacques elmosolyodik, és belekóstol. Közben feltesz néhány kérdést az iskoláról. Érdeklődik a gyerekekről, a természetükről, az ízlésükről. A szerencsétlen letartóztatástól eltekintve, Stéphanie kénytelen elismerni, hogy Jacques-kal egyszerű az élet. Olyan nyugalmas. Annyira biztonságos.

De ez most már nem számít.

Meghozta a döntést.

Már nem változtatja meg. Még akkor sem, ha Jacques a világon mindenkinél jobban ismeri, ha óvja, ha képtelen fájdalmat okozni neki, ha jobban szereti, mint a saját szeme világát. Még akkor sem, ha soha életében, egy pillanatig sem kételkedett a férje szerelmében…

Meghozta a döntést.

El kell mennie.

Jacques bort tölt a feleségének, majd magának is önt egy fél pohárral. Burgundi bor – gondolja Stéphanie. A címkéről olvasta le, Meursault. Nem sokat tud a borokról; Jacques sem ivott szinte soha. Majdhogynem egyedül van ezzel a vadásztársai között. Most már rendesen eszik. Fura módon ez kicsit megnyugtatja Stéphanie-t. Rádöbben, hogy úgy félti a férjét, mint amikor egy rokona egészségéért aggódik az ember. Puszta szeretetből. Jacques kicsit felvidul, mesél a házról, amelyet a környéken szúrt ki, szerinte jó üzlet. Stéphanie tisztában van vele, hogy Jacques sokat dolgozik, sőt talán túl sokat, egyedül viszi a vállán az ügynökség terheit, igaz eddig nem aratott komolyabb sikert, nem akasztott le egyetlen nagyobb ügyletet sem, de a szerencse forgandó, és biztos, hogy egyszer rámosolyog. Jacques kitartó. Meg is érdemli. Valójában Stéphanie számára mindez már annyira közömbös. Új ház, gazdagabb férfi… kit érdekel!?

Jacques keze a hímzett fehér pamuton matat, ismét Stéphanie ujjai után vágyik.

A tanítónő tétovázik. Mennyivel könnyebb lenne szavak nélkül tudtára adni, pár ártatlan mozdulattal, például úgy, hogy árván hagyja a kezét az asztalon, nem viszonozza a simogatását, elfordítja a tekintetét. De Jacques nem értene belőle. Helyesebben értené, csakhogy ettől semmi nem változna. Akkor is szeretné. Sőt, talán még jobban.

Stéphanie ujjai menekülnek, a hajába vesznek, az ezüstszalagokat zizegtetik. Egész teste beleborzong. Nevetségesnek érzi magát.

Miért?

Miért érzi ezt az ellenállhatatlan vágyat, hogy mindent a háta mögött hagyjon?

Stéphanie kiüríti a boros poharát, és elmosolyodik magában. Jacques továbbra is az Eure-parti házról beszél, a völgy régiségkereskedőiről, akiket majd végiglátogatnak, hogy a portékáikkal bútorozzák be… Stéphanie csak fél füllel hallgatja. Miért akar mindenáron elmenekülni… A válasz annyira elcsépelt. A fiatal lányok kórsága az oka, akik más életre vágynak, Aragon Bérénice-ének szereleméhsége. Annak az asszonynak az elviselhetetlen életuntsága, aki semmiféle szemrehányást nem tehet a mellette élő férfinak… Nincs semmiféle kifogás, semmiféle kibúvó. Csak az unalom és a bizonyosság, hogy az élet máshol van. Hogy valahol létezik a tökéletes cinkostárs. Igen, ezek nem hóbortok, nem mellékes részletek, hanem maga a lényeg … Hogy semmi más nem számít, csak az, hogy ugyanazt az izgalmat élheti át valakivel egy Monet-kép láttán vagy Aragon verseit olvasva.

A pincér a foglalkozásához illő tapintattal, szinte észrevétlenül tünteti el a tányérjaikat.

– Köszönjük, nem kérünk több bort – veti oda Jacques. – A desszertet szeretnénk.

Stéphanie keze végül mégis az asztalon köt ki, Jacques menten megragadja. A fiatal lányok végül mindig beletörődnek – gondolja Stéphanie –, maradnak, élik tovább hétköznapi életüket, boldogan vagy boldogtalanul. Szép lassan érzéketlenné válnak, már nem is észlelik a különbséget. Végül is így egyszerűbb. Persze. Lemondani egyszerűbb.

Csak hogy… Csak hogy… Stéphanie-t nem hagyja nyugodni a gondolat, makacsul befészkelte magát a fejébe, hogy most valami egészen különlegeset érez. Ami ismeretlen, egészen más.

Két, mentalevelekkel díszített fagylaltkehely landol előttük. Jacques ismét hallgatásba burkolózik. Stéphanie elhatározta, hogy a desszert után belefog. Utólag meggondolva talán mégsem volt jó ötlet az Esquisse normande-ban vacsorázni. A rosszat sejtető várakozás kezd végtelen hosszúra nyúlni, mintha lassított felvétel forogna. Jacques-nak nyilván teljesen máshol jár az esze, bizonyára a letartóztatásra gondol, a börtönre, Sérénac felügyelőre. A szégyenén emészti magát. Meg is van rá az oka.

Vajon sejti? Igen, biztosan. Annyira jól ismeri őt.

Stéphanie behabzsolja az almás-rebarbarás sörbetet. Erőt kell gyűjtenie. Rengeteg erőt. Kíméletlen szörnyeteg, ha nem vár még pár napot?

Jacques most szabadult a börtönből, olyan súlyos megpróbáltatás és megaláztatás érte, mint még soha.

Miért épp ma este kell bejelentenie?

Mert most áthatolhat a védelem pajzsán támadt résen, hogy aztán szégyenkezve, a tetemek közt eloldalogjon a csatamezőn. Kihasználhatja, hogy ég a ház, és mentheti az irháját. Lehet, hogy ő a legkíméletlenebb hitves a világon?

Erőt kell gyűjtenie.

Gondolatai persze rögtön Laurenç felé szállnak. A hőn áhított, tökéletes cinkostárs megtestesítője felé. Vagy hiú ábránd lenne az a szinte azonnal támadt bizonyosság, hogy aki ott áll előtte, nem véletlenül került oda, találkozniuk kellett, kizárólag vele lehet boldog, senki mással, csak az ő karjában találhat menedékre, csak az ő hangja pendítheti meg a lelke húrjait, csak az ő nevetése feledtethet vele mindent, csak az ő ágyéka nyújthat gyönyört?

Ez a bizonyosság is csak valami csapda lenne? Az élet újabb csapdája?

Nem.

Tudja, hogy nem.

Belekezd hát.

Ugrás az űrbe.

Az ismeretlenbe.

Soha véget nem érő zuhanás, Lewis Carroll Alice-e után szabadon. Elég, ha behunyja a szemét, és hisz Csodaországban.

– Jacques, elhagylak.

– TIZENKETTEDIK NAP –

2010. május 24.

(Vernoni Múzeum)

Eltévelyedés

– 62 –

A Vernoni Múzeum gyűjteményét méltatlanul alábecsülik, kétségkívül azért, mert a givernyi műkincsek fojtogató árnya vetül rá. Az Impresszionisták Múzeumának 2009-es megnyitása csak tovább rontott a helyzeten. Pedig én sokkal többre tartom annak a lenyűgöző normandiai épületnek a nyugalmát, amely Vernonban, a Szajna-parton áll, mint a rue Claude Monet múzeumainak nyüzsgő forgatagát. Életkor kérdése, mondanátok. Miután kínkeservesen átvergődöm a kövezett udvaron, és a botomra támaszkodva nagy nehezen elérek a bejáratig, kicsit kifújom magam az előtérben.

Feltekintek. A csarnokot Claude Monet híres tondója uralja, amelyet kifejezetten az „Impresszionista Normandia” című eseménysorozatra készülve helyeztek közvetlenül a bejárathoz. Majdnem egy méter átmérőjű, kör alakú Vízililiomok-kép. Kissé ódon aranykeretében nagymamás tükörre emlékeztet. Úgy hírlik, ez a világszerte kiállított három Monet-tondó egyike! Halála előtt, 1925-ben maga Claude Monet ajándékozta a Vernoni Múzeumnak…

Igazán menő, nem gondoljátok?

Képzelhetitek, mennyire büszkék rá Vernonban. Eure megyében ez az egyetlen múzeum, amely Monet-festményekkel rendelkezik, és nem is akármilyenekkel. Annak ellenére, hogy a tondó aranykerete kissé giccses, nem hinném, hogy bárkit is közömbösen hagynak a festmény világos, tej- és krétaárnyalatai. Olyan ez a kép, mint egy hajóablakon át elénk táruló pasztellszínű Édenkert. Ha eszembe jutnak a szomszéd faluban feszítő turisták, akik birkamódra lelkendeznek a másolatok láttán…

De inkább nem gúnyolódom, mert ha a nyáj ide, Vernonba is eljutna, én lennék a legjobban felháborodva. Néhány lépést teszek az előcsarnok kerámiapadlóján. Pascal Poussin viharzik el mellettem. Azonnal felismerem a múzeumigazgatót, akiről köztudott, hogy Monet és a Vízililiomok-sorozat egyik legnagyobb szakértője Franciaországban, az örök Achille Guillotin, a roueni múzeum gyűjteménykezelője mellett. Utóbbiról nemrég olvastam valahol, hogy oszlopos tagja az „Impresszionista Normandia” kiállítássorozat szervezőbizottságának. Mondhatni, fejes… ráadásul nyaktilónak hívják… Jó, jó, nem muszáj elmosolyodnotok.

Poussin sebtében odaköszön, bizonyára homályosan rémlik neki az arcom. Ha egy kicsit megerőltetné magát, és kutatna az emlékeiben, rájönne, hogy az útjába akadó öreg hölgy hajdan gyakran megfordult nála, és a Vízililiomokról beszélgettek…

Régen volt.

– Ne zavarjon senki! – veti oda Pascal Poussin a bejáratnál ülő titkárnőnek. – Két rendőrt várok a Vernoni Rendőrkapitányságról… Nem hiszem, hogy sokáig tartana.

Az igazgató megáll, és gépiesen körültekint a múzeum előcsarnokában. A kőpadlón festett katicabogarak mutatják a termek közt követendő haladási irányt. A lépcső aljában ormótlan szobrok tornyosulnak egymás hegyén-hátán, máshol nem jutott nekik hely. Pascal Poussin némi aggodalommal ráncolja a szemöldökét, majd belép az irodába, és becsukja maga mögött az ajtót. A múzeum bejárata előtt, az ajtó üvegén át megpillantom Sérénac felügyelő Triumph Tiger T100-asát. A motort a belső udvar macskakövén parkolta le… Nahát! Milyen kicsi a világ, a Vízililiomok világa! Mint egy kerti tó.

Felsóhajtok. Akárcsak a többi látogató, követem a földre rajzolt katicabogarakat. Az egész földszintet elfoglaló helyi régészeti kiállítás hidegen hagy. Felnézek az emeletre vezető lépcsőre, mellette a falakon tájképfestők és kortárs művészek alkotásai függenek. Az óriási lépcső a múzeum másik büszkesége. El kell ismerni, semmi nem hiányzik. Minden negyedik lépcsőfokon áll egy-egy márványszobor, találomra, ágaskodó lovak és nyilazó hősök vigyázzák a feledés homályába veszett hercegek, főhercegek és várparancsnokok hatalmas portréit, amelyeket már senki nem látna szívesen az otthonában. Elfog a nyugtalanság. Annyira büszkék a lépcsőjükre, hogy félő, a liftjük már nem is működik… itt, a feledés múzeumában…

– 63 –

Miközben Pascal Poussin a Winsor & Newton festőláda minden apró szegletét tüzetesen átvizsgálja, Sérénac és Bénavides felügyelők a legapróbb mozdulatait is feszülten lesik. A nyomozás holtpontra jutott, kénytelenek voltak mozgósítani minden elérhető szakértőt. Pascal Poussint mint az impresszionista festészet megkerülhetetlen normandiai szakértőjét mutatták be nekik. A múzeumigazgató először a rendkívül elfoglalt vezető szerepében tetszelgett, végül mégis ráállt, hogy néhány percet a rendőrségre szánjon. Az előttük álló alak tökéletesen megfelel annak a képnek, amelyet Bénavides a telefonbeszélgetés alapján alkotott róla. Magas, szikár, szürke öltönyt és pasztellszínű nyakkendőt visel, afféle műkincskereskedő, akiből előbb-utóbb a Louvre igazgatója lesz… alább nem adja!

– Igazán szép tárgy, uraim. Jó állapotban maradt, pedig lehet vagy százéves. Nem ér túl sokat, de gyűjtők érdeklődésére számot tarthat. Ezt a modellt amerikai festők használták a múlt század elején, de azóta a sárkányos márkaként emlegetett Winsor & Newton világhírre tett szert. Minden kicsit is sznob vagy nosztalgikus festő sokat adna azért, hogy ilyenben tarthassa az ecseteit.

Bénavides és Sérénac két piros antik bársonyfotelben ülnek, amelyek jóval kényelmetlenebbek, mint azt csillogó tekintetük sejteni engedi. A lakkozott fekete lábak az első rossz mozdulatra kitörhetnek.

– Poussin úr, ön szerint léteznek még Monet-festmények a műkincspiacon? – szegezi neki a kérdést Sérénac. – Különösen a Vízililiomokra gondolok…

A múzeumigazgató leteszi a dobozt.

– Ezt hogy érti, felügyelő?

– Elképzelhető, hogy Vernon környékén valaki képet kapott ajándékba Monet-tól? Mondjuk, a kétszázhetvenkét Vízililiomok-festmény egyikét?

A válasz csak úgy csattan:

– Claude Monet már ismert festő volt, amikor letelepedett Givernyben. Addigra már minden egyes alkotása a nemzeti kulturális örökség részét képezte. Nagyon ritkán ajándékozott festményeket, művei már akkor is kisebbfajta vagyont értek.

Fehér fogát széles mosollyal megvillantva nyomban pontosít:

– A Vernoni Múzeum kedvéért egyszer mégis hajlandó volt kivételt tenni. Egyébként éppen ezért különösen értékes a tondónk.

Sérénac szemlátomást kielégítőnek találja a választ, de Sylvio Bénavides nem. Rögtön eszébe jutnak a Roueni Szépművészeti Múzeum túlfűtött muzeológusának megjegyzései:

– Ne haragudjon, tudtommal Monet állandóan harcban állt a szomszédokkal, a givernyi lakosokkal, hogy megépíthesse a kerti tavát, és olyan formában őrizhesse meg a tájat, ahogy a képein megörökítette… Ön szerint teljességgel elképzelhetetlen, hogy a szomszédok beleegyezését… festménnyel vásárolta volna meg?

Poussin nem is rejti véka alá az ingerültségét. Feltűnően az órájára pillant.

– Ide hallgasson, felügyelő! Az impresszionisták nem az őskorban éltek és alkottak! A múlt század elején voltak már újságok, közjegyzői okiratok, önkormányzati beszámolók… A fennmaradt iratokat több tucat művészettörténész vizsgálta, és ilyesfajta cserekereskedelemre egyikük sem derített fényt … Ettől kezdve mindenki azt mond, amit akar!

Az igazgató úgy tesz, mint aki búcsúzni készül. A beszélgetés lezárását sürgető mozdulat csak fokozza Bénavides felügyelő kíváncsiságát, de mivel látja, hogy Laurenç Sérénactól hiába vár segítséget, újabb kérdéssel áll elő.

– És a rablásról mit gondol?

Pascal Poussin felsóhajt.

– Nem értem, mire céloz. Claude Monet összeszedett, tisztánlátó ember volt élete végéig. A festményeit gondosan számba vette, rendezte, jegyzékbe iktatta. Halála után a fia, Michel soha nem jelezte, hogy akár egyetlen vászon is hiányozna…

A múzeumigazgató ujjai idegesen táncolnak a festődobozon.

– Felügyelő, ha egy tíz napja történt bűntényt nem képesek megoldani, kötve hiszem, hogy egy 1926 előtti feltételezett rablási ügy rejtélyére képesek lennének fényt deríteni…

Egy jobbhorog… Bénavides szó nélkül állja, de Sérénac erre már belép a ringbe:

– Poussin úr… Feltételezem, hallott már a Theodore Robinson Alapítványról?

Az erősítés váratlanul éri a múzeumigazgatót, aki egy pillanatra zavarba jön, és a nyakkendője csomóját kezdi igazgatni.

– Természetesen… A művészetet világszerte népszerűsítő három-négy legtevékenyebb alapítvány egyike.

– És mi a véleménye?

– Nem értem a kérdést.

– Volt már dolga az alapítvánnyal?

– Persze! Micsoda kérdés! Az impresszionizmus berkeiben a Robinson Alapítvány megkerülhetetlen. A három „fel”, ahogy a mottójuk szól: felkutat, felkarol, felkínál.

Bénavides helyeslően bólogat, Poussin folytatja:

– A világon valaha kiállított képek jó egyharmadát az alapítvány kezeli. Sejthetik, egy ilyen alapítványnak a Vernoni Múzeum nevetségesen parányi falat, viszont a nagyszabású események… Idehallgassanak, alig tizenöt napja Tokióban jártam a „Szent hegyek és szent ösvények” című nemzetközi kiállításon. Kitalálják, ki volt az esemény fő szponzora?

– A Robinson Alapítvány! – vágja rá Sérénac, mintha egy tévés vetélkedő kérdésére felelne. – Olyan ez az alapítvány, mint valami polip?

A múzeumigazgató hevesen megrántja a nyakkendője csomóját, majdnem megfullad.

– Ezt hogy érti?

Bénavides veszi át a szót:

– Nos, egy laikusnak, aki nem túl jártas a festészetben, könnyen támadhat az a benyomása, hogy a milliókat bezsebelő alapítványt sokkal jobban érdeklik a zsíros üzletek, mint a művészet nemes célból, érdek nélkül való szolgálata…

Bénavides kihúzza magát, és megjátszott naivitással elmosolyodik. Örömmel állapítja meg, hogy a Sérénackal alkotott kettősük napról napra fejlődik, akár egy teniszpáros, amely egyre több tapasztalatra tesz szert. Most épp félrevezetésre játszanak. Pascal Poussin kezdi elveszíteni a hidegvérét. Újabb pillantást vet az órájára, és ingerülten feleli:

– Nos, egy magamfajta szakértő szemében, aki konyít valamit a festészethez, a Theodore Robinson Alapítvány régóta sikeresen működő, tiszteletre méltó intézmény, amely azon túl, hogy bámulatos módon alkalmazkodik a nemzetközi műkincspiac változásaihoz, kezdettől fogva hű eredeti törekvéséhez, amely az új tehetségek felkutatására irányul, akár a legzsengébb korban…

– A Festőpalánták versenypályázatára gondol? – szakítja félbe Sérénac.

– Többek között… Elképzelni sem tudják, hogy a ma világszerte elismert tehetségek között milyen nagy számban vannak azok, akiket az alapítvány fedezett fel!

– Így hát bezárul a kör – vonja le a következtetést Sérénac. – Összefoglalva: a Robinson Alapítvány kézben tartja mind a beruházásait, mind a tőkebefektetéseit…

– Pontosan, felügyelő! De mi kivetnivalót lát ebben?

Sérénac és Bénavides tökéletesen összehangolt páros módjára egyszerre rázzák meg a fejüket. Poussin ismét az órájára néz, és feláll.

– Rendben – szólal meg, és feléjük nyújtja a festőládát. – Ahogy előre megjósoltam, felügyelő urak, nem sok újat mondhattam.

Sylvio Bénavides elérkezettnek látja a pillanatot, hogy kilője utolsó nyilát:

– Még egy kérdés, Poussin úr! Mondana nekünk néhány szót a Fekete vízililiomokról? Monet legutolsó festményéről, amelyet állítólag a halála előtt néhány nappal festett, és saját halálának színeit örökítette meg rajta…

Pascal Poussin sajnálkozó tekintettel méri végig Sylviót, mint egy gyereket, aki épp azt újságolja, hogy tündékkel találkozott a kertben.

– Felügyelő, a művészet nem mese és nem legenda. A művészet egyszerűen üzletté vált. Ez az állítólagos halotti önarcképről szóló híresztelés teljesen megalapozatlan, a legcsekélyebb nyom sem áll a rendelkezésünkre, amely a valóság alapját bizonyítaná, hacsak nem hagyatkozunk az illuminátusok képzelgéseire, akik abban is szilárdan hisznek, hogy a Louvre folyosóin fantom kísért, és az igazi Mona Lisa az Étretat-i Tűszikla üregében rejtőzik!

Felütés! Pascal Poussin behúzott egy jó nagyot Bénavides felügyelőnek. Sérénac habozik. Előbb úgy gondolja, hogy bölcsen a köteleken kívül marad, aztán végül mégis ringbe száll:

– Feltételezem, Poussin úr, az is afféle falusi legenda, hogy Monet műtermében és házában több tucat remekmű porosodik a padláson, a szekrények mélyén…

Pascal Poussin szeme furcsán villan, mintha Sérénac sötét titkot feszegetne.

– Ezt honnan veszi?

– Nem felelt a kérdésemre, Poussin úr.

– Igaza van. Elnézést. Monet háza és műterme magánterületnek számít. Jóllehet szakértőként gyakran jártam ott, talán megérti, hogy ha válaszolnék a kérdésére, szakmai titkot sértenék. Ellenben engedje meg, hogy újra feltegyem a kérdésemet. Kitől hallotta ezt a híresztelést?

Sérénac teli szájjal mosolyog.

– Poussin úr, talán megérti, hogy kérdésével ön is szakmai titkot sért!

Néhány pillanatra nyomasztó csend borul a helyiségre. A két felügyelő végül feláll, az antik fotelek megkönnyebbülten felnyikordulnak. A múzeumigazgató sietősen kikíséri őket, majd becsukja mögöttük az ajtót.

– Nem valami bőbeszédű az igazgató – jegyzi meg Bénavides az előcsarnokban a Vízililiomok-tondóra pillantva.

– Kimondottan sietősre fogta a dolgot. Sylvio, te viszont igazán megleptél. Rengeteget fejlődtél a művészeti ismeretek terén… Azt hihetnénk, az érdeklődési köröd már nem csak a barbecue-kra korlátozódik…

Bénavides bóknak veszi a megjegyzést.

– Tájékozódom, főnök… Próbálom közös nevezőre hozni a leghitelesebb forrásokból származó értesüléseimet. Persze ez nem jelenti azt, hogy tisztább lenne a kép. Épp ellenkezőleg!

Kilépnek az épületből, és elindulnak a múzeum kövezett udvarán. Néhány uszály úszik előttük felfelé a Szajnán. A jobb parton az Öreg Híd ódon malomháza terpeszt évszázadok óta két elárvult pilléren a víz felett, mintha bármelyik pillanatban a szürke folyóba omolhatna.

– Megvan még a három oszlopod? – kérdezi Sérénac.

Sylvio elpirul, s közben a zsebéből előhúz egy papírt.

– Képzelje, főnök, tegnap este támadt egy új ötletem, megpróbáltam másképpen elrendezni a nyomokat. Ez még csak vázlat, de…

– Mutasd! – lelkesedik Sérénac.

Alig hagy időt Sylviónak, hogy széthajtogassa a papírlapot, szinte kitépi a kezéből.

Tekintetét egy hevenyészve felrajzolt háromszögre szegezi, amelybe Sylvio különböző neveket firkantott. Zavart arckifejezéssel beletúr a hajába.

– Mi az ördög ez már megint, Sylvio? Ez a nyavalyás piramis?

– Magam sem tudom még pontosan… – hebegi Bénavides –, csak próbáltam más oldalról megközelíteni az ügyet. A nyomok kezdettől fogva három különböző irányba mutatnak. Vízililiomok, Morval szeretői és a gyerekek. Mondjuk, ez egy új módszer, hogy logikus rendbe szedjem a részleteket. Tételezzük fel, hogy minél közelebb jár egy szereplő a háromszög középpontjához, annál magasabb a bűnösségi mutatója…

Sérénac a múzeum bejárata előtt őrködő bronz lovas szobor talapzatának dől.

– Logikus rendbe szedni? Ne nevettess már! Komolyan azt hiszed, hogy ezzel a rohadt karteziánus módszerrel fogod megtalálni a megoldást?

Nyirkos tenyerét ráteszi a bronz ló farára.

– Ha jól látom, te a Theodore Robinson Alapítványt és Aline Malétras-t, a bostoni lányt állítanád a középpontba… Hát nem tudom… Az a bökkenő, hogy a múzeumigazgató épp az imént tántorított el bennünket kerek perec ettől a csapásiránytól. Hallottad, nem? Teljesen felesleges a művészvilágban, a Vízililiomok vagy bármilyen más, akár ante mortem festett Monet-kép körül keresgélni.

– Lehet…, de én elég silánynak találom ezt a szakmai titok történetet…

– Én is, csakhogy a rózsaszín ház padlásán felejtett több tucat impresszionista festményről szóló abszurd mesét még kevésbé hiszem el.

– Megértem. Azt mindenesetre leszögezhetjük, hogy Dupainéknek sem a gyerekekhez, sem a műkincs-kereskedelemhez nincs közük, különösen a férjnek. Őket a holttérbe soroltam. Ahogy Amadou Kandyt is…

Sérénac hitetlenkedő arccal tanulmányozza tovább a vázlatot. Sylvio Bénavides titkon fellélegzik, mert a háromszöge egyik előző változatában, a „Szeretők” és a „Vízililiomok” nevet viselő csúcsok közé félúton odabiggyesztette Laurenç Sérénac nevét is. Sérénac hirtelen felemeli a fejét, és némi értetlenséggel mered a helyettesére. Sylvio ujjával a háromszögre bök.

– Hátravan még a kék köpenyes lány, akit nem sikerült azonosítani, őt valahová ide, a szeretők és a gyerekek közé tenném…

– Kezd rögeszmévé válni nálad ez a gyerekdolog. Senki nem mondhatja rólad, hogy nem vagy következetes, Sylvio…

– Mi kell még, főnök? Gondoljon a tizenegy éves gyereknek szóló születésnapi képeslapra azzal a különös Aragon-idézettel… A gyerek kézírására a festődoboz fedelén… A tizenegy éves kölyök halálára, aki ugyanúgy végezte 1937-ben, mint most Morval… A szeretőre, akit nem találunk, akinek talán van egy tizenegy éves gyereke, akiről Morval hallani sem akart…

– Kötve hiszem… Abban mindenesetre biztosak lehetünk, hogy a húszkilós követ, amellyel Morval koponyáját betörték, nem egy tizenegy éves kölyök cipelte a patakpartra. Mit kezdesz ezzel a rengeteg nyommal?

– Fogalmam sincs, de mégsem hagy nyugodni a gondolat, hogy veszélyben forog egy givernyi gyerek élete. Tisztában vagyok vele, hogy a félelmem nevetséges, és hogy nem zárhatjuk üvegbúra alá az összes givernyi gyereket. Mindazonáltal…

Laurenç Sérénac szeretettel hátba veregeti.

– Erről már beszéltünk! Ez a hamarosan apai örömök elé néző férfiakra jellemző tünetegyüttes. Jut eszembe, még mindig nincs híred a szülőszobáról?

– Teljes csend, de már a vége felé járunk. Amint tehetem, beszaladok Béatrice-hoz egy halom képes újsággal, amelyeket menetrendszerűen hozzám vág. A szülésznők naphosszat azt hajtogatják, hogy minden rendben, legyünk türelemmel, nem nyílt ki a méhszáj, a császármetszés korai lenne, majd a baba eldönti. Mit mondhatnék még…?

– Oda indulsz most?

– Hát persze…

– Gondoltam, Sylvio… Minden más férfi alkohol-, fű- vagy pókermámorban töltené az utolsó szabad estéit! De te kivétel vagy! Add át üdvözletemet Béatrice-nak, jóravaló lány, megérdemled!

Átkarolja Sylvio vállát.

– Biztosíthatlak, te vagy az utolsó bölcs a földtekén! Én megyek vissza a pokolba…

Laurenç Sérénac az órájára pillant. 16 óra 25 perc.

Fejére teszi a bukósisakot, és felszáll a Triumphjára.

– Ki-ki a maga enyészvonala mentén…

Sylvio Bénavides távolodó felettese után néz. Amikor a Triumph eltűnik a Szajna-parti házak sarkán, szöget üt a fejében a kérdés, vajon jól tette-e, hogy Laurenç Sérénac nevét végül törölte a gyanúsítottak listájáról.

– 64 –

A Vernoni Múzeum első emeletén a 6-os számú terem festői vidékre néző ablaka szinte újabb képpel bővíti a tárlatot. Az ablaküvegen át felsejlő domboldal a Szajna jobb partján bámulatosan illeszkedik a falon függő bekeretezett festmények, a pourville-i tájakat, a veules-les-roses-i napnyugtát, Oroszlánszívű Richárd híres várát, a château Gaillard-t, a place du Petit-Andelys-t és a rolleboise-i Szajna-szakaszt megörökítő alkotások sorába…

Így aztán, amikor Sérénac felügyelő Triumph Tigere átsuhan a „képen”, bevallom nektek, elüt az impresszionista környezettől. A motor a vernoni hídon robog át egyik partról a másikra, majd jobbra fordul, és a Szajna mentén halad Giverny felé. Tekintetemmel addig követem, amíg a folyókanyarulatnál el nem tűnik a szemem elől.

A felügyelő természetesen a kedveséhez igyekszik.

Felelőtlen. Ostoba. Óvatlan.

Belépek a következő helyiségbe, a rajzgyűjtemény faburkolatú különtermébe. Nektek elárulom, ez a kedvencem! Az idő múlásával szinte többre tartom a Steinlen-rajzokat, mint a nagy mesterek festményeit. Imádom ezeket a karikatúrákat, a csatornaparton néhány vonással odafirkantott munkás- és koldusportrékat, a pasztellkrétával pillanatok alatt megörökített, ismeretlenekről szóló hétköznapi életképeket. Ráérek, hosszan elidőzöm egy-egy rajznál, élvezettel kóstolgatok minden ceruzavonást, mint egy ízletes bonbont, amely elolvad az ember szájában. Mivel ez az utolsó alkalom, búcsúlátogatásom Steinlennél, minden pillanatot kihasználok, megcsodálom a legapróbb részleteket is.

Miután meghatottan végigpásztáztam minden egyes kiállított rajzot – a hibbant vénasszony szertartása szerint, amelyet, megjegyzem, több mint ötven éve követek, valahányszor a Vernoni Múzeum emeletén járok –, megállok A csók előtt.

Persze nem a Klimt-féle csillámporos ölelésről beszélek, amely elmenne egy bódító parfüm plakátjának is. Nem, hanem Steinlen A csókjáról.

Néhány vonással megrajzolt, egyszerű szénvázlat. A képen egy félig háttal álló férfi látható, testhezálló ruhában, kidomborodó izmokkal, a felsőtestéhez szorít egy gyámoltalan nőt, aki lábujjhegyre emelkedik, arca félig a férfi vállára borul, karját megadóan lógatja maga mellett, nem meri átölelni a férfi izmos, erős derekát.

A férfi nagyon akarja a nőt. A nő a karjába omlik.

A szeretők mit sem törődnek a háttérben sokasodó megannyi fenyegető árnnyal.

Ez a legszebb Steinlen-rajz. Higgyétek el nekem! Ez a Vernoni Múzeum igazi remekműve.

– 65 –

A Triumph Tiger a tanítás végére ér a rue Claude Monet-ra, és szenzációt kelt az iskolából kitóduló gyerekek körében, akik futás közben lelassítanak, és ámulva fordulnak a mellettük elhaladó motor után. Öt és tizenkét év közöttiek lehetnek – gondolja magában Laurenç Sérénac. Óhatatlanul eszébe jut Sylvio Bénavides félelme. Tényleg veszély leselkedik valamelyik kicsire? Nevető, gondtalan arcok suhannak el mellette. Tízen, legfeljebb húszan lehetnek. Melyiküket kellene vallatóra fogni? Melyik kisfiút, melyik kislányt? És mit kérdezzen tőlük? Faggassa őket féltve őrzött családi titkokról? Keresse, melyikük hasonlít Jérôme Morvalra? Kutasson közös vonások után? Hogyan fogjon hozzá?

A felügyelő leparkolja a Triumph Tiger T100-ast a legárnyékosabb hársfa alá, amelynek tövében Neptune szunyókál, mintha őrizné. Lomhán feltápászkodik, és a felügyelőhöz csámborog egy kis simogatásért, amit meg is kap.

Amikor Laurenç Sérénac belép a terembe, Stéphanie háttal áll neki. Kissé előrehajol, papírlapokat rendez fadobozokba. Sérénac egy szót sem szól. Tétovázik. Szaporábban lélegzik. Vajon Stéphanie meghallotta? Csak színleli a közönyt? Odalép hozzá, és a tanítónő csípőjére teszi a kezét.

Stéphanie megborzong. Csendben vár. Arcát sem fordítja felé. Nincs szükség rá, felismerte.

A motorzajról?

Egyszerűen az illatáról?

Két tenyérrel az előtte álló polcra támaszkodik. A felügyelő keze még határozottabban fonódik a tanítónő karcsú derekára. Egész testével közelebb húzódik hozzá, már érzi a fiatalasszony leheletét. Tekintete megakad a nő füle és nyaka között gyöngyöző parányi verejtékcseppeken.

Keze feljebb kúszik, egyik a hát vonalát simítja végig, a másik előre kalandozik Stéphanie lapos hasán, a nő szaggatott lélegzetvételétől kísérve. Majd mindkét kéz továbbmerészkedik, és megpihen a fiatal nő mellén. Szinte összeérnek. Az ujjak hosszan incselkednek a domborodó idomokkal, mintha formájukat igyekeznének megtanulni, mielőtt összekulcsolódnak rajtuk.

Laurenç arca a tanítónő nyirkos arcéléhez, füléhez, tarkójához simul. Eggyé válnak. A felügyelő farmernadrágja Stéphanie lenvászon ruhájához tapad. Pattanásig feszült, fokozhatatlan vágy. Stéphanie zihál.

Hosszú ideig meg sem mozdulnak. Csak a kezek élnek, amelyek a ruhán keresztül markolják a nő keblét.

Stéphanie félrebillenti a fejét, éppen csak annyira, hogy Laurenç fülébe súgja, inkább lehelje, mint mondja:

– Szabad vagyok, Laurenç. Szabad vagyok. Vigyél el!

A felügyelő két keze elindul lefelé, lassanként szétválnak, és ide-oda csatangolnak. A bőr egyetlen négyzetmillimétere sem marad érintetlenül. A derékhoz ér, de ott sem áll meg, még lejjebb kószál.

Laurenç íjként feszülő teste egyetlen pillanatra elválik Stéphanie-étól. Épp csak annyi időre, hogy a két mohó kéz megragadja a ruha szárnyát, derékig feltűrje, hogy aztán csípője újra a tanítónő derekának szoruljon, kettejük közt fogságba ejtve a gyűrött lenvásznat, keze pedig kedvére simogathassa, finoman szétnyithassa a mezítelen combokat.

– Vigyél el, Laurenç! – suttogja újra Stéphanie reszkető hangon. – Szabad vagyok. Vigyél el!

– Na, mit mondott? – faggatja Paul Fanette-et.

Fanette bezárja maga mögött az osztályterem ajtaját. Holtsápadt az arca. Paul sejti, hogy ez nem sok jót jelent.

– Gyorsan végeztél! Mit mondott a tanítónő? Elhitte, amit Jamesről meséltél? Nem dorgált meg, ugye?

Nincs válasz.

Paul még soha nem látott ilyen mély szomorúságot Fanette arcán. A kislány hirtelen szó nélkül futásnak ered. Neptune is felpattan a hársfa alól, és vágtába kezd mellette.

Paul tétovázik, hogy utánuk eredjen-e. Aztán végül Fanette után kiált, mielőtt a kislány teljesen eltűnne a szeme elől:

– Beszéltél vele egyáltalán?

– Neeeem…

Ez Fanette egyetlen szava a rátörő könnyáradatban, amely elegendő lenne, hogy elárassza a rue Blanche-Hoschedé-Monet meredek lejtőjét.

– 66 –

Az önkormányzat autóbusza Lyons-la-Forêt főterén teszi le Laurentin rendőrkapitányt. Útközben, a jármű szélvédőjén át a települést körülölelő, varázslatos bükkerdő, majd a múlt századi nosztalgiát árasztó, fagerendás házak egész sora tárult a kapitány elé, mintha a falut kizárólag filmre vitt Maupassant-elbeszélések és Flaubert-regények forgatásához őrizték volna meg eredeti állapotában.

Laurentin kapitány tekintete egy pillanatra megakad a főtér szökőkútján, közvetlenül az ámulatba ejtő vásártér mellett. A pompás kis szökőkút korát meghazudtoló állapotot tükröz… És nem véletlenül. Az Emma Bovaryról szóló Chabrol-film kedvéért körülbelül húsz éve teljesen újjáépítették.

Hamisítvány! Talmi utánzat!

A kapitány képtelen megállni, hogy ne bocsátkozzon összehasonlításokba. Emma Bovary tragikus sorsa, örökös életuntsága, egy lehetséges új élet reményétől való megfosztottsága óhatatlanul eszébe juttatja azokat az értesüléseket, amelyeket néhány napja Stéphanie Dupainről kapott. Miközben maga mögött hagyja a falu főterét, józanságra inti magát. Nevetséges az efféle párhuzam, rég kinőtt a romantikus zagyvaságokból. Megszaporázza lépteit. A település felett található Les Jardins idősek otthonába az erdő szélén, meredek lejtőn visz az út.

A bejárati csarnok pasztellkék linóleumpadlója úgy csillog-villog, mintha óránként tisztára sikálnák. Balra hatalmas társalgó nyílik. A lakók többsége itt tölti a késő délutánt, bár valószínűleg a nap többi részét is. A bizonyára folyamatosan bekapcsolt hatalmas plazmaképernyős televízió előtt körülbelül harminc kisöreg üldögél mozdulatlanul. Gondolataikba merülve bóbiskolnak. A legtevékenyebbek a vacsorára várva, az egy órája uzsonnára felszolgált kekszet majszolják.

A lassúság dicsérete.

Porcelánbolti eladóhoz illő rugalmas léptekkel egy teltkarcsú ápolónő szeli át a társalgót, és egyenesen felé tart.

– Uram, segíthetek?

– Laurentin rendőrkapitány vagyok. Reggel telefonáltam. Louise Rosalbához jöttem.

Az ápolónő mosolyog. Mellén aranyozott kitűző árulja el, hogy Sophie-nak hívják.

– Igen, emlékszem. Szóltunk Louise-nak. Várja önt. Néhány éve nehezére esik a beszéd, de vigyázzon vele, teljesen észnél van, tökéletesen ért mindent. 117-es szoba. Legyen tapintatos, kapitány, ne zaklassa fel túlságosan… Louise százkét éves, és régóta nem fogadott látogatót.

A kapitány benyit a 117-es szoba ajtaján. Louise Rosalba félig oldalra fordulva ül, és mereven bámul kifelé a parkolóba. Egy Audi 80-as áll meg közvetlenül az ablaka alatt. A kocsiból előbb egy pár száll ki, a nő kezében virágcsokor, majd két viháncoló kisgyerek csapja be a hátsó ajtókat. Laurentinnek az az érzése, hogy a százéves hölgy mindennapjait a többi lakóhoz érkező látogatók jövés-menésének ritmusa határozza meg.

– Louise Rosalba?

Az idős hölgy felé fordítja ráncos arcát. Laurentin elmosolyodik.

– Laurentin kapitány vagyok. Sophie, az ápolónő reggel jelezte önnek, hogy meglátogatom. Sajnálom… nagyon sajnálom, de azért jöttem, hogy az emlékeihez forduljak segítségért. Nagyon régi emlékeket szeretnék felidézni, kétségkívül nem túl kellemes emlékeket. Egy szem fia, Albert haláláról szeretnék beszélni önnel. Az 1937-ben történtekről…

A hölgy térdére terített takaró ráncai között reszketni kezd csipkefinomságú, törékeny keze. Világos szeme könnybe lábad. Louise szóra nyitná a száját, de egy hang sem jön ki a torkán.

A falakon nem függ kereszt, nincs egyetlen, keresztelőre vagy első áldozásra öltöztetett gyerekről, unokáról, dédunokáról, vagy akár nászmenetről készült fénykép sem. A meztelen falakat egyszerűen Monet csodaszép Pipacsvirágzás című képének reprodukciója díszíti: elegáns családanya sétáltatja gyerekét egy mezőn, ahol pipacseső pirosa sziporkázik, valahol Argenteuil környékén.

– Fel… Feltennék néhány kérdést. Ne mozduljon, majd… majd én segítek emlékezni.

A kapitány lehajol, és a táskájából elővesz egy fekete-fehér osztályképet: Givernyi községi iskola – 1936–1937.

Louise térdére teszi a felvételt. A kép láttán a százéves hölgynek felcsillan a tekintete.

– Ő Albert? – kérdezi a kapitány a második sorban ülő kisfiúra mutatva. – Ő az, ugye?

Louise igenlően bólint. Könnycseppek hullanak a fényképre, mintha az iskola udvarán eleredt volna az eső, de az engedelmes gyerekeknek a szemük sem rebben, türelmesen ülnek a szorgos fényképész objektívje előtt.

– Soha nem hitte el, hogy baleset történt, igaz?

– N… nem – mondja jól érthetően Louise.

Aztán hosszan nyeldekel.

– Nem… nem volt egyedül. Nem volt egyedül… a patak… parton…

A kapitány próbál ügyelni a hölgy belső rezdüléseire. Eszébe jut az ápolónő tanácsa. Ne zaklassa fel Louise-t!

– Tudja, hogy ki volt ott a fiával?

Louise lassan bólint. A kapitány hangja tétovábbra vált. Egyszeriben fokozhatatlan feszültség tölti meg a parányi szobát, mintha a régi emlékek ládájának felnyitásával gyúlékony gáz szabadult volna ki, amely az első rossz mozdulattól a levegőbe repítheti a helyiséget.

– Ez a valaki…, ez a valaki ölte meg a fiát?

Louise feszülten figyel a kapitány szavaira, és ismét bólint. Lassú, egyértelmű mozdulattal.

– Miért nem szólt semmit? Miért nem vádolta meg akkor, hajdanán?

Most már zápor mossa a givernyi iskola udvarát. Felhullámosodik a papír, de az osztály jámbor tanulói meg sem moccannak.

– Sen… senki… nem… nem… hitt… nekem… még… még a… fér… férjem… sem…

A több mint százéves hölgynek mérhetetlen erőfeszítésbe került kimondani ezt a néhány szót. Álla alatt a megereszkedett bőr úgy remeg, mint a baromfiudvar szárnyasainak lebernyege. Laurentin kapitány megérti, hogy kímélnie kell, hogy jobban teszi, ha a feltett kérdés után sugallja is a választ, hogy Louise-nak elég legyen egyetlen mozdulattal vagy hanggal megerősíteni vagy cáfolni a feltételezéseket.

– A történteket követően elköltöztek? Képtelenek voltak ott maradni… A férje később meghalt… Ön magára maradt?

Louise egyetértése jeléül lassan bólint. A kapitány közelebb hajol az öreg hölgyhöz, zsebkendőt vesz elő a zsebéből, és finoman letörölgeti az osztályképet.

– Ez a valaki… – folytatja Laurentin felindultságát leplezni képtelen hangon –, ez a valaki, aki a fiával volt a patakparton… később újabb bűntényt követett el, igaz? Talán többször is? Újrakezdte, igaz?

Louise Rosalba hirtelen megkönnyebbülten fellélegzik, mintha a kapitány mázsás súlytól szabadította volna meg, amely egy örökkévalóság óta nyomta a mellét.

Az öreg hölgy igenlően bólint.

Úristen…!

Laurentin kapitány karján hideg futkos. Neki is vigyáznia kell, nehogy felgyorsuljon a szívverése, de most fütyül a kardiológus tanácsára. Kizárólag a döbbenetes vallomások számítanak, amelyek közel hetvenöt éve szunnyadnak a hölgy emlékezetének legmélyén. Közelebb csúsztatja a fényképet Louise ujjaihoz.

– Ez… ez a valaki, akiről beszélünk, szintén ott ül a padon, az iskola udvarán, ugye? Meg… meg tudná mutatni?

Louise keze még erősebben remeg. Laurentin finoman a százéves hölgy csuklójára helyezi a tenyerét anélkül, hogy a legcsekélyebb nyomást gyakorolná rá, vagy valamerre terelné. A ráncos ujjak lassan siklanak az osztályképen, majd Louise mutatóujja megállapodik egy arc felett.

A kapitány érzi, hogy vadul ver a szíve.

Úristen! Uram isten!…

Forróság önti el a testét. Erősen megszorítja Louise kezét. A szíve kiugrik a helyéről. Le kell csillapodnia!

– Köszönöm… Köszönöm…

Laurentin kapitány lassan veszi a levegőt, az izgatottsága kissé alábbhagy. Hagyja, hogy átjárja a különös érzés, amely a tanúvallomás, a vád valószerűtlensége s egyben kíméletlen logikája közti ellentétből fakad. Immár tudja, ki ölte meg a kis Albert Rosalbát. Következésképpen azt is, hogy ki gyilkolta meg Jérôme Morvalt. Ki tette, és miért.

A szívverése lassanként kezd visszatérni a szokásos ritmusához, de képtelen elszakadni a nevetséges elégtételtől, a hasztalan büszkeségtől, hogy végre bebizonyosodott, nem tévedett, nem hagyta magát félrevezetni.

Igaza volt. Mindenkit megelőzött.

Tekintete az ablakon át, a parkolón túli sötét bükkerdő felé kalandozik, amelynek alig látni a szélét.

Most mitévő legyen?

Térjen vissza Givernybe?

Térjen vissza, és keresse meg Stéphanie Dupaint?

Amíg nem késő?

A puszta gondolattól újra hevesen kalapál a szíve. A kardiológusa őrjöngene, ha tudná.

– 67 –

22 óra 53. A holdat nézem.

A Chennevières Malomház tornyából elképesztően nagynak tűnik, mintha karnyújtásnyira lenne.

Nyugalom, nem hibbantam meg. Nem is optikai csalódásról van szó. A France Bleu Haute-Normandie rádiócsatornán, sőt még a helyi tévében is felhívták a figyelmet arra, hogy a telihold ebben az évben ma este látszik a legnagyobbnak. Szuperholdnak nevezik. Ha jól értettem, a Hold ma éjjel ér a perigeumra, vagyis a pályájának a Földhöz legközelebbi pontjára… Legalábbis így magyarázták. Megjegyeztem, amit meséltek. A Hold valójában nem kör, hanem ellipszis alakú pályán kering a Föld körül… Tehát minden évben van egy nap, amikor a telihold a legtávolabb, és egy másik nap, amikor a legközelebb kerül a Földhöz…

Ez épp ma estére esik! A szakértők szerint a Földről nézve szabad szemmel is látható, hogy kövérebb a Hold. Ezt mutatták rögtön az időjárás-jelentés után a bolygók napi állását ismertető táblázaton. Perigeum. Szuperhold. Évente egyszer…

Az éjjeli világosságban fürdő givernyi háztetők különös hangulatot árasztanak. Egy lelkes művész elővehetné a festőállványát, és mesterséges világítás nélkül is egész éjjel festhetne. Vajon hányan kémlelhetjük ebben a pillanatban a holdvilágot? Akik hallgattuk a rádiót, néztük a tévét, és szót fogadtunk. El ne mulasszák a látványt! – ismételték! Bizonyára több ezren, több tízezren…

Nahát! Milyen nosztalgikus hangulatba keveredtem ma… Tessék, a Vernoni Múzeumban tett zarándokutam után most az ablakban töltöm az éjszakát. Úgysem bírom már sokáig ezt az iramot.

Az igazat megvallva nem is áll szándékomban. Higgyétek el, igazi kiváltság, ha az ember ismeri a vég pillanatát, és élvezettel ízlelgetheti az utolsó órákat, az utolsó éjszakát, az utolsó holdat.

Holnap minden véget ér!

Eldőlt. Már csak a módját kell megválasztanom.

Méreg? Szúrófegyver? Lőfegyver? Vízbefulladás? Kötél?

Nem szűkölködöm a lehetőségekben.

Megvan bennem a kellő bátorság is. Eltökéltség. Belső késztetés.

Az alváshoz készülődő falut fürkészem. A megfakult éjszakában pislákoló utcai lámpákról és a még néhány kivilágított ablakról a fekete Vízililiomok-képem sárga virágai jutnak eszembe, amelyek karcsú világítótornyokként vesznek a sötétség óceánjába.

A zsaruk nem jártak sikerrel, semmire nem fognak rájönni. Mindegy, ez már az ő bajuk.

Holnap este minden véget ér. Még egy utolsó holttest, és a zárójel végleg bezárul.

Pont kerül a történet végére.

Fanette életében először kémlel ilyen kövér holdat. Mintha egy másik bolygó vagy repülő csészealj készülne leszállni a fák között, a domboldalon. Jó, hogy szólt a tanítónő, hogy maradjanak ébren tovább. Elmagyarázta nekik az ellipszis pályát, a perigeumot, bonyolult ábrákat rajzolt a táblára, nyilakkal és számokkal.

Fanette-nél nincs óra, de érzése szerint legalább éjjel 11 óra lehet. Vincent bő egy órája ment haza.

Már azt hittem, az egész éjszakát az ablakom alatt tölti, hallgat, és soha többé nem ereszti el a kezemet.

Végre elment.

Hű!

Fanette szeretett volna egyedül maradni az óriási holddal, mintha a nővére volna. Távol élő nővér, aki meg fogja hívni magához.

Aznap este Fanette befejezte a festményét. Általában nem szeret dicsekedni, valójában nem is igazán hiszi el, amit mindenki hajtogat, hogy zseniálisat alkotott, de most kivételesen… Igen, igen, most szívesen elmondaná a holdnak, hogy büszke a vászonra felvitt színekre, a képet átszelő patak vizének rezgésére, a szerteszét futó enyészvonalak sokaságára. Már régóta a fejében volt mindez, de soha nem hitte volna, hogy meg tudja festeni… A festményt a mosóház alá rejtette, Paul holnap elmegy érte és átadja a tanítónőnek.

Paulban megbízhatok. Kizárólag Paulban. A többiekben semmiképpen. Sem a nagyképű Camille-ban, sem az árulkodó Maryben, sem Vincent-ban… abban a tapadós kiskutyában…

És persze a mamában sem, aki mostanában folyton szemmel tart. Reggel, mielőtt takarítani megy a párizsiak villájába, elvisz az iskolába, egészen a kapuig kísér. Délben ugyanígy tesz. Mintha kémkedne utánam! Olykor furának találom. Mintha attól félne, hogy fűnek-fának elmesélem a történetemet.

Hogy James eltűnt. Meghalt.

Megölték a mezőn.

Mintha attól félne, hogy a lányát őrültnek nézik.

James…

Fanette kinyújtja a kezét. Úgy érzi, ha kicsit jobban kihajol az ablakon, megérintheti a Hold krátereit, ujjaival végigsimíthatja a repedéseket.

James…

Lehet, hogy én találtam ki?

Lehet, hogy csak láttam néhány ecsetet a mezőn, amelyet ott felejtett egy festő, és néhány festékcseppet a patakparton… A többi a képzeletem játéka. A mama mindig azt mondja, hogy képzelt világban élek, kitalálok dolgokat, elferdítem a valóságot. Olyanná, amilyennek szeretném.

Minél többet gondolkodom, annál inkább úgy érzem, hogy James soha nem is létezett. Én találtam ki, mert szükségem volt rá, szükségem volt valakire, aki elmondja, hogy van érzékem a festészethez, biztat, hogy folytassam, meggyőz, hogy tehetséges vagyok, hogy gondolnom kell magamra, és arra ösztökél, hogy dolgozzak még és még többet a festményeken.

És legyek bátran önző.

A mama soha nem beszél ilyesmiről. James elmondta mindazt, amit egy apának kellett volna elmondania, pontosabban, amit az apámtól szerettem volna hallani…

Egy művész apától. Festő apától. Aki büszke rám. Aki egy szép napon a világ másik felén a legcsodálatosabb galériában kiállított festmény sarkában megpillantja a nevemet, és azt gondolja magában: De hiszen ez az én kislányom! Felismerem! Mindenkinél tehetségesebb.

Fanette a sötét házak homlokzatát kémleli.

Nem! Nem! Nem! Az én apám nem falubeli, akinél a mama takarít. Nem egy ronda, kövér öregember, aki büdös és izzadt. Az nem lehet!

Egyébként fütyülök rá.

Nincs apám. Helyette kitaláltam magamnak Jamest… Neki köszönhetően megfestettem a képemet, a Vízililiomaimat. Holnap útra kelnek a pályázatra. Ez lesz az én tengerbe dobott palackom…

Holnap.

Fanette elmosolyodik.

Lehet, hogy ez az óriási hold is csak egy újabb jó előjel.

Mert egyébként holnap lesz a születésnapom!

A givernyi iskola udvara ezüstös árnyalatot ölt a holdfényben. Óriási a Hold. Stéphanie néhány egyszerű ábra segítségével megpróbálta elmagyarázni az osztályába járó gyerekeknek a szuperhold-jelenséget, lerajzolta a Hold ellipszis pályájának Földhöz legközelebb eső pontját, a perigeumot, és azt tanácsolta nekik, hogy a szokásosnál kicsit tovább maradjanak ébren, hogy tanuljanak a látványból. Mindent pontosan felírt a táblára. Aznap éjjel tizennégy százalékkal nagyobb és harminc százalékkal fényesebb lesz a hold.

A hold ugyanolyan kerek, mint a padlásszobájuk ablaka, mintha egy ablakkeret levált volna és felrepült volna az égbe. A rue Blanche-Hoschedé-Monet kihalt. A városház előtti téren a hársfalombok halkan táncolnak a szélben. Ezüsteső hullik a falura.

Jacques már az ágyban fekszik. Nem kell felé fordulnia, Stéphanie így is tudja, hogy nem alszik. Érzi, hogy őt nézi, tudja, hogy nem fog megszólalni, tiszteletben tartja a hallgatását. A közelsége egyre elviselhetetlenebb Stéphanie számára. Jacques egyetlen szokásán sem változtatott. Továbbra is együtt alszanak, meztelenül, egymás mellett, jóllehet Jacques nem is próbálja megérinteni, visszahódítani. Legalábbis testileg nem.

Előző este órák hosszat beszélgettek.

Higgadtan.

Jacques azt mondta, megértette, hogy próbál változtatni.

Változtatni? Ugyan min?

Stéphanie semmit nem vet a szemére. Talán csak azt, hogy nem valaki más.

Jacques azt mondja, más lesz.

Az ember alapvetően nem változik meg. Ezek a beszélgetések nem vezetnek sehova, Stéphanie jól tudja. Meghozta a döntést. Elhagyja. Elmegy.

Jacques kiegyensúlyozott ember. Magában nyilván azt gondolja, hogy ha türelmesen vár, megingathatja Stéphanie-t. Megvárja, amíg elvonul a vihar. Vár, kitartóan, esernyővel a kezében. Ha netán… Készen arra, hogy védelmezően kettejük fölé tartsa a nagy esernyőt, ha majd Stéphanie visszatér.

Téved.

Stéphanie sokáig bámulja az iskola udvarát, ahol évek óta tanít, az aszfaltra rajzolt ugróiskolát, az egész mókusketrecet… Fejében gyerekzsivaj kavarog, szinte hallja, ahogy a kisdiákjai a szünetben zsibonganak az udvaron.

Stéphanie másnap délutánra találkát adott Laurenç-nak. Természetesen nem a faluban, nem az iskola előtt, nem is a pataknál… Messzebb, egy eldugott helyen. Ő vetette fel, hogy a Csalános szigetnél találkozzanak, az Epte és a Szajna összefolyásánál található híres mezőn, amelyet Claude Monet azért vásárolt meg, hogy ott állíthassa fel a vásznait, ott köthesse ki a műterem-bárkáját… Remek kis elszigetelt zug, jó egy kilométerre Givernytől. Minél többet gondol rá, annál biztosabb benne, hogy jó ötlet volt a Csalános szigetet választani. Laurenç értékeli az ilyesmit. Elképesztően jó érzéke van a művészethez. Monet házában is rögtön kiszúrta A fehér kalapos lány című Renoir-képet! Hiába súgta az esze, hogy kételkedjen, megérezte, hogy eredeti remekműre bukkant… Ahogy a Monet házában rejtőző több tucat elfeledett műalkotás is eredeti. Renoir, Pissarro, Sisley, Boudin… és persze az ismeretlen Vízililiomok… Jóságos Isten! Mennyi mindent mutathatna Laurenç-nak! Ha lenne elég idejük, ha szabadok lennének! Micsoda boldogság lenne megosztani vele ezt az izgalmat…

Jacques egy ideje már eloltotta a lámpát, az oldalára fordult, mintha aludna. A holdfényben tündérbarlanggá változik a szoba. Stéphanie tekintete az éjjeliszekrényen heverő könyvre téved.

Nem mozdult el onnan.

Sziget a Szajnán.

Louis Aragon.

Képtelen kiverni a fejéből az Aragon-idézetet. Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom. Ezt az üzenetet találták Jérôme Morval zsebében a születésnapi képeslapon.

Bűn az álom…

Mintha Aragon kifejezetten neki írta volna ezt a mondatot…

Bűn az álom…

Akik nem olvasták a következő verssorokat, akik nem ismerik Aragon Nymphaeum című hosszú versének a folytatását, tévednek. Aragon természetesen nem ítéli el az álmokat.

Micsoda félreértelmezés!

Épp ellenkezőleg, a költő természetesen ennek éppen az ellenkezőjét gondolja.

Finoman összeérintett ajkával suttogva elszavalja magának azokat a sorokat, amelyeket minden évben megtanít a falubeli gyerekeknek.

Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom

Álmodom s álmom az amit megtiltanak

Bűnösen perlek és bűnöm boldogan állom

Az ész szemében az álom bandita csak

Stéphanie csendben ismételgeti magában a versszak sorait, akár egy forró áhítattal mondott szemérmetlen világi imát.

Álmodom s álmom az amit megtiltanak…

Igen, az álom törvényen kívül áll.

Igen, Stéphanie jól érzi magát a kíméletlen nő szerepében.

Szemernyi lelkiismeret-furdalása sincs.

Igen, az ész szemében az álma bűnöző.

Bárcsak holnap Laurenç Sérénac a karjába venné! Bárcsak szeretkeznének a Csalános szigeten! Bárcsak elvinné magával, elvinné magával…

Holnap…

– TIZENHARMADIK NAP –

2010. május 25.

(A Csalános szigethez vezető út)

Végkifejlet

– 68 –

Lassan ballagok a földúton, amely közvetlenül a Chennevières Malomház mögül indul, és egyenesen átvág a földeken. A traktorok évről évre újabb keréknyomokat vájnak bele, tönkrement, nehezen járható.

Sérénac felügyelő is biztosan megszenvedett az imént a Triumph Tigerével. Nem ecsetelem, de nem vagyok biztos benne, hogy a muzeális járgánya terepmotorozásra való. Néhány perce láttam elhaladni, a malom mögött jobbra fordult, és száraz porfelhőt kavarva behajtott a mezőre.

Givernyből több ösvény vezet a földekre, de valamennyi ugyanabba a zsákutcába, pontosabban zsákszigetbe, a Csalános szigetbe torkollik… Amerre a szem ellát, nincs más csak az Epte és a Szajna. A kitaposott út az Epte folyó partján, az összefolyás előtt néhány méterrel, egy nyárfaligetnél ér véget, amelyet Monet is nagyon kedvelt. A partszakaszt az impresszionizmus khmer katonái védik, olyan elszántan, mint az egyiptomi piramisokat…

Innen aztán már nincs járható út, a csalánmezőn kell átvágni a Szajnához.

Neptune előttem lohol. Kívülről ismeri az utat, már meg sem vár. Felfogta, hogy a Chennevières Malomháztól a Csalános szigetig vezető bő egy kilométeres távot egyre lassabban teszem meg. Pokoliak ezek a keréknyomok. Hiába van nálam a bot, pár méterenként így is megbotlom.

Még szerencse, hogy utoljára járok ezen az átkozott Csalános szigeten. Öreg vagyok, nem való már nekem ilyen gyalogtúra a majorság ösvényein. Ráadásul ma délután kifejezetten fullasztó a hőség. Ez a legszebb májusi nap, szemernyi árnyék sincs a malomtól egészen az Epte-ig, legfeljebb annak, aki félúton az esővízgyűjtő medence bádogfalához simul. Azért a kendőm véd a naptól. Menetelek a kiszáradt réten, úgy érzem magam, mint egy arab nő, aki a sivatagban gyalogol.

Uram isten! El sem tudjátok képzelni! Egy örökkévalóságnak tűnik, amíg elérek az Epte és a Szajna találkozásához, a nyomorult Csalános szigetre.

Ha belegondolok, hogy Neptune már régen odaért!

– 69 –

16 óra 17 perc. Laurenç Sérénac egy nyárfa törzsének dönti a Triumph Tiger T100-asát. Kicsit előbb ért a Csalános szigetre, tudja, hogy Stéphanie fél öt előtt nem végez az iskolában. Aztán még jó egy kilométert kell gyalogolnia a szigetig.

Laurenç elindul a fák alatt, a különös tájban. A haptákban álló katonákat idéző, egy vonalban sorakozó sudár fák ölelésében az Epte sokkal inkább emlékeztet csatornára, mint természetes folyóra, s ezt a benyomást tovább erősíti a torkolat, ahol beleömlik a Szajnába, amely méltóságteljesen hömpölyög hatalmas medrében, mit sem törődik a csendesen csordogáló, kis mellékfolyóval. Míg az Epte két partja látszólag örök mozdulatlanságba dermed, a Szajna felől egészen más hangulat árad, a folyópartról érkező morajlás nyüzsgő élet, gyárak, uszályok, vasútvonalak, virágzó kereskedelem jelenlétét sejteti… Mintha a Szajna az egész vidéket átszelő, lármás autópálya lenne… míg az Epte egy véletlenül arra tévedt, elfeledett mellékút.

Lépteket hall maga mögött.

Stéphanie? Máris?

Hátrafordul, és elmosolyodik.

Neptune az! A németjuhász megismeri a felügyelőt, és rögtön hozzádörgölőzik.

– Neptune! Kedves tőled, hogy mellém szegődtél… De tudod, barátom, itt ma titkos szerelmi találka lesz, remélem, megérted… Jobb lenne, ha magamra hagynál…

Faág reccsen a háta mögött. Megzizzennek a levelek.

Neptune nincs egyedül!

Laurenç Sérénac gondolkodás nélkül, egyből megérzi a veszélyt. Ez a zsaru ösztöne.

Felnéz.

Puskacső szegeződik rá.

Egy pillanatra átfut az agyán, hogy így ér véget az élete, minden további magyarázat nélkül. Meghal. Lelövik, mint egy közönséges vadat. Töltény repeszti szét a szívét, és a teteme előbb az Epte-folyóban, aztán a Szajnában lebeg majd, és végül jóval messzebb partra veti a víz.

A kéz nem húzza meg a ravaszt.

Haladékot kapott? Sérénac színlelt magabiztossággal csap le a kínálkozó lehetőségre:

– Mit keres itt?

Jacques Dupain tüntetően leengedi a fegyverét.

– Ezt inkább én kérdezhetném… Nem gondolja?

Az egyre fokozódó düh új erőt ad Laurenç Sérénacnak.

– Honnan tudta?

Neptune néhány méterrel távolabb üldögél, sütkérezik a nyárfák közt áthatoló napsugárban, szemlátomást cseppet sem érdekli a társalgásuk. A puska most a földre szegeződik. Jacques Dupain megvető fintorral vigyorog.

– Ön valóban nagyon ostoba, Sérénac. Már akkor tudtam, amikor először megláttam, amikor azzal a jótevő ábrázatával, bőrdzsekiben, motoron felbukkant a faluban. Ön annyira kiszámítható, Sérénac…

– Stéphanie-n kívül senki nem tudhatott róla. És ő biztos, hogy nem mondta el. Követett, igaz?

Dupain a földek felé fordítja tekintetét. A távolban, a láthatárt átformáló, reszkető forróság ködében felsejlik a falu, Giverny. Dupain elneveti magát, mielőtt válaszolna:

– Ezt úgysem értheti. Vannak dolgok, amelyek meghaladják a felfogását. Én itt születtem, Sérénac. Ahogy Stéphanie is. Ebben a faluban. Csaknem ugyanazon a napon. Egy utcányira tőle. Nálam jobban senki nem ismeri. Amint elkezdte csapni neki a szelet, rögtön megéreztem. A legapróbb részletet is kiszúrtam. Hiányzó könyv a polcon, Stéphanie távolba vesző tekintete, hallgatása. Megtanultam értelmezni minden jelet. Ránc a blúzon, gyűrött szoknya, fehérnemű, amelyet általában nem visel, szokásostól eltérő smink, még ha csak árnyalatnyi eltérésről is van szó, megváltozott arckifejezés… Ha Stéphanie találkára hívta, arról én tudok. Tudom az idejét, a helyét…

Laurenç Sérénac elcsigázottan, arcán némi bosszússággal az Epte felé fordul. Dupain hosszú monológja tulajdonképpen megnyugtatta. Egy féltékeny férjjel kell megküzdenie. Végül is erre számítani lehetett. Ezt az árat meg kell fizetni. Stéphanie szabadságáért. A szerelmükért.

– Rendben – szólal meg a felügyelő. – És most mi a következő lépés? Megvárjuk Stéphanie-t, és hármasban beszélgetünk?

Jacques Dupain arcát újabb megvető fintor torzítja el. Mintha valamiféle bizonyosság szállta volna meg.

– Nem, nem hiszem… Jól tette, hogy hamarabb érkezett, Sérénac. Elmondom, mit fog tenni. Ír egy rövid levelet, pár búcsúszót, önre bízom, hogyan csűri-csavarja, ehhez bizonyára jól ért. Ha mégsem sikerül, majd súgok. A levelet elhelyezi egy fa tövében, jól látható helyen, aztán felszáll a motorjára, és eltűnik…

– Tréfál?

– Felügyelő… megkapta, amit akart. Stéphanie az öné lett tegnap, a givernyi iskola osztálytermében. Elérte a célját. Le a kalappal! Sokan álmodoztak erről, de ön az első, akinek sikerült. Maradjunk ennyiben! Eltűnik az életünkből. Nem rendezek botrányt, nem fordulok ügyvédhez, nem számolok be arról, hogy a Morvál-üggyel megbízott felügyelő lefeküdt az egyik gyanúsított feleségével, akit előző nap gondosan sittre vágott. Egy szóval nem teszem tönkre a karrierjét. Kvittek vagyunk. Becsületes játékos vagyok, nem gondolja? Ahhoz képest, hogy Givernyben féltékeny őrültnek tartanak?

Sérénac nevetésben tör ki. A szél ritmikusan lengeti a nyárfák, mogyoróbokrok és gesztenyefák levelét.

– Azt hiszem, semmit nem értett meg, Dupain. Itt nem rólam, nem is az én karrieremről van szó. Nem is önről, akit felszarvaztak, akinek megsértették a büszkeségét. Hanem Stéphanie-ról van szó. Stéphanie szabad ember. Érti? Nekünk ebbe nincs beleszólásunk… Nem dönthetünk helyette. Felfogja? Stéphanie szabad… Ő dönt.

Dupain mindkét kezével megszorítja a puskát.

– Nem azért jöttem, hogy beszélgessünk, Sérénac. Csak a drága idejét vesztegeti. Ajánlom, jól válogassa meg a búcsúszavait, fontosak lehetnek Stéphanie számára, együtt kell élnie velük a jövőben…

Laurenç érzi, hogy kezdi elveszíteni a türelmét, egyre idegesebb. Nem tetszik neki ez a helyzet. Iszonyodik Dupaintől. Háta mögött, a két folyó találkozásáig nincs más csak csalánmező. Elhagyatott a vidék. Senki nem jön erre, Stéphanie-n kívül. Véget kell vetni ennek az őrületnek.

– Ide hallgasson, Dupain, ne kényszerítsen arra, hogy bekeményítsek.

– Mondtam már, csak az idejét vesztegeti…

– Ön szánalmasan középszerű alak, Dupain – vág a szavába Laurenç Sérénac. – Nyissa már ki a szemét! Nem érdemli meg Stéphanie-t. Sokkal többet érdemel, mint hogy ön mellett töltse a hétköznapjait. Előbb-utóbb úgyis elmegy, Dupain. Vagy velem, vagy valaki mással…

Jacques Dupain megvonja a vállát. Laurenç Sérénac golyóként záporozó szavai lepattannak róla, mint a falra hányt borsó.

– Felügyelő, csak nem ilyen ócska közhelyekkel csavarta el Stéphanie fejét?

Sérénac egy lépéssel közelebb merészkedik hozzá. Legalább húsz centiméterrel magasabb Jacques Dupainnél. Hirtelen megemeli a hangját:

– Ezt a kis jelenetet itt lezárjuk, Dupain. Most rögtön. Egyértelmű leszek, nem írok semmiféle levelet. Fütyülök a kicsinyes zsarolására, és arra, hogy mit magyaráz az ügyvédjének az állítólagos karrieremet illetően…

Jacques Dupain most először tétovázni látszik, hirtelen más szemmel néz Sérénacra. A felügyelő elfordítja a tekintetét, és a távolban megpillantja a givernyi Szent Radegunda-templom harangtornyát, a templom köré épült házak tetőit, mintha miniatűr terepasztalra épített, eszményi falucskát látna.

– Mea culpa, felügyelő – szólal meg Dupain. – Úgy látom, alábecsültem az érzéseit. Lehet, hogy a maga módján mégiscsak őszinte?

Arca egyszeriben megfeszül, mély barázdák szántják.

– Nem hagy nekem más választást, kénytelen leszek meggyőzőbb érvekhez folyamodni…

Dupain a puska csövével lassan célba veszi a felügyelő homlokát. Laurenç Sérénac mozdulatlanná dermed, tekintete megmerevedik. Veríték patakzik a fejbőrén. Sziszegve szólal meg, kígyóhangon:

– Na végre, célba értünk, Dupain. Lehull az álarc. Feltárul a valódi arc. Morval gyilkosának az arca…

A puskacső a szeméhez közelít. A felügyelő képtelen megállni, hogy rá ne kancsalítson a fémcső sötét nyílására.

– Ez nem tartozik a tárgyhoz, felügyelő! – kiáltja Dupain. – Most az egyszer ne keverjen össze mindent! Azért vagyunk itt, hogy megoldjuk ezt a szerelmi háromszöget, Stéphanie, ön és én. Morvalnak semmi köze ehhez az egészhez…

Az izgatottságtól a puskacső tengelye enyhén elmozdul a felügyelő füle felé. Sérénac tudja, hogy alkudoznia kell, időt nyerni, rátapintani Dupain gyenge pontjára.

– Most akkor le fog lőni, itt, a nyárfák alatt? Nem lesz nehéz megtalálni az elkövetőt… A felesége szeretőjét leterítették… közvetlen közelről… vadászpuskával… Találka a Csalános szigeten… Mindenki látott, amikor a Triumph Tigeren keresztüljöttem a falun… Ha el is tesz láb alól, nem hiszem, hogy az életfogytig tartó börtönbüntetés a legjobb módja annak, hogy megtartsa Stéphanie-t…

A puska még közelebb jön, de lejjebb csúszik, a cső a száj magasságába mutat. Sérénac tétovázik. Próbálkozzon? Vagy mégsem? Most könnyebb lenne cselekedni. Kikapni a fegyvert Dupain kezéből, és véget vetni ennek az egésznek. Ő gyorsabb, éberebb, mint Dupain. Ez a legalkalmasabb pillanat. A felügyelő mégis vár.

– Cseles fickó maga – feleli Dupain fintorogva. – Teljesen igaza van, Sérénac. Ebben az egy dologban. Valóban nem lenne sok értelme, ha most hidegvérrel kinyírnám. Itt hagynám a kézjegyemet. De most már tényleg sürget az idő, igyekezzen! Írja meg a búcsúlevelet!

A puska a felügyelő nyakához ér. Sérénac a csípője mellett, óvatosan, végtelen lassúsággal felemeli a jobb kezét, majd hirtelen a puskacső felé kap, de csak a levegőbe markol.

Jacques Dupain résen volt, hátralépett egy métert, de a fegyvert továbbra is határozottan tartja maga előtt.

– Ne játssza a cowboyt, felügyelő… Az idejét fecsérli. Hányszor kell még mondanom? Írjon már egy szép szakítólevelet!

Sérénac lekezelően vállat von.

– Arra ne számítson, Dupain! Most már tényleg félre a tréfával…

– Mit mondott?

– Hogy félre a tréfával!

– Tréfa?

Dupain elkerekedett, kigúvadt szemmel mered Sérénacra. A cinizmus, a megvetés utolsó szikrája is kihunyt az arcán.

– Tréfa? Jól hallottam? Azt mondta, tréfa… Hát tényleg nem érti, Sérénac? Még mindig nem hajlandó szembenézni a valósággal? Egy… egy aprócska részlet szemlátomást teljesen elkerülte a figyelmét…

A vadászfegyver hideg csöve megállapodik a felügyelő szívénél. Ez az első alkalom, hogy Laurenç Sérénac képtelen válaszolni.

– Elképzelni sem tudja, Sérénac, hogy mennyire ragaszkodom Stéphanie-hoz. Hogy mi mindenre lennék képes érte. Lehet, hogy ön is szereti Stéphanie-t, sőt talán őszintén… de azt hiszem képtelen felfogni, hogy az ön szánalmas, nevetséges szerelme milyen elenyésző súllyal esik latba az én….

Sérénac undorodva nyel egyet. Dupain folytatja:

– Az én… nevezze, aminek akarja, Sérénac… őrületemmel… rögeszmémmel… határtalan, feltétlen szerelmemmel szemben…

Ujja rásimul a ravaszra.

– Írja meg azt a búcsúlevelet, és tűnjön el örökre!

– 70 –

Stéphanie Dupain képtelen megállni, hogy ne vessen egy pillantást a tábla felett függő ingaórára.

16 óra 20.

Még tíz perc! Tíz perc múlva szélnek ereszti a gyerekeket Givernyben, és rohanhat Laurenç-hoz, a Csalános szigetre. Olyan izgatott, akár egy kamaszlány, akit pattanásos arcú szerelme a gimnázium előtti buszmegállóban vár.

Kicsit nevetséges is. De ez természetes. Hisz mióta nem vette a bátorságot, hogy vadul kalapáló szívére hallgasson, hogy tekintetét a kék égre emelje, amelyről csakis a felhőtlen boldogság jut eszébe, hogy engedjen a lelkében egyre növekvő vágynak, amely arra sarkallja, hogy nyomban faképnél hagyja a gyerekeket, csókot nyomjon mindkét orcájukra, és közölje velük, hogy világkörüli útra indul, és hogy mire újra látja őket, már mind nagyok lesznek.

Hogy a szüleik elképedt arcát látva kacagásban törjön ki.

Nevetséges, igen. Jólesően, gyönyörűségesen nevetséges. Egyébként nincs is kedve órát tartani, ostoba kis fruska módjára kuncog, valahányszor butaságot mond egy gyerek… Még csak meg sem dorgálta őket, amikor kiderült, hogy egyetlen gyerek sem adott be festményt a Robinson Alapítvány pályázatára. Még a legtehetségesebbek sem… Más alkalommal hosszú példabeszédbe kezdett volna arról, hogy ne szalasszák el a szerencsét, ápolják a bimbózó tehetséget, ne hagyják elveszni a vágyakat és kihunyni a parazsat. Előhozakodott volna azokkal a tanácsokkal, amelyeket egész évben szajkóz, és amelyek valójában kizárólag neki szóltak.

Most végre hallgatott a saját tanácsaira!

Már csak kilenc perc, és megszökik!

A gyerekeknek elvileg egy matematikapéldát kell megoldaniuk. Jól jön egy kis változatosság Aragon és a festészet után. Egyes szülők már szóvá tették, hogy nem tanít az utódaiknak elég matematikát és természettudományt…

Bűn az álom…

Stéphanie vízililiom-tekintete az osztályterem ablakán át a távolba vész, már Monet nyárfái fölött kalandozik.

– Nem adtad be a festményedet? – suttogja Paul Fanette felé fordulva.

Fanette egy szót sem hall. A tanítónőre néz, de ő másra figyel.

Odamegyek Paulhoz!

Halkan Paul padjához lopakodik.

– Mit kérdeztél?

– Mi van a festményeddel? A pályázattal?

Vincent furcsa pillantásokat vet feléjük. Mary pedig nem fér a bőrébe, viszket a keze, hogy árulkodjon, csak arra vár, hogy a tanítónő feléjük forduljon, és ő jelentkezhessen.

– Reggel nem tudtam elmenni érte, tudod, mostanában mindig a mamám hoz iskolába. Dührohamot kapott volna! És tanítás után is értem jön.

Fanette fél szemével a tanítónő felé sandít, másikkal Maryt felügyeli, aki már készül felállni, de abban a pillanatban Camille a segítségére siet, mert hirtelen Mary füzete fölé hajol, és magyarázni kezdi a feladatot.

Most az egyszer a duci Camille kedves hozzám, mintha hirtelen mindent megértett volna. Marynek nem igazán megy a matematika. Egyébként semmiben sem tehetséges. Camille viszont mindenhez ért, és szeret hencegni a tudásával, valójában ezzel csapja a szelet a lányoknak. Ha kitartó, lehet, hogy Marynél végül sikerrel jár…

Fanette leguggol Paul mellé.

– Paul – suttogja a fülébe –, elmennél a képemért? Tudod, a rejtekhelyünkhöz. És elhoznád a tanítónőnek, rögtön iskola után?

– Számíthatsz rám… Futva öt perc sem kell, hogy oda-vissza megjárjam az utat…

Fanette elindul a helyére, észrevétlenül cikázik a padok között, csakhogy az a süket Pierre már megint kint hagyta az iskolatáskáját. A kislány megbotlik, a táska a szék lábának ütődik, és valami furcsa fémes hang visszhangzik a teremben, mintha megkongattak volna egy harangot.

De hülye vagyok!

Stéphanie Dupain hirtelen a gyerekek felé fordul.

– Fanette, hova mászkálsz? Azonnal ülj vissza a helyedre!

– 71 –

Jacques Dupain továbbra is Laurenç Sérénac felügyelő bőrdzsekijének szegezi a puska csövét. Pont a szívénél. A tisztás olyan, mint egy ókori templom, pillérei a katonásan sorakozó nyárfák. A fák függönyén távoli visszhangként szűrődik át a Szajna nyüzsgő vízi útjának morajlása.

Sérénac próbál gyorsan és módszeresen gondolkodni. Ki is valójában ez a vele szemben álló fickó, aki fegyvert fog rá? Jérôme Morval gyilkosa? Ha így áll a helyzet, akkor alapos, összeszedett, számító bűnözőről van szó, aki fényes nappal nem lő rá egy zsarura. Blöfföl.

Jacques Dupain arca semmit nem árul el. Ugyanaz a kifejezés ül rajta, mint amikor az Astragale-fennsíkon nyúlra vagy fogolyra céloz: összeráncolt szemöldökkel és enyhén remegő, nedves kézzel összpontosít. A névtelen vadász, akinek a szokásosnál kissé nagyobb termetű vad akadt az útjába. Sérénac egy másik gondolat mentén is próbálkozik. Lehet, hogy Jacques Dupain valójában csak egy féltékeny, megcsalt, megalázott férj? Vagyis egy szerencsétlen flótás, aki soha nem lenne képes hidegvérrel kinyírni egy embert…

Nyilvánvaló. Bűnöző vagy sem, Dupain blöfföl!

Sérénac magabiztos hangot erőltet magára:

– Csak blöfföl, Dupain. Ha őrült, ha nem, úgysem fog rám lőni.

Jacques Dupain arca még jobban elfehéredik, mintha a szívverése annyira lelassult volna, hogy a nyaki ütőerekbe már nem is jutna vér. Egyik kezével görcsösen markolja az acélcsövet, míg a másik a ravaszon nyugszik.

– Hagyjon fel ezzel a játszmával, Sérénac, ne hősködjön! Fejezze be az okoskodást! Hát még mindig nem érti? Mindenáron vérfürdőt akar? Nem bánja, ha az ön lelkén szárad? Inkább ezt választja, mint hogy engedjen…

Sérénac fejében hirtelen összekuszálódnak a gondolatok. Pedig tisztában van vele, hogy csak néhány másodperce van, hogy felmérje a helyzetet és cselekedjen. Ösztönből. Szeretné, ha több ideje lenne. Jó lenne még gondolkodni, kielemezni a részleteket Sylvióval. Beszélni a három oszlopról, megtalálni az összefüggéseket Jérôme Morval és a nyomozás ismeretlen szereplői, a Vízililiomok, a festészet, a gyerekek között, tovább kutatni a gyilkos szertartásról, az 1937-ben történt balesetről… De közben minden lélegzetvételnél, még a vastag bőrkabáton keresztül is érzi, ahogy a fegyver fagyos csöve a testének feszül.

Fél méter választja el őket egymástól. Egy puska hossza.

– Maga őrült – mormolja Sérénac. – Közveszélyes őrült. Vád alá fogom helyeztetni. Vagy én, vagy valaki más…

Neptune prüszkölni kezd a nyárfa alatt, úgy tűnik, felriadt a két férfi szóváltásától. Eleinte álmatag szemmel néz rájuk, egyáltalán nem törődik az elmebajukkal, de Jacques Dupain kiabálására elkezdi hegyezni a fülét:

– Sérénac, értse már meg, az istenfáját! Nem tehet semmit. Stéphanie nem megy el. Nem engedem. Ha zsarukat hív, ha bármivel próbálkozik, ha sarokba szorít, esküszöm, megölöm Stéphanie-t, aztán magammal is végzek. Azt állítja, hogy szereti, akkor bizonyítsa be. Hagyja békén Stéphanie-t… hadd éljen boldogan, minden rendben lesz.

– Nevetséges, ahogy zsarolni próbál, Dupain.

Jacques Dupain még hangosabban üvölt:

– Ez nem zsarolás, Sérénac. Nincs alku! Pusztán közlöm, mire számíthat, ha nem lép le. Ha nincs vesztenivalóm, mindenkit kinyírok, magamat is beleértve. Érti? Tőlem idecsődítheti a világ összes zsaruját, a vérontást akkor sem tudja megakadályozni.

A puskacső még jobban a mellkasának feszül. Sérénac tisztán látja, hogy most már késő bármilyen mozdulattal kísérletezni. Dupain éberen figyel, már csak meg kell húznia a ravaszt. Ő lenne a gyorsabb. A felügyelő már csak szavakkal győzheti meg a támadóját:

– Ha rám lő, mindenképpen elveszíti Stéphanie-t…

Jacques Dupain hosszan, mereven fürkészi a felügyelő arcát, miközben lassú léptekkel hátrálni kezd, de fegyverét továbbra is Sérénacra fogja.

– Gyerünk! Elég időt vesztegettünk. Utoljára kérem, felügyelő, firkantson három szót egy papírra, és tűnjön el! Nem olyan nagy kérés! Felejtsen el mindent! Soha többé ne jöjjön vissza! Egyedül magán múlik, hogy elkerüljük a vérontást.

Jacques Dupain hirtelen összeszorítja az ajkát, és füttyent egyet. Neptune vidáman odafut a lábához.

– Gondolja meg, Sérénac! Gyorsan!

Sérénac nem szól egy szót sem. Keze ösztönösen a kutya selymes szőrébe túr, és ott megpihen. Neptune hozzábújik.

– Felteszem, ismeri Neptune-t, felügyelő? Givernyben mindenki ismeri. A vidám kutyát, aki a gyerekek után rohangál. Ki ne szeretné ezt az ártatlan jószágot? Én is imádom, talán én a legjobban, százszor is elkísért vadászni…

A puska csöve hirtelen lefelé irányul, Sérénac felügyelő térdéhez közelít, húsz centiméterre Neptune pofájától. A kutya még egyszer utoljára alaposan szemügyre veszi a két férfit. Vakon bízik bennük. Akár a szüleire mosolygó kisbaba.

Lövés töri meg a csendet a nyárfák alatt.

Közvetlen közelről dördül el.

Neptune pofája szétrobban, cafatokra szakad.

A kutya a földre rogy, mintha villám sújtotta volna. Sérénac kezében vértől maszatos, ragacsos szőrcsomó marad. A kabátja mandzsettájáról és a nadrágszáráról bőrfoszlányok, belső részek csúsznak a földre, egy szem, egy fül maradványa.

Érzi, hogy rátör a vakrémület, és megsemmisíti minden próbálkozását, hogy világosan gondolkodjon. Dupain kezében a puskacső a magasba lendül, és ismét a felügyelő felsőtestéhez tapad, a szív fölé, amely még soha nem vert ilyen vadul.

– Gondolja meg, Sérénac! Gyorsan!

– 72 –

Ilyen napfényes májusi napon az iskola valóságos börtön.

16 óra 29 perc.

A gyerekek visongva rohannak ki az iskolából. Egyiket-másikat futás közben kapják el a Városház téren csoportba verődő szülők, mintha fogócskáznának, míg a többiek a hársfákat és a kinyújtott kezeket kerülgetve szaladnak tovább a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n.

Stéphanie néhány másodperccel az utolsó gyerek után hagyja el az osztálytermet. Csak nehogy egy kisdiák még valamit kérdezzen…! Csak nehogy valamelyik szülő pont ma délután tartsa fel!

Még néhány perc, és Laurenç karjába veti magát. Ő már biztosan megérkezett a Csalános szigetre. Már csak pár száz méter választja el őket egymástól. A folyosón eszébe jut, hogy felkapja a fogasra akasztott kiskabátját, de végül nélküle távozik. Reggel azt a könnyű kis pamutruhát vette fel, amelyet akkor viselt, amikor tíz napja legelőször találkozott Laurenç-szal.

A Városház téren a nap huncutkodva simogatja fedetlen karját és lábát.

Mintha csak értem ragyogna…

Stéphanie azon kapja magát, hogy egészen megrészegül a kislányos gondolatoktól, az olcsó kis romantikától.

A városház ablakában megpillantja saját sziluettjét. Maga is meglepődik, milyen csinos, vonzó ebben a jelentéktelen kis ruhában, amelyet Laurenç majd letép róla a csalánosban, a szigeten. Hirtelen kedve támad lerohanni a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n, mint a gyerekek, de inkább lassít, három lépést tesz az ablak felé, megnézi az arcát, összekócolja a haját, hogy ne legyen annyira jól fésült, megigazítja az ezüstszalagokat, hadd incselkedjenek a napfénnyel. Sőt az is megfordul a fejében, hogy még néhány pillanatot szán magára, visszafut az osztályterembe vagy hazaszalad, lekapja magáról a ruhát és a fehérneműt, aztán meztelen testére visszaveszi a ruhát, és úgy megy végig Givernyn. Eddig még soha életében nem támadt hasonló gondolata… De miért is ne? Tétovázik.

Végül felülkerekedik benne a vágy, hogy minél előbb láthassa Laurenç-t. Hatalmas mályvakék szemével az ablaküvegen felbukkanó homályos tükörképére hunyorít. Reggel egy szemernyi festéket is tett a szemhéjára. Épp csak finoman, pont annyit, amennyi kell. Igen, ha ilyen csillogó, s egyben esdeklő, nevető és kacér szemekkel kérleli Laurenç-t… biztosan megmenti…

Magával viszi.

Egészen más lesz az élete.

Stéphanie megszaporázza a lépteit, szinte futólépésben siet lefelé a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n. A chemin du Roy-hoz érve úgy dönt, nem kerüli meg a Chennevières Malomházat, nem a megszokott ösvényen megy, hanem levágja az utat, halad tovább egyenesen, át a kukoricamezőn, amerre a gyerekek is járnak.

Számukra a kukoricaföld a szárak közt kanyargó folyosórengeteggel olyan, mint egy hatalmas labirintus, de Stéphanie nem törődik ezzel, és nem fél, hogy eltéved az útvesztőben. A legrövidebb úton halad tovább egyenesen. Mostantól mindig csak egyenesen előre.

– 73 –

Paul óvatosan átkel az Epte-patak hídján. Maga sem tudja, miért, de rossz érzése támad. Talán Fanette titokzatos viselkedése miatt. A lelkére kötötte, hogy csakis ő tudja, hova rejtette el a csodálatos Vízililiomok-képet, amelyet festett. Fanette szereti az ilyesmit, a titkokat, az ígérgetéseket, a furcsaságokat. Talán az amerikai festő halála is közrejátszik. Fanette szerint Jamest meggyilkolták.

Vajon tényleg látta a holttestét a mezőn? Vagy csak kitalálta az egészet? Aztán persze ott vannak a zsaruk, akik a másik fickó meggyilkolása miatt faggatóznak a faluban.

Mindez szorongással tölti el. Fanette-nek egy szót sem szólt, előtte henceg, magabiztosnak mutatja magát, hősködik, de közben kicsit ő is berezelt. A közeli malomtól is cidrizik, vízbe merülő hatalmas kerekével és ágaskodó tornyával olyan, mint egy kísértetkastély.

Zajt hall a háta mögött.

Paul hirtelen megfordul, de nem lát senkit.

Résen kell lennie. Fanette küldetést bízott rá. Egyedül őrá. Kizárólag benne bízik. Végül is egészen egyszerű feladatról van szó, kihalászni a mosóház alól a festményt, elvinni a tanítónőnek, és közölni vele, hogy a Robinson Alapítvány pályázatára hozta. Apróság, kényelmes iramban a mosóház öt percre van az iskolától. Oda-vissza legfeljebb tíz perc.

Még egyszer alaposan szemügyre veszi a környéket, meggyőződik róla, hogy senki nincs a hídon, a malom udvarán, a háta mögött elterülő búzamezőn, majd lehajol a mosóház lépcsőjéhez, és benyúl a résbe.

Hirtelen elfogja a rémület.

A keze a sötétben tapogatózik. Kétségbe esik, semmit nem talál. Csak tátongó űrt. Gondolatok cikáznak a fejében. Valaki járt itt. Valaki ellopta a festményt. Valaki bosszút forralt, fájdalmat akart okozni Fanette-nek… Vagy rájött, milyen jelentős értéket képvisel majd egyszer Fanette első festménye, mert az biztos, hogy Fanette képei sokat érnek majd, nagyon sokat, olyan drágák lesznek, mint Monet képei…

Biztosan így történt. A keze pókhálókba akad, és a levegőbe markol. Képtelenség! Hova tűnhetett? Tegnap látta, amikor Fanette becsúsztatta…

Megint mozgást hall a háta mögött!

Most már biztos, hogy valaki erre tart az úton. Megnyugtatja magát. Nincs abban semmi különös, hogy járkálnak errefelé, egész álló nap rengetegen kelnek át a hídon, nem lényeges. Az a fontos, hogy megtalálja a festményt. Nem tud rögtön megfordulni, mert hason fekve tekereg, hogy a másik karjával még beljebb hatoljon a mosóház alatti keskeny résben, így már két kézzel keresgél.

Forróság önti el a testét. Nem vallhat kudarcot ilyen ostobán. Nem mehet vissza Fanette-hez, hogy csak úgy, bárgyú képpel közölje, a festmény eltűnt. Közben fülel, de már nem hall lépteket az út felől.

Mintha valaki megállt volna.

Túl nagy a hőség. Rettentően melege van.

Hirtelen megrándul a karja, mintha áramütés érte volna. Keze a sötét rés mélyén végre papírt érzékel. Vaktában kitapogatja a lapos csomagot, a derékszögű sarkokat…

Semmi kétség. Ez a festmény!

Paulnak örömében majd’ kiugrik a szíve a helyéről. Megvan a festmény, csak túl mélyre csúszott. Milyen lökött! Jól magára ijesztett. Ki lophatta volna el? Feltérdel, és kijjebb húzza. Világosban is megnézheti.

Ez az a kép, megismeri. Ugyanaz a nagyjából 40 x 60 centiméteres méret, ugyanolyan barna papírba csomagolva. Azért kibontja, és megnézi, hogy még egyszer megcsodálja, hogy a színek kavalkádja elkápráztassa…

– Te mit csinálsz itt?

A hang hallatán meghűl ereiben a vér.

Valaki áll mögötte, és beszél hozzá. Jól ismeri a hangot, nagyon is jól.

Fagyos, azt gondolhatnánk, már volt dolga a halállal.

– 74 –

Az esővízgyűjtő medence falához simulok, hogy egy kis árnyékra leljek. Hatalmas tartályt képzeljetek el. Közben szitkozódom, elátkozom szegény lábaimat. A földeken át, a malomtól az Epte torkolatáig vezető út most már akkora próbatétel számomra, mint megjárni az északi sarkot. Felér egy expedícióval. Az egy kilométeres séta! Micsoda szánalom! Ha belegondolok, hogy Neptune talán már félórája a Csalános szigeten vár…

Gyerünk! Össze kell szedni magamat.

Pihenek még pár percet, aztán megyek tovább.

Nekem ne prédikáljon senki, tudom jól, hogy csak egy csökönyös öregasszony vagyok, makacs, mint egy öszvér. Akkor is ki kell mennem a Csalános szigetre, még egyszer utoljára. Utolsó zarándokutamra. Ott fogom megválasztani a halálom módját. Sehol máshol. Csakis ott.

Természetesen épp abban a pillanatban, amikor újra útnak indulnék, az esővízgyűjtő medence mögül előbukkan Richard. Gondolhattam volna, hogy itt van a közelben. Felismerhettem volna a sorompó mögött parkoló kék Renault 4-esét. Richard Paternoster, az utolsó gazda Givernyben, övé a földek háromnegyede. A földműves, aki kinézetre és a neve alapján is plébánosra emlékeztet, harminc éve soha nem mulasztja el, hogy köszönjön nekem. Lelkesen integetett még a traktor tetejéről is, amikor kipufogógázzal mérgezett, vagy kínzógépeivel a levegőben cikázva különféle rovarirtókkal szennyezte a tüdőnket, Neptune-ét és az enyémet, és újrajátszotta velem az Észak-Északnyugat című Hitchcock film híres permetező repülőgépes hajszajelenetét, valahányszor átmentem a földeken.

Persze most is elcsíp, hogy beszámoljon szánalmas kis életéről, és megossza velem a világ nyomorúságáról szóló sirámait. Nem tudom, mit vár tőlem. Az biztos, hogy a műemlék kategóriába sorolt ötven hektárjával nem fogom sajnálni.

Lehetetlen kikerülni. Karjával hadonászva kedvesen hívogat, térjek be hozzá az udvarra, hűsöljek egy kicsit a medence árnyékában.

Nincs más választásom, elindulok felé. Mielőtt befordulnék hozzá, közeledő füstfelleget pillantok meg az úton, amelyről a régi vadnyugati síkságon pöfékelő lokomotívok füstgomolya jut eszembe. A motor lassítás nélkül robog el a farm előtt, de azért nem olyan gyorsan, hogy fel ne ismerhetném.

Egy Triumph Tiger T100-as.

– 75 –

Stéphanie kifulladva ér a Csalános szigetre. Futott egész úton végig, egyenesen át a kukoricaföldön, mint egy türelmetlen kamaszlány. Minden pillanat számít, amely a szerelmétől elválasztja.

Tudja, hogy Laurenç már várja.

Félrelöki útjából az utolsó, derekát verdeső zöld kukoricaszárakat, és kiér a tisztásra.

A Csalános sziget nyárfái alatt templomi csend honol.

Laurenç nincs itt.

Nem rejtőzött el, nem játszik bújócskát. Egyszerűen nincs itt. Különben a Triumphja a közelben parkolna valahol.

Nem akarta meghallani, amikor keresztülvágott a mezőn, nem akarta meglátni, pedig tisztán hallotta a jól ismert motor zúgását, Laurenç Triumphját. A távolban látta a felszálló füstöt is, de azt akarta hinni, hogy téved. Azt akarta hinni, hogy Laurenç épp akkor érkezik, jóllehet távolodó zajnak tűnt, ám ő azzal áltatta magát, hogy a szél teszi, hogy csak a szél felelős az érzéki csalódásért. Képtelen volt arra gondolni, hogy a Triumph távolodik, és Laurenç menekül.

Miért menekült volna, mielőtt ő megérkezik?

Laurenç nincs itt.

Tekintete azonnal megakad a legközelebbi nyárfa törzsére tűzött lapon. Egyszerű, fehér papírlap, amelyre néhány szót firkantottak.

Közelít a fához. Már előre tudja, hogy nem lesz ínyére, amit olvas, hogy a szavaknak gyászjelentés-hangulata lesz.

Alvajáróként áll meg a fa előtt.

Szaggatott, zaklatott íráskép.

Mindössze négy sor.

Nincs boldog szerelem…

Kivéve azokat, amelyeket emlékezetünk őriz.

Örökkön örökké,

Laurenç

Stéphanie úgy érzi, összecsuklik a lába. Kezével kétségbeesetten markolja a nyárfa kérgét, amely lehámlik az ujjai alatt. Elesik. A sorfalat álló, függőleges fatörzsek forogni kezdenek körülötte, mint sátáni körtáncot járó óriások.

Nincs boldog szerelem…

Csak Laurenç írhatta ezeket a szavakat, ezzel tisztában van. Emlék. Szép emlék. Erre vágyott hát a felügyelő.

Világos pamutruhája kaviccsal keveredő nedves földhöz ér. A karja, a lába piszkos. Stéphanie sír, nem akarja tudomásul venni az igazságot.

Milyen ostoba!

Emlék.

Örökkön örökké.

Be kell érnie egy emlékkel. Egész életére. Visszatér Givernybe, az osztályterembe. Haza. A megszokott kerékvágásba, mint azelőtt. Visszazárja a kalitka ajtaját maga mögött.

Milyen esztelen!

Mit hitt?

Most már reszket, rázza a hideg a fák árnyékában. A ruhája nyirkos. De mitől? Gondolatai összekuszálódnak. Nem érti, úgy tűnt, hogy a nap szárazra perzselte a rét füvét. Nem számít. Annyira mocskosnak érzi magát. Kezét az arcához emeli, megpróbálja ügyetlenül letörölni patakzó könnyeit.

Úristen!

Stéphanie megpillantja a tenyerét, és képtelen levenni róla feldúlt tekintetét. Mindkét tenyere vörös. Vérvörös!

Stéphanie-t ájulás környékezi, már semmit nem ért. Felemeli a karját, az is csupa vér. Lenéz. A ruhája foltos. Bíborszínű foltok ivódtak a világos pamutba.

Stéphanie vértócsában fürdik!

Vörös, élénk, friss vérben.

A háta mögött hirtelen megrezzennek a falevelek.

Jön valaki.

– 76 –

– Mit rejtegetsz? Mit rejtegetsz abban a csomagban?

Paul hátrafordul, és megkönnyebbülten sóhajt fel. Csak Vincent az! Sejthette volna, folyton a sarkukban van, kémkedik utánuk. De szerencsére csak Vincent! Még akkor is, ha a barátjának különös a hangja és furcsa a tekintete.

– Semmit…

– Mi az, hogy semmit?

Fanette-nek igaza van. Vincent valóságos istencsapása!

– Végül is, ha annyira akarod… Nézd meg!

Paul lehajol a becsomagolt festményhez, és bontogatni kezdi a barna papírt. Vincent közelebb lép.

Készülj fel, meg fogsz döbbenni, te, kis kíváncsi!

Paul eltávolítja a csomagolást. Fanette Vízililiomok-festményének a színei csak úgy sziporkáznak a napfényben. A vásznon a víz hullámzásától remegnek a tavirózsák virágai, lebegnek, mint horgony nélküli, trópusi úszó szigetek. Vincent egy szót sem szól. Képtelen levenni tekintetét a festményről.

– Gyere, mozogj már! – folytatja Paul erélyes hangon. – Segíts visszacsomagolni a képet! El kell vinnem a tanítónőnek. A festőpalántáknak hirdetett pályázatra készült, gondolom, ezt magadtól is kitaláltad.

Büszkeségtől csillogó szemmel néz Vincent-ra.

– Na, mit gondolsz? Fanette-ünk igazi zseni! A legtehetségesebb a világon… Választani sem tud majd a bőség zavarában. Tokió, New York, Madrid, a világ összes festőiskolája versengeni fog érte…

Vincent feláll. Dülöngél, mintha részeg lenne. Paul aggódik:

– Jól vagy, Vincent?

– Ezt… ezt nem teheted! – hebegi a fiú.

– Mit?

Paul kezdi visszahajtogatni a barna csomagolópapírt a festményre.

– Nem… nem adhatod oda a festményt a tanítónőnek! Nem hagyhatod, hogy elküldjék a világ túlsó végére…, és elvegyék tőlünk Fanette-et…

– Mit beszélsz? Gyere, segíts!

Vincent tesz egy lépést előre. Árnyéka eltakarja a még mindig a földön kuporgó Pault. Hangja egyszeriben olyan parancsolóvá válik, amilyet Paul még soha nem hallott a barátja szájából:

– Dobd be a képet a patakba!

Paul felnéz rá, és egy pillanatra elgondolkodik, hogy vajon Vincent komolyan beszél-e, majd elneveti magát.

– Ne beszélj badarságokat! Inkább segíts!

Vincent nem felel. Pár pillanatra mozdulatlanná dermed, majd hirtelen előre lép egyet, felemeli a jobb lábát, és lerúgja a lépcsőn fekvő vásznat.

A festmény csúszni kezd lefelé. A patak vize már csak pár centiméterre van.

Paul a csomag után kap, és az utolsó pillanatban sikerül megállítania. Egyik kezével erősen megragadja, és dühösen felemelkedik.

– Te meghibbantál? Simán beküldhetted volna a vízbe…

Paul tudja, hogy Vincent labdába sem rúghat mellette. Ő erősebb nála. És ha így folytatja, megnézheti magát.

– Engedj! Tűnj el innen! Elviszem a festményt a tanítónőnek. Aztán majd számolunk!

Vincent félrehúzódik a szomorúfűz alá, amelynek ágai a patakban mártóznak. A nadrágzsebében kotorászik.

– Nem engedem, hogy megtedd, Paul. Nem hagyom, hogy elrabolják tőlünk Fanette-et.

– Te teljesen meghibbantál! Menj innen!

Paul elindul. Vincent egy ugrással előtte terem.

A kezében kést tart.

– Mi az a…

Paul a meglepetéstől kővé dermed.

– Add ide a képet, Paul! Csak egy kicsit megrongálom. Épp csak amennyire szükséges…

Paul már nem figyel Vincent sületlenségeire. Mereven bámulja a kést, amelyet Vincent a kezében lóbál. Lapos és széles kés. Pont olyan, amilyet Fanette is használ, amikor fest. Pont olyan, amilyennel a festők a palettájukat tisztogatják.

Hol találhatta Vincent ezt a szerszámot?

Melyik festőtől lophatta?

– Add ide a képet, Paul! – erősködik Vincent. – Nem viccelek!

Paul ösztönösen körülnéz, segítség után kutat. Reménykedik, hátha arra jön valaki, egy szomszéd, bárki. A Chennevières Malomház tornyának ablaka felé sandít, de senkit nem lát. Még egy macskát vagy kutyát sem. Még Neptune-t sem.

Forogni kezd vele a világ, a patakkal együtt.

Egy név kavarog a fejében. Valószerűtlen, szürreális érzés.

James.

Paul továbbra is a késre mered. Piszkos. Egy festő biztosan megtisztítaná a kését.

Vincent nem.

A kés éle vörös.

Vérvörös.

– 77 –

Stéphanie meztelen combja lecsúszik a véres földre, és megtámaszkodik a bíborszínű sárban.

Jön valaki.

Az előtte álló nyárfa törzsébe próbál kapaszkodni, úgy szorítja, mintha egy férfi teste lenne, akinek a lába előtt hevert. Kínkeservesen felhúzza magát. Úgy érzi, mintha ürülék és emberi húscafatok borítanák, mintha tömegsírba dobták volna, és holttestek közt kúszna-mászna, hogy valahogy kijusson onnan.

Jön valaki.

Belecsimpaszkodik a nyárfába, hozzádörzsöli magát, kicsavarodott testtel, mintha meg akarna törülközni a kérgébe, vagy mintha átvehetné a fa erejét.

Jön valaki.

Végig az Epte partján. Tisztán hallja a közeledő léptek zaját, a torkolatnál sorakozó, sűrű páfránybokrok suhogását. Az ellenfényben, a nyárfák függönye mögül kilép valaki.

Laurenç?

Stéphanie egy röpke pillanatra a szeretőjére gondol. Elfelejti a vértócsát. A tisztátalanságot. Mindjárt letépi a piszkos ruhát, és Laurenç karjába veti magát.

Visszajött. Hogy magával vigye.

Még soha nem kalapált ilyen vadul a szíve.

– Így… így találtam rá.

Jacques. Ez Jacques hangja.

Jéghideg hang.

Stéphanie kezével karmolja a fát. Körmei sorban törnek le a fatörzsön, megannyi fájdalomforgács, mintha szilánkokra törhetné az elviselhetetlen lelki gyötrelmet.

Az árnyalak egyre közeledik a napfényben.

Jacques.

A férje.

Stéphanie-nak már ahhoz sincs ereje, hogy elgondolkodjon, vajon mit keres Jacques a Csalános szigeten, hogy megpróbáljon rendet teremteni az egymást követő, váratlan események sorában. Beéri azzal, hogy elszenvedi a történteket, holdkórosként támolyog előre, és akadályok véget nem érő sorozatába ütközik.

Képtelen levenni a szemét arról a sötét valamiről, amelyet Jacques a karjában cipel. Egy kutya, egy élettelen kutya. A pofáját félig leszakították, a testéből még mindig ömlik a vér, folyik le végig Jacques combján.

Neptune.

– Így találtam rá – suttogja Jacques Dupain fojtott hangon. – Bizonyára vadászbaleset lehetett. Valaki lelőtte. Talán egy eltévedt lövedék… Vagy egy szemétláda szórakozott. Egy… egy pillanatig sem szenvedett, Stéphanie. Rögtön kimúlt…

Stéphanie lassan lecsúszik a fatörzs mentén. A kéreg felhorzsolja a karját, a combját, de már nem érez fájdalmat. Semmiféle fájdalmat.

Jacques rámosolyog. Jacques erős. Jacques nyugodt. Neptune tetemét óvatosan lefekteti egy fűágyra.

– Minden rendben lesz, Stéphanie.

Stéphanie érzi, hogy minden ellenállástól megszabadul. Még szerencse, hogy Jacques itt van. Mi lenne nélküle? Mit tenne nélküle? Ő mindig mellette volt. Zokszó nélkül, anélkül, hogy ítélkezett volna felette, vagy bármit kért volna tőle. Egyszerűen csak mellette volt. Mint ez a nyárfa, amelybe kapaszkodik. Jacques egy fa, amelyet őmellé ültettek, nem mozdul akkor sem, ha ő távolodik, tudja, hogy mindig visszatér védelmező árnyékába.

Jacques a kezét nyújtja felé. Stéphanie elkapja.

Bízik benne. Egyedül őbenne. Ő az egyetlen férfi, aki soha nem árulta el. A vállára borul, és zokogásban tör ki.

– Gyere, Stéphanie! Gyere! Kicsit távolabb álltam meg. Betesszük Neptune-t a csomagtartóba. Gyere, Stéphanie, hazamegyünk.

– 78 –

Laurenç Sérénac felügyelő hanyag mozdulattal, sebtében a kapitányság fehér falának dönti a Triumphját. A Giverny és Vernon közötti öt kilométeres utat alig néhány perc alatt tette meg. Szélvészként ront be az előcsarnokba. A recepciónál Maury tartja a frontot, három lánnyal egyezkedik éppen, egyikük szinte hisztérikus állapotban hajtogatja, hogy az állomás előtti bár teraszán eltűnt a kézitáskája, két barátnője közben lelkesen bólogat.

– Nem láttad Sylviót?

Maury feltekint.

– Lent van, az irattárban…

Sérénac meg sem áll, lerohan a lépcsőn, és belöki a piros ajtót.

Sylvio Bénavides egy papírtömb fölé hajol és jegyzetel. Előtte az asztalon kiterítve hever az irattári doboz teljes tartalma: a Jérôme Morval szeretőiről és a bűntény helyszínén készült fényképek, a givernyi iskolások névsora, a boncolási jegyzőkönyv, a grafológiai szakvélemények, a Vízililiomok fénymásolatai, kézzel írt jegyzetek…

– A legjobbkor jön, főnök! Sokat haladtam előre, azt hiszem…

Sérénac meg sem várja a mondat végét, félbeszakítja a helyettesét:

– Hagyd, Sylvio! Ejtjük az ügyet…

Bénavides megrökönyödve néz rá, de mintha mi sem történt volna, folytatja:

– Szóval vannak új híreim. Először is a Morval család fizetési jegyzéke alapján végre megtaláltam az ötödik szeretőt, a titokzatos kék köpenyes lányt. Tucatszor hívtam. Jeanne Thibaut-nak hívják. Valóban lefeküdt Morvallal, hogy megtarthassa a munkáját, de elszámította magát, Patricia két hónap után kirúgta. Azóta elköltözött, Párizs egyik külvárosában él egy postással. Két gyereke van, három- és ötévesek. Röviden szólva, főnök, semmi gyanús, vagyis újabb zsákutca!

Sérénac komor tekintettel mered Sylvióra:

– Zsákutca. Nos, azt hiszem, ebben egyetértünk, ezennel…

– Csakhogy van itt még más is – szakítja félbe Bénavides egyre nagyobb lelkesedéssel a hangjában. – Jártam a megyei levéltárban, jó sok időt eltöltöttem… de végül találtam 1937-es Républicain de Vernon-példányokat. A lap megemlíti a kisfiú, Albert Rosalba halálát. Sőt még egy interjúfélét is közöl a vízbe fulladt gyerek anyjával, Louise Rosalbával. Nem hitt a balesetben. Szerinte…

Sérénac felemeli a hangját:

– Úgy látom, nem értettél meg, Sylvio. Hagyjuk a fenébe! Értelmetlen, összefüggéstelen zagyvaság az egész, a nyomozásunk, a felhajtás a givernyi padláson rejtegetett, elfeledett Vízililiomok körül, a kisfiú háború előtti balesete! Felszarvazott férjek… Nevetségessé tesszük magunkat!

Bénavides végül felemeli a tollát a jegyzetpapírról.

– Ne haragudjon, főnök, de ezt most tényleg nem értem. Mit akar azzal mondani, hogy hagyjuk a fenébe?

Sérénac egy határozott mozdulattal lesepri az asztalról a kiterített papírokat, és a helyükre ül.

– Mondom másképp, Sylvio… Igazad volt. Kezdettől fogva. Bűnügyi nyomozást személyes érzelmekkel keverni… a lehető legnagyobb őrültség volt ebben a történetben… Kicsit későn döbbentem rá, de végül sikerült…

– Stéphanie Dupainről beszél?

– Ha úgy tetszik…

Sylvio Bénavides megereszt egy cinkos mosolyt, és türelmesen összeszedi a szétszóródott lapokat.

– Ezek szerint Jacques Dupain már nem első számú közellenség?

– Nagyon úgy tűnik…

– De… a…

Sérénac még jobban felemeli a hangját, és öklével az asztalra csap:

– Ide hallgass, Sylvio! Felhívom a vizsgálóbírót, közlöm vele, hogy egy helyben toporgok, hogy én vagyok a világ legalkalmatlanabb felügyelője, és ha teheti, bízza a nyomozást másra…

– De…

Sylvio Bénavides tekintetével végigpásztázza az asztalon fekvő bizonyítékokat, egy pillantást vet a jegyzeteire.

– Meg… megértem, főnök. Bizonyára ez a helyes döntés, de…

A szeme megakad Laurenç öltözetén.

– Úristen! Most veszem észre! Mi történt?

– Miért?

– Hogy néz ki a kabátja, a kabátujja? Holttestet cipelt, vagy mi a fene?

Laurenç felsóhajt.

– Majd elmesélem… Később. Mit akartál mondani az előbb?

Sylvio elbizonytalanodik, hogy folytassa-e a mondandóját. Végül elfordítja tekintetét a vérfoltos kabátról.

– Hát…, minél inkább próbálom a helyükre illeszteni a kirakós játék darabjait, annál erősebb a meggyőződésem, hogy veszélyben forog egy tizenegy éves gyerek élete… Ha most feladjuk, fennáll a kockázat, hogy…

Sylviónak nincs ideje befejezni a mondatot. Maury rendőrbiztos toppan be az irattárba, négyesével szedte a lépcsőfokokat, úgy rohant le.

– Sylvio! Telefonáltak a szülészetről. A feleséged üzent! Megkezdődött, barátocskám… Ha jól értettem, elfolyt a magzatvíz, de a szülésznő nem kötött több részletet az orromra, csak annyit mondott, hogy szaladjon az apa, ahogy a lába bírja…

Bénavides felpattan a székről. Laurenç Sérénac barátságosan megveregeti a hátát, és közben felkapja a helyettese kabátját, hogy gyorsan a kezébe nyomja.

– Rohanj, Sylvio… Minden mást felejts el…

– Hát… Jó…

– Menj már, te, bolond!

– Köszönöm, Laur… Ööö, főnök… Ööö… Laurenç, én…

Fél pillanatig még tétovázik, amíg ügyetlenül megpróbálja beledugni a karját a kabát ujjába. Sérénac sürgeti:

– Mi ütött beléd? Mire vársz még? Indulj már!

– Ööö, főnök, mielőtt elmegyek… Ezentúl tegezhetem?

– Na végre! Már itt volt az ideje, te, tökfilkó!

Mindketten elmosolyodnak. Bénavides felügyelő egy utolsó pillantást vet az asztalon heverő papírokra, különösen Stéphanie Dupain fényképére, a többi felvétel között, majd kifelé menet odaveti:

– Mindent összevetve, szerintem jól tetted, hogy ejtetted ezt a nyomozást!

Laurenç Sérénac hallja, ahogy a helyettese felrohan a lépcsőn. A súlyos léptek eltávolodnak, becsapódik egy ajtó, aztán síri csend. Komótosan visszapakolja az iratcsomót a piros levéltári dobozba. A fényképeket, a jelentéseket, a jegyzeteket. Tekintetével végigfutja a polc ábécérendbe szedett betűit, majd a helyére teszi a piros kartondobozt.

M… mint Morval.

Hátralép. Ettől kezdve a Morval-ügy is csak egy lesz a sok száz megoldatlan rejtély sorában. Akarata ellenére sem tudja megállni, hogy ne gondoljon Sylvio utolsó, nyomozással kapcsolatos megjegyzésére.

Veszélyben forog egy gyerek élete.

Egyik gyerek meghal. Egy másik megszületik…

Sylvio idővel majd elfelejti…

Laurenç Sérénac a helyiség egyik sarkában megpillant néhány csizmát, amelyekért nem jöttek el givernyi tulajdonosaik, biztosan túl öregek vagy a csizmák ócskák voltak már. Szinte mulattatja a látvány. A csizmarakás felett, egy asztalon még mindig ott díszeleg a gipszből öntött talpnyom. Ennek a nyomozásnak csakugyan nem volt semmi értelme – próbál gúnyolódni magán. Következő gondolatai Stéphanie felé szállnak, aztán eszébe jut Neptune…

Igen, helyesen döntött. Elegen haltak már meg…

Ami a többit illeti, Stéphanie mályvakék vízililiom-tekintetét, porcelán bőrét, pasztellkréta ajkát és hajában az ezüstszalagokat…

Idővel majd elfelejti.

Legalábbis reméli.

– 79 –

– Add ide a képet! – hajtogatja Vincent.

A festőkés, amelyet a kezében markol, újszerű kiállásra sarkallja, bátorságot merít belőle, mintha néhány évvel idősebb lenne Paulnál, és egy utcai harcokban edződött kamasz kora és tapasztalata szállt volna át rá. Paul még erősebben a csípőjéhez szorítja Fanette festményét.

Dühös.

– Honnan van az kés, Vincent?

– Találtam! Nem mindegy? Add ide a képet… Tudod, hogy nekem van igazam. Ha tényleg ragaszkodsz Fanette-hez…

Vincent-nak kitágulnak a pupillái. Szeme sarkából apró vörös erek futnak szerteszét. Egy őrült szeme. Paul még soha nem látta ilyennek a barátját.

– Nem feleltél. Hol találtad a kést?

– Ne tereld másra a szót!

– És mitől véres az a kés?

Vincent karja most már reszket egy kicsit. A szivárványhártyát behálózó vörös erek egyre szaporodnak, míg végül a pupilla körül szabályos körben összeérnek.

– Ne üsd az orrod más dolgába!

Paul úgy érzi, hogy a barátja a szeme láttára lényegül át mindenre elszánt, hisztériás őrültté. Kezében a festménnyel óvatosan a mosóház széléhez közelít.

– Csak nem… csak nem te voltál…?

– Igyekezz már, Paul! Add ide azt a képet! Egy oldalon állunk! Ha ragaszkodsz Fanette-hez egy oldalon állunk.

Vincent összevissza hadonászik a késsel a levegőben. Paul hátrál néhány lépést.

– A rohadt életbe… Te… te… szúrtad le az amerikai festőt…? Jamest…? Fanette mesélte, hogy szíven szúrták. Te… te voltál?

– Fogd be! Mit törődsz te egy amerikai festővel? Csak Fanette számít, nem igaz? Döntsd már el, hogy melyik oldalon állsz! Add ide a vásznat, vagy dobd a vízbe… Utoljára kérem!

Vincent karja megmerevedik, mintha kardot tartana a kezében, és éppen rohamra indulna.

– Utoljára…

Paul kicsikar magából egy mosolyt, és közben lehajol, hogy a csomagot a mosóház betonszegélyének támassza.

– Rendben, Vincent. Nyugodjunk meg…

Hirtelen felegyenesedik. Vincent-nak a meglepetéstől a legkisebb mozdulatra sincs ideje, Paul keze a csuklójára kulcsolódik. Szorítja, erősen, és közben kicsavarja a fiú karját. Vincent kénytelen-kelletlen térdre ereszkedik, szórja magából a szitkokat, de Paul nem enged a szorításból. Vincent nem tud mit tenni. Vörös szeme könnybe lábad. A fájdalomtól. A megaláztatástól. Szétnyílik a tenyere, és a festőkés a földre pottyan, Paul egy jól irányzott rúgással a szomorúfűz alá repíti a füvön, legalább három méterre tőlük, de közben tovább csavarja Vincent karját, majd egy körkörös mozdulattal a háta mögé tekeri, miközben a csuklóját felfelé húzza. Vincent üvölt:

– A vállam, a fenébe, kitéped a vállam…

Paul még feljebb emeli Vincent karját. Paul a legerősebb. Mindig is ő volt.

– Te beteg vagy, öregem! Teljesen meghibbantál! Diliházba fognak zárni. Mit képzelsz? Elmegyek a szüleidhez, a zsarukhoz, mindenkinek elmondom. Sejtettem, hogy nem vagy százas. De hogy ennyire…

Vincent üvölt. Paul olykor szokott verekedni a szünetben, az udvaron, de ilyen messzire még soha nem ment. Mennyi ideig szoríthatja még a csuklóját? Milyen magasra tekerheti a karját, mielőtt Vincent válla kiugrana a helyéről? Hallja, hogy már recsegnek-ropognak a porcok.

Vincent abbahagyja az üvöltést. Már csak sír, a teste lassan felad minden ellenállást, és a teljes izomzata elernyed. Paul szétnyitja végre a kezét, és ellöki magától a fiút, aki rongydarabként gurul előtte a földön.

Élettelenül. Leigázva.

– Figyellek – fenyegeti Paul.

Fél szemmel a festőkésre pillant, meggyőződik róla, hogy elég messze van, Vincent nem érheti el. Vincent továbbra is magzatpózban, kimerülten kuporog a földön. Paul anélkül, hogy levenné róla a szemét, lehajol a mosóház szegélyéhez, és felveszi a képet. Kezével kitapogatja a csomagolópapírt.

Talán fél pillanatra mégis elfordítja a tekintetét, hogy biztos kézzel fogja meg a csomagot.

Fél pillanat sem volt.

Mégis túl soknak bizonyult.

Vincent váratlanul felugrik, és előre szegezett könyökkel rohan felé. Paul oldalra lép előle, a mosóház felé, szerencsére ismét gyorsabb Vincent-nál, támadó könyöke épphogy csak súrolja Paul felsőtestét, alig ér hozzá, fájdalmat nem okoz. Vincent viszont nagy puffanással elterül a csalánbokorban.

Te teljesen beteg vagy!

Paulnak már nincs ideje másra, a következő pillanatban a lába alatt elmozdul egy apró rög a patakpart laza, porhanyós földjén. Elveszti az egyensúlyát. Kicsúszik a lába alól a talaj. Kezével kapaszkodót keres. Jól jönne bármi, a mosóház teteje, egy gerenda, egy faág…

Túl késő.

Hanyatt vágódik a meredek parton. Ösztönösen próbál összekuporodni. A háta a mosóház téglafalának ütközik. Durva, erős fájdalmat érez. Gurul lefelé, nem sokat, talán egy métert, az oldalára gördül, és halántéka a gerendát tartó kőkávának ütődik. Szeme az égre nyílik. Hatalmas fényességet lát. Mintha villámlott volna.

Csúszik tovább, még tovább, mindent lát, tudatánál van, de a teste nem felel, nem akar engedelmeskedni többé.

A hideg víz a hajához ér.

Paul megérti, hogy lassan, centiméterről centiméterre, egyre beljebb csúszik a patakba. Már csak a felhőtlen eget látja, és néhány fűzfaágat. Karcolások egy kék képernyőn.

A hideg víz a füléhez, a nyakához, a halántékához ér.

Süllyed.

Vincent arca jelenik meg az égkék képernyőn.

Paul a barátja felé nyújtja a kezét, legalábbis azt hiszi, arra törekszik. Nem tudja, hogy valóban felemelkedik-e a keze, mert nem érzi, és a kék képen sem látja felbukkanni. Vincent mosolyog rá. Paul azon töpreng, hogy ez vajon mit jelenthet. Tréfa volt az egész? Rossz vicc? Vincent mindjárt kihúzza a vízből, és barátságosan vállon veregeti.

Vagy tényleg őrült?

Vincent közelebb lép hozzá.

Paul most már tudja a választ… Vincent arcát nem mosoly rajzolja át, hanem egy szadista fintor. A kék képernyőn Paul előbb egy, majd két kezet lát. Felbukkannak, közelednek hozzá, aztán a látómezejéből eltűnnek, de érzi, hogy megállapodnak a vállán…

És nyomják lefelé.

Paul legszívesebben küzdene, a lábával kapálózna, megfordulna, és messze lökné magától ezt a beteg őrültet, hisz ő erősebb nála. Sokkal erősebb.

A legkisebb mozdulatra sem képes. Megbénult. Megértette.

A két kéz még lejjebb nyomja.

A jéghideg víz ellepi a száját, az orrát, a szemét.

Paul utoljára a víz alól, a felszínen felette úszkáló rózsaszín foltokat látja.

Erről eszébe jut Fanette festménye.

Ez a legutolsó gondolata.

– 80 –

Kínkeservesen vonszolom magam tovább a Csalános sziget felé vezető úton. Richard Paternoster, a földműves gazda végül utamra engedett, miután tanácsok végtelen sorával tömte tele a fejemet. „Aranyoskám, az ön korában felelőtlenség nekivágni egy ilyen sétának, az Epte-ig. Ráadásul ebben a forró napsütésben… Mi dolga van a folyótorkolatnál? Biztos benne, ne vigyem el kocsival? Legyen óvatos, egyesek még a földúton is száguldoznak. Eltévedt vagy szántszándékkal idetévedt turisták, Monet megszállott rajongói, akik a híres Csalános szigetet keresik… Látta az imént, milyen sebesen robogott át a földeken az a motor… Tessék, itt a következő, nem a levegőbe beszélek, nézze, hogy repeszt ez az autó is…”

Okkersárga porfelhő száll fel az útról.

A kék Ford Break most hajtott el a farm előtt.

Dupainék Fordja. A porködben éppcsak egy pillantást vethettem az utasokra.

Jacques Dupain ült a kormánynál, üres tekintettel.

Mellette Stéphanie Dupain, könnyekben úszott.

Sírsz, kedvesem?

Sírj, sírj csak, szépségem! Hidd el, ez még csak a kezdet!

Végeláthatatlannak tűnik ez az átkozott út. A saját iramomban haladok tovább, a botom segítségével próbálom felmérni és kerülgetni a mélyebb kerékvágásokat; már csak pár száz méter van hátra a Csalános szigetig. Szeretném megszaporázni a lépteimet. Alig várom, hogy megtaláljam Neptune-t, színét sem láttam, amióta kiléptünk a malomból. Tudom, hogy ez a buta kutyus már hozzászokott a hosszú csatangolásokhoz a falubeli gyerekek, járókelők vagy réti nyulak társaságában.

De itt…

Ostoba szorongás kúszik fel a torkomba.

– Neptune?

Végre a Csalános szigetre érek.

Furcsamód erről a két folyó közé szorult földdarabról mindig a világvége jut eszembe. Nem teljesen sziget, nem szabad túlozni, de félszigetnek elmegy. Itt úgy rázza a szél a nyárfák levelét, mintha a nyílt víz felett hasítana, mintha ez a nevetséges kis folyó, az Epte, ez az alig kétméteres meder áthatolhatatlanabb lenne, mint egy óceán. Próbálok másképp fogalmazni, hogy jobban értsétek. Olyan, mintha ez a közönséges csalánmező a világ szélére szorult volna, és Monet-n kívül ezt senki nem értette volna meg…

– Neptune!

Szeretek hosszan álldogálni itt, bámulni a folyó túlpartját. Szeretem ezt a helyet. Sajnálni fogom.

– Neptune!

Most már hangosabban kiabálok. Ide sem dugja az orrát. Szorongásom kezd valódi félelemmé terebélyesedni. Hova tűnhetett ez a kutya? Füttyentek egyet. Fütyülni még tudok. Ha füttyentek neki, mindig visszajön.

Várok.

Magam vagyok.

Semmi mozgás. Semmi jel. Neptune-nak semmi nyoma. Próbálom csendre inteni a lelkem, próbálok észszerűen gondolkodni. Tudom, hogy nevetségesek a félelmeim. Csak a hely sejtelmes hangulata miatt támadnak furcsa gondolataim. Már régóta nem hiszek az átkokban, az ismétlődő történetekben és az efféle baromságokban. Nincs véletlen… Csak…

Istenem…! Miért nem jön már ez a kutya…?

– Neptune!

Torkom szakadtából kiabálok.

Üvöltök, újra és újra:

– Neptune… Neptune…

Mintha a nyárfák örökre elnémultak volna.

– Neptune…

Na végre! Hirtelen felbukkan a semmiből, a jobbomon félretolja a bozótot, és a ruhámhoz tapad. Csínytevésről árulkodó huncut szeme úgy csillog, mintha bocsánatomért esedezne a túlságosan hosszúra sikerült kiruccanásért.

– Gyere, Neptune, hazamegyünk.

MÁSODIK KÉP

Kiállítás

– TIZENHARMADIK NAP –

2010. május 25.

(Givernyi rétek)

Lemondás

– 81 –

Visszaértem a Csalános szigetről. Most az egyszer ahelyett, hogy egyenes hazamennék a malomba, Richard Paternoster farmját elhagyva jobbra fordulok, a virágszirom alakú parkolók felé. Neptune körülöttem ugrabugrál. A kocsik és az autóbuszok kezdenek szállingózni a parkolóból. Némelyik barom úgy tolat, hogy bele sem néz a visszapillantó tükörbe, kis híján felborítanak. A botommal rácsapok a lökhárítójukra vagy a karosszéria aljára. A magamfajta öregasszonynak nem mernek szólni. Még ők kérnek bocsánatot.

Ne haragudjatok! Ki-ki úgy szórakozik, ahogy tud.

– Gyere, Neptune…!

Még a végén valamelyik hülye elgázolja.

A chemin du Roy-hoz érek. Már csak pár méter választ el Monet kertjétől. A rózsák és a vízililiomok között nagy a sürgés-forgás. Meg kell hagyni, gyönyörű tavaszi nap van, de talán már egy óra sincs hátra a kert zárásáig. A turisták megkövetelik a magukét a megtett kilométerekért cserébe, bölcs türelemmel várnak, libasorban, egyik babakocsi a másikat éri. Ilyen Giverny tizenhét órakor. Csúcsforgalom a metróban.

Tekintetem a tömegbe vész, de hamarosan már csak őt látom.

Fanette-et.

Háttal áll nekem, a Vízililiomos tó partján, az akácok közé kifeszített festővászna előtt. Úgy sejtem, sír.

– Mit akarsz tőle?

A duci Camille a Vízililiomos tó túlsó partján téblábol, a kis zöld hídon, amelyre szomorúfűzfaágak hajlanak. Kissé idétlennek tűnik. Kartonlapot szorongat a kezében.

– Mit akarsz Fanette-től? – ismétli meg a kérdést Vincent.

Camille zavartan hebeg:

– Hát… hát… gondoltam… hozok neki egy képeslapot a tizenegyedik születésnapjára, hogy… megvigasztaljam.

Vincent kitépi a lapot Camille kezéből, és egy pillantást vet rá. Egyszerű postai képeslap, mályvakék árnyalatú Vízililiomok-reprodukció, a lehető legközönségesebb, a hátoldalán mindössze pár szóval: TIZENEGY ÉV. BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT.

– Oké. Átadom. De most hagyd békén. Fanette-nek nyugalomra van szüksége.

A két fiú átnéz a kislányra, aki velük átellenben, a medence túlpartján, a vászon fölé hajolva dühödten hadonászik az ecseteivel.

– Hogy… hogy van? – dadogja Camille.

– Képzelheted! – feleli Vincent. – Ahogy mi mind. Nagyon megviselték a történtek. Paul vízbe fulladása. Temetés a zuhogó esőben. De majd kiheverjük, nem igaz…? Megesik az ilyesmi… Balesetek előfordulnak. Ilyen az élet.

A duci Camille könnyekre fakad. Vincent még egy vigasztaló mozdulatra sem képes, elindul a medence partján, távozóban hanyagul odaveti:

– Ne aggódj, átadom a képeslapot.

A medencét körülölelő út balra kanyarodik, és egy akácrengetegbe vész. Amint Vincent látótávolságon kívül kerül, a zsebébe süllyeszti a születésnapi lapot, és a japán híd felé tart. Kézfejével félresepri az útjába akadó íriszeket.

Fanette háttal áll neki, és szipog. A már-már szobafestő szerszámnak is beillő, legvastagabb ecsetjét belemártja a festékbe, amelyet a lehető legsötétebb színekből kevert ki a palettán.

Komor gesztenyebarna. Antracitszürke. Mély bíborvörös.

Fekete.

Kapkodó, kusza ecsetvonásokkal átfesti a szivárványszínű vásznat. Kizárólag az a vágy vezérli, hogy megörökítse lelke gyötrelmeit. Egyik percről a másikra sötétség borul a tóra, az élénk vízre, a fénylő vászonra. Fanette csupán néhány vízililiomnak kegyelmez, azokat egy vékonyabb ecset segítségével, élénksárga pettyekkel világítja meg.

Szórványos csillagok az éjszakában.

Vincent halkan megszólal:

– Camille ide akart jönni, de mondtam neki, hogy nyugalomra vágysz. Küld… Boldog születésnapot kíván neked.

A fiú a zsebére teszi a kezét, de nem veszi elő a benne lapuló képeslapot. Fanette nem felel. Újabb tubus ébenfekete festéket nyom a palettájára.

– Miért csinálod ezt, Fanette? Ez…

Fanette végre Vincent felé fordul. Szeme kivörösödött a sírástól. És nyilván ugyanazzal a ronggyal törölgette a könnyeit, amelyet a festéshez használ, mert mindkét arca tiszta fekete.

– Vége mindennek, Vincent. Vége a színeknek. Vége a festészetnek.

Vincent hallgat. Fanette kifakad:

– Vége, Vincent… Hát nem érted? Paul miattam halt meg, megcsúszott a mosóháznál, miközben ezért az átkozott képért ment. Én küldtem oda, én kértem arra, hogy siessen… Én… én öltem meg…

Vincent gyengéden a kislány vállára teszi a kezét.

– Nem, Fanette, baleset volt, tudod jól. Paul megcsúszott, és belefulladt a patakba, senki nem tehet róla…

Fanette szipog.

– Kedves tőled, Vincent.

Leteszi az ecsetet a palettára, a fiú vállára hajtja a fejét, és zokogni kezd.

– Azt mondták, hogy én vagyok a világon a legtehetségesebb. Hogy önzőnek kell lennem. Hogy a festészettől mindent megkapok… Hazudtak, Vincent, mindenki hazudott. Mindenki meghalt. James… Paul…

– Nem mindenki, Fanette. Én nem. Meg aztán Paul…

– Pszt!

Vincent megérti, hogy Fanette csendre vágyik. Mukkanni sem mer. Vár. Az iszonytató csendet csak a kislány szipogása, és időnként a tó vizébe lógó fűz- és akácágak lágy csobbanása töri meg. Kis idő múlva Fanette remegő hangon Vincent fülébe súgja:

– Vége… ennek az egész álneves játéknak is. Soha többé nem akarom hallani ezeket a beceneveket, az impresszionista festők keresztnevét, amelyeket én aggattam rátok, hogy érdekesebb legyek. Ennek sincs már értelme…

– Ahogy akarod, Fanette…

Vincent átkarolja a kislányt, és magához szorítja. Fanette akár el is alhatna az ölelésében.

– Én itt vagyok – suttogja Vincent. – Mindig melletted leszek, Fanette…

– Ennek is vége. Nem hívnak többé Fanette-nek. Senki nem hívhat többé Fanette-nek. Se te, se senki más. Az a festőtehetséggel megáldott kislány, akit mindenki Fanette-nek becézett, a zsenipalánta, ő is meghalt a mosóháznál, a búzamező mellett. Fanette nincs többé.

A fiú tétovázik. Ölelő karja a kislány válla felé vándorol, keze Fanette felkarját simogatja.

– Értem… Én vagyok az egyetlen, aki megért, tudod jól, mindig itt leszek… Fane…

Vincent zavarában köhécsel. Továbbra is a kislány karját simogatja.

– Mindig itt leszek, Stéphanie.

A karkötő a fiú csuklójáról felcsúszik a karjára. Nem tudja megállni, hogy ne vessen egy pillantást az ékszerre. Tudomásul veszi, hogy Stéphanie soha többé nem fogja a neki választott festőnéven szólítani. Vincent.

Valódi nevét használja majd.

A keresztnevét, elsőáldozó nevét, amelyet az ezüstszínű karkötőjébe véstek.

Jacques.

Ömlik a víz Stéphanie meztelen testére. Hisztérikus hévvel dörzsöli magát a forró vízsugár alatt. Vérfoltos szalmasárga ruhája gombócba gyűrve hever mellette a padlón. A víz hosszú percek óta zuhog rá, de ő még mindig a bőrén érzi Neptune vérét, amely a ruhája szövetébe ivódott. A borzalmas szagot. A mocskot.

Nincs boldog szerelem.

Képtelen kitörölni agyából a Csalános szigeten átélt őrült pillanatokat. Újra és újra eszébe jutnak a történtek.

Hogy Neptune-t lelőtték.

Laurenç búcsúlevelet hagyott.

Nincs boldog szerelem.

Jacques a szomszéd szobában ül az ágy szélén. Az éjjeliszekrényen álló rádióból a végtelen ismétlésre állított Le temps de l’amour című, fülbemászó Françoise Hardy-sláger bömböl. Jacques hangosan beszél, hogy Stéphanie a zuhany alatt is hallja:

– Soha többé nem árthat neked senki, Stéphanie. Soha többé, senki. Itt maradunk, mi ketten. Soha többé nem állhat közénk senki.

Nincs boldog szerelem…

Kivéve azokat, amelyeket emlékezetünk őriz.

Stéphanie sír, néhány forró cseppet hozzátesz az égető vízsugárhoz.

Jacques folytatja monológját az ágy széléről.

– Meglátod, Stéphanie, minden megváltozik. Találok neked egy másik otthont, egy igazi házat, ahol szeretsz majd élni.

Jacques annyira jól ismeri őt. Jacques mindig megtalálja a megfelelő szavakat.

– Sírj csak, kedvesem! Sírj, sírj! Igazad van. Holnap elmegyünk az Autheuil-farmra, és örökbe fogadunk egy kutyakölyköt. Neptune baleset áldozata lett, ostoba baleset volt, amely vidéken bármikor előfordulhat. Gondolj arra, hogy nem szenvedett. Holnap elmegyünk, Stéphanie. Holnap jobban leszel…

Eláll a vízsugár. Stéphanie hatalmas levendulaszínű törülközőt csavar maga köré, és mezítláb, csöpögő hajjal belép a tetőtéri szobába. Szép, annyira szép! Jacques annyira szépnek látja.

Lehetséges ennyire szeretni egy nőt?

Jacques feláll, magához húzza a feleségét, nem bánja, ha vizes lesz.

– Itt vagyok, Stéphanie. Tudod jól, mindig melletted leszek, a nehéz pillanatokban…

Stéphanie teste tiltakozásul egy pillanatra megfeszül, hogy aztán teljesen megadja magát. Jacques a felesége nyakát csókolgatja, és a fülébe súgja:

– Minden újrakezdődik, szépségem. Holnap elmegyünk egy kutyakölyökért. Az segít felejteni… Ismerlek. Egy új kiskutya, amelyiknek te adhatsz nevet!

A nedves törülköző a földre csúszik. Jacques finom mozdulattal a hitvesi ágyra fekteti a feleségét. Meztelenül. Stéphanie hagyja magát.

Megértette. Nem harcol tovább. A sors döntött helyette. Tudja, hogy az elkövetkező évek már nem számítanak, így fog megöregedni, csapdába esett egy odaadó férfi oldalán, akit nem szeret. Szabadulási kísérletének emléke idővel lassanként elhalványul.

Stéphanie megelégszik azzal, hogy behunyja a szemét, ettől kezdve az ellenállásnak erre az egyetlen módjára érzi képesnek magát. A Le temps de l’amour rádióból kiszűrődő utolsó gitárakkordjai beleolvadnak Jacques rekedtes hörgésébe.

Stéphanie legszívesebben a fülét is betapasztaná.

Rövid műsorismertetés után a bemondó kedélyes hangon felolvassa a másnapi időjárás-jelentést. Szép idő várható, az évszakhoz képest szokatlan meleg. Boldog névnapot valamennyi Diane-nak. A Nap 5 óra 49 perckor kel, ismét nyerünk néhány percet. Holnap 1963. június 9-re virradunk.

Nincs boldog szerelem…

Kivéve azokat, amelyeket emlékezetünk őriz.

Örökkön örökké.

Laurenç

Összerezzenek. Meg fogok sülni, ha még sokáig álldogálok a napon, mozdulatlanul a főút mentén, gondolataimba révedve, mint egy habókos öregasszony.

Mozgás! Indulnom kell! Le kell zárnom a történetet. Már csak a „vége” felirat hiányzik.

Szép kis románc, nemde? Remélem, tetszik majd a happy end is.

Összeházasodtak, pontosabban házasok maradtak, és nem született gyerekük.

A férfi boldogan élt.

A nő elhitte, hogy az. Megszokta.

Volt rá ideje… Közel ötven év. Egészen pontosan 1963-tól 2010-ig. Egy egész élet…

Úgy döntöttem, járok még egy kicsit, a chemin du Roy-n megyek haza. Átkelek a patak felett a hídon, és megállok a malom kapuja előtt, mert észreveszem, hogy a postaládám színültig megtelt ostoba reklámújságokkal. A legközelebbi hipermarket akcióit hirdetik, ahova soha be sem tettem a lábamat. Szitkozódva szórom be a papírokat az udvar bejáratánál álló kukába, amelyet szántszándékkal tettem oda, mert még egyáltalán nem telt meg… Elkáromkodom magam.

A prospektusok közé csúszott egy kisméretű boríték, amely kis híján hasonló sorsra jutott. Nekem címezték, vastagabb kártyaféle lapul a belsejében. A hátoldalon megnézem a feladót. „Doktor Berger. 13 rue Bourbon-Pent-hièvre. Vernon.”

Berger doktor… Ez a hiéna képes újabb számlát küldeni, hogy további összegeket csikarjon ki tőlem. Hacsak nem egy kissé megkésett részvétnyilvánítás… Ha jól belegondolok, az utolsók közt volt, akik még élve látták a férjemet. Pontosan… tizenhárom napja.

Ujjaimmal ügyetlenül feltépem a borítékot. Kisméretű világosszürke kartonlapra bukkanok, amelynek bal sarkában komor fekete kereszt éktelenkedik.

Berger néhány alig olvasható szót firkantott a lapra.

Drága barátnőm,

Mély szomorúsággal értesültem a hírről, hogy férje 2010. május 15-én elhunyt. Ám ahogy néhány nappal azelőtt, utolsó látogatásom alkalmával jeleztem, a vég sajnos elkerülhetetlen volt. Önök kétségkívül kezdettől fogva erős, egységes párt alkottak. Ami ritka kincs.

Fogadja őszinte részvétemet,

Hervé Berger

Izgatottan gyűrögetem a lapot az ujjaim közt. Akaratom ellenére eszembe jut a doktor utolsó látogatása. Tizenhárom napja történt. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. Egy másik élet. Ismét megelevenedik a múltam.

2010. május 13-án történt, azon a napon, amikor minden a feje tetejére állt, amikor egy öregember a halálos ágyán meggyónta bűneit. Tett egy pár vallomást a halála előtt…

Röpke egy óráig tartott. Egy órán át hallgattam, aztán tizenhárom napon át emlékeztem.

Ellenállok a vágynak, hogy összetépjem a lapot. Mielőtt ismét visszatérnék emlékeim útvesztőjébe, tekintetem megpihen a borítékon.

Elolvasom a címzést. A címemet.

Stéphanie Dupain

Chennevières Malomház

Chemin du Roy

27620 Giverny

– ELSŐ NAP –

2010. május 13.

(Chennevières Malomház)

Hagyaték

– 82 –

A Chennevières Malomház nappalijában vártam. Az orvos a szomszéd szobában vizsgálta Jacques-ot. Kétségbeesve hívtam hajnali 4 körül. Jacques fetrengett a fájdalomtól az ágyban, a szívverése lelassult, mint egy motor, amelyből kezd kifogyni az üzemanyag, és köhög, mielőtt leállna. Látszott rajta, hogy a vérkeringése kezdi felmondani a szolgálatot. Felkapcsoltam a lámpát, és láttam, hogy fakó karján kék csíkokban futnak az erek. Berger doktor perceken belül megérkezett. Nem volt nehéz dolga, mert bár a rendelője Vernonban, a rue Bourbon-Penthièvre-ben működik, Giverny határában megvette az egyik legszebb Szajna-parti villát.

Berger doktor bő fél órával később jött ki a szobából. Addig egy széken ültem, tétlenül várakoztam. Berger nem az a fajta orvos, aki kesztyűs kézzel bánik az emberrel. Rohadt alak, a járásban lakó kisöregek pénzén építette a verandáját és az úszómedencéjét, de messze földön híres őszinteségét senki nem vitatja. Ezért választottuk családorvosunknak évekkel ezelőtt. Ő vagy egy másik… nem oszt, nem szoroz…

– Eljött a vég. Jacques tisztán látja. Tudja, hogy legfeljebb… néhány napja van hátra. Adtam neki egy intravénás injekciót. Pár óráig eltart a hatása. Beszéltem a kórházzal, foglaltak neki szobát, és küldenek egy mentőt.

Magához veszi orvosi bőrtáskáját, tétovázni látszik:

– Önt… önt kéreti. Nyugtatót akartam adni neki, hogy aludjon, de mindenáron beszélni akar önnel…

Bizonyára látja rajtam a döbbenetet, sokkal inkább, mint a megindultságot. Berger szükségesnek érzi, hogy feltegye nekem a kérdést:

– Ön rendben lesz? Bírja a megpróbáltatást? Nem akarja, hogy felírjak valamit?

– Nem, nem, köszönöm, jól vagyok.

Alig várom, hogy elmenjen. Még egy utolsó pillantást vet a komor nappalira, majd egyik lábával kilép az ajtón, de lesújtott arccal még egyszer visszafordul. Őszintének tűnik. Nyilván nem örül a gondolatnak, hogy hamarosan elveszít egy jó pácienst.

– Nagyon sajnálom. Kitartást, Stéphanie!

Lassan elindultam Jacques szobája felé. Sejtelmem sem volt, mi vár rám. A férjem vallomása. Az igazság. Annyi év után.

Valójában egy pofonegyszerű történet.

Egyetlen gyilkos, egyetlen indíték, egyetlen helyszín és egy maroknyi tanú.

A gyilkos kétszer ölt, 1937-ben és 1963-ban. Egyetlen cél vezérelte, hogy megvédje a kincsét, ami az övé, egy nő életét, a bölcsőtől a sírig.

Az életemet.

Egyetlen gyilkos volt. Jacques.

Mindenre magyarázatot adott. Semmi nem maradt ki. Az utóbbi napokban ide-oda csapongtam az emlékeim között, amelyek látszólag véletlenszerűen bukkantak elő életem egyik vagy másik korszakából, mint egy felfoghatatlan kaleidoszkóp színes darabkái… Holott valójában minden apró mozzanat egy pontosan vezérelt gépezet, mondhatnám, a sors egy-egy fogaskereke volt, a sorsé, amelyet egy szörnyeteg irányított a legnagyobb műgonddal.

Ennek már tizenhárom napja.

Aznap reggel, amikor benyitottam Jacques szobájába, nem sejtettem, hogy a sorsom árnyaira zárom rá az ajtót magam mögött.

Végérvényesen.

– Gyere közelebb, Stéphanie! Ide, az ágyra!

Berger doktor két párnát csúsztatott Jacques háta mögé. Inkább ül, mint fekszik. Keringése kezd helyreállni, a vér rózsaszínre festi arcát, amely éles ellentétben áll holtsápadt karjával.

– Gyere közelebb, Stéphanie! Feltételezem, Berger mindent elmondott… Hamarosan el kell válnunk egymástól… Ez… ez… El kell mondanom neked… Beszélnem kell veled, amíg erőm engedi. Megkértem Berger-t, hogy adjon valamit, ami segít, hogy kibírjam, amíg a mentő ideér…

Leülök az ágy szélére. Ráncos kezével elsimítja a lepedő gyűrődéseit. A karjára ragasztott, vastag, bézs sebtapasz körül a doktor tíz centiméter hosszan leborotválta a szőrt. Megfogom a kezét.

– Stéphanie, a garázsból nyíló kamrában találsz egy csomó kacatot, amelyekhez évek óta hozzá sem nyúltunk. Ott a vadászfelszerelésem, régi kabátok, egy táska, használt töltényhüvelyek, meg a csizmám is. Csupa penészes, öreg lom. Szórj ki onnan mindent. Aztán lábbal seperd félre a padlóról a kavicsot. Találsz egy csapóajtófélét, alatta egy szellőző nyílást. Mindent pakolj el, mert különben nem látszik a csapóajtó, de aztán már nem tudod eltéveszteni. Emeld fel. A nyílásban találsz egy cipősdoboz méretű alumínium ládát. Légy szíves, hozd fel nekem, Stéphanie.

Jacques erősen megszorítja a kezemet, majd elengedi. Nem nagyon értem, de felállok. Furcsának találom. Az efféle rejtély és kincskereső játék egyáltalán nem vall Jacques-ra. Ő mindig egyszerű, kiszámítható, nem a meglepetések embere. Még az is megfordul a fejemben, hogy nem vitte-e túlzásba Berger doktor azokat a gyógyszereket.

Pár perc múlva vissza is térek. A férjem rendkívül pontos útmutatást adott. Megtaláltam a kis alumínium ládát. A zsanérok rozsdásak. A csillogó fémlemezt mindenfelé sötét foltok pettyezik.

Leteszem az ágyra.

– Lakat van rajta… – jegyzem meg.

– Tudom… Tudom. Köszönöm. Stéphanie, mindenekelőtt fel kell tennem neked egy nagyon fontos kérdést. Nem vagyok a szavak embere, tudod, őszintén meg kell mondanod nekem, Stéphanie, boldog voltál velem ezekben az években?

Mit felelhetnék erre? Ti mit mondanátok annak az embernek, akinek már csak napjai vannak hátra? Akivel leéltetek több mint ötven évet, talán hatvanat is? Mi mást mondhatnék, mint hogy „igen… igen, Jacques, persze hogy boldog voltam… veled…”?

Úgy tűnik, ez nem elég.

– Most, hogy az út végére értünk, Stéphanie, mindent elmondhatunk egymásnak. Esetleg… hogy is mondjam… megbántál-e bármit is? Nem gondolod, hogy jobb lehetett volna az életed, ha másképp alakulnak a dolgok, jobb lehetett volna máshol… más…

Tétovázik, nyeldekel.

– Valaki mással?

Hirtelen az a furcsa benyomásom támad, hogy Jacques magában, éveken át ezerszer átgondolta ezeket a kérdéseket, és csak a megfelelő pillanatra, a megfelelő napra várt, hogy feltegye őket. Nekem meg sem fordultak a fejemben… Persze nem úgy értem, hogy soha nem töprengtem el rajtuk. Ó, istenem, dehogynem… Csak most már öregasszony vagyok, egyáltalán nem készültem fel erre, ma reggel, ébredéskor nem éppen ezen járt az eszem. Fáradt lelkemben azért lassan oszlik a köd. Én ezeket a kérdéseket egyszer és mindenkorra titkos ládába zártam, és arra törekedtem, hogy soha ne nyissam ki újra. A láda kulcsát elvesztettem. Meg kellene keresnem… Milyen távolinak tűnik mindez!

– Nem tudom – felelem. – Nem tudom, Jacques. Nem értem, mit akarsz mondani…

– Dehogynem, Stéphanie! Nagyon is érted… válaszolnod kell, nagyon fontos, hogy tudjam a választ. Szerettél volna másik életet?

Jacques rám mosolyog. Már pirospozsgás a bőre az egész arcán, a nyakán, egészen a felkarjáig. Meg kell hagyni, Berger doktor csodaszerei hatásosak… És nem csak a vérkeringésre… Ötven év alatt Jacques soha nem tett fel hasonló kérdéseket. Ennek se füle, se farka. Nem jellemző rá. Szokatlan. Vagy ez az élet befejezésének egy különös módja talán? Több mint nyolcvanévesen feltenni a kérdést a másiknak, a nőnek, aki itt marad, hogy vajon egy fabatkát sem ért az élete. Ki lenne képes erre igennel válaszolni, ki lenne képes igent mondani a haldokló hitvesének, még ha a lelke mélyén így is gondolja, különösen, ha a lelke mélyén így gondolja? Csapdát sejtek, bár még nem tudom, miért. Érzem, hogy ez az egész jelenet bűzlik.

– Miféle másik életet, Jacques? Milyen másik életről beszélsz?

– Válaszolj, Stéphanie… Szerettél volna…

Most még jobban érezhető a csapda mérgező kipárolgása. Mintha távoli illat elevenedne fel, gomolyogna felém, rég elhalványult, de soha el nem feledett, nyomasztó, ismerős illat. Nincs más választásom, egy ápolónő megértő gyengédségével felelek:

– Azt az életet éltem, amelyet választottam, Jacques, ha ezt akarod hallani. Amelyet érdemeltem. Hála neked, Jacques. Hála neked.

Jacques felsóhajt, mintha maga Szent Péter jelent volna meg előtte, hogy közölje, a neve szerepel azok névsorában, akik bebocsátást nyertek a mennyországba. Mintha ettől kezdve derűsen, nyugodt lélekkel távozhatna az élők sorából. Aggaszt. A keze felemelkedik, és az éjjeliszekrényen kutat, fogalmam sincs, mit keres. Leveri a poharat, leesik a földre és eltörik. Keskeny vízcsík csordogál a parkettán.

Amikor felállok, hogy feltöröljem, és összeszedjem az üvegszilánkokat, ismét felemeli a kezét.

– Hagyd, Stéphanie! Az csak egy törött pohár, nem érdekes. Inkább nézd meg a pénztárcámat itt, az éjjeliszekrényen…

Közelebb lépek. A papucsom alatt csikorog az üvegszilánk.

– Nyisd ki! – folytatja Jacques. – A társadalombiztosítási kártyám mellett találod a fényképedet, Stéphanie. Megvan? Csúsztasd be alá az ujjadat…

Egy örökkévalóság óta nem nyitottam ki Jacques pénztárcáját. Szemembe vág a saját képem. Legalább negyven éve készült. Valóban én lennék? Enyém ez a hatalmas mályvakék szem? Ez a szívből jövő mosoly? Ez a givernyi napfényben csillogó, gyöngyházszínű bőr? Elfelejtettem, hogy ilyen szép voltam? Ráncos bőrű nyolcvanévesnek kell lennie az embernek, hogy végre be merje vallani magának?

Mutatóujjammal benyúlok a kép alá, és kicsúsztatok egy apró, lapos kulcsot.

– Megnyugodtam, Stéphanie. Békében halhatok meg. Most már elmondhatom, hogy rengeteg kétség gyötört. Megtettem, ami tőlem telt, Stéphanie. Kinyithatod a ládát, vedd le a lakatot a kulccsal. Hosszú-hosszú évek óta gondosan őrzöm, soha nem váltam meg tőle. Gondolom… gondolom, magadtól is megértenéd, de azért remélem, lesz bennem annyi szusz, hogy magam mondhassak el mindent.

Már sokkal jobban remegnek az ujjaim, mint Jacques-nak. Szörnyű érzés kerít hatalmába. Nehezen találok be a kulccsal a zárba, alig bírom elfordítani. Hosszú másodpercekbe telik, amíg a lakat a kulccsal együtt végre a takaróra esik. Jacques finoman megérinti a karomat, mintha arra kérne, várjak még egy percet.

– Neked egy őrangyalra volt szükséged, Stéphanie. Úgy hozta a sors, hogy én lettem az. Megpróbáltam a lehető legjobban végezni a dolgomat. Nem ment mindig könnyen, hidd el. Néha attól féltem, hogy nem leszek rá képes… De látod, végül is… Megnyugtattál. Elég jól boldogultam. Emlékszel… emlékszel, Stéph…

Jacques egy pillanatra lehunyja a szemét…

– Fanette-em… Megengeded, hogy ennyi év után még egyszer utoljára Fanette-nek szólítsalak? Több mint hetven éve… 1937 óta soha nem mertem kiejteni a számon ezt a nevet. Látod, mindenre emlékszem, engedelmes, hűséges, gondoskodó őrangyalod voltam.

Nem felelek. Nehezen veszek levegőt. Egyetlen vágyam van csupán. Kinyitni az alumínium ládát, és meggyőződni arról, hogy üres, hogy Jacques monológja csak őrült képzelgés, amelyet Berger gyógyszerkeveréke idézett elő.

– Mindketten ugyanabban az évben születtünk – folytatja Jacques ugyanazon a lágy hangon –, 1926-ban. Te, Fanette, június 4-én, hat hónappal Claude Monet halála előtt. Furcsa véletlen. Én 7-én, három nappal később. Te a rue du Château d’Eau-ban, én néhány háznyira, a rue du Colombier-ban. Mindig tudtam, hogy a sorsunk összefonódik. Hogy azért vagyok itt, a földön, hogy védelmezzelek. Hogy félrehajtsam az utadból az ágakat…

Félrehajtani az ágakat? Jóságos isten! Miről beszél? Ezek a költői képek annyira nem vallanak Jacques-ra. Megőrülök! Nem bírom tovább, felnyitom a ládát. De abban a pillanatban kiesik a kezemből, mintha fehéren izzó fém lenne, és égetne. Tartalma szétszóródik az ágyon. Arcul csap a múltam.

Elborzadva pillantok meg három festőkést, Winsor & Newton márkájú mindhárom, felismerem a szárnyas sárkányt a nyelükön, az egyikre megfeketedett vörös foltot szárított az idő. Tekintetem egy verseskötetre vándorol. Louis Aragon Szívszakadásig. Az én példányom soha nem hagyta el a szoba polcát. Honnan tudhattam volna, hogy Jacques-nak is van egy? Abból a kötetből, amelynek a 146. oldaláról olyan gyakran olvastam fel a givernyi iskolásoknak a Nymphaeum című verset. Úgy kapaszkodom a könyvbe, mint egy bibliába, az oldalak táncolnak a szemem előtt, megállok a 146. oldalon. Szamárfüles. Tekintetem a lap aljára csúszik. Kivágták. Ügyesen. Valaki kivágta a lapot, pontosabban csak egyetlen centiméternyit a lapból. Egyetlen verssor hiányzik, a huszonkettedik versszak gyakran idézett első sora…

Hát nem bánom legyen törvény hogy bűn az álom.

Nem értem. Semmit sem értek. Nem is akarom érteni. Nem akarok rendet teremteni a részletek között.

Jacques fojtott hangja megdermeszt:

– Emlékszel Albert Rosalbára? Persze hogy emlékszel. Mi hárman mindig együtt voltunk gyerekkorunkban. Festők nevét adtad nekünk, azoknak az impresszionista festőknek a keresztnevét, akiket a legjobban szerettél. Emlékszel? Ő volt Paul, én pedig Vincent.

Jacques belemarkol a takaróba. Mereven bámulok a festőkésekre. Képtelen vagyok levenni róluk a tekintetemet.

– Bal… baleset volt. El akarta vinni a festményedet a tanítónőnek, a Vízililiomaidat, Fanette, tudod, a padláson őrzött képet, amelyet soha nem akartál kidobni. Emlékszel még rá? De nem ez a lényeg. Paul, vagyis Albert elcsúszott. Előtte verekedtünk, elismerem, de baleset volt, elcsúszott a mosóháznál, és beverte a fejét a közeli kőkávába. Nem öltem volna meg, Fanette, nem öltem volna meg Pault, még akkor sem, ha rossz hatással volt rád, ha nem is szeretett igazán. Megcsúszott… A festmény miatt történt. Ahogy te is rájöttél később, ahogy te is mondtad aztán.

Ujjaim az egyik festőkés nyelére kulcsolódnak. Széles pengéjű kaparókés, a festőpaletta tisztogatására való. 1937 óta egyszer sem vettem ecsetet a kezembe. Eddig minden festéssel kapcsolatos dolog is a mélyre ásott emlékek közt lapult, de úgy tűnik, most feltartóztathatatlanul törnek elő a fejemben kitáruló hatalmas résből. Megszorítom a kés nyelét. Úgy érzem, egyetlen hang sem jön ki a torkomon:

– És… és James…

A hangom olyan halovány, mint egy tizenegy éves kislányé.

– Az a vén bolond? Az amerikai festő? Róla beszélsz, Fanette?

Ha felelek is egy szóval, nem lehet hallani.

– James… – folytatja Jacques. – James, ez az! Évekig próbáltam felidézni a nevét, de nem sikerült, teljesen kiment a fejemből. Még arra is gondoltam, hogy megkérdezem tőled…

Harsány nevetés rázza. Háta kissé lejjebb csúszik a párnán.

– Tréfálok, Fanette. Soha nem hoztam volna szóba előtted. Tisztában voltam vele, hogy távol kell tartanom téged az egésztől. Nem tudhattál róla. Egy őrangyalnak tapintatosnak kell maradnia, nem igaz? Mindvégig. Ez az első számú szabály, amelyet tiszteletben kell tartania… Jamest igazán nem kell sajnálnod. Talán még emlékszel, azt mondta, hogy önzőnek kell lenned, itt kell hagynod a családodat. Mindenkit. Hogy el kell menned. Teljesen elvette az eszedet akkoriban. Még befolyásolható voltál, a tizenegyedik évedet sem töltötted be, előbb-utóbb elérte volna a célját… Előbb megfenyegettem, üzenetet véstem a festődobozába, amíg aludt. Szinte egész nap bóbiskolt, akár egy lomha hernyó, de nem akart tudomást venni semmiről. Nem tért észhez, tovább gyötört téged. Tokió, London, New York. Nem volt választásom, Fanette, elmentél volna, nem hallgattál többé senkire, még az anyádra sem. Nem volt más választásom, meg kellett mentenem téged…

Az ujjaim szétnyílnak. A képfoszlányok egyesével bújnak elő emlékezetem iszonyú hasadékából. A kés. Az ágyon heverő kés. A feketére száradt folttal a nyelén. James kése.

Jacques belemélyesztette James szívébe. Tizenegy évesen…

Folytatja a förtelmes vallomást:

– Arra… arra nem számítottam, hogy Neptune rátalál a hitvány festőre a búzamezőn. Áthelyeztem a holttestet, mielőtt odaértetek volna az anyáddal. Nem vittem messzire, csupán néhány méterrel távolabb, már alig emlékszem, nagyon régen történt. Tudod, eleinte azt hittem, nem fog sikerülni, soha nem gondoltam volna, hogy az a csontsovány öregember olyan nehéz. Akármilyen hihetetlenül hangzik, egészen közel voltatok hozzám az anyáddal. Elég lett volna, ha elfordítod a fejed. De nem tetted. Azt hiszem, valójában nem is akartad megtudni. Nem láttatok meg, se te, se az anyád. Kész csoda volt! Érted? Egy égi jel! Attól kezdve tudtam, hogy velem semmi nem történhet, és be kell teljesítenem a küldetésemet. Másnap éjszaka eltemettem a hullát a mező közepén. Őrületes munka volt egy gyereknek, elhiheted. A többi dolgot apránként elégettem, a festőállványokat, a vásznakat. Csak a festődobozt tartottam meg bizonyítékául annak, hogy mi mindenre voltam képes érted. Fel tudod ezt fogni, Fanette? Még tizenegy éves sem voltam! Most már magad is láthatod, milyen derekasan helytállt az őrangyalod! Nem igaz?

Jacques időt sem hagy válaszra. Dől belőle a szó, miközben reménytelenül próbálja kiegyenesíteni a hátát a párnán, de milliméterről milliméterre, megállás nélkül csúszik lefelé.

– Tréfálok, Fanette. Valójában nem volt nehéz, még egy gyereknek sem. A te Jamesed tehetetlen vénember volt. Egy idegen amerikai, aki tíz évvel lekéste Monet-t. Csavargó, akire rá sem hederített senki. 1937-ben egyéb gondjuk is volt az embereknek. Ráadásul pár nappal korábban egy Givernyvel szemközt állomásozó uszályon holtan találtak egy meggyilkolt spanyol vendégmunkást. Minden csendőr azzal volt elfoglalva, hogy megtalálják a gyilkost, végül hetekkel később kapták el, egy conflans-i matróz volt a tettes.

Jacques ráncos keze az enyém után nyúl. Levegőt markol.

– Tudod, Fanette, jólesik ezekről a dolgokról beszélni. Ettől kezdve zavartalanul éltünk, jól megvoltunk ketten. Éveken át… Emlékszel? Együtt nőttünk fel, csak egy kis időre váltunk el, amikor főiskolára jártál Evreux-ben, de aztán tanítónőként visszatértél Givernybe. Az iskolánkba! 1953-ban összeházasodtunk Givernyben, a Szent Radegunda-templomban. Minden tökéletesen alakult. Az őrangyalodnak nem akadt dolga, a kisujját sem kellett mozdítania…

Jacques ismét nevetésben tör ki. Ez a harsány nevetés visszhangzik az otthonunkban szinte mindennap, miközben tévét néz, vagy újságot olvas. Hogyhogy nem tűnt fel nekem soha ez a sátáni kacaj?

– Ám az ördög nem alszik… Ugye, Stéphanie? Jérôme Morvalnak vissza kellett jönnie, hogy körülötted legyeskedjen. Emlékszel Jérôme Morvalra, egy másik osztálytársunkra az általános iskolából, akit Camille-nak becéztél? Ő volt a duci Camille… Az osztályelső! A nagyképű. Ki nem állhattad, Fanette, később azonban megváltozott. Idővel még azt az árulkodós kis Patriciát is sikerült az ágyába csalogatnia, akit Mary Cassatt után Marynek hívtál… Ám a duci Camille-nak hamarosan már nem volt elegendő az ő Patriciája. Meg kell hagyni, sokat változott. A gazdagság alaposan átformálja az embert. Megvásárolta Giverny legszebb házát, dölyfös ember lett, de rendkívül vonzó, még egyes fiatal lányok szemében is… Egyébként nyíltan csalta a feleségét. Mindenki tudott róla Givernyben, Patriciát is beleértve, aki kétségbeesésében még egy magánnyomozót is megbízott, hogy kémkedjen utána. Szegény Patricia! Mindazonáltal Morval bámulatosan tudott társalogni, megvolt a maga jól bevált szövege, akár festészetről, akár a vagyonáról vagy divatos művészektől származó gyűjteményéről volt szó. De a lényeg, Stéphanie, és most jól figyelj, Jérôme Morval, aki állítólag Párizs legkiválóbb szemsebésze volt, egyetlen okból tért vissza Givernybe. Nem Monet-ért vagy a Vízililiomokért, nem… Hanem a szépséges Fanette-ért, aki az általános iskolai évek alatt soha egy pillantásra sem méltatta. Amikor fordult a kocka, a duci Camille elégtételt akart venni…

Eláll a szavam.

– Te… te…

– Jól tudom, Stéphanie, te nem vonzódtál Jérôme Morvalhoz… Legalábbis akkor még nem. Éppen ezért elébe kellett mennem az eseményeknek. Jérôme Morval a faluban lakott, bőven volt alkalma, ideje, ravasz volt, tudta, mivel hálózzon be, az iskolától kezdve, a Vízililiomokon át, a Monet-emlékekig és a csodaszép tájakig…

A szörnyeteg keze ismét a kezemet keresi. Egyre feljebb kúszik a takarón, mint egy poloska. Erős késztetést érzek, hogy fogjam a kést, és átdöfjem a kezét, mint egy kártékony rovar kitinpáncélját.

– Nem teszek neked szemrehányást, Stéphanie. Tudom, hogy semmi nem történt köztetek. Csak sétálgattatok, beszélgettetek. De előbb-utóbb elcsábított volna, révbe ért volna. Nem vagyok gonosz, Stéphanie. Nem állt szándékomban megölni Jérôme Morvalt, a szegény kis duci Camille-t. Türelmes voltam, sőt több is annál. Próbáltam a lehető legvilágosabban a tudtára adni, mi mindenre vagyok képes, mekkora kockázatot vállal, ha továbbra is körülötted legyeskedik. Először elküldtem neki a vízililiomos képeslapot. Morval nem volt ostoba, jól emlékezett arra a lapra, amelyet évtizedekkel korábban, 1937-ben, Albert halála után, Monet kertjében bízott rám. A tizenegyedik születésnapodra szánta. Felragasztottam rá egy könyvből kivágott Aragon-idézetet, tudod, abból a versből, amelyet elszavaltattál az osztályodba járó gyerekekkel, azt a mondatot, amelyet én is annyira szerettem. Valami olyasmi volt, hogy az álom bűn, és büntetni kell, akár a többi bűnt. Morval nem volt hülye. Az üzenet pedig egyértelmű volt: mindazok, akik a közeledbe férkőznek, és megpróbálnak fájdalmat okozni neked, veszélybe sodorják magukat…

Jacques az ágyon heverő Aragon-verseskötet után matat. Meg is találja, de megfogni már nincs ereje. Egyetlen mozdulattal sem segítek. Megint köhög, köszörüli a torkát, hogy tisztább legyen a hangja, és folytatja:

– Találd ki, mit válaszolt erre Jérôme Morval? A képembe röhögött! Már akkor megölhettem volna, ha akarom. De a lelkem mélyén kedveltem a duci Camille-t. Adtam neki még egy esélyt. Elküldtem a párizsi rendelőjébe James festődobozát, a belsejében még mindig tisztán látszott a hajdan bevésett fenyegetés, Az enyém, itt, most és mindörökké. Aláírásként egy kereszt! Ha Morval ebből sem ért – gondoltam… Aznap reggel találkozóra hívott a Chennevières Malomház közelében álló mosóházhoz. Azt gondoltam, közli majd, hogy felhagy a próbálkozással, és attól kezdve békén hagy. Persze! Gondolhatod! Épp az ellenkezője történt. Fogta, és az orrom előtt a patakba hajította a ládát, azonnal elsüllyedt az iszapban. Lenézett téged, Stéphanie, nem szeretett, csak egy újabb trófea lettél volna a gyűjteményében. Összetörte volna a szívedet, a vesztedbe sodort volna… Mit tehettem? Meg kellett védenem téged… Engem nem vett komolyan, azt mondta, kispályás vagyok a vadászcsizmámban, képtelen vagyok boldoggá tenni téged, hogy soha nem szerettél. Csak hajtogatta a szokásos badarságait…

Jacques ismét keresgél valamit, majd megragadja a kést:

– Nem volt más választásom, Stéphanie, ott, helyben megöltem, James festőkésével, amelyet előrelátóan magammal vittem. Meghalt a patakparton, ugyanott, ahol sok évvel korábban Albert. Jó, tudom, a többi színjáték, a kővel szétvert és víz alá nyomott koponya nevetséges volt. Még az is átfutott az agyamon, hogy ez majd felkelti a gyanúdat, különösen, amikor a zsaruk kihalászták a patakból James festődobozát. Szerencsére te soha nem láttad ezt a ládikát… A lényeg az volt, hogy megvédjelek anélkül, hogy te bármiről tudomást szereznél, hogy magamra vállaljak minden kockázatot helyetted… Megbíztál bennem, és minden okod megvolt rá. Most már beismerheted Fanette-em, hogy soha nem kételkedtél a szerelmemben, és soha nem sejtetted, meddig vagyok képes elmenni érted. Emlékszel? Néhány nappal Morval halála után, még a rendőrségre is elmentél, és azt mondtad, hogy aznap reggel veled voltam az ágyban… A lelked mélyén nyilván tudtad az igazságot, de még magadnak sem akartad beismerni. Mindannyian sejtjük, hogy van egy őrangyalunk, nem igaz? Akinek nem tartozunk köszönettel…

Megkövülten nézem, ahogy Jacques ráncos ujjai a kés nyelét simogatják. Rögeszmés őrült. Mintha öregember testét még mindig borzongás járná át a gyönyörűségtől, hogy ezzel a fegyverrel leszúrt két férfit. Képtelen vagyok visszafogni magamat, nem bírom tovább. Kirobbannak belőlem a szavak:

– El… el akartalak hagyni, Jacques. Ezért tanúskodtam hamisan. Börtönben voltál. Felelősnek éreztem magam.

Az őrült gyilkos ujjai megszorítják a kést, majd elviselhetetlen lassúsággal szétnyílnak. Jacques még lejjebb csúszik az ágyban, szinte már fekszik. Harsány nevetés rázza. Tébolyult nevetés.

– Persze hogy felelősnek érezted magad, Stéphanie… Ez természetes, minden összekuszálódott benned. Én világosan átláttam a helyzetet. Nálam jobban senki nem ismer téged. Morval halála után azt gondoltam, nyugtunk lesz. Többé senki nem áll közénk, Stéphanie, senki nem szakít el tőlem. Aztán jött mindennek a betetőzése! Ma már, ha visszagondolok, szinte vígjátékba illő. Morval hullája a szoknyádhoz vonzotta azt a zsarut, Laurenç Sérénacot, aki mind közül a legnagyobb veszélyt jelentette számodra! Sarokba szorultam. Hát tőle hogyan szabadulhatnék meg? Hogyan végezhetnék vele anélkül, hogy meggyanúsítanának, letartóztatnának, elválasztanának tőled végérvényesen? Mert ha aztán jön egy másik Sérénac vagy egy másik Morval, hogy összetörje a szívedet, a börtönből hogyan védtelek volna meg? Sérénac kezdettől fogva engem gyanúsított, átlátott rajtam, úgy olvasott bennem, akár egy nyitott könyvben… A megérzéseit követte. Jó zsaru volt, meleg helyzet volt, Stéphanie. Szerencsére soha nem jött rá, hogy 1937-ben én is ott voltam a pataknál az osztálytársunk baleseténél, az amerikai festő eltűnéséről pedig soha nem is hallott… Annak idején, 1963-ban, ő és a helyettese, Bénavides nagyon közel jártak az igazsághoz… Persze álmukban sem gondolták volna. Ki érthetett volna ebből bármit is? Azért az a szemét Sérénac mégis meggyanúsított, neked pedig elcsavarta a fejedet. Vagy ő, vagy én! Ezt alaposan meghánytam-vetettem magamban…

A kezem észrevétlenül a takaró alá csúszik. Jacques elnyúlik az ágyon, már nem tud felemelkedni, nem is láthat engem, a mennyezethez beszél. Újra megmarkolom a kést. Morbid gyönyörűséget érzek az érintésére. Mintha a nyelére száradt vér behatolna az ereimbe, és gyilkos indulattal töltene meg.

Jacques ideges nevetése rekedt köhögésbe torkollik. Nehezére esik a lélegzetvétel. Ülve könnyebb lenne, az biztos. De nem kér meg, hogy segítsek. A hangja kicsit halkul, de azért folytatja:

– Hamarosan befejezem, Stéphanie. Végül is Sérénac sem volt különb a többinél. Elég volt kicsit ráijeszteni, és megfutamodott… Egy kis hatásos, látványos fenyegetés…

Újfent nevet, vagy köhög, vagy egyszerre teszi mindkettőt. Lassan a fekete ruhám gyűrődései felé közelítem a kést.

– A férfiak gyengék, Stéphanie… Mindegyik. Sérénacnak fontosabb volt a szánalmas kis zsarukarrierje, mint az irántad érzett nagy szenvedély. Nincs okunk panaszra, igaz, Stéphanie? Ezt akartuk, nem? Sérénacnak végső soron igaza volt. Ki tudja, mi történt volna, ha makacsul ragaszkodik hozzád… Ő volt az utolsó árnyék köztünk, Stéphanie, az utolsó felleg, az utolsó faág, amelyet félre kellett hajtani… Ennek most már több mint negyven éve…

Keresztbe tett karomat a mellemhez szorítom; a festőkés a szívemen lapul. Beszélni szeretnék, üvölteni: „Mondd csak, Jacques, mondd csak, angyalom, ha már annak tartod magad, ilyen könnyű leszúrni valakit? Kést döfni egy ember szívébe?”

– Most mondd meg, min múlik az élet, Stéphanie? Mi lett volna, ha nem vagyok melletted a kellő pillanatban, ha nem tudom elhárítani az akadályokat, egyiket a másik után, ha nem tudlak megvédeni… ha nem közvetlenül utánad születek, mint egy ikertestvér, és nem jövök rá, mi a küldetésem… Boldogan hagyom itt a földi létet, Stéphanie. Sikerrel jártam. Annyira szerettelek, és itt van rá a bizonyíték, most már magad is láthatod…

Felállok. Elborzadva. A kést észrevétlenül a mellkasomhoz szorítom. Jacques rám néz, kimerültnek tűnik, mint akinek már nehezére esik nyitva tartania a szemét. Próbál kiegyenesedni, a lábával kalimpál. Ettől az ágyra fektetett alumínium láda fülsiketítő robajjal a parkettára zuhan. Jacques-nak a szeme sem rebben. Velem ellentétben. Az éles zaj szédítő visszhangként zeng tovább a fejemben. Úgy érzem, forog velem a szoba. Kínkeservesen közeledem hozzá. A lábam felmondja a szolgálatot. Kinyújtom a karomat. Jacques mereven bámul rám, de a kést még nem látja. Még nem. Lassan emelem fel.

Neptune felugat kint, az ablak alatt. A következő pillanatban szirénázó mentő hasít át a malom udvarán. A kavicson csikorognak a kerekek. A villogó jelzés fényudvarában két, fehérben és kékben játszó, valószerűtlen alak körvonala suhan el az ablak előtt. Bekopognak az ajtón.

Elvitték Jacques-ot. Aláírtam egy rakás papírt, anélkül, hogy elolvastam volna őket, vagy bármit is kérdeztem volna. Még 6 óra sem volt. Megkérdezték, szeretnék-e beszállni a mentőbe, azt feleltem, hogy nem, majd pár óra múlva autóbusszal vagy taxival utánamegyek. A mentőápolók szó nélkül távoztak. A nyitott alumínium láda azóta is a földön hever. A festőkés az éjjeliszekrényen nyugszik. Az Aragon-kötet a takaró gyűrődéseibe bújt. Fogalmam sincs, miért, de amint a mentő elment, első dolgom az volt, hogy felmentem a padlásra, átkutattam a tetőteret, és megkerestem a régi, porlepte Vízililiomok-képemet, amelyet tizenegy éves koromban festettem.

Kétszer festettem meg, először sziporkázó színkavalkádban, hogy megnyerjem a Robinson Alapítvány pályázatát, aztán Paul halála után, feketében.

Leemeltem a falról Jacques vadászpuskáját, és a helyére, ugyanarra a szögre felakasztottam a festményt, a sarokba, ahol rajtam kívül senki nem láthatja.

Aztán elindultam otthonról. Szükségem volt friss levegőre. Neptune-t is magammal vittem. Alig múlt reggel 6 óra. Tudtam, hogy Giverny még néhány órán át kihalt. Sétáltam a malom előtt, a patakparton.

És emlékeztem.

– TIZENHARMADIK NAP –

2010. május 25.

(Chemin du Roy – megyei főút)

Megnyugvás

– 83 –

Mindez tizenhárom napja, május 13-án történt. Azóta azzal töltöttem a napjaimat, hogy újraéltem a röpke pillanatokat, amikor elrabolták az életemet, újra lejátszottam magam előtt a filmet, hogy megpróbáljam megérteni az elképzelhetetlent, még egyszer utoljára, mielőtt véget vetnék az életemnek.

Annyit bóklásztam egyedül a faluban, hogy bizonyára kísértetnek hittetek. Igazából az ellenkezője igaz.

Én nagyon is valóságos vagyok.

A többiek a kísértetek, akik az emlékeimből léptek elő, akikkel benépesítettem életem egykori színtereit. Minden egyes hely, ahol az elmúlt napokban megfordultam, emlékezésre késztetett. A malom környéke, a rét, az iskola, a rue Claude Monet, a Baudy Szálló terasza, a temető, a Vernoni Múzeum és a Csalános sziget…

Saját emlékeimet kiegészítettem azokkal az értesülésekkel, amelyeket a Sylvio Bénavides felügyelővel 1963 és 1964 között folytatott hosszú beszélgetésekből megtudtam, miután a Jérôme Morval meggyilkolásával kapcsolatos nyomozás eredménytelenül lezárult. Sylvio Bénavides nem adta fel, makacsul kutatott tovább, de a legcsekélyebb bizonyítékra, a legapróbb új nyomra sem sikerült rábukkannia. Rokonszenveztünk egymással. Kedvemre beszélgethettem vele. Szerencsére Jacques rá nem volt féltékeny. Sylvio hűséges férj volt és figyelmes, odaadó apja a kis Carinának, aki olyan nehezen bújt ki a mamája hasából. Sylvio részletesen beszámolt a nyomozásról, amelyet Laurenç-szal folytattak a Vernoni Rendőrkapitányságon, a Cocherel-tanyán, a roueni és a vernoni múzeumban… Az 1970-es évek derekán Sylviót La Rochelle-be helyezték át. Valamivel több mint tíz éve, egészen pontosan 1999 szeptemberében – látjátok, még mindig milyen tökéletesen működik az emlékezetem – kaptam egy rövid, kézzel írt levelet Béatrice Bénavides-tól. Tapintatosan tudatta velem, hogy egy reggel Sylvio végleg itt hagyta őt és Carinát, infarktus vitte el. Aznap, mint minden reggel, Sylvio biciklire pattant, hogy körbekerekezze Oléron szigetét, ahol együtt nyaralt az egész család, utószezonban béreltek egy bungalót. Jókedvűen indult el, csodálatos, bár kissé szeles időben. Az óceánpart előtt, egy La Brée-les-Bains és Saint-Denis-d’Oléron közti emelkedőn holtan fordult le a bicikliről. Hetvenegy éves volt.

Ilyen, ha megöregszik az ember. Végignézi, hogy a többiek meghalnak körülötte.

Néhány napja rövid levelet írtam Béatrice-nak, amelyben mindent elmagyaráztam neki. Úgy éreztem, tartozom ennyivel Sylvio emlékének. A dúsgazdag Robinson Alapítványnak semmi köze nem volt a gyilkosságokhoz, ahogy Amadou Kandy ügyleteinek, az elfeledett Monet-vásznaknak és Morval szeretőinek sem. Laurenç Sérénacnak kezdettől fogva igaza volt. Szenvedélyből elkövetett bűncselekmény történt. Ám egy elképzelhetetlen mozzanat megakadályozta a teljes igazság feltárásában. A féltékeny gyilkos nemcsak felesége vélt szeretőit tette el láb alól, de már a tízéves kislány barátait is félresöpörte az útból, mert már akkor szerelmes volt belé. A levelet még nem adtam fel. Azt hiszem, végül nem is fogom elküldeni.

Most már egyáltalán nem számít.

Mozgás! A tettek mezejére kell lépnem!

Méla undorral a szemetesbe dobom Berger doktor levelét. Vesszen a többi undorító reklámújsággal együtt. Feltekintek a malom tornyára.

Tétovázom.

Már alig visz a lábam. A Csalános szigeten tett utolsó séta kimerített. Mégsem tudok dűlőre jutni magammal. Járjak még egyet utoljára a faluban? Vagy menjek egyenesen haza? Az előbb az Epte partján hosszan töprengtem, hogyan fejezzem be az életemet most, hogy már minden a helyére került.

Végül döntöttem. Arról gyorsan letettem, hogy Jacques puskáját használjam. Gondolom, értitek, miért. Arról sem lehet szó, hogy gyógyszert vegyek be! Eszem ágában sincs órákon, napokon át haldokolni a vernoni kórházban, mint Jacques. Ráadásul mellettem nem lesz senki, aki kiköthetné az infúziót. Nem! A leghatékonyabb módszer, hogy végezzek magammal, ha úgy teszek, mintha ez a nap ugyanolyan lenne, mint a többi, hazatérek a malomba, felmegyek a szobámba, a torony legfelső emeletére, a negyedikre, komótosan elrendezem a dolgaimat, megvárom, míg beesteledik, aztán kinyitom az ablakot, és kiugrom.

Végül úgy döntök, hogy visszamegyek a faluba. Csak kibír a lábam még egy utolsó kilométert.

– Gyere, Neptune!

Ha bármelyik járókelő vagy turista érdeklődve rám néz, azt hihetné, mosolygok. Nem sokat tévedne. Az utóbbi tíz napot Paul és Laurenç társaságában töltöttem, s ez végül csillapította a haragomat.

Elindulok hát, végig a chemin du Roy-n. Pillanatokon belül ismét a Vízililiomos tónál találom magam.

Claude Monet halálát követően, 1926-ban, a kert jóformán ebek harmincadjára jutott. Fia, Michel Monet 1937-ig lakott a givernyi rózsaszín házban, amíg össze nem házasodott a fotómodell Gabrielle Bonaventure-rel, akitől egy lánya született, Henriette. Tízéves koromban, 1937-ben, a többi falubeli gyerekkel rendszeresen beszöktünk a kertbe, a rét felőli oldalon, a kerítés egyik résén át. Én festettem, a fiúk pedig bújócskáztak a medence körül. Akkoriban már csak Blanche, Claude Monet lánya és Blin úr, a kertész lakott ott, ez utóbbi tartotta rendben a birtokot. Ránk hagyták, nem csináltunk semmi rosszat. Blin úr semmit nem tagadott meg a kis Fanette-től, aki oly bájos volt a mályvakék szemével, a hajába kötött ezüstszalagokkal és káprázatos festőtehetségével!

Blanche Monet 1947-ben halt meg. Az utolsó örökös, Michel Monet kivételes alkalmakkor továbbra is megnyitotta a kertet és a házat, államfők és művészek előtt, vagy különleges születésnapokon… És persze a givernyi iskolásoknak! Sikerült rávennem. Nem volt nehéz… Ő sem tudott ellenállni a kis Fanette-nek. Pontosabban az akkor már csodaszép Stéphanie-nak, a vízililiom-tekintetű tanítónőnek, aki hihetetlenül művelt volt a festészet terén, és aki évről évre őszinte lelkesedéssel próbálta felkelteni a falubeli gyerekek érdeklődését az impresszionizmus iránt, bátorítani őket, hogy versenyezzenek a Robinson Alapítvány művészeti díjáért, mintha az élete múlt volna azon, milyen érzéseket ébreszt a kisdiákjaiban. Michel Monet évente egyszer megnyitotta a kertet az osztályomnak. Májusban, amikor legszebb a park.

Megfordulok, és egy pillanatra szemügyre veszem a rózsalugas alatt hömpölygő tömeget, a festő házának ablakaiban tülekedő arcokat. Ha belegondolok, hogy 1963 júniusában kettesben voltunk ebben a házban, Laurenç és én… Miénk volt a nappali, a lépcsőház, a hálószoba. Kétségkívül ez a legszebb emlékem. Az első és utolsó szabadulási kísérletem…

Michel Monet autóbalesetben halt meg, három évvel később, Vernonban. Miután 1966. február elején közzétették a végrendeletét, elképesztő emberáradat rohanta meg a givernyi házat. Csendőrök, jegyzők, újságírók, művészek… Jelen voltam én is, akárcsak a többi falubeli. A házban és a műteremben a végrehajtók döbbenten fedeztek fel százhúsz vásznat, vagyis nyolcvan Claude Monet-képet, köztük addig még ismeretlen Vízililiomokat, és negyven további festményt Monet barátaitól, Sisley-től, Manet-tól, Renoir-tól, Boudin-től… Értitek? Hihetetlen kincsről volt szó, felbecsülhetetlen vagyonról, amely Claude Monet halála után csaknem feledésbe merült. Ez persze így nem teljesen igaz… Givernyben 1966 előtt is sokan tudtak a létezésükről, és tisztában voltak a rózsaszín házban rejtőző remekművek értékével, amelyekre Michel Monet negyven éven át ügyet sem vetett. Akiknek alkalmuk adódott és jártak a házban, saját szemükkel láthatták a képeket. Természetesen én is… 1966 óta a százhúsz alkotást Párizsban, a Marmottan Múzeumban csodálhatják meg a látogatók. Ez a legnagyobb kiállított Monet-gyűjtemény az egész világon…

Ami engem illet, 1966 után soha többé nem vittem a gyerekeket Monet kertjébe. A nagyközönség számára csak sokkal később, 1980-ban nyitották meg. Végül nyilvánvalóvá vált, hogy egy ilyen kincset a lehető legtöbb emberrel meg kell osztani, hogy a ház és a kert lenyűgöző szépségét valamennyi arra fogékony léleknek fel kell kínálni.

Nem csak annak az egyetlen kislánynak, akit úgy elkápráztatott a gyönyörűségük, hogy ott helyben tűzbe dobta az álmait.

Jobbra fordulok, és a rue du Château d’Eau-n elindulok a falu felvége felé.

A gyerekkori otthonom már nincs meg.

Anyám 1975-ben bekövetkezett halála után valódi nyomorúságos viskó lett belőle. Földig rombolták. A telket a párizsi szomszédok vették meg, és egy több mint két méter magas fehér terméskőfalat húztak fel rá. A házunk helyére nyilván virágágyás, hinta, kerti medence került… Valójában fogalmam sincs róla. Nem is fogom megtudni már soha. Ahhoz át kellene kukucskálnom a fal felett.

A rue du Château d’Eau végére érek. Túl vagyok a nehezén! Ha belegondolok, hogy tizenegy évesen még Neptune-nél is gyorsabban futottam végig ezen az utcán! Szegény most ideje nagy részét azzal tölti, hogy rám vár. Bekanyarodom a rue Claude Monet-ra. A turistasztrádára! Már nincs kedvem zsörtölődni a tömeg miatt. Giverny úgyis túlél engem, más köntösben, de örökké élni fog, még akkor is, ha a régi idők összes kísértete köddé válik, Amadou Kandy a festőgalériájával és kétes ügyleteivel, Patricia Morval, én…

Haladok tovább. Képtelen vagyok megállni, hogy ne tegyek egy röpke húszméteres kitérőt az iskola felé. A Városház tér az épület fehér terméskő falával és a hársfák árnyékával nem sokat változott az évek során. Az iskolát bezzeg az 1980-as évek elején, három évvel a nyugdíjba vonulásom előtt átépítették! Borzalmas fehér és rózsaszín modern épület áll a helyén. Vattacukor. Givernyben! Micsoda szégyen! De már régóta nincs erőm ezekkel a szörnyűségekkel küzdeni… Az újonnan létesített óvoda még rosszabb, panelből épült, pont szemközt. Végül is ehhez már semmi közöm… Mostanság a gyerekek futva megelőznek, egy pillantást sem vetnek felém, Neptune-t pedig meg kell dorgálnom, hogy hagyja békén őket. Már csak öreg amerikai festők kérnek tőlem felvilágosítást olykor-olykor.

Elindulok lefelé a rue Blanche-Hoschedé-Monet-n. Az egykori szolgálati lakásomból, az iskola felett, régiségkereskedés lett. A kerekablakos padlásszobám a többi helyiséggel együtt hitvány múzeumként szolgál az állítólag hiteles falusi berendezési tárgyakra vágyó városlakók számára, akik csekkfüzettel a kezükben érkeznek. A tetőtéri kerek ablakból senki sem kémleli többé a perigeumára érő teliholdat. Istenem! Hány évet, hány éjszakát töltöttem ez előtt az ablak előtt… Gyerekkorom óta. Emlékezés közben még tegnap is…

A régiségbolt előtt álló felnőttek egy csoportja japánul vagy koreaiul, vagy ki tudja, milyen érthetetlen nyelven beszél. Én már semmiből nem értek egy szót sem. Dinoszaurusz vagyok egy állatkertben. Kaptatok felfelé a rue Claude Monet-n. Ebben az utcában kizárólag a Baudy Szálló őrizte meg hajdani arcát. Az egymást követő tulajdonosok gondosan őrzik a terasz, a homlokzat, az épületbelső Belle Époque-hangulatú díszleteit. Theodore Robinson akár már holnap visszatérhetne a törzshelyére, nem érné meglepetés. Itt egy évszázada megállt az idő.

Rue Claude Monet. 71. szám.

Jérme és Patricia Morval.

A ház előtt próbálom sietősre fogni a lépteimet. Négy nappal ezelőtt jártam bent. Beszélnem kellett Patriciával. Velem együtt ő is a hajdani Giverny utolsó túlélője. Soha nem szerettem túlságosan. Bizonyára értitek már, miért. Azt hiszem, számomra örökre a nyafogós, árulkodós Mary marad.

Belátom, nevetséges vagyok. Patricia sokat szenvedett. Legalább annyit, mint én. Végül beadta a derekát, feleségül ment a duci Camille-hoz, akiből Jérôme Morval, a kitűnő orvostanhallgató, majd a híres szemsebész lett, és a közlekedőedények kegyetlen törvénye folytán, minél vonzóbb férfivá vált, annál több hölgyet próbált elcsábítani, Patricia pedig annál inkább ragaszkodott hozzá. A rue Claude Monet 71. szám alatt 1963-ban megállt az élet. Hajdan a falu legszebb háza volt. Mára tiszta romhalmaz. A városháza alig várja, hogy Morval özvegye meghaljon, és a falu megszabaduljon végre az összképet elcsúfító förmedvénytől.

Patriciának meg kellett tudnia. Tudomására kellett hoznom, ki ölte meg a férjét. Tartoztam neki ennyivel… S a végén a kis árulkodós Patricia nagyon meglepett. Arra számítottam, hogy a rendőrség már másnap kiszáll a malomba. 1963-ban egy percig sem habozott. Névtelenül fényképeket küldött a Vernoni Rendőrkapitányságra Jérôme Morval feltételezett szeretőiről. Köztük rólam.

Furcsamód ez egyszer másképp viselkedett. Úgy látszik, az élet mégiscsak megváltoztat bennünket… Megtudtam, hogy amióta az egyik unokaöccse bevezette az Internet rejtelmeibe, szinte ki sem mozdul otthonról. Pedig hetvenéves koráig egyetlen számítógépet sem kapcsolt be! Persze ettől még nincs kedvem vele teázgatni, hogy még egyszer utoljára megosszuk egy szörnyeteg iránt érzett gyűlöletünket. A nagy ugrás előtt.

Megszaporázom a lépteimet. Jó, jó, tudom, az én esetemben nem ez a legtalálóbb kifejezés… Neptune harminc méterrel előttem lohol. A rue Claude Monet enyhén emelkedik, mint az égbe vezető hosszú út. Stairway to heaven – játszotta egy gitár két nemzedékkel ezelőtt…

Végre a templomhoz érek. Claude Monet óriási, tizenöt méteres arcképe tekint le rám. Folyik a Szent Radegunda-templom felújítása, és az állványzatot hatalmas vászonplakáttal takarták el, a mester fekete-fehér képével. Monet festőpalettát tart a kezében. Nincs bátorságom felkapaszkodni a temetőig, pedig ott nyugszanak mindazok, akik életem során keresztezték az utamat, akik valaha is számítottak. Különös módon, majdnem minden temetésen esett az eső. Mintha Givernyben illetlenség lenne vakító napsütésben végső búcsút venni. Esett 1937-ben azon a napon, amikor az én Paulomat, Albert Rosalbámat temettük. Teljesen összeomlottam. Esett 1963-ban is, amikor Jérôme Morvalt helyezték örök nyugalomra. Ott volt az egész falu, az evreux-i püspök, a templomi kórus, újságírók, sőt még Laurenç is. Több száz ember! Furcsa a sors! Egy héttel ezelőtt Jacques temetésén egyedül voltam.

A temetőt az emlékeimmel népesítettem be. Az esős emlékeimmel.

– Gyere, Neptune!

Útra fel! Hátra van még az utolsó futam. Elindulok lefelé a rue de la Dîme-en, egyenesen a chemin du Roy felé. A meredek keresztutca épp a malommal szemben torkollik a megyei főútba. Sokáig várok, mielőtt átkelnék az úttesten, mert szinte egybefüggő a Givernyből kifelé araszoló kocsisor. Neptune türelmesen vár mellettem. Végül egy külföldi rendszámú, jobbkormányos, piros kabrió átenged.

Felmegyek a hídra, és önkéntelenül megtorpanok a patak felett. Még egyszer utoljára alaposan szemügyre veszem a mosóház cserepes tetejét és piszkos rózsaszín téglafalait, a híd metálzöld korlátját, tőlem jobbra a malom udvarát körbevevő falat, amely felett innen csupán a torony legfelső emelete és a cseresznyefa csúcsa látható. A mosóházon hetek óta falfirka díszeleg, fekete-fehér fintorgó arcokat pingáltak rá festékszóróval. Senkinek sem jut eszébe letisztítani a téglákat. Lehet, hogy hanyagságból, lehet, hogy más megfontolásból… Végtére is, ha van olyan hely a világon, amelyre rossz fényt vetne, ha névtelen lázadó művészek képeit gőzborotvával radíroznák le, az bizony Giverny. Nem gondoljátok?

A keskeny patakban háborítatlanul csordogál a tiszta víz, ügyet sem vet a parton sürgölődő emberekre. A szerzetesekre, akik hajdan kézzel ásták ki a malomárkot, a felvilágosult festőre, aki a kerti tavába terelte a patak vizét, és harminc évig a világtól elzárva tavirózsákat festett a partján, az őrültre, aki itt tett el láb alól minden közelembe merészkedő férfit, minden férfit, akit szerethettem volna.

Kit érdekel ez ma már? Kinek panaszoljam el? Létezik elfecsérelt életekkel foglalkozó hivatal?

Előrelépek még néhány métert. Tekintetem körbeöleli a földeket, a rétet. Még egyszer utoljára. A parkoló szinte teljesen üres.

Végül is ezek a földek, rétek cseppet sem emlékeztetnek egy hipermarket díszletére. Persze hogy nem! Ez egy eleven, folyamatosan alakuló táj. Az évszakok, a napszakok, a fényviszonyok tükrében változik. És felkavaró is. Talán biztosnak kellett lennem a halálom órájában, abban, hogy utoljára látom, hogy ezt végre megértsem? Hogy ennyire sajnáljam? Végtére is sajnálom itt hagyni. Claude Monet, Theodore Robinson, James és még oly sokan nem véletlenül választották ezt a helyet… Persze hogy nem. És az, hogy egy táj emlékhellyé válik, semmit nem von le a szépségéből.

Épp ellenkezőleg.

– Nem igaz, Neptune?

A kutyám úgy csóválja a farkát, mintha hallaná és értené utolsó őrült gondolataimat. Valójában sejti, mi lesz a sétánk következő állomása. Ismeri a szertartásaimat. Tudja, hogy ritkán térek haza a malomba úgy, hogy ne tennék egy kört a hátsó udvaron, a kis tisztáson, ahol egy szomorúfűz és két fenyőfa áll. A tisztást ma kerítés védi a turistáktól. Az útról nem is lehet észrevenni.

Neptune megint megelőzött. A füvön fekve vár, mintha pontosan tisztában lenne azzal, mit jelent ez a hely. Végül én is odaérek, beszúrom botomat a porhanyós földbe, és megtámaszkodom rajta. Elnézem magam előtt az öt kis keresztet az öt kis sírhalmon.

Emlékezem. Hogyan is felejthetném el? Tizenkét éves voltam. Minden erőmmel szorítottam magamhoz Neptune-t, a karomban halt meg. Egy évre rá, hogy Paul vízbe fulladt. Öregkori végelgyengülésben múlt ki, magyarázta a mama.

„Nem szenvedett, Stéphanie. Csak halálba szenderült, ahogy egy öreg kutya…”

Vigasztalhatatlan voltam. El sem tudtak választani a kutyámtól.

„Hozunk másikat, Stéphanie. Egy kutyakölyköt… Holnap…

– Ugyanilyet szeretnék! Ugyanilyet…

– Rendben, Stéphanie. Ugyanilyet kapsz. Elmegyünk az Autheuil-farmra… Mi… mi lesz az új kiskutya neve?

– Neptune!”

Hat kutyám volt életemben. Mindegyik németjuhász. Mindegyiknek a Neptune nevet adtam, egy magányos és boldogtalan kislány szeszélye iránti hűségből, aki tiszta szívből vágyott rá, hogy a kutyája örökké éljen, legalább ő ne haljon meg soha!

Felnézek újra, és tekintetemet lassan körbejártatom, jobbról balra. Mindegyik kereszten, apró tábla, rajta ugyanaz a név. Neptune.

Csak az évszámok változnak a név alatt.

1922–1938

1938–1955

1955–1963

1963–1980

1980–1999

Neptune feltápászkodik, mellém lép, és hozzám dörgölőzik, mintha érezné, hogy ezúttal én távozom, nem ő. Neptune-t visszafogadják az Autheuil-farmra, ahol több generáció óta tenyésztenek kutyákat. Talán még az anyja is ott él. Jó helye lesz. Hagyok majd egy levelet pontos utasításokkal, a szokásaira, az étkezésére vonatkozóan. Beleírom, hogy hagyják játszani a gyerekekkel, és ha majd eljön az ideje, ide temessék.

Megsimogatom. Még soha nem bújt hozzám ilyen hevesen. Egyre jobban kerülget a sírás. Igyekeznem kell. Ha sokáig húzom az időt, a végén elszáll a bátorságom…

Földbe szúrt botomat az öt sírhalomnál hagyom. Többé már nem lesz rá szükségem. Átsétálok az udvarra. Neptune egy tapodtat sem tágít mellőlem. Az állatok rohadt hatodik érzéke! Máskor rég leheveredett volna a cseresznyefa alá, de most nem! Nem ereszt. A végén még feldönt. Egy pillanatra sajnálom, hogy hátul hagytam a botomat.

– Lassan a testtel, Neptune!

Neptune eltávolodik egy kicsit. A cseresznyefa levelein már régóta nincsenek ezüstszalagok. A madarak kedvükre csipegethetnek… Még egyszer hosszan megsimogatom Neptune-t. Közben felnézek a toronyra.

Jacques 1971-ben vette meg a Chennevières malmot. Megtartotta a szavát. Hittem neki. Istenem! Akkor vakon hittem neki! Megvette a házat, álmaim otthonát, a furcsa formájú malmot, amely tizenegy éves koromban annyira izgatott. Egyre több párizsi érkezett a környékre, így az ingatlanügynöksége végre jövedelmezőre fordult. Türelmes volt, kivárta a kedvező pillanatot. A malom hosszú ideje lakatlan volt, végül a tulajdonosok rászánták magukat, hogy eladják. Elsőként csapott le az üzletre. Évekbe telt, de mindent felújított. A malomkereket, a kutat, a tornyot.

Azt hitte boldoggá tesz. Annyira nevetséges volt… Mint amikor az őrök szórakozásból feldíszítik a börtönfalakat. A Chennevières malomnak attól kezdve már semmi köze nem volt ahhoz a romos, öreg házhoz, amely annak idején elkápráztatott engem, a „boszorkánymalomhoz”, ahogy akkoriban neveztük. Tisztára mosott terméskövek. Lakkozott fagerendák. Metszett fák. Virágba borult erkélyek. Simára gereblyézett udvar. Olajozott kapu. Megemelt kerítés.

Jacques mániákus volt. Rögeszmés.

Honnan sejthettem volna?

Soha nem hagytam, hogy kivágja a cseresznyefát! Nem is tette meg. Minden szeszélyemnek engedett. Igen, igen, valóban ezt hittem.

Aztán az ügynökségnél fordult a széljárás. Gondok támadtak a törlesztéssel. Először bérbe adtuk a malom egy részét, később eladtuk egy falubeli fiatal párnak. Csak a toronyépületet tartottuk meg. A Chennevières malmot néhány éve vendégházzá alakították. Szemlátomást jól működik. Azt hiszem már csak arra várnak, hogy végleg eltűnjek, és megszerezhessenek még néhány kiadható szobát. Az udvaron hinták állnak, egy nagy grillsütő, napernyők és kerti bútorok. Úgy tervezik, hogy a malom mögötti mezőn állatparkot alakítanak ki, már telepítettek is néhány lámát, kengurut és struccot vagy emut, nem tudom pontosan.

El tudjátok képzelni?

Egzotikus állatok a gyerekek szórakoztatására… El sem tévesztheti az ember, ha Vernon felől, a chemin du Roy-n érkezik Givernybe.

Ha belegondolok, hogy évtizedekig a boszorkány malma volt…

Mára már csak a boszorkány maradt.

Én.

De ne féljetek, ő sem időzik már sokáig. Kihasználja az alkalmat, és a telihold másnapján eltűnik… Holtan találnak rá hajnalban, a cseresznyefa tövében. Aki majd rábukkan, felnéz, és arra gondol, bizonyára lezuhant a seprűjéről. Érthető. Vén boszorkány volt.

Még egyszer utoljára erősen megszorongatom Neptune bundáját, majd becsukom magam mögött a torony ajtaját. Amennyire a lábam engedi, felsietek a lépcsőn, hogy ne halljam a nyüszítését.

– TIZENNEGYEDIK NAP –

2010. május 26.

(Chennevières Malomház)

Ezüstszalagok

– 84 –

Kinyitottam az ablakot. Pár perccel múlt éjfél. Gondoltam, könnyebb kiugrani, ha leszáll az éjszaka. A szobában mindent elrendeztem, mint afféle rendmániás öregasszony, nyilván idővel nyomot hagytak rajtam Jacques legborzalmasabb rögeszméi. A Neptune sorsáról rendelkező levelet az asztalon hagytam, hogy jó bánásmódban legyen része. Ahhoz nem volt bátorságom, hogy a fekete Vízililiomaimat leakasszam a falról.

Egyáltalán nem áltatom magam. Majd betoppan egy pár kapzsi eure-völgyi régiségkereskedő és kiszolgálja magát, kedvére válogat a bútorokból, edényekből és kacatokból. Egyes tárgyak talán visszakerülnek a rue Blanche-Hoschedé-Monet-ba, a régiségkereskedőhöz, az iskola feletti régi szolgálati lakásomba… Nagyon meglepne, ha bárkit is érdekelne a fekete festékkel összemázolt, ocsmány Vízililiomok-képem. Ki sejthetné, hogy a látható réteg alatt sziporkázó fénnyel teli másik élet rejtőzik?

Szemétbe ezzel a mázolmánnyal!

Gödörbe a vénasszonnyal, aki túlságosan kihajolt az ablakon, gödörbe vele, a kedves férje mellé.

A gonosz öregasszonnyal, aki már nem szólt senkihez, soha el nem mosolyodott, alig köszönt vissza. Ki gondolná, hogy a ráncos bőr alatt egy tehetséges kislány rejtőzik. Sőt, talán zseni…

Soha senki nem fogja megtudni.

Fanette és Stéphanie régóta halottak… megölte őket egy túlbuzgó őrangyal.

Kinézek az ablakon a malom udvarára. A fedett bejárat előtti halogén lámpa fénye megvilágítja a szürke kavicsot. Már nem félek, csak egy dolgot sajnálok. A kis Fanette annyira szerette az életet.

Nem érdemelte meg, hogy ilyen megkeseredett emberként haljon meg.

– 85 –

A Citroën Picasso csaknem az ablakom alatt áll meg. Taxi. Már megszoktam. Gyakran hoznak turistákat késő este a vendégházba. Az utolsó párizsi vonattal érkeznek a vernoni állomásra, a csomagtartó tele van bőröndökkel.

Neptune persze már felpattant, és a kocsi körül ugrándozik. A taxik hátsó üléséről többnyire utazási lázban égő gyerekek kisebb hada bukkan elő. Neptune ujjongva fogadja őket!

Ezúttal nincs szerencséje, egyetlen gyerek sem száll ki az autóból.

Csak egy idős férfi.

Csomagja sincs…

Különös…

Neptune lecövekel előtte. Az idős férfi lehajol hozzá. Hosszan simogatja a kutyámat, mintha régi barátra lelt volna…

Úristen!

Lehetséges?

Zakatol a szívem, káprázik a szemem, zúg a fejem.

Lehetséges?

Még jobban kihajolok. Ezúttal nem azért, hogy kiugorjak. Ó, nem! Iszonyú forróság önti el a testemet. Újra látom magam egy másik ház ablakában. Monet rózsaszínű házának ablakában. Egy másik életben. Akkor egy észvesztően vonzó férfi állt mellettem. Különös szavakat mondtam neki, amelyekről soha nem hittem volna, hogy kicsúszhatnak a számon.

Aragon-verset idéző szavakat… Mintha mindörökre az agyamba vésődött verset szavaltam volna…

„Kizárólag a Triumph Tigerébe szerettem bele!”

Nevettem, és még hozzáfűztem:

„Meg talán abba is, ahogy megállt, és megsimogatta Neptune-t…”

Még jobban kihajolok az ablakpárkányon. A hang felszáll a torony legfelső emeletéig. Közel ötven év alatt alig változott:

– Neptune…? Barátocskám, álmomban sem gondoltam volna, hogy itt talállak, ennyi idő után… Élve!

Ellépek az ablaktól, és a szoba falához simulok. A szívem kiugrik a helyéről. Próbálom észhez téríteni magam, próbálok gondolkodni.

Örökkön örökké.

Soha nem láttam viszont Laurenç Sérénacot. A felügyelő kivételesen jó zsaru volt. A Morval-ügy után néhány hónappal, 1963 végén, Sylvio Bénavides-tól megtudtam, hogy Laurenç Québecbe kérte a kinevezését, mintha a világ másik végébe kellett volna menekülnie. Előlem. Legalábbis én azt hittem. Valójában Jacques gyilkos őrülete elől. Az évek során Kanadában mindenki hozzászokott, hogy a becenevén szólítsák. Laurentin. Québecben így becézik a Saint-Laurent-völgyben lakókat, Montreáltól Ottawáig. A kollégái nyilván nem tudtak ellenállni a csábításnak, és az okszitán Laurenç keresztnevet a québeci Laurentinre változtatták. Később az országos sajtóból értesültem arról, hogy az 1985-ös nagy festményrablási ügy kapcsán – amikor Monet-festményeket raboltak a Marmottan Múzeumtól – visszatért a Vernoni Rendőrkapitányság élére. Akkoriban még néhány fénykép is megjelent róla az újságban. Hogy ne ismerném meg Laurenç Sérénacot, aki időközben mindannyiunk Laurentin rendőrkapitánya lett? Amadou Kandy még azt is mesélte, hogy a Vernoni Rendőrkapitányságon, az irodájában a nyugdíjba vonulása után húsz évvel is az ő képei függenek a falakon, Cézanne Harlekinje, Toulouse-Lautrec Vörös hajú hölgye…

Reszketek, mint a nyárfalevél. Vissza sem merek menni az ablakhoz…

Mit keres itt Laurenç?

Őrület…

Rendet kell teremtenem a gondolataimban. Körbe-körbe járkálok a szobában.

Mit keres itt Laurenç?

Nem lehet véletlen… A tükörhöz sietek anélkül, hogy a lábam engedélyt kérne tőlem…

Néhány emelettel lejjebb kopognak az ajtón!

Elfog a rémület, mint egy kamaszlányt, akit a szerelme épp akkor lep meg, amikor kilép a zuhany alól… Istenem! Milyen nevetséges lehetek… Egy pillanatra eszembe jut Patricia Morval, az árulkodós kis Mary, Jérôme özvegye, aki zokogva borult a vállamra egy hete… Az élet megváltoztatja az embert. Olykor előnyére. Vajon ő hívta fel Laurenç-t? Ki más terelhette volna az igazság, a förtelmes igazság nyomába? Nincs több időm azon töprengeni, mi is történhetett.

Kopognak a földszinten.

Úristen!…

Elnézem a tükörben a hideg és ráncos arcot, a hajamat bekebelező fekete kendőt, amely már hozzám nőtt, és a házsártos fúria tekintetét.

Képtelenség, képtelenség így ajtót nyitni.

Hallom, hogy megnyikordul a torony kapuja. Laurenç benyitott. Nem zártam kulcsra magam mögött abból a megfontolásból, hogy megkönnyítsem azoknak a dolgát, akik majd rátalálnak a testemre…

Micsoda ostobaság volt!

Hallom a csigalépcsőről felszűrődő hangot:

– Neptune, öreg barátom, te maradj itt! Nem hiszem, hogy te feljöhetnél.

Úristen! Úristen!

Letépem magamról a fekete kendőt. A hajam sűrű zuhatagként omlik a vállamra. Most már szinte szaladok. Ezúttal én parancsolok a lábamnak. És az öreg virgácsok jobban teszik, ha engedelmeskednek!

Kihúzom a tálalószekrény második fiókját, félreszórok régi gombokat, cérnagurigákat, tűket és egy gyűszűt. Nem érdekel, ha megszúrom magam.

Tudom, hogy itt vannak!

Remegő ujjaim két ezüstszalagot fognak közre. Képek peregnek a szemem előtt. Villámgyorsan. Látom, amint Paul a malom udvarán álló cseresznyefáról leakasztja az ezüstszalagokat, nekem ajándékozza őket, közben a hercegnőjének szólít. Aztán magamat látom, amint először megcsókolom, és megígérem, hogy egész életemben hordani fogom őket. Végül Laurenç-t látom, évekkel később, már fiatalasszony koromban, amint a hajamat összefogó ezüstszalagokat simogatja.

Istenem! Össze kell szednem magam!

Ismét a tükörhöz szaladok. Igen, esküszöm nektek, tényleg szaladok. Lázas igyekezettel hevenyészett kontyot kötök a hajamból az ezüstszalagokkal.

Idegesen nevetek.

Hercegnői hajviselet, igen, ezt mondta Paul, hercegnői hajviselet… Milyen őrült vagyok!

Közelednek a léptek.

Újfent kopognak, de ezúttal már a szobám ajtaján.

Túl korai! Meg sem fordulok, nem nyitok ajtót. Még nem.

Megint kopognak. Halkan.

– Stéphanie?

Megismerem Laurenç hangját. Majdnem ugyanolyan, mint hajdanán. Talán valamivel mélyebb, mint az emlékezetemben. Mintha tegnap lett volna, hogy el akart vinni magával. Istenem! Az egész testem beleborzong. Lehetséges? Lehetséges még?

Arcomat az aranykeretes tükörhöz közelítem, amelyről helyenként már lepattogzott a fénymáz.

Tudok még mosolyogni? Olyan régen történt…

Megpróbálom.

Átlépek a tükrön.

Már nem öreg hölgyet látok benne.

Hanem Fanette vidám mosolyát.

Stéphanie vízililiom-szemét.

Tele élettel.