Mintha gonoszok volnánk

M. L. Rio

Könyvmolyképző (2022 dec)

Címke: thriller, romantikus, lélektani, regény, Rejtély, LMBTQ, Színház

thrillerttt romantikusttt lélektanittt regényttt Rejtélyttt LMBTQttt Színházttt

Egy olyan gyilkosságért ítélték el, amit talán el sem követett.

Oliver Marks tízéves börtönbüntetése végéhez ér, és a szabadulása napján az az ember fogadja, aki lecsukta őt. Colborne nyomozó visszavonul, de előtte tudni akarja, mi történt valójában egy évtizeddel korábban.

Oliver egyike annak a hét színinövendéknek, akik Shakespeare-t tanulmányozzák egy elit művészeti főiskolán. Ők heten ugyanazt a szerepet játsszák a színpadon és az életben:

hős, gonosz, zsarnok, csábító, szende, statiszta.

Viszont amikor a szereposztás megváltozik, és a mellékszereplő sztárságra tör, a színjáték veszélyesen átszivárog a valóságba, és egyiküket holtan találják.

A többiek életük legnagyobb alakítása előtt állnak: meggyőzni a rendőrséget és magukat, hogy ártatlanok.

Fedezd fel sötét, drámai fordulatait!

M. L. RIO

Mintha gonoszok volnánk

Kitalált történet. A regényben megjelenő összes szereplő, szervezet és esemény, vagy csak a szerző képzeletének szüleménye, vagy pusztán fikcióként értelmezendő.

Minden különc és csodálatos színjátszónak, akit szerencsém révén barátomnak szólíthatok. (Becsületszavamra, ez nem rólatok szól.)

I. FELVONÁS

PROLÓGUS

Megbilincselt csuklóval ülök az asztalnál, és arra gondolok, Csak ne voln’ tilos / Börtönlakom titkát elmondani: / Olyat fedeznék föl, hogy legkisebb / Szavára lelked hánytorogna fel.[1] Az őrök az ajtónál állnak, figyelnek, mintha arra várnának, hogy valami történni fog.

Joseph Colborne lép be. Egy már őszülő férfi, majdnem ötven. Mindig meglep, amikor néhány hetente látom rajta, mennyit öregedett – és mindig egy kicsit többet néhány hetente tíz éven át. Leül velem szemben, összekulcsolja kezeit, és annyit mond:

– Oliver.

– Joe.

– Hallottam, hogy a szabadlábra helyezési tárgyalás magának kedvezett. Gratulálok!

– Megköszönném, ha tudnám, hogy komolyan gondolja.

– Tudja, hogy szerintem nem tartozik ide.

– Ez még nem jelenti azt, hogy ártatlannak hinne.

– Nem. – Sóhajt, és mintha untatnám, az órájára néz, amit már az első találkozásunk óta hord.

– Szóval miért van itt? – kérdezem. – A szokásos kétheti légyottunk miatt?

Szemöldöke egy vaskos fekete vonallá szalad.

– Mondhatná simán csak, hogy a kurva „kétheti látogatás”.

– Kiveheted a srácot a színházból, de nem veheted ki a színházat a srácból, vagy ilyesmi.

Megrázza a fejét, mulattatom, ugyanakkor bosszús.

– Nos? – kérdezem.

– Mit nos?

– Az akasztófa éppen jó; de kinek jó? Annak jó, aki rosszat cselekszik[2] – felelem kifejezetten azért, hogy őt bosszantsam. – Miért van itt? Tudhatná már, hogy nem mondok semmit.

– Ami azt illeti – mondja –, szerintem ezúttal talán rá tudom venni arra, hogy meggondolja magát.

Kihúzom magam a székemben.

– Hogyan?

– Otthagyom a rendőrséget. Eladtam magam, elvállaltam egy munkát egy biztonsági cégnél, magánszektor. Gondolnom kell a gyerekek tandíjára.

Egy pillanatra rámeredek. Mindig is úgy képzeltem, hogy Colborne-t veszett, öreg kutya módjára kell elaltatni ahhoz, hogy otthagyja az irodát.

– Ezzel mégis miért győzne meg? – kérdezem.

– Bármit is mond, szigorúan bizalmasan kezelném.

– Akkor meg minek?

Megint sóhajt egyet, és az arcán lévő összes ránc elmélyül.

– Oliver, már nem érdekel a büntetések osztogatása, többé már nem. Valaki leüli a kiszabott időt, ennyi elégtétellel kell megelégednünk a munkánk során. De nem akarok úgy felállni az asztalomtól, hogy azon őröljem magam a következő tíz évben, vajon mi történt tíz évvel ezelőtt.

Először nem mondok semmit. Tetszik az ötlet, de nem bízom benne. A nyomasztó betonfalra nézek, az apró, fekete kamerákra, amik minden sarokból lesnek, majd az őrre a kiálló állkapcsával. Lehunyom a szemem, nagy levegőt veszek, és elképzelem, milyen lenne kilépni a friss illinois-i tavaszba azután, hogy életem harmadában az állott börtönlevegőt nyeltem.

Amikor kifújom a levegőt, és kinyitom a szemem, Colborne merőn figyel.

– Nem is tudom – mondom. – Így vagy úgy, de kijutok. Nem akarom megkockáztatni, hogy visszakerüljek. Jobb nem bolygatni a múltat.

A nyomozó ujjai nyugtalanul dobolnak az asztalon.

– Áruljon el valamit! – mondja. – Szokott a cellájában fekve a plafonra meredni azon tűnődve, hogyan került ide, álmatlanul, mivel egyre csak az a nap jár a fejében?

– Minden éjjel – mondom mindenféle szarkazmus nélkül. – De van egy kis különbség, Joe. Magának csak egy nap volt, aztán minden ment tovább. Magának egyetlen nap, majd utána minden egyes nap. – Előrehajolok a könyökömre támaszkodva, hogy az arcom csak pár centire legyen tőle, így tisztán hallja halk szavaimat: – Biztos élve felemészt, hogy nem tudja. Nem tudja, ki; nem tudja, hogyan; nem tudja, miért. De maga nem ismerte őt.

Különös, undorodó grimaszba húzódik az arca, mintha kimondhatatlanul ocsmánnyá változtam volna, és rossz lenne rám nézni.

– Mindvégig megtartotta a titkait – mondja. – Más már beleőrült volna. Miért csinálja?

– Így akartam.

– Még mindig?

A szívem nehéznek érződik a mellkasomban. A titkoknak súlya van, akár az ólomnak.

Hátradőlök. Az őr közömbösen figyel, mintha két idegen valami más nyelven társalogna, a beszélgetésünk távoli és lényegtelen.

A többiekre gondolok. Egyszer volt, hol nem volt, voltunk mi. Csináltunk bűnös dolgokat, de szükségszerű volt, legalábbis annak tűnt. Így évek múltán visszatekintve már nem vagyok annyira biztos ebben, és most azon tűnődöm: el tudnám-e magyarázni Colborne-nak a fordulatokat és a végső exodust.

A kifejezéstelen, nyílt tekintetét tanulmányozom, szürke szemét már szarkalábak szegélyezik, de ahogy mindig, a tekintete most is tiszta és ragyog.

– Rendben – mondom. – Elmesélek egy történetet. Viszont meg kell értenie pár dolgot.

Colborne meg sem moccan.

– Figyelek.

– Először is: akkor beszélek, ha kijutottam, addig nem. Másodszor: ez nem üthet vissza rám, sem bárki másra; nincs kettős kockázat.[3] És végül: ez nem egy bocsánatkérés.

Valamiféle választ várok tőle, egy bólintást vagy egy szót, de ő csak pislog rám, higgadtan és csendben, akár egy szfinx.

– Nos, Joe? – mondom. – Együtt tud élni ezzel? Apró, hideg mosolyt villant rám.

– Igen, szerintem menni fog.

1. JELENET

Időpont: 1997 szeptembere, a negyedik és egyben utolsó évem a Dellecher Klasszikus Konzervatóriumán. Helyszín: Broadwater, Illinois, egy szinte jelentéktelen kisváros. Addig kifejezetten meleg volt az ősz.

A szereplők színpadra lépnek. Akkor heten voltunk, hét ifjú, aki előtt szép jövő állt, bár nem láttunk tovább az előttünk lévő könyveknél. Mindig körbevettek minket a könyvek, a szavak és a költészet, a heves szenvedély a bőrbe és pergamenbe zárt szavak iránt. (Ezt hibáztatom azért, ami történt.)

A Kastély könyvtára egy tágas nyolcszögletű terem, falai mentén roskadásig rakott könyvespolcokkal, pompás régi bútorokkal, és egy hatalmas kandalló tartotta andalítóan melegen, amit a kinti időjárástól függetlenül mindig begyújtottak. A kandallópárkányon álló óra tizenkettőt ütött, mire mi egymás után mind felocsúdtunk, mintha hét szobor kelt volna életre.

– Éjfélre jár[4] – mondta Richard. A legnagyobb karosszékben ült, akár egy trónon, hosszú lábait kinyújtva a rostélyra tette. Három évig játszott királyokat és hódítókat, így megtanult minden széken így ülni, akár színpadon volt, akár máshol. – És holnap nyolc órára már halhatatlanokká kell válnunk. – Hangos puffanással csukja be a könyvét.

Meredith, aki macska módjára összegömbölyödött a kanapé végén (míg én kutyaként elterültem a másik oldalon), hosszú, vörösesbarna hajával játszadozva azt kérdezi:

– Hova mész?

Richard: – Kimerült utas, esem édes ágyba.[5]

Filippa: – Kímélj meg!

Richard: – Korán reggel… meg ilyenek. Alexander: – Mintha érdekelné.

Wren, a vitáról tudomást sem véve, a keresztbe tett lábakkal ült a kandalló előtti párnán, és azt mondta:

– Mind kiválasztottátok a darabotokat? Én nem tudok dönteni.

Én: – Mi a helyzet Izabellával? Az Izabellád kitűnő.

Meredith: – A Szeget szeggel egy komédia, te ostoba. A Caesarhoz van meghallgatás.

– Nem tudom, miért vesződünk egyáltalán a meghallgatással.

– Alexander a szoba végében lévő sötétségben gubbasztott, az asztalra borulva, és a könyökénél lévő skót whiskyért nyúlt. Újratöltötte a poharát, kortyolt egy nagyot, majd ránk grimaszolt. – Az egész rohadt szereposztást most azonnal megoldanám.

– Hogyan? – kérdeztem. – Sohasem tudom, hová kerülök.

– Csak azért, mert téged választanak ki utoljára – mondta Richard –, mint valami „futottak még”.

– C-c-c! – így Meredith. – Ma este Richard vagyunk, vagy Dick?

– Ne is figyelj rá, Oliver! – mondta James. Egyedül ült a legtávolabbi sarokban, fel se nézett a jegyzetfüzetéből. Mindig is ő volt az évfolyamunk legkomolyabb tanulója, ami (valószínűleg) megmagyarázta, miért volt ő a legjobb színész, és (bizonyára) azt is, miért nem neheztelt rá emiatt senki.

– Tessék. – Alexander kihajtogatott egy halom tízdollárost a zsebéből, majd az asztalon megszámolta azokat. – Ez itt ötven dollár.

– Mire? – kérdezte Meredith. – Öltáncot akarsz?

– Miért, gyakorolsz az érettségi utánra?

– Kapd be!

– Kérd szépen!

– Mire kell az ötven dollár? – kérdeztem rá, hogy félbeszakítsam őket. Meredith és Alexander voltak messze a legmocskosabb szájúak hetünk közül, és egyfajta perverz büszkeséggel kontráztak egymásra. Ha hagytuk volna, egész éjjel ezt csinálták volna.

Alexander az egyik hosszú ujjával a tízdollárosokra koppintott.

– Fogadok ötven dollárban, hogy most azonnal pontosan meg tudom mondani a végső szereposztást.

Öten kíváncsian összenéztünk; Wren még mindig a kandallóra grimaszolt.

– Rendben, halljuk! – mondta Filippa egy halovány sóhaj kíséretében, mintha legyűrte volna a kíváncsisága.

Alexander elfésülte a rakoncátlan fekete hajtincseit a homlokából, és kijelentette:

– Nos, Richard lesz Caesar, nyilván.

– Mivel titokban mind meg akarjuk ölni? – kérdezte James. Richard felvonta az egyik sötét szemöldökét.

– Et tu, Bruté?

– Sic semper tyrannis – válaszolt James, és végighúzta a tolla végét a nyakán, mintha egy tőr lenne. A zsarnokok mind így járnak.

Alexander intett mindegyikünk felé egymás után.

– Pontosan – mondta. – James lesz Brutus, hiszen mindig ő a jófiú, és én leszek Cassius, mert mindig én vagyok a rosszfiú. Richard és Wren nem lehetnek házasok, mivel az undorító lenne, tehát Wren lesz Portia, Meredith Calpurnia, és Pip, neked megint ellentétes neműt kell alakítanod.

Filippa beosztása nehezebb, mint Meredith (a végzet asszonya) vagy Wren (a szende) esetén, ezért neki muszáj férfiruhában fellépnie, amikor elfogytak a jó női szerepek; ez gyakorta előfordult a shakespeare-i színházban.

– Öljetek meg! – mondta Filippa.

– Várjatok! – szóltam közbe, igazolva Richard hipotézisét, hogy a szereposztásnál én vagyok az állandó „maradék”. – Mi jut nekem?

Alexander hunyorogva végigmért, közben végigfuttatta a nyelvét a fogain.

– Valószínűleg Octavius – döntötte el. – Nem tesznek meg Antoniusnak, már meg ne sértődj, de egyszerűen nem vagy eléggé feltűnő. Azt majd az a kibírhatatlan harmadéves kapja, hogy is hívják?

Filippa: – Második Richard?

Richard: – Szellemes. Nem, Colin Hyland.

– Elképesztő. – Letekintettem a Perikles szövegére, amit épp átfutottam, érzésre mintha már vagy a századik alkalommal. A többiekhez képest feleannyi tehetséggel arra kárhoztattak, hogy mindig csak mellékszerepeket játsszak valaki más történetében. Túl sokszor kérdeztem magamtól, hogy vajon a művészet az élet imitálása, avagy épp fordítva.

Alexander: – Ötven dolcsi, hogy pont ez lesz a szereposztás.

Beszáll valaki?

Meredith: – Nem. Alexander: – Miért is ne?

Filippa: – Mivel pontosan ez fog történni. Richard kuncogott, majd kimászott a székéből.

– Reménykedni lehet. – Elindult az ajtó felé, majd odahajolt Jameshez, hogy megcsípje az arcát kifelé menet. – Jó éjt, királyfi.[6]

James ellökte Richard kezét a jegyzetfüzetével, majd teátrálisan ismét eltűnt a füzet mögé. Meredith utánozta Richard nevetését, majd azt mondta:

– Olyan heves vérű verekedő vagy, mint bármelyik talián.[7]

– Dögvész mindkét családra[8] – mormolta James.

Meredith nyújtózkodott egy apró, sokat sejtető sóhajjal, és ellökte magát a kanapétól.

– Jössz az ágyba? – kérdezte Richard.

– Igen. Hála Alexandernek ez a sok munka már fölöslegesnek tűnik. – A könyveit szétszórva hagyta a tűz előtti alacsony asztalon, a kötetek mellett üres borospohár, aminek egy peremén egy félköríves rúzsfolt vöröslött. – Jó éjszakát! – kiáltotta mindenkinek a szobában. – Ég áldjon!

Mindketten eltűntek a hall irányába.

Megdörzsöltem a szememet, ami már kezdett égni az órák óta tartó olvasástól. Wren hátrahajította a feje fölött a könyvét, ami mellettem landolt a kanapén, és megriasztott.

Wren: – Pokolba vele! Alexander: – Ez a beszéd!

Wren: – Majd leszek én Isabella. Filippa: – Menj csak az ágyadba!

Wren lassan felállt, közben szeméből kipislogta a tűz okozta fényfoltokat.

– Valószínűleg egész éjjel fent leszek a szövegemet magolva – mondta.

– Kijössz egy cigire? – Alexander megitta a whiskyjét (már a másodikat), és az asztalon tekert spanglit. – Hátha segít ellazulni.

– Köszönöm, nem – felelte Wren, a hall felé indulva. – Jó éjt!

– Ahogy gondolod. – Alexander visszatolta a székét, szája sarkában ott lógott a spangli. – Oliver?

– Ha azt most elszívnám veled, holnap a hangom nélkül ébrednék.

– Pip?

A lány felbiggyesztette a szemüvegét a hajába, majd lágyan köhögött, a torkát köszörülte.

– Istenem, szörnyű hatással vagy rám – mondta. – Jó. Alexander bólintott, már félig elhagyta a szobát, kezeit mélyen a zsebébe süllyesztette. Kissé irigykedve figyeltem, ahogy elmennek, majd a kanapé karfájának rogytam. Próbáltam a szövegemre koncentrálni, amiben annyi jegyzet állt, hogy alig lehetett elolvasni.

PERIKLES: – Ég véled! Ildom szól, ki nem pirúl

Éjnél sötétebb ocsmány tetteért,

Ezt éjbe födni mindent megkisért.

Új bűnt szül egy bűn, s mint a füst a lánggal”[9]

Az orrom alatt mormoltam az utolsó két sort. Már hónapok óta kívülről tudtam az egészet, de a félelem, hogy elfelejtek egy szót vagy egy kifejezést a meghallgatásom közepén, még így is emésztett. Ránéztem a szoba túlsó végében ücsörgő Jamesre, és azt kérdeztem:

– Gondolkoztál már azon, hogy Shakespeare vajon feleannyira jól tudta-e ezeket a sorokat, mint mi?

Félretette, amit épp olvasott, felnézett, és azt felelte:

– Állandóan.

Elmosolyodtam, megelégedtem ennyivel.

– Na, én feladom. Igazából semmivel sem haladok. Ránézett az órájára.

– Nem, szerintem én sem.

Felkászálódtam a kanapéról, és követtem Jamest fel a csigalépcsőn a közös hálónkba, ami közvetlenül a könyvtár fölött volt – ez volt a legmagasabban a szobák közül a kőoszlopban, amire mindenki csak úgy hivatkozott, hogy a Torony. Régebben csak padlásként használták, de még a hetvenes évek végén letisztították a pókhálókat és elhordták a lomokat, hogy több diáknak legyen hely. Húsz évvel később James és én laktunk benne, két ággyal, rajta két Dellecher ágytakaróval, két fene nagy gardróbszekrénnyel és egypár össze nem illő könyvespolccal, amik túl rondák voltak a könyvtárhoz.

– Szerinted úgy lesz, ahogy Alexander mondta? – kérdeztem. James levette az ingét, közben jól összekócolta magát.

– Ha engem kérdezel, ez túl kiszámítható.

– Mikor okoztak meglepetést?

– Frederick állandóan meglep – mondta. – De Gwendolyné az utolsó szó, mindig az övé.

– Ha rajta múlna, Richard játszaná az összes férfit és a nők felét.

– Akkor Meredithnek maradna a másik fele. – A tenyerét a szeméhez nyomta. – Holnap mikor lesz a meghallgatásod?

– Közvetlenül Richard után. Filippa utánam jön.

– Én pedig őutána. Istenem, sajnálom őt.

– Igen – mondtam. – Csoda, hogy még nem bukott ki.

James a homlokát ráncolta, miközben lerázta magáról a farmerját.

– Nos, őt kicsit keményebb fából faragták, mint minket. Talán éppen ezért gyötri őt Gwendolyn.

– Csak mert ő bírja? – kérdeztem, közben a saját ruháimat a földre dobtam egy halomba. – Ez kegyetlenség.

James megvonta a vállát.

– Gwendolyn ilyen.

– Ha rajtam múlna, pont fordítva lenne – mondtam. – Alexander lenne Caesar, és Richard inkább Cassiust játszaná.

A szobatársam visszahajtotta a paplanját, és azt kérdezte:

– Én maradnék Brutus?

– Nem. – Hozzávágtam egy zoknit. – Te lennél Antonius.

Egyszer végre enyém lenne a főszerep.

– Eljön a te időd is, hogy tragikus hős lehess. Várd csak ki a tavaszt!

Feltekintettem a fiókból, amiben turkáltam.

– Frederick megint kikotyogta a titkokat neked? James lefeküdt, és a kezeit összefonta a feje mögött.

– Talán megemlítette Troilus és Cressidát. Az a fantasztikus ötlete támadt, hogy csináljuk meg a nemek csatájaként. Minden trójai férfi lesz, a görögök meg nők.

– Ez hülyeség.

– Miért? A darab éppen annyira szól a nemekről, mint a háborúról – mondta. – Gwendolyn majd persze Richardot akarja Hector szerepére, azaz te leszel Troilus.

– Miért is ne lehetnél te Troilus? Pozíciót váltott, homorított a hátával.

– Esetleg megemlítettem, hogy szeretnék egy kis változatosságot vinni a rezümémbe.

Rámeredtem, nem tudtam, hogy most megsértve kellene-e éreznem magam.

– Ne nézz így rám! – mondta egy kevéske szemrehányással a hangjában. – Egyetértett abban, hogy mindannyiunknak ki kell törnünk a skatulyánkból. Unom, hogy olyan szerelmes bolondokat játsszak, mint Troilus, és biztos te is unod, hogy mindig csak másodhegedűs vagy.

A hátamra fordultam az ágyban.

– Igen, talán igazad van. – Egy pillanatra szabadjára engedtem a gondolataimat, majd felnevettem.

– Mi olyan vicces? – kérdezte James, közben a lámpa felé nyúlt.

– Neked kell Cressidának lenned – mondtam neki. – Egyedül te vagy elég szép hozzá.

A sötétben fekve nevettünk, amíg ki nem dőltünk. Mély álomba merültünk, és fogalmunk sem volt arról, hogy a függöny mögött az általunk alkotott színdarab készülődik.

2. JELENET

A Dellecher Klasszikus Konzervatórium úgy húsz holdon terült el Broadwater keleti szélén, és a campus határa olyannyira egybeesett a városéval, hogy alig lehetett megmondani, hol végződik az egyik, és hol kezdődik a másik. Az elsőéveseket egy sor téglaépületben szállásolták el a kisvárosban, míg a másod- és harmadéveseket a szállón tömörítették össze, a maroknyi negyedévest pedig kirakták a campus elszigetelt sarkaiba, vagy magukról kellett gondoskodniuk.

Mi, a negyedéves színészhallgatók, a tó túlsó oldalán éltünk, a Kastély becenevet kapott házban (nem igazán volt kastély, inkább csak egy kis kőépület – ahol történetesen akadt egy ágyú –, és eredetileg a kertész szállása volt).

A Dellecher Hall, egy jókora vörös téglás épület, egy meredek dombról tekintett le a tó fekete, sima vizére. A hálókörletek és a bálterem a negyedik és az ötödik emeleten helyezkedtek el, a tantermek és az irodák a másodikon és a harmadikon, a földszinten a refektórium, a zenei előadóterem, a könyvtár és a konzervatórium osztozott. Az épület nyugati végén lebontottak egy kápolnát, és valamikor az 1960-as években felhúzták a Hall keleti oldalára az Archibald Dellecher Szépművészeti Épületet (amire több okból is csak SZÉP-ként hivatkoztak), amihez egy kis udvar tartozott, és méhsejt formájú térkövekkel rakták ki az épülethez vezető utat. A SZÉP adott otthont az Archibald Dellecher Színháznak és a próbateremnek, tehát mi itt töltöttük időnk nagy részét. Reggel nyolckor, amikor az első órák kezdődtek, kifejezetten csendes helynek számított.

Richard és én együtt sétáltunk át a Kastélytól, pedig a meghallgatás csak fél óra múlva kezdődött.

– Hogy érzed magad? – kérdezte, miközben a meredek dombon kaptattunk fel az udvarhoz.

– Idegesen, ahogy mindig. – Számos meghallgatással a hátam mögött sem tágított a szorongás.

– Pedig nem kéne – mondta. – Nem vagy olyan borzalmas, mint gondolod. Csak ne váltogasd a súlypontodat olyan sokszor! Akkor vagy a legérdekesebb, amikor egy helyben állsz.

A szemöldökömet ráncoltam.

– Ezt meg hogy érted?

– Arra célzok, amikor elfelejted, hogy színpadon vagy, és elfelejtesz idegeskedni. Amikor tényleg a többi színészre figyelsz, tényleg úgy hallod a szavakat, mintha azokat akkor hallanád először. Csodálatos úgy dolgozni, és lenyűgöző nézni. – Az arcomra kiülő megrökönyödést látva megrázta a fejét. – Nem kellett volna elmondanom. Ne gyere zavarba!

Egyik tenyerével a vállamra csapott, amitől annyira előredőltem, hogy az ujjaim a harmatos füvet fésülték. Richard öblös nevetése visszhangzott a reggeli levegőben, majd megragadta a karomat, és segített visszaszerezni az egyensúlyomat.

– Látod? – mondta. – Gyökerezz le a lábaddal, és akkor rendben leszel.

– Gyökér vagy! – mondtam egy mogorva vigyorral az arcomon. (Richard ilyen hatással volt másokra.)

Amint megérkeztünk a SZÉP-hez, még egyszer kedélyesen megpaskolt, ezúttal a hátamon, majd eltűnt a próbaterem felé. Én az átjáróban lépkedtem oda-vissza, közben azon törtem a fejem, amit mondott nekem, és úgy ismételgettem Periklest magamban, mintha az Üdvözlégy Máriát morzsolgatnám.

A szemeszter első meghallgatása döntötte el, milyen szerepet játszunk az őszi előadáson. Abban az évben a Julius Caesart adtuk elő. A tragédiákat és a történelmi drámákat a negyedéveseknek hagyták, míg a harmadéveseket a romantikus és komikus művek közé száműzték, az apróbb szerepeket pedig a másodévesek kapták. Az elsőéveseknek maradt a színfalak mögötti munka, és míg átküzdötték magukat az általános oktatáson, elgondolkozhattak azon, hogy a pokolba keveredtek ide. (Minden évben a nem megfelelő teljesítményt nyújtó diákokat kivették a programból, gyakran akár a felüket is. Ha valaki túlélte a négy évet, az vagy a tehetségét, vagy vakszerencséjét bizonyította. Esetemben az utóbbit.)

Az elmúlt ötven évben készült osztályképek lógtak rendezett sorokban az átjáró falán. A miénk volt az utolsó, és egyértelműen a legszexibb, az előző évi Szentivánéji álom előadásához készült promókép. Fiatalabbnak tűntünk.

Frederick ötlete volt, hogy csináljunk a Szentivánéjiből egy pizsamapartit. James és én (azaz Lysander és Demetrius) csíkos bokszert viseltünk fehér trikóval, és a képen egymásra meredve állunk, Wren (ő volt Hermia, rövid rózsaszín hálóköntösben) pedig közénk szorult. Filippa áll a balomon Heléna hosszabb hálóingjében egy párnát markolva, amivel ő és Wren egymást püfölték a harmadik felvonásban. A fotó közepén Alexander és Meredith fonódik össze, akár egy pár kígyó; a fiú, a gonosz és csábító Oberon testre simuló, selyem fürdőköpenyben, a lány pedig az érzéki Titaniaként sokat sejtető fekete csipkében. Mégis Richard ragadja meg leginkább a figyelmet, aki bohócszerű flanelpizsamában áll a többiek közt, hatalmas szamárfülek állnak ki dús, fekete hajából. Az általa alakított Zuboly agresszív volt, szeszélyes és teljesen megtébolyult. Zaklatta a tündéreket, gyötörte a többi szereplőt, a frászt hozta a közönségre, és – ahogy mindig – learatta a babérokat.

Mi heten háromszor is túléltük az évenkénti „tisztogatást”, mivel valamiképpen mindegyik nélkülözhetetlen a színjátszókör számára. A négy év során átalakultunk egy csőcseléknyi statisztából egy lelkiismeretesen képzett színtársulattá.

Néhányunk színpadi erőssége nyilvánvaló volt: Richard színtiszta erő, százkilencven centi, és mintha betonból faragták volna; metsző, fekete szeme és izgalmas basszus hangja minden más hangot elnyomott a teremben. Hadvezéreket, zsarnokokat és bárki olyat eljátszott, akinek le kellett nyűgöznie a közönséget, vagy akitől tartaniuk kellett. Meredithet mintha csak csábításra teremtették volna, egy kecses vonalakkal rendelkező, szaténbőrű megtestesült ábránd. Volt azonban valami kegyetlen a vonzerejében: bármi is történt, minden mozdulatára odafigyeltél, akár akartad, akár nem. (Ő és Richard „együtt” voltak a szó minden értelmében már a másodév tavaszi szemesztere óta.)

Wren – Richard unokatestvére, bár ezt ránézésre meg nem mondanád – volt a szende, a szomszéd lány, egy kukoricahajú halovány teremtés, kerek porcelánbabaszemmel.

Alexander volt az állandó gonosztevőnk, vékony és szálkás, hosszú fekete hajfürtökkel és éles, ragadozó szemfogakkal, amitől úgy nézett ki, mint egy vámpír, amikor mosolygott.

Filippát és engem nehezebben lehetett bekategorizálni. Az ő termete magas, bőre olívaszín, kissé fiús megjelenésű. Volt benne valami laza és kaméleonszerű, amitől egyszerre lehetett meggyőző Horatio vagy Emilia.

Ellenben én minden értelemben átlagos voltam: nem különösebben jóképű, nem különösebben tehetséges, nem különösebben jó bármiben is, de éppen elég jó mindenben, amire kiválasztottak, vagy ami a többiek után nekem maradt. Meg voltam győződve arról, hogy azért éltem túl háromévnyi tisztogatást, mert James borús és morcos lett volna nélkülem.

A sors jó leosztást szánt nekünk az első évünkben, amikor ketten összezsúfolva találtuk magunkat a kollégium felső szobájában. Amikor először kinyitottam az ajtót, James felnézett a táskájából, amit épp kipakolt, és kitárt karokkal azt mondta:

– Itt jön sir Oliver! Légy üdvöz,[10] remélem, mindent rendben talál. – Az a fajta színész volt, akibe mindenki azonnal beleszeret, amint a színpadra lép, én sem voltam kivétel. Már a Dellecherben töltött első napokban védelmezően és kisajátítóan viszonyultam hozzá, amikor a többi barát túl közel került, és ezzel fenyegették a „legjobb” státuszomat – bár ez annyira ritka eseménynek számított, akár egy meteorzápor. Néhányan az életben is ugyanannak a karakternek láttak, mint Gwendolyn a színpadon: csak egy hűséges szárnysegédnek.

James annyira ízig-vérig hős karakter volt, hogy ez engem nem is zavart. Ő volt mindannyiunk közül a leghelyesebb (Meredith egyszer egy Disney-herceghez hasonlította), de a legelbűvölőbb benne, hogy gyermekien mély érzésű, a színpadon és azon túl. Három éven át élvezhettem a túláradó népszerűsége visszfényét, és rendkívül csodáltam őt mindenféle irigység nélkül, még úgy is, hogy nyilvánvalóan ő volt Frederick kedvence, ahogy Richard Gwendolyné. James persze nem rendelkezett olyan egóval vagy lobbanékony természettel, mint Richard, és mindenki kedvelte, míg Richardot éppolyan hevesen szerették, ahogy gyűlölték.

Szokássá vált, hogy megnéztük az utánunk következő meghallgatást (a közönség nélküli játék volt a kompenzációnk azért, ha elsőként adtunk elő), én pedig nyugtalanul járkáltam az átjáróban azt kívánva, bárcsak James lehetne a közönségem. Még ha nem is szándékosan, de Richard zavarba ejtő megfigyelő volt. Meghallottam a hangját a próbaterem felől átszűrődve a falakon.

Richard: – Fontold meg, hogy személyünkről van a szó,

S hogy alvó harczi kardot keltesz itt:

Fontold meg ezt, Isten nevére kérünk.

Két ily királyság nem verseng soha

Sok vérontás nélkül, és mindenik

Ártatlan vércsöpp egy vád, egy panasz

Az ellen, a ki kardot élesít,

Rombolni e rövidke életet.[11]

Már kétszer is láttam előadni ezt a beszédet, de ettől még nem volt kevésbé lenyűgöző.

Pontosan fél kilenckor a próbaterem ajtaja nyikorogva kinyílt. Frederick ismerős – ráncos és muris – arca tűnt fel a nyílásban.

– Oliver? Most te jössz.

– Remek. – A pulzusom felgyorsult, verdesett, mintha a tüdőmben egy kismadár szárnyai rekedtek volna.

Aprónak éreztem magam, ahogy beléptem a próbaterembe, ahogy mindig. A barlangként tátongó teremnek magasba tört a mennyezete, hosszú ablakain át kiláthattunk az udvarra. Kék bársonyfüggönyök lógtak a terem mindkét végén, aminek szegélyei poros halomba gyűrődtek a fapadlón. A hangom visszhangzott, amint azt mondtam:

– Jó reggelt, Gwendolyn.

A vörös hajú, pálcikavékony női alak végigmért a rendezői asztal mögül, és a jelenléte óriásinak érződött, betöltötte a termet. A rikító rózsaszín rúzs és kasmír mintás fejkendő miatt úgy nézett ki, mint valami cigányasszony. Üdvözlésképp meglengette az ujjait, mire a csuklóján lévő karperecek összekoccantak. Richard az asztal bal oldalán ült, karjait összekulcsolva megnyugtató mosollyal figyelt engem. Nem voltam főszereplő alkat, tehát nem minősültem konkurenciának. Egy vigyort villantottam neki, majd próbáltam figyelmen kívül hagyni őt.

– Oliver – mondta Gwendolyn. – Örülök, hogy látlak. Fogytál?

– Ami azt illeti, híztam – feleltem, az arcomat melegnek éreztem. Amikor elmentem a nyári szünetre, azt javasolta, hogy legyek „vaskosabb”. Júniusban, júliusban és augusztusban mindennap órákat töltöttem az edzőteremben azt remélve, hátha lenyűgözhetem.

– Hm – mondta, majd a fejem tetejétől a talpamig lassan végigmért, úgy tanulmányozott, mint egy rabszolga-kereskedő egy árverésen. – Nos hát. Kezdhetjük?

– Persze. – Felidézve Richard tanácsát megvetettem a lábamat a padlón, majd eltökéltem magam, hogy ok nélkül nem mozdulok el onnan.

Frederick hátradőlt a székében Gwendolyn mellett, levette a szemüvegét, majd megtörölte a lencséit az inge szegélyében.

– Mit hoztál ma nekünk? – kérdezte.

– Perikles – feleltem. Ezt ő javasolta még az előző félévben. Sokat sejtetően bólintott felém.

– Tökéletes. Ha készen állsz, kezdheted.

3. JELENET

A bárban töltöttük a nap hátralévő részét, ami egy gyengén megvilágított, lambériázott lyuk, aminek a személyzete a legtöbb Dellecher-tanulót név szerint ismerte, és a hamis igazolványokra úgy tekintettek, mint az igazira, szóval azt sem tartották különösnek, hogy néhányunk már három éve huszonegy éves volt.

A negyedévesek délutánra végeztek a meghallgatással, de Frederick és Gwendolyn további negyvenkét diákot tekintett meg – amit pusztán egy ebéd- és egy vacsoraszünet szakított meg, illetve a tanácskozások –, tehát a szereposztást valószínűleg éjfélig nem teszik ki.

Hatan ültünk a Bore’s Headben[12] (ennyi viccre tellett Broadwaternek) a megszokott bokszunkban, és az üres poharakat gyűjtöttük össze az asztalon. Mindannyian sört ittunk; kivéve Meredithet, ő vodkás üdítőket öntött magába, és Alexandert, aki skót whiskyt ivott tisztán.

Ezúttal Wrenen volt a sor, hogy kivárja a SZÉP-ben a szereposztás-kiírást. A többiekkel már túl voltunk ezen a korábbi alkalmakkor, és ha üres kézzel tért volna vissza, a sor elejére került volna. A nap már órákkal korábban lenyugodott, de még nem végeztünk a meghallgatásunk kivesézésével.

– Teljesen elcsesztem – nyavalygott Meredith már vagy tizedszerre. – „Alaposkodás”-t mondtam „alakoskodás” helyet, mint valami komplett idióta.

– A beszéd kontextusában aligha számított – mondta elnyűtten Alexander. – Gwendolynnak biztos fel se tűnt, Fredericket pedig nem is érdekelte.

Mielőtt Meredith válaszolhatott volna, Wren robbant be egy darab papírral a kezében.

– Felrakták! – kiáltotta, mire mindannyian talpra ugrottunk. Richard az asztalhoz vezette, leültette, és lenyúlta tőle a listát. Wren már úgyis látta, és egy sarokba fordulva kínozta magát, míg a többiekkel az asztal fölött görnyedtünk. Néhány pillanatnyi csendes, heves olvasás után Alexander újra felélénkült.

– Mégis mit mondtam nektek? – Megpaskolta a listát Wrenre mutogatva, majd azt kiáltotta: – Pultos, hadd hívjam meg ezt a hölgyet egy italra!

– Ülj le, Alexander, te ostoba segg! – mondta Filippa, közben megragadta a fiú könyökét, és visszalökte a bokszba. – Nem volt teljesen igazad.

– Dehogynem.

– Nem, Oliver játssza Octaviust, viszont ő kapta Cascát is.

– Tényleg? – Félbehagytam az olvasást, miután megláttam a vonalat a nevem és Octavius között, szóval újra a lista felé hajoltam.

– Igen, én hármat kaptam: Decius Brutust, Luciliust és Titiniust. – Filippa, mint a másik persona non grata, együttérzőn rám mosolygott.

– Miért csinálták? – kérdezte Meredith a megmaradt vodkáját kevergetve, közben az utolsó cseppet szívta ki egy rövid piros szívószállal. – Rengeteg másodéves állt a rendelkezésükre.

– De a harmadévesek A makrancos hölgyet csinálják – mondta Wren. – Minden elérhető emberre szükségük van.

– Colin nagyon elfoglalt fiú lesz – jegyezte meg James. – Nézzétek, ő kapta Antoniust és Traniót is.

– Tavaly én is így jártam – mondta Richard, mintha nem tudtuk volna. – Zubolyt játszottam veletek, a Színész királyt meg a negyedévesekkel. Napi nyolc órát próbáltam.

Olykor harmadévest választottak ki a negyedévesek válogatásán egy olyan szerepre, amit nem bízhattak egy másodévesre. Ez nyolctól délután háromig tartó órákat jelentett, utána próba hatig az egyik társulattal, majd egy újabb tizenegyig a másik szerepre. Nem mondtam, de nem irigykedtem Richardra vagy Colinra.

– Ezúttal nem – mondta Alexander egy komisz kis vigyorral az arcán. – Csak a hét felében kell próbálnod… meghalsz a harmadik felvonásban.

– Erre iszom – mondta Filippa.

– Ó hány bohót visz így féltése sírba![13] – szavalta Richard.

– Jaj, fogd már be! – kiáltott Wren. – Hozz nekünk még egy kört, és akkor talán egy kicsit tovább elviselünk.

Richard felkelt a helyéről, és azt felelte:

– Minden híremet od’ adnám egy kanna sörért![14] – Közben elvonult a pult felé.

Filippa a fejét rázta.

– Bárcsak.

4. JELENET

A cuccainkat a Kastélyban hagytuk, és rohamtempóban átvágtunk az erdőn, le a domboldali lépcsőkön egészen a tóig. Nevettünk és kiabálva beszélgettünk, úgy voltunk vele, úgysem hall minket senki, ha mégis, az ital tett róla, hogy ne érdekeljen minket. A stég a tóig nyúlt ki egészen a hajóháztól, ahol egy halom használhatatlan eszköz hevert rozsdásan. (Nem tartottak hajót a tó déli partján, mióta a Kastélyból diákszálló lett.) Sok meleg és néhány hűvös éjszakát töltöttünk a kikötőben cigaretták és italok kíséretében, a lábunkat a víz felett lóbálva.

Meredith, aki mindannyiunknál jobb formában volt, és gyorsabb is, úgy szaladt, hogy a haja lobogóként lengett mögötte, és elsőnek ért oda. Megállt, és összefonta a karjait a feje fölött, a nadrágja dereka fölött kilátszott egy sápadt bőrcsík.

– Mily édesen szenderg e halmon a hold! – Megfordult, és megragadta mindkét kezem, mivel én álltam hozzá a legközelebb. – S hasson fülökbe olvadó zene, / Meglásd, miként állnak meg egyaránt, / Szilaj szemök szerénynyé változik.[15]

Úgy teszek, mint aki ellenáll, miközben a stég felé rángat. A többiek is lebotorkáltak a lépcsőn, és egyesével csatlakoztak hozzánk. Alexander zihálva futott be utolsóként.

– Ússzunk pucéran! – mondta Meredith, és már rúgta is le magáról a cipőt. – Nem úsztam egész nyáron.

– A legszemérmesb lányka is pazar – figyelmeztetett James –, kecseit habár a holdnak fölfedi.[16]

– Az ég szerelmére, James, nem vagy vicces. – Meredith a cipőjével eltalálta az egyik combomat hátulról. – Oliver, nem jössz be velem a vízbe?

Egyáltalán nem bíztam a csintalan mosolyában.

– Amikor legutóbb meztelenül mentünk a vízbe, egy szál semmiben elestem a stégen, aztán az estét arccal a kanapén töltöttem, Alexander meg szedhette ki a szálkákat a seggemből.

A többiek jót nevettek rajtam, Richard pedig kajánul felém fütyült.

Meredith: – Gyerünk már, valaki ússzon velem!

Alexander: – Nem bírod huszonnégy órán keresztül magadon tartani a ruháidat, nem igaz?

Filippa: – Ha Rick boldoggá tenné, talán nem viselkedne köztünk úgy, mint egy lotyó.

Megint nevettünk, újabb fütyülés. Richard felhúzott orral nézett Filippára, és azt mondta:

– A hölgy mintha nagyon is fogadkoznék.[17]

Filippa a szemét forgatva leült Alexander mellé, aki épp azzal foglalatoskodott, hogy füvet morzsoljon egy cigarettapapírra.

Mélyen beszívtam és a tüdőmben tartottam az édesen fás levegőt addig, amíg csak tudtam. A fülledt ohiói külvárosban töltött nyár alatt türelmetlenül visszavágytam a Dellecherbe és a tóhoz. A víz éjjel fekete volt, nappal kékeszöld, mint a jádekő. Sűrű erdő vette körül majdnem minden oldalról, egyedül az északi partnál álltak ritkábban a fák, ahol a homokos fehér part gyémántporként ragyogott a holdfényben. A déli parton épp elég távol voltunk a Hall szentjánosbogár-fényeitől, így kevés volt az esélye annak, hogy meglátnak, még kevesebb, hogy meghallanak. Akkoriban szerettük az elszigeteltséget.

Meredith a hátán feküdt, szemét lehunyta, és békésen dudorászott. James és Wren a stég túlsó végén ültek a part felé nézve. Alexander meggyújtotta az elkészült spanglit, és átnyújtotta Filippának.

– Szívj bele! Holnap semmi dolgunk – mondta, ami éppenséggel nem volt igaz. A következő napon már rendesen voltak óráink, amit az esti tanévnyitó követett. Ettől függetlenül Filippa elfogadta a füves cigit, és mélyet szippantott, mielőtt továbbadta volna nekem. (Különleges alkalmakkor mind benne voltunk, kivéve Alexandert, aki egy kicsit mindig be volt állva.)

Richard elégedetten sóhajtott, ami úgy hangzott, akár egy nagymacska dorombolása.

– Ez egy jó év lesz – mondta. – Érzem.

Wren: – Köze lehet ahhoz, hogy megkaptad a szerepet, amit akartál?

James: – És csak feleannyi szöveget kell megtanulnod, mint nekünk?

Richard: – Ez a tavalyi után kijár nekem. Én: – Utállak.

Richard: – Az utálat a hízelgés legőszintébb formája. Alexander: – Az az utánzás, te pöcsfej.

Néhányan röhögtünk, még mindig kellemesen be voltunk csípve. Civódásaink jó szándékúak voltak, és általában ártalmatlanok. Akár hét testvér, annyi időt töltöttünk együtt, hogy láttuk a másik legjobb és legrosszabb oldalát, és mindkettő felé közönyössé váltunk.

– Elhiszed ezt, ez az utolsó évünk? – mondta Wren, amikor a nevetésünk csengése elnémult, és a csend már egy ideje ott rekedt köztünk.

– Nem – mondtam. – Mintha csak tegnap lett volna, amikor az apám ordítozott velem, amiért eldobtam az életem.

Alexander felhorkant.

– Mit is mondott neked?

– „Eldobod a Case Western-ösztöndíjat, és a következő négy évet sminkben és harisnyanadrágban töltöd, valami lánynak udvarolva egy ablakon keresztül?”

A „művészsuli” említése elég volt ahhoz, hogy felingerelje a gyakorlatias, merev apámat, de leginkább Dellecher veszélyes exkluzivitása miatt ráncolta a homlokát. Intelligens, tehetséges diákok ugyan miért kockáztatnák, hogy minden év végén kidobhatják őket az iskolából, ráadásul a végén még egy valamirevaló, normális végzettséggel sem bizonyíthatják a túlélésüket? Amit a konzervatóriumon kívül élő emberek nem értettek, hogy a Dellecherben szerzett végzettség olyan, akár Willy Wonka egyik aranyszelvénye: garantált belépő azon elit művészeti és filológiai társulatokba, akik túlélték az iskola falain kívüli létet is.

Apám másoknál is elszántabban ellenkezett, nem akarta elfogadni a döntésemet, hogy elpazarlom az egyetemi éveimet.

Elég baj volt, hogy a színészetet választottam, de hogy valami annyira elvont és ódivatú dologgal töltsem az időt, mint Shakespeare (a Dellecherben mással nem foglalkoztunk), az exponenciálisan rosszabb. Tizennyolc éves voltam, és sebezhető, először éreztem azt a rendkívüli rettegést amiatt, hogy valamit iszonyúan akarsz, majd látod, amint kihullik az ujjaid közül, szóval vállaltam a kockázatot, kijelentettem neki, hogy vagy a Dellecherbe megyek, vagy sehová. Anyám meggyőzte őt, hogy fizesse a tandíjamat – többheti ultimátumadogatások és körkörös viták árán –, azzal a feltétellel, hogy mivel a nővérem kibukóban van az Ohio államiból, számítanak rám, hogy velem majd kérkedhetnek a vacsorapartikon. (Az rejtély, hogy miért nem Leah-ba helyezték a reményeiket, aki a legfiatalabb és legígéretesebb volt köztünk.)

– Bárcsak az én anyám lett volna ennyire dühös! – mondta Alexander. – Még mindig azt hiszi, hogy Indianában járok iskolába.

Alexander anyja nevelőszülőkhöz adta őt még kiskorában, és nem nagyon igyekezett, hogy fenntartsa a fiával a kapcsolatot. (Az apjáról meg csak annyit méltóztatott mondani neki, hogy vagy Puerto Ricóból, vagy Costa Ricáról származott – nem emlékezett, melyik –, és a férfi nem tud a fia létezéséről.) A tandíját egy nagylelkű ösztöndíjból és egy halott nagyapa által ráhagyott kevéske pénzből fizették, aki pusztán azért őt tette meg örökösének, hogy dacoljon a feslett utódjával.

– Apám csak csalódott, amiért nem lettem költő – tette hozzá James. Farrow professzor romantikus költészetet tanított a Berkeley-n, és a sokkal fiatalabb felesége (botrány, de egyben egykori tanítványa) maga is költő volt, mígnem Plath módjára idegösszeomlást szenvedett, amikor James még általánosba járt. Találkoztam velük két nyárral azelőtt, amikor meglátogattam Jamest Kaliforniában, és úgy véltem, igen érdekes emberek, viszont kétségtelen, hogy valóban érdektelen szülők voltak.

– A szüleim tojnak rá – mondta Meredith. – Leköti őket a botox és az adókerülés, a testvéreim meg gondját viselik a családi vagyonnak.

A Dardenne család Montrealban és Manhattanben töltötte idejét, fantasztikusan drága karórákat árultak politikusoknak és hírességeknek, egyetlen lányukra pedig inkább tekintettek úgy, mint egy egzotikus háziállatra, mintsem egy családtagra.

Filippa, aki soha nem beszélt a szüleiről, nem mondott semmit.

– Több mint rokonság, s nem éppen rokonszenv[18] – mondta Alexander. – Istenem, borzalmasak a családjaink.

– Hát, azért nem mind – mondta Richard.

Richard és Wren szülei közül hárman elismert színészek voltak, egyikük pedig egy Londonban élő rendező, és gyakorta feltűntek a West End színházaiban.

Richard vállat vont.

– A mi szüleink örülnek.

Alexander hosszan kieresztette szájából a füstöt, majd elpöckölte a spangliját.

– Mázlista – mondta, majd lelökte Richardot a stégről.

Rettentő csobbanással érkezett a vízbe, és mindannyiunkat összefröcskölt. A lányok a karjukat a fejük elé tartva sikítottak, közben James és én meglepetten kiáltottunk. Egy pillanat múlva mind elázva nevettünk és tapsoltunk Alexandernek, olyan hangosan, hogy elnyomtuk a felszínre bukó Richard káromkodását.

A víznél tengtünk még egy órát, aztán egyesével elkezdtünk visszamászni a Kastélyba. Már csak én maradtam a kikötőben. Nem hittem Istenben, de azt kértem bárkitől is, aki figyel, hogy Richard jóslata valósnak bizonyuljon. Csak egy jó évet akartam.

5. JELENET

Reggel nyolc óra még túl koránnak számított Gwendolynhoz.

Szedett-vedett körben ültünk, lábunkat összefontuk, akár a könyvekben lévő indiánok, és az étkezőből hozott kávésbögrékkel a kezünkben ásítoztunk. Az ötös stúdió – Gwendolyn színes falikárpitokkal díszített és illatos gyertyával zsúfolt barlangja – a Hall második emeletén terült el. Bútor az ugyan nem került bele, viszont egy jelentős párnagyűjtemény hevert szerteszét a földön, amitől csak megnőtt bennünk a vágy, hogy elterüljünk és aludjunk.

Gwendolyn a tőle megszokott módon óra tizenötkor érkezett (ahogy mindig mondogatta: „stílusosan késve”), egy flitteres vállkendőbe bugyolálta magát, és bokszerszerű, vastag aranygyűrűk csillogtak az ujjain. Jobban ragyogott, mint a fakó reggeli nap odakint, és szinte fájt ránézni.

– Jó reggelt, kedveskéim – trillázott. Alexander mormogott valami üdvözlésszerűséget, de senki más nem felelt. Gwendolyn kezeit a csontos csípőjére téve megállt felettünk. – Hát ez szégyenletes! Ez az első tanítási napotok, frissnek és üdének kellene lennetek. – Addig meredtünk rá, mígnem feldobta a karjait, és felkiáltott: – Talpra! Gyerünk!

A következő fél órát egy sor fájdalmas jógapozíciónak szenteltük. Ahhoz képest, hogy a hatvanas éveiben járt, Gwendolyn zavarba ejtően hajlékony volt. Amint a percmutató a kilenceshez ért, kiegyenesedett a királygalamb pózából egy mámoros sóhaj kíséretében, ami biztos nem csak engem hozott zavarba.

– Máris jobb, ugye? – mondta. Alexander megint mormogott. – Biztos nagyon hiányoltatok a nyáron – folytatta Gwendolyn –, de rengeteg időnk lesz cseverészni a tanévnyitó után, szóval bele is vágok, és közölném, hogy idén kissé máshogy működnek majd a dolgok.

Az osztály (Alexanderen kívül) ekkor mutatott először életjelet. Megmozdultunk, felültünk, és elkezdtünk tényleg odafigyelni.

– Eddig a biztonsági zónában voltatok – mondta Gwendolyn. – Szerintem helyénvaló, ha figyelmeztetlek titeket, hogy ennek immáron vége.

A mellettem ülő Jamesre néztem, aki a szemöldökét ráncolta. Nem tudtam rájönni, hogy Gwendolyn csak a megszokott drámai énjét hozta, vagy tényleg változtatni akart.

– Mostanra már ismertek – mondta. – Tudjátok, hogyan dolgozom. Frederick egész nap csak hízelegve cirógat titeket, de én egy hajcsár vagyok. Csak hajtottalak és hajtottalak titeket, de – feltartotta egyik ujját – sohasem túl keményen.

Ezzel nem egészen értettem egyet. Gwendolyn tanítási módszerei elég kegyetlennek bizonyultak, az sem volt szokatlan, hogy a hallgatók sírva hagyták el az óráját. („A színész olyan, akár az osztriga”, magyarázta, amikor bárki is kérdőre vonta az érzelmi brutalitása miatt. „Fel kell törnöd a héjukat, és felnyitni őket, hogy megleld belül az igazgyöngyöt.”)

Rendíthetetlenül folytatta:

– Ez az utolsó évetek, én pedig annyira foglak hajtani titeket, amennyire csak kell. Tudom, mire vagytok képesek, és ha rajtam múlik, ki is sajtolom belőletek, mire elhagyjátok ezt a helyet.

Egy újabb feszült pillantást váltottunk, ezúttal Filippával.

Gwendolyn megigazította a kendőjét, lesimította a haját, majd azt mondta:

– Na már most, ki tudná megmondani, mi a jó teljesítmény legnagyobb akadálya?

– Félelem – mondta Wren. Ez is Gwendolyn egyik mantrája volt: a színpadon rettenthetetlennek kell lenned.

– Úgy van. Mitől félünk?

– A sebezhetőségtől – mondta Richard.

– Pontosan – bólintott Gwendolyn. – Mi csak a karakter ötven százalékát játsszuk. A többi mi magunk vagyunk, és félünk megmutatni az embereknek, kik is vagyunk igazán. Attól tartunk, bolondnak tűnünk, ha felfedjük érzelmeink teljes erejét. Shakespeare világában viszont a szenvedély ellenállhatatlan, nem kínos. Szóval! – Összecsapta a tenyerét, aminek a hangjára a fél osztály összerezzent. – Űzzük el a félelmet, kezdjük el már ma! Nem játszhatsz rendesen, ha rejtőzködsz, tehát az összes csúfságot a felszínre hozzuk. Ki kezdi?

Meglepett csendben ültünk néhány másodpercig, majd Meredith azt mondta:

– Majd én.

– Tökéletes – mondta Gwendolyn. – Állj fel!

Nyugtalanul figyeltem Meredithet, amint feltápászkodott. Megállt a körünk közepén, egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát, míg végül megtalálta az egyensúlyt, haját a füle mögé söpörte, hogy ne legyen útban – ez segítette a koncentrálásban. Mindenkinek volt erre módszere, de csak kevesen csináltuk ennyire elegánsan.

– Meredith – mosolygott rá Gwendolyn. – A kísérleti nyulunk.

Lélegezz!

Meredith ringatózott, ahogy ki- és belélegzett, szemét lehunyta, ajka kissé elnyílt. Különös módon nyugtatónak hatott a látványa (és ugyanakkor különös módon érzékinek is).

– Úgy – mondta Gwendolyn. – Készen állsz? Meredith bólintott, és kinyitotta a szemét.

– Csodás. Kezdjük valami könnyűvel! Előadóművészként mi a legnagyobb erősséged?

Meredith, aki általában olyan magabiztos, most hezitált. Gwendolyn: – A legnagyobb erősséged.

Meredith: – Talán…

Gwendolyn: – Ne találgass! Mi a legnagyobb erősséged? Meredith: – Úgy gondolom…

Gwendolyn: – Nem azt akarom hallani, mit gondolsz, azt akarom hallani, amit tudsz. Nem érdekel, ha gőgösnek hangzik, az érdekel, miben vagy jó, és előadóként meg kell tudni mondanod. Mi a legnagyobb erősséged?

– Fizikailag teljesen jelen vagyok – bökte ki Meredith. – Az egész testemmel érzek mindent, és nem félek használni.

– Nem félsz használni, de attól igen, hogy kimondd, igazából mire is célzol. – Gwendolyn szinte már kiabált.

Egyikükről a másikukra pillantottam, megrettenve, mennyire gyorsan alakultak a fejlemények.

– Köntörfalazol, mivel itt ülünk körülötted, és nézünk – kiáltott rá Gwendolyn. – Most aztán ki vele! Ki vele!

Meredith könnyed eleganciája elillant, lábait összezárva állt, karjait mereven az oldalához szorította.

– Remek testem van – mondta. – Mivel kurvára keményen dolgozom rajta. Szeretek így kinézni, és szeretem, ahogy rám néznek. Ez tesz engem vonzóvá.

– Rohadtul így van. – Gwendolyn úgy mérte őt végig, mint a Vigyor Macsek. – Gyönyörű lány vagy. Lotyósnak hangzik, de tudod, mit? Ez az igazság. Ami ennél is fontosabb, hogy őszinte.

– Megbökte egy egyik ujjával Meredithet. – Ez őszinte volt. Helyes.

Filippa és Alexander a helyükön mocorogva igyekeztek kerülni Meredith tekintetét. Richard úgy bámulta, mintha ott helyben le akarná tépni róla a ruháit, én pedig azt se tudtam, hová nézzek. Meredith bólintott, majd elindult vissza a helyére, de Gwendolyn megállította:

– Még nem végeztél. – Meredith megdermedt. – Meghatároztuk az erősségedet. Most a gyengeségedről akarok hallani. Mitől félsz a legjobban?

Meredith mogorván meredt Gwendolynra, aki meglepetésemre nem törte meg a csendet. A többiekkel együtt fészkelődtünk a földön, együttérzéssel, elismeréssel és szégyennel telve lestük Meredithet.

– Mindenkinek van valami gyengéje, Meredith – mondta Gwendolyn. – Még neked is. A legerősebb dolog, amit tehetsz, hogy bevallod. Várunk.

Gyötrelmes csend követte a szavait, közben Meredith valószerűtlenül mozdulatlanul állt, szeme izzott a méregtől. Annyira kiszolgáltatott volt, hogy őt figyelve tolakodónak, kukkolónak éreztem magam, és elfojtottam a késztetést, hogy rákiáltsak, kibaszottul mondjon már valamit végre.

– Attól félek – mondta nagyon lassan, egy évnek tűnő szünet után –, hogy sokkal szebb vagyok annál, mint amennyire tehetséges vagy intelligens, és emiatt senki sem fog komolyan venni. Előadóként sem, emberként sem.

Ismét síri csend. Lesütöttem a tekintetem, közben körbepillantottam a többieken. Wren egyik kezét a szájára szorítva ült. Richard tekintete melegebb volt, mint bármikor azelőtt. Filippa mintha émelygett volna, Alexander egy ideges vigyort nyelt le. Jobbomon James élesen, elemző kíváncsisággal bámulta Meredithet, mintha egy szobor lenne, amit ezer évvel ezelőtt formáltak egy pogány istenség képére.

A lány vallomása nyers volt, megigéző, mégis valahogy méltóságteljes. Bármilyen furcsának és váratlannak találtam, ami történt, megértettem, hogy Gwendolyn pontosan ezt akarta.

Olyan sokáig meredt Meredithre, hogy úgy tűnt, megállt az idő. Majd jó hosszan kifújta a levegőt, és azt mondta:

– Jó. Ülj le! Oda!

Meredith gépiesen behajlította a térdeit, és leült a kör közepére, hátát olyan mereven kihúzta, akár egy pózna.

– Rendben – mondta Gwendolyn. – Beszélgessünk!

6. JELENET

Miután egy órán át vallatták Meredithet a bizonytalanságairól (amiből több is volt, mint gondoltam volna), Gwendolyn elengedett minket, megígérve, hogy a következő hetekben mindenki hasonló zord kikérdezés alanya lesz.

Útban voltam a harmadik emelet felé, a lépcsőn másodéves művészeti hallgatók sereglettek le a konzervatóriumba, amikor James mellém lépett.

– Ez kegyetlen volt – mondtam félhangon. Meredith néhány lépcsőfokkal előttünk haladt Richard karjával a vállán, bár ezt talán nem is érzékelte. Célirányosan lépkedett előre, kerülve mindenféle szemkontaktust.

– Megmondtam – suttogta James –, Gwendolyn ilyen.

– Soha nem gondoltam volna, hogy ezt fogom mondani, de már várom, hogy két órára be legyek zárva a galériába.

Míg Gwendolyn a színészet zsigeri oldaláról tanított – hang és test, a szív és a fej előtt –, Frederick Shakespeare szövegeinek intim részleteit tanította, a metrumtól a korai modern történelemig mindent. Különcként szerettem bújni a könyveket, tehát jobban kedveltem Frederick óráit, mint Gwendolynét, csak allergiás voltam a Frederick által használt krétára, így a galérián töltött idő nagy részében tüsszögtem.

– Menjünk – súgta James –, mielőtt Meredick lenyúlja az asztalunkat.

(Ezt a gúnynevet Filippa találta ki még a másodév végén, amikor Meredith és Richard még friss szerelmesek voltak, és a legidegesítőbbek.) Meredith még mindig nagyon szétszórtnak tűnt, ahogy elhaladtunk mellette a lépcsőn. Bármivel is próbálta megvigasztalni őt Richard, nem működött.

Frederick jobban szerette az osztályterem helyett – amit a magasabb létszámú másod- és harmadéves osztályok esetében kénytelen volt használni – a galériában tartani a negyedévesek óráit. A galéria egy keskeny, magas tetős terem, ami egykor egészen a harmadik emeletig nyújtózott, viszont azonnal felosztották kisebb termekre és stúdiókra az iskola megnyitásakor. A Hosszú Galériából Rövid Galéria lett, alig húsz láb hosszú, két falán könyvespolcokkal, valamint a régen meghalt Dellecher kuzinok és leszármazottak portréival díszítve.

Egy kétszemélyes kanapé és egy alacsony szófa állt egymással szemben a díszes mennyezeti stukkó alatt, a terem déli végében pedig egy kisebb kerek asztal és két szék sütkérezett a gyémánt mintázatú ablakon beáramoló fényben. Amikor Frederickkel teáztunk (amire havi kétszer került sor harmadévesekkel, a negyedévesekkel pedig naponta az órák alatt), James és én nyílegyenesen az asztalhoz siettünk. Ez esett legtávolabb a gyalázatos krétaportól, és remek kilátást biztosított a csillogó tóra és az azt övező erdőre, valamint a Torony kúpos tetejére, ami fekete csákóként emelkedett a fák lombja fölé.

Frederick már ott volt, amikor megérkeztünk, épp kigurította a táblát a szűk szertárból, ami egy könyvespolc és az orr nélküli Homérosz-mellszobor között rejtőzött a terem végében. Épp tüsszentettem, amikor James ráköszönt:

– Jó reggelt, Frederick.

A tanár felnézett a tábláról.

– James – üdvözölte. – Oliver. Milyen jó, hogy mindketten újra itt vagytok. Elégedettek vagytok a szereposztással?

– Teljes mértékben – válaszolta James, de hangjába némi sóvárgás vegyült, amit furcsállottam. Ugyan ki lenne csalódott Brutus szerepével? Aztán eszembe jutott a két éjszakával ezelőtti megjegyzése a rezüméje változatosságával kapcsolatban.

– Mikor lesz az első próbánk? – kérdezte.

– Vasárnap. – Frederick kacsintott. – Úgy gondoltuk, adunk nektek egy hetet, hogy visszaszokjatok.

Mivel a Kastélyban nem volt felügyelet, és a negyedéves színművész hallgatók híresen nem ismerték a mértéket, általában elvárták, hogy valami évindító bulit tartsanak. Péntekre terveztük. Frederick, Gwendolyn és talán Holinshed dékán is tudott róla, de úgy tettek, mintha fogalmuk sem lenne.

Richard és Meredith végre megérkeztek a hallból, Jamesszel pedig sebtében az asztalra dobtuk a dolgainkat. Újra tüsszentettem, megtöröltem az orrom egy teás szalvétában, majd kilestem az ablakon. A gyep fürdött a napfényben, a tó lágyan hullámzott a szellő érintésétől. Richard és Meredith a kisebb szófára ültek, meghagyva egy másikat Alexandernek és Filippának. Azzal nem fáradtak, hogy Wrennek is helyet hagyjanak, aki (lelkesen, akár egy mese miatt izgatott gyermek) inkább a földön szeretett ülni.

Frederick teát öntött magának a tálalószekrénynél, amitől a termet – ahogy mindig – kréta, citrom és Ceylon tea illata töltötte be. Miután megtöltött nyolc csészét – Frederick óráján kötelező volt a teázás, a méz használata ajánlott, de a tej és a cukor tiltott árunak minősült –, felénk fordult.

– Üdvözöllek titeket újra itt. – Úgy vigyorgott ránk, akár egy könyvből előugrott kis Télapó. – Élveztem a tegnapi meghallgatásotokat, és alig várom, hogy ismét veletek dolgozhassak ebben a félévben is. – Átnyújtotta az első teáscsészét Meredithnek, aki továbbadta Richardnak, aki Jamesnek, és így tovább, egészen addig, amíg végül Wren kezében kötött ki.

– A negyedik év. A tragédia éve – mondta teátrálisan Frederick, amikor a teás tálca kiürült, és mindenkinek jutott egy csésze és egy csészealj. (Ahogy gyakran emlékeztettek is minket rá: bögréből inni a teát olyan, mint bort inni műanyag pohárból.) – Inkább nem mondanám el, hogy vegyétek komolyabban a tragédiát a komédiánál. Ami azt illeti, érvelhetnénk úgy is, hogy a komédiát halálosan kell komolyan venni a szereplőknek, különben nem lesz vicces a közönségnek. Erről azonban majd máskor beszélgetünk. – Felvette a csésze teát a tálcáról, kifinomultan kortyolt egyet, majd visszatette. Frederick soha nem használt asztalt vagy pulpitust, inkább lassan lépdelt oda-vissza a tábla előtt a tanítás során.

– Idén Shakespeare tragédiáinak szenteljük figyelmünket – folytatta. – Mit gondoltok, mire térünk ki a tanulmányaink során?

Mintegy válaszként tüsszentettem, majd egy rövid szünet után kezdtünk csak el témaköröket javasolni.

Alexander: – Forrásanyag. Filippa: – Szerkezet.

Meredith: – Konfliktus, külső és belső. Én: – Sors kontra egyéni döntések.

James: – A tragikus hős. Richard: – A tragikus főgonosz.

Frederick feltartotta a kezét, hogy megállítson minket.

– Helyes. Igen – mondta. – Mindezek. Természetesen ezek mellett kitérünk a drámákra is, többek közt a Troilus és Cressidára is, de persze Julius Caesarral kezdünk. Kérdés: miért nem tekinthető a Caesar történelmi darabnak?

James felelt elsőként a rá jellemző akadémiai lelkesedésével.

– A történelmi darabok az angol történelemre korlátozódnak.

– Valóban – bólintott Frederick, majd folytatta a sétát. Szipogtam, megkevertem a teát, és a székemben hátradőlve figyeltem. – A legtöbb tragédia magában foglal történelmi részleteket, de amit mi „történelmi darab”-nak hívunk, ahogy James is mondta, azok igazi angol történelmi darabok, és mindnek angol uralkodók a címadói. Miért még? Mitől lesz a Caesar elsősorban egy tragédia?

Az osztálytársaim kíváncsian összenéztek, egyikük sem akarta elsőként felhozni az elméletét, megkockáztatva, hogy téved.

– Nos – vállalkoztam a válaszra, amikor senki sem szólalt fel, hangom mélyebb lett az izgalomtól –, a darab végére a legtöbb főszereplő meghal, de Róma még mindig áll. – Megálltam, igyekeztem megfogalmazni a gondolatot. – Szerintem ez inkább az emberekről szól, és csak kevésbé a politikáról. Egyértelműen politikai, de ha összehasonlítjuk, nem is tudom, a VI. Henrik-ciklussal, amiben mindenki csak a trónért harcol, a Caesar sokkal személyesebb. Ez karakterekről szól, hogy kik is ők, nem csak arról, ki van hatalmon. – Megvontam a vállam, nem tudtam, érthető volt-e bármi is az érvelésemből.

– Igen, szerintem Oliver rátapintott valamire – mondta Frederick. – Engedjetek meg egy újabb kérdést: mi a fontosabb, hogy Caesart megölték, vagy az, hogy a közeli barátai ölték meg?

Ez nem olyan kérdés volt, ami választ igényelt, így senki sem felelt. Feltűnt, hogy Frederick azzal a büszke, apai tekintettel nézett rám, amit általában Jamesnek tartogat, aki bátorítóan mosolygott rám az asztal túloldaláról, amikor odanéztem.

– Ebben – mondta Frederick – rejlik a tragédia. – Végignézett mindegyikünkön, kezeit összefonta a háta mögött, a déli napfény tükröződött a szemüvegében. – Tehát, kezdhetjük? – A táblához fordult, felvett egy darab krétát a tartóról, és írni kezdett. – Első felvonás, első jelenet. Egy utca. A tribunusokkal és a közemberekkel nyitunk. Szerintetek mi ennek a jelentősége? A varga szellemi csatát vív Flaviusszal és Marullusszal, majd a beszélgetés során megjelenik a címadó hős-zsarnokunk…

A táskánkban kotorásztunk jegyzetfüzet és toll után kutatva, Frederick folytatta, mi szinte minden egyes szavát leírtuk. A nap melegítette a hátamat, és a fekete tea keserédes illata az arcomhoz sodródott. Lopott pillantásokat cseréltem az osztálytársaimmal, miközben ők írtak és figyeltek, olykor kérdést tettek fel, és ekkor csapott belém a gondolat: mennyire szerencsés is vagyok, hogy köztük lehetek.

7. JELENET

A tanévnyitót rendszerint az aranyozott díszítésű zenei előadóteremben tartották szeptember kilencedikén. Leopold Dellecher születésnapján. (Leopold ide költözött, Chicagótól északra, és úgy 1850 körül építtette a házat. Csak egy fél évszázaddal később alakították át iskolává, amikor a fenntartása már túl sokba került a rohamosan fogyatkozó Dellecher családnak.) Ha az öreg Leopold valahogy elkerülte volna a halált, most lett volna száznyolcvanhét éves. Egy pontosan ennyi gyertyával megrakott hatalmas torta várt a bálterem emeletén arra, hogy felvágják és szétosszák a hallgatók, illetve a tanári kar között Holinshed dékán köszöntő beszéde után.

A sor bal oldalán ültünk, a középső hosszú sorokat másod- és harmadévesek töltötték ki. A színművész hallgatók voltak mindig a leghangosabbak, mi nevettünk a legtöbbet; előttünk ültek az ének-zene szakos hallgatók (ők leginkább maguknak valók voltak, látszólag nagyon elszántan fent akarták tartani a sztereotípiát, mely szerint ők a legönteltebbek és legkevésbé megközelíthetőek a Dellecherben lévő hét szakág közül). A táncosok (alultáplált, hattyúszerű lények gyűjteménye) ültek mögöttünk. A sor túlsó oldalán ültek a képzőművész hallgatók (ők a legkönnyebben felismerhetők a szokatlan frizurájukkal, valamint az állandóan festékes és gipszes ruhájukkal), a nyelvszakosok (aki szinte csak görögül és latinul beszéltek egymással, olykor másokkal is), a filozófia szakosok (ők voltak messze a legfurábbak, de egyben a legszórakoztatóbbak is, készek voltak minden beszélgetésre szociális kísérletként tekinteni, és olyan kifejezésekkel dobálóztak, mint „hylozoizmus” és „együttesen létező”, mintha ezek olyan könnyen érthetők lennének, mint egy „jó reggelt”).

A tanári kar tagjai egy hosszú sorban elhelyezett székeken ültek a színpadon. Frederick és Gwendolyn egymás mellett helyezkedtek el, mint egy idős házaspár, és halkan beszélgettek a szomszédjaikkal. A tanévnyitó azon ritka alkalmak egyike volt, amikor mind egybeolvadtunk, a „Dellecher-kékbe” öltözött tengernyi ember – mi csak így hívtuk ezt a színt, senki sem akarta „pávakék”-nek nevezni.

Az iskolai színek persze nem voltak kötelezőek, de szinte mindenki ugyanazt a kék pulóvert viselte zakóval, amelynek mellkasának bal oldalára a címert varrták. A családi címer nagyobb változata a pódium mögötti zászlón lógott, ami egy kék mezőn lévő fehér andráskeresztet ábrázolt, rajta egy hosszú aranykulcs és egy éles, fekete penna állt keresztben, akár a kardok. Alatta a mottó: Per aspera ad astra. Több változatát is hallottam már ennek a fordításnak, de leginkább ez tetszett: Töviseken át a csillagokig.

Mint mindig, ekkor is Holinshed szólalt fel elsőként az évnyitón.

– Jó estét kívánok mindenkinek. Per aspera ad astra. – A színpad oldalának árnyékából lépett elő, arcára tűzött a reflektor fénye, mindannyian azonnal elhallgattunk. – Egy újabb év. Az egybegyűltek között ülő elsőéveseknek pusztán annyit mondhatok: üdvözlöm magukat, és örömömre szolgál önöket magunk között fogadni. Másod-, harmad- és negyedéveseinket pedig újfent köszöntöm, és gratulálok maguknak.

Holinshed különös ember volt: magas, ám görnyedt, csendes, mégis erőteljes. Nagy kampós orra volt, vékony szálú haja, és apró kerek szemüveget hordott olyan vastag lencsével, ami háromszorosára nagyította a szemét.

– Ha ma este itt ülnek velünk – folytatta –, ez azt jelenti, hogy befogadták magukat a nagyra becsült Dellecher családba. Itt majd barátokra tesznek szert, és talán néhány ellenségre. Utóbbi ne ijessze meg magukat; ha az életük során nem szereztek még ellenséget, akkor túlságosan biztonságban éltek. Én pedig nem erre bátorítom önöket. – Szünetet tartott, egy pillanatig a szavain rágódott.

– Ezzel kicsit azért túlzott – motyogta Alexander.

– Hát, legalább négyévente muszáj újra felhasználnia a beszédeit – suttogtam. – Nem is hibáztathatjuk emiatt.

– A Dellecherben arra bátorítom önöket, hogy merészen éljenek – folytatta Holinshed. – Alkossanak, hibázzanak, és ne bánjanak meg semmit! Azért jöttek a Dellecherbe, mert valamit többre tartottak a pénznél, a konvencióknál, a számszerűen értékelhető oktatásnál. Tétovázás nélkül elárulom maguknak, hogy elismerésre méltóak. Mindazonáltal – arckifejezése elsötétült – elvárásainkat hatalmas lehetőségeikhez igazítottuk. Elszántságot várunk maguktól. Elhatározást várunk maguktól. Azt várjuk maguktól, hogy kápráztassanak el. És nem szívesen csalódnánk. – Szavai zengtek a csarnokban, és állott levegőként lógtak körülöttünk láthatatlanul, mégis észlelhetően. Túl sokáig hagyta elnyúlni a természetellenes csendet, majd hirtelen elhajolt a pódiumtól, és azt mondta: – Néhányójuk egy korszak végén csatlakoztak hozzánk, és mikor elmennek, nemcsak egy új évtizedbe vagy egy új évszázadba lépnek ki, de egy új évezredbe is. A legjobb tudásunk szerint akarjuk magukat felkészíteni erre. A jövő végtelen, vad és ígéretekkel teli, ugyanakkor bizonytalan is. Ragadjanak meg minden útjukba kerülő lehetőséget, és kapaszkodjanak belé, nehogy elmossa a tenger.

Tekintetét egyértelműen ránk, a hét negyedéves színjátszóra irányította.

– Az emberek dolgának árja van, / Mely habdagállyal boldogságra visz – mondta. – Ily duzzadt tenger visz most minket is, / Használni kell, míg áradatja tart, / Vagy vesztjük a sors kedvezéseit.[19] Hölgyeim és uram, soha ne pazaroljanak el egy pillanatot se! – Holinshed merengően mosolygott, majd az órájára nézett. – És ha már a pazarlásnál tartunk, egy hatalmas torta várja magukat az emeleten, amit el kell fogyasztanunk. Jó éjszakát!

Mire a hallgatóság tapsolhatott volna, már el is hagyta a színpadot.

8. JELENET

Egy hétig semmi érdekes nem történt. Frederick órája után (ahol kitárgyaltuk a hírhedt „sátras jelenet” kapcsán a homoszociális és a homoerotikus fogalmak közti árnyalatnyi különbséget, amitől mindnyájan a nevetés és a feszengés között ingáztunk) a lépcsőn lefelé lépkedtünk, és az éhségünkről panaszkodtunk. A refektórium – ami egykor a Dellecher család főétkezőjeként szolgált – délután már tele volt, de a megszokott asztalunk üres volt, és ránk várt.

– Kibaszott éhes vagyok – jelentette ki Alexander, majd betámadta a tányérját, mielőtt a többiekkel leültünk volna. – Attól a sok rohadt teától a hányinger kerülget.

– Talán ha reggeliztél volna, nem így lenne – mondta Filippa, közben undorral arcán figyelte Alexandert, ahogy lapátolta a szájába a krumplipürét.

Richard késve érkezett, a kezében egy nyitott borítékkal.

– Megjött a posta – mondta, majd leülte az asztal végéhez Meredith és Wren közé.

– Mindenkinek? – kérdeztem.

– Gondolom – mondta, de fel se nézett.

– Megyek én – álltam fel, néhányan köszönömöt motyogtak felém. A postaládáink a refektórium végén voltak, a nevem elsőként állt a farekeszekkel kirakott falon. Filippa volt az enyémhez legközelebb, aztán James, a többiek pedig egyre inkább szétszóródtak az ábécé végé felé. Ugyanaz a négyzet alakú boríték hevert mindegyikünk postaládájában, rajta a neveinkkel Frederick apró, elegáns kézírásával. Odavittem az asztalunkhoz, és kiosztottam.

– Mik ezek? – kérdezte Wren.

– Nem tom’ – feleltem. – Még nem kaphattuk meg a félévzáró vizsgabeszédünket, ugye?

– Nem – mondta Meredith, aki már fel is szakította a levelét. – Ez a Macbeth.

Mindegyikünk elnémult, és feltéptük a borítékainkat.

A Dellecherben hagyomány volt, hogy minden évben megszerveztek pár programot. Míg meleg volt az idő, a képzőművész hallgatók újraalkották van Gogh Csillagos éj festményét a betonon krétával. Decemberben a nyelvszakosok a „Twas the Night Before Chrismtas”-t olvasták fel latinul. A filozófia szakosok minden januárban megépítették Thészeusz hajóját, márciusban szimpóziumot tartottak, míg az ének- és zenekari hallgatók Don Giovannit adták elő Bálint-napon, a táncosok áprilisban pedig Sztravinszkij Tavaszi áldozatát. A színitanodások a Macbethből adtak elő halloweenkor, valamint jeleneteket a Romeo és Júliából a karácsonyi álarcosbálon. Mivel az első-, másod- és harmadéveseket alig vonták be, elképzelni sem tudtam a szereposztást.

Feltörtem a borítékom pecsétjét, előhúztam belőle a kártyát, amin Frederick apró kézírásával az alábbi öt sor szerepelt:

Kérlek, légy az út elején halloweenkor éjfél előtt tizenöt perccel!

A következő részekre készülj fel:

I. felvonás 3. jelenete és a IV. felvonás 1. jelenete.

Te fogod játszani BANQUÓt.

Jelenj meg a jelmezraktárban október 18-án 13:30-kor jelmezpróbára!

Ne szólj erről a társaidnak!

A papírra meredtem, azon tűnődve, vajon elírtak-e valamit. Újra ellenőriztem a borítékot, de továbbra is összetéveszthetetlenül az Oliver név szerepelt rajta. Jamesre pillantottam, hátha neki is feltűnt valami szokatlan, de az arcáról nem lehetett leolvasni semmit. Arra számítottam, hogy ő fogja alakítani Banquót Richard Macbethje mellett.

– Nos – mondta Alexander kissé zavarodottan –, úgy vettem le, hogy ezt nem szabad kitárgyalnunk.

– Nem – mondta Richard. – Ez hagyomány. A karácsonyi álarcosbálnál is ez van, nem szabad tudnunk, ki játszik kit egészen az előadásig.

Egy pillanatra elfelejtettem, hogy előző évben ő játszotta Tybaltot.

Nehezen tudtam a lányok arckifejezését értelmezni. Filippa nem látszott meglepettnek. Úgy tűnt, Wren izgatott. Meredith pedig kissé gyanakvó.

– Egyáltalán nem fogunk próbálni? – kérdezte Alexander.

– Nem – felelt Richard. – Holnap kapod meg a postaládádba a szereppéldányodat. Aztán betanulod a szövegedet, majd megjelensz. Elnézést kérek. – Hátrarúgta magát székestül, majd elment az asztaltól anélkül, hogy bármi mást mondott volna. Wren és Meredith sokatmondóan összenéztek.

Meredith: – Neki meg mi a baja? Wren: – Fél órája még rendben volt.

Meredith: – Te akarsz menni, vagy menjek én? Wren: – Csak nyugodtan.

Meredith egy sóhaj kíséretében elment az asztaltól, a pásztorpitéjét se fejezte be. Alexander már megette az övét, tiszteletteljesen várt három egész másodpercet, majd azt kérdezte:

– Szerintetek ezért még visszajön? James odatolta neki a tányért.

– Egyed, te vadállat!

Hátranéztem a vállam felett. A sarokban a kávés kitöltőknél Meredith utolérte Richardot, és a szemöldökét erősen ráncolva beszélt vele. Megérintette a fiú karját, mondott valamit, de Richard elhúzódott, és kiment a refektóriumból, a zavarodottság árnyékolta a szemét. Meredith figyelte, ahogy elmegy, majd visszajött az asztalhoz, és azt mondta, hogy Richardnak migrénje van, és visszament a Kastélyba. Visszaült közénk, a tányérja hiánya fel sem tűnt neki.

Folytattuk az ebédet, ettem és hallgattam, ahogy a többiek beszélgetnek, és arról panaszkodnak, mennyi szöveget kell megtanulniuk a Caesarhoz még a kimenő előtt, ami egy hét múlva volt esedékes.

A boríték súlyosnak érződött az ölemben. Az asztal túloldalán ülő Jamest figyeltem. Ő is csöndben volt, nem igazán figyelt a beszélgetésre. Majd Meredithre néztem, aztán Richard üres székére, és egyre csak azt éreztem, hogy az erőegyensúly valahogy elbillent.

9. JELENET

A harci órákat ebéd után tartották a próbateremben. Leharcolt kék matracokat cipeltünk elő a szertárból, elhelyeztük azokat a talajon, majd úgy-ahogy nyújtani kezdtünk, míg Camilóra vártunk. Camilo – egy fiatal chilei srác, akinek a sötét szakálla és arany fülbevalói kalózszerű külsőt kölcsönöztek neki – volt a harci és mozdulatkoreográfusunk, valamint személyi edzőnk. A másod- és harmadéves mozdulatórákat a táncnak, a bohócjeleneteknek és az állatutánzásoknak szenteltük, és mindenféle alapgimnasztikának, amire csak egy színésznek szüksége lehet. A negyedév első félévében a kézitusára koncentráltunk, a másodikban a kardvívásra.

Camilo pontosan egy órakor érkezett meg, és mivel hétfő volt, felsorakoztunk a súlyméréshez.

– Majd két és fél kilót felszedtél a tanév eleje óta – mondta, amikor a mérlegre álltam. Elégedett volt a nyári gyarapodásommal, még ha Gwendolyn nem is. – Tartod magad az edzéstervhez, amit adtam?

– Igen – válaszoltam, ami többnyire igaz is volt. Futnom kellett volna, súlyokat emelni, rendesen enni és mértékkel inni. Egyöntetűen figyelmen kívül hagytuk Camilo felelős alkoholfogyasztásra vonatkozó szabályait.

– Helyes. Folytasd a súlyzózást, de ne csináld ki magad! – Közelebb hajolt, mint aki egy titkot oszt meg. – Richardnál még elmegy, hogy Hulkra hasonlít, de őszintén szólva neked nincs meg hozzá a kellő anyagcseréd. Tartsd a fehérjebevitelt, és szikár és formás leszel.

– Remek. – Leléptem a mérlegről, átengedve azt Alexandernek, aki magasabb volt nálam, de túl sovány, mert nem tudott leállni a dohányzással, sem felkelni időben a reggelihez. Az ablakokkal szemközti falon lévő hosszú tükrökben bámultam a tükörképemet. Elég fitt voltam, de több súlyt akartam felszedni, egy kicsit több izmot.

Nyújtottam és Jamesre tekintettem – ő volt a legalacsonyabb a fiúk között, úgy százhetvenöt centis, vékony, de nem sovány. Volt valami macskaszerű benne, egyfajta ösztönös agilitás. (Állatutánzáskor Camilo a leopárdot osztotta ki neki. Egy hónapon át portyázott a szobánkban a sötétben, mielőtt kellően átszellemült volna a szerepéhez, és lecsapott volna rám álmomban. A következő fél órában csak vártam, hogy a szívem kalapálása alábbhagyjon, és biztosítottam őt, hogy a félelemsikolyom teljesen őszinte volt.)

– Richard nem jött ma? – kérdezte Camilo, amikor Alexander lelépett a mérlegről.

– Nem érzi jól magát – mondta Meredith. – Migrén.

– Kár – mondta Camilo. – Nos, akkor nélküle kell folytatnunk.

– Megállt, és lenézett hatunkra, akik kiskacsaként ültünk rendezett sorban a matrac szélén. – Hol hagytuk abba előző héten?

Filippa: – A pofonoknál.

Camilo: – Igen. Idézzük fel a szabályokat!

Wren: – Győződj meg róla, hogy nem vagy túl közel! Tarts szemkontaktust a partnereddel! Fordítsd el a tested, hogy elrejtsd, amikor megcsapod a combod.

Camilo: – És még?

James: – Mindig nyitott, lapos tenyérrel csináld! Camilo: – És még?

Meredith: – Meggyőzőnek kell lenned. Camilo: – Hogyan?

Én: – A hanghatások a legmeggyőzőbbek.

– Tökéletes – mondta Camilo. – Szerintem készen állunk arra, hogy kipróbáljunk valami erősebbet. Mondjuk a visszakézből adott pofont. – Megköszörülte a torkát, és megropogtatta az ujjait. – Az ilyen ütést csinálhatod nyitott vagy zárt tenyérrel, a helyzettől függ; abban tér el a sima pofontól, hogy soha nem keresztezed a testet.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Meredith.

– James, segítenél? – kérdezte Camilo.

– Hogyne. – James feltápászkodott, majd hagyta, hogy Camilo beállítsa őt úgy, hogy egymással szembe álljanak. Camilo kinyújtotta a karját, így a középső ujjának csúcsa hajszálnyira volt James orrának hegyétől.

– Ha valakit megpofozol, a kezedet túllendíted a teste középpontján. – Lassítva mozgatta a kezét James arca előtt anélkül, hogy megérintette volna. James ugyanabba az irányba fordította a fejét. – A kézfejjel adott pofonnál viszont nem így csinálod. Helyette a kezem egyenesen mellé megy. – Camilo jobb ökle vertikálisan elmozdult a bal csípőjétől, majd elhaladt James feje fölött. – Látjátok? Egyetlen hosszú, egyesen vonalban. Soha ne akard keresztben a fejjel, mivel még a végén lecsapod valakinek az arcát. Szóval ennyi az egész. Kipróbáljuk rendes sebességgel? James, majd te csinálod hozzá a hangot!

– Rendben.

Összenéztek, James egy apró bólintással jelzett Camilónak. Camilo karja átsiklott a köztük lévő térben, egy határozott csattanás hallatszódott, ahogy James megütötte a saját combját, és elhajolt. Olyan gyorsan történt, hogy lehetetlen volt megállapítani, hogy vajon érintkeztek-e.

– Kiváló – mondta Camilo. – Most beszéljünk arról, mikor és miért használnád ezt a mozdulatot. Valaki?

Filippa felelt elsőként. (Camilo óráján ez gyakori volt.)

– Mivel nem keresztezed a testet, közelebb állhattok. – Félredöntötte a fejét, Camilóról Jamesre nézett, mint aki fejben visszatekeri és lejátssza újra az ütést. – Amitől szinte intimmé válik, és egészen megdöbbentővé pontosan azért, mert annyira intim.

Camilo bólintott.

– Figyelemre méltó, hogy a színház, és különösen Shakespeare, mennyire eltompít minket az erőszak látványával kapcsolatban. Amikor Macbeth fejét levágják, vagy amikor Lavinia nyelvét kivágják, vagy amikor az összeesküvők keze Caesar vérében ázik, hatnia kellene rád, akár te vagy az áldozat, a támadó vagy csak egy megfigyelő. Láttatok már igazi küzdelmet? Rettenetes. Zsigeri. És ami a legfontosabb: érzelmes. A színpadon meg kell tartanunk a kontrollt, nehogy megsebesítsük a többi színészt, de az erőszaknak az erőszakos érzelmekből kell fakadnia, különben a közönség nem hiszi el. – Mindegyikünket egyesével végigmérte, majd rajtam maradt a tekintete. Egy vigyor villant a bajsza alatt. – Oliver, csatlakoznál hozzánk?

– Persze. – Talpra pattantam, és elfoglaltam Camilo helyét Jamesszel szemben.

Egymásra vigyorogtunk – James, ki fogod próbálni a visszakézből pofont Oliveren. Ne mondd ki hangosan, de azt akarom, hogy gondolj arra, mit kellene tennie, hogy megüsd. Addig meg se mozdulj, amíg nem érzed a késztetést.

James mosolya eltűnt, és közeli, zavart tekintettel figyelt, szemöldöke az orrnyergéhez húzódott.

– Oliver, azt akarom, hogy te az ellenkezőjét tedd – mondta Camilo. – Képzeld el, hogy te provokáltad ki a támadását, és amikor megtörténik, engedd, hogy az érzés megcsapjon, még ha az ököl nem is.

Pislogtam, máris elvesztem.

– Amikor készen álltok – mondta, majd hátralépett. – Csak nyugodtan.

Álltunk ott mozdulatlanul, egymásra meredve. James szeme metsző, világosszürkén szikrázott, de olyan közel álltam, hogy láttam az apró aranygyűrűt a pupillái körül. Valami mozgásba lendült, működésbe jött az elméjében, amit az állkapcsa sarkainak megfeszülése és alsó ajkának ideges rángása kísért.

Tudtommal James sohasem haragudott meg rám igazán. Áthatott a helyzet furcsasága, így teljesen megfeledkeztem a gyakorlatban betöltött szerepemről, és csak egyszerűen bámultam, hogy növekszik benne az indulat, ahogy a válla megemelkedett, kezét szorosan ökölbe zárta a teste oldalán. Egy rövid bólintással jelzett nekem. Tudtam, mi következik, de egy hibás reflex miatt előrehajoltam, felé dőltem. A keze a fejem irányába lendült, de nem reagáltam, szóval nem hajoltam el, nem is fordultam, csak összerezzentem, amikor valami éles hasított keresztül az arcomon.

Különös mozdulatlanságba és csendbe dermedt a terem.

James a szemöldökét ráncolta, a gyűlölet révülete megtört.

– Oliver? Te nem… Ó! – Megfogta az államat, elfordította a fejemet, és megtörölte az arcom oldalát. Vér. – Jó ég, sajnálom!

Megragadtam a könyökét, hogy megtartsam az egyensúlyom.

– Semmi gond. Rosszul néz ki? Camilo elhúzta Jamest.

– Lássuk csak! – mondta. – Nem, csak egy karcolás, elkaptad az órája szélét. Jól vagy?

– Igen – feleltem. – Nem tudom, mi történt. Elbambultam és belehajoltam. – Kínosan vállat vontam, és hirtelen tudatosult bennem, hogy ő és négy osztálytársam, akikről megfeledkeztem, engem bámultak. – Az én hibám. Nem voltam még kész.

James – róla nem feledkeztem meg, hogy is tehetném – olyan mély aggodalommal meredt rám, hogy majdnem felnevettem.

– Komolyan – erősködtem. – Jól vagyok.

Viszont majdnem megbotlottam, ahogy visszamentem a helyemre, szédültem, mintha tényleg megütött volna.

10. JELENET

Az első emlékpróbánk nem ment túl jól.

Ez volt egyben a nagyobb térben tartott próbánk is. Az Archibald Dellecher Színház ötszáz embernek adott helyet, és egy barokk operaház mintájára díszítették. Az ülőhelyeket ugyanolyan kék bársonnyal vonták be, mint amiből a színpadi függöny készült, a csillárok is annyira lenyűgözőek voltak, hogy a páholyban ülők többet bámulták azokat, mint a darabot, amire jöttek. Hathétnyi próba maradt hátra, még egyetlen emelvény vagy díszletdarab sem épült meg, de mindennek a helyét megjelölték szalaggal. Olyan érzés volt, mintha egy hatalmas kirakóson állnánk.

Casca szövegét már tudtam, de nem töltöttem elég időt Octavius soraival, mivel ő csak a negyedik felvonásban lép be először. A harmadik sorban kuporogtam egy székben, veszettül újraolvasva a következő beszédemet, míg Alexander és James az általunk csak sátras jelenetnek hívott részen keresztül botladoztak, ami részben harci megbeszélésből, részben szerelmi perpatvarból állt.

James: – S így bántam volna én is Cassiussal?

Ha Brutus ily fukar lesz valaha,

S barátitól ily rongy batkákat elzár,

Készítsetek fel minden mennykövet

Ti istenek, s törjétek ízre őt.

Alexander: – Én nem tagadtam azt meg.

James: – Sőt igen.

Alexander: – Nem, mondom; csak bolond vihette meg

Azt válaszúl. Te szívemet repesztéd,

Brutus. Barátja gyengeségeit

Barátnak tűrni kén’, enyéimet

Brutus nagyítja még.[20]

Olyan hosszan meredtek a másikra, hogy már én tekintettem a súgóasztal felé, majd James pislogott, és azt mondta:

– Sort!

Belém nyilallt az együttérzés a szégyenük miatt. Richard – aki a színfalak mögött várt, hogy beléphessen Caesar szellemeként – karját szorosan összefonva egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát.

– Nem tettem azt, / Míg nem gyötrél velök[21] – mondta fel hátulról a sort Gwendolyn. Hallottam a versláb túlzott hangsúlyozásából, hogy már elege van a fennakadásokból.

James: – Nem tettem azt,

Míg nem gyötrél velök.

Alexander: – Te nem szeretsz.

James: – Hibáidat nem.

Alexander: – A baráti szem

Nem lát meg ily hibát.

James: – A hizelkedő

Nem látna meg, bár oly roppant legyen,

Mint a magas Olymp.

Alexander: – Jer hát Antonius, s jer Octavius!

Csak Cassiuson álljatok bosszút,

Mert Cassius megunta a világot… Szöveg?

Gwendolyn: – Gyűlölve attól, kit szeret…

Alexander: – Gyülölve attól, kit szeret, daczolva

Testvére által, szidva szolgaként;

Lesik hibáit s emlékkönyvbe írják… Fenébe. Szöveg?

Gwendolyn: – Könyv nélkül megtanulják…

Alexander: – Igen, bocsi… Könyv nélkül megtanulják, hogy szemére

Vessék. Oh szűmet tudnám e szemekből

Kisírni…

Alexander egy képzeletbeli pengét nyújtott át (még nem készültek el a kellékek), és feltépte inge nyakát.

– Itt e kard, itt puszta mellem, / És benne szív, mely drágább, mint Pluto…[22] nem, bocsi… Plutus / Bányái. Így van? Bassza meg! Szöveg? – A súgóasztal felé nézett, de mielőtt Gwendolyn megadta volna neki a sorát, Richard lépett ki a tompa színpadi reflektorok fényébe a bal kulisszák felől.

– Elnézést – mondta, öblös hangja visszhangzott a szinte teljesen üres nézőtéren. – Az egész éjszakát ezzel a jelenettel töltjük? Egyértelmű, hogy nem tudják a szöveget.

Válaszként csönd érkezett, én a tátott szájjal álló Jamest figyeltem, aki félt megfordulni. Ő és Alexander mogorván lesték Richardot, mintha az valami obszcén dolgot mondott volna, míg Meredith belemerevedett a mozdulatba, ahogy a sorok közti átjáróban ülve kinyújtotta a lábát, hogy enyhítse a görcsöt combjában. Wren és Filippa a nyakukat nyújtogatták, hogy átlássanak a vállam felett a sötétségbe. Megkockáztattam egy pillantást hátra. Gwendolyn talpra állt, Frederick összekulcsolt karokkal leült mellé, és rosszallóan bámulta a földet.

– Richard, elég ebből! – mondta Gwendolyn élesen. – Menj ki egy kis szünetre, és vissza se gyere, amíg le nem higgadtál!

Richard először nem reagált, mintha nem értette volna, majd hirtelen sarkon fordult, és szó nélkül eltűnt a színpad oldalán.

Gwendolyn lenézett Jamesre és Alexanderre.

– Nektek is öt perc szünet, nézzétek át a szövegeteket, aztán munkára készen jöjjetek vissza! Nyomás! – Amikor senki sem mozdult, meglengette a kezét, és kihessegetett minket az auditóriumból, mintha valami nem odavaló csirkék lettünk volna. Én ott lézengtem, amíg James elviharzott mellettem, majd követtem őt a raktérbe. Alexander már ott volt, és rá is gyújtott egy spanglira.

– Az a szemétláda – mondta. – Feleannyi szövege van, mint nekünk, és van képe félbeszakítani az első emlékpróbánkat? Baszódjon meg! – Leült, nagyot szívott a spangliból, majd odaadta Jamesnek, aki csak egy rövidet szippantott, majd vissza is adta neki.

– Igazad van – mondta, kieresztve a füstöt, ami fehér felhőként gomolygott ki az ajkán. – Viszont neki is.

Alexander szikrázó tekintettel nézett rá.

– Hát akkor baszd meg te is!

– Ne duzzogj már! Mindannyiunknak jobban kéne tudnia a szöveget. Richard csak kimondta, ennyi az egész.

– Igen – mondtam –, de akkor is pöcsfejként viselkedett. James szája széle mosolyra görbült.

– Igaz.

Az ajtó kinyílt, Filippa lépett be, karját maga köré fonva az éjszakai hidegben.

– Hé! Minden rendben, srácok?

Alexander szívott még egy nagyot, majd nyitva hagyta a száját, így a füst hosszan és lomhán áramlott ki rajta.

– Hosszú volt az éjszaka – jelentette ki James.

– Talán az megvigasztal titeket, hogy Meredith épp most harapta le Richard fejét.

– Miért? – kérdeztem.

– Amiért egy barom – válaszolta, mintha ez nyilvánvaló dolog lenne. – Csak mert Meredith összefekszik vele, ez nem jelenti azt, hogy ne látná, milyen szar alak tud lenni.

James: – Összezavartál. Most akkor egy barom vagy egy szar alak?

Filippa: – Most őszintén, szerintem Richard mindkettő tud lenni.

Én: – Legalább a csaja nem fekszik le vele egy ideig.

Alexander: – Igen. Csodás. Ettől majd sokkal együttműködőbb lesz.

– Ami azt illeti, bocsánatot kért – mondta Filippa. – Legalább is Meredithtől. Azt mondta, hogy gyerekes volt, és már meg is bánta.

– Komolyan? – kérdezte Alexander, a füst úgy gomolygott a feje körül, mintha épp kigyulladni készülne. – Szóval nemcsak hogy egy barom, szar alak, pöcsfej, szemétláda, de már bocsánatot is kért? – Ledobta a spangliját a betonra, és a cipője sarkával eltaposta. – Hát ez valami elképesztő, már nem is haragudhatunk rá. De most komolyan, bassza meg! – Végzett a cigi kilapításával, majd ránk nézett. Laza körben álltunk körülötte szorosan összezárt ajkakkal, és próbáltunk közömbös arcot vágni. – Mi van?

Filippa elkapta a tekintetem, mire mindketten felnevettünk.

11. JELENET

Az idő más-más lépést jár más-más személyekkel.[23] Az idő velünk együtt ballagott, ügetett és vágtatott keresztül az októberen. (Meg sem állt egészen november huszonkettedike reggeléig, és – legalábbis számomra – úgy tűnt, azóta sem igazán mozdult.)

Már régen letudtuk erősségeink és gyengeségeink katalogizálását. Meredith után Alexander következett, aki büszkén jelentette ki mások megijesztésére való képességét, de bevallotta, hogy attól tart, ő a főgonosz a saját élettörténetében. Wren egy kétélű kardot vallott be: egészen közeli kapcsolatban áll az érzelmeivel, de emiatt túl érzékeny egy ennyire versengő művészi környezethez. Richard elárulta nekünk, amit már tudtunk: rendíthetetlenül magabiztos, de az egója miatt nehéz vele dolgozni. Filippa mindenféle szégyenérzet nélkül állította magáról, hogy sokoldalú, de nem besorolható egyetlen „típusba” sem, ezért örökké a mellékszerepeknél ragad. James lassan, gondolataiba mélyedve – mint aki nem is látott minket – elmagyarázta, hogy teljesen beleéli magát minden általa alakított karakterbe, de néha nem tudja azokat maga mögött hagyni, hogy aztán újra önmaga lehessen.

Mire hozzám jutottunk, már egészen eltompultunk a másik bizonytalanságaival kapcsolatban, így amikor azt mondtam, hogy én vagyok a legkevesebb tehetséggel rendelkező személy a negyedévesek közt, már úgy tűnt, senkit sem lepett meg. Egyetlen erősség sem jutott eszembe, amit kiemeltem volna, de James félbeszakított, és azt mondta:

– Oliver, minden jelenetet úgy játszol, hogy a többiekre irányítod a figyelmet. Te vagy a legkedvesebb személy, és a legnagylelkűbb színész itt, ami talán fontosabb is, mint a tehetség.

Azonnal befogtam a számat, mivel úgy véltem, egyedül ő gondolta csak így. Különös módon senki sem vitatta.

Október 16-án elfoglaltuk a megszokott helyeinket a galériában. Kint tökéletes őszi nap ragyogta be a tó körüli erdőt, amitől a fák koronája mintha lángnyelvekként izzott volna. Színek kavalkádja – rőtnarancs, kénsárga és vérvörös – tündöklött felülről lefelé a víz felszínén. James kitekintett az ablakon a vállam felett, és azt mondta:

– Úgy tűnik, Gwendolyn rávette a képzőművészeket, hogy fröcsköljék tele a partot művérrel.

– Hát nem lenne jó móka?

James megrázta a fejét, a szája egyik széle felkunkorodott, majd a székét odahúzta velem szembe. Odatoltam neki egy csészét alátéttel, és figyeltem, ahogy a még mindig mosolygó ajkaihoz emeli. A többiek becsődültek az előtérből, amitől az álmatag nyugalom gőzként illant el a levegőben.

Hivatalosan már magunk mögött hagytuk a Caesar-leckéket, és a Macbethtel folytattuk, viszont a Caesar ismerős szavai a nyelvünk hegyéről ugrottak az ajkainkra, borzolva ezzel a kedélyeket. Többhetes megerőltető próba és Gwendolyn pszichológiai bábjátéka után lehetetlen volt közömbösnek maradni. Aznap az egyszerű diskurzus a tragédia szerkezetéről hamar vitába torkollott.

– Nem, nem ezt mondtam – tiltakozott Alexander az óra felénél, közben türelmetlenül söpörte félre a haját az arcából. – Hanem azt, hogy a Macbethben a tragikus szerkezet nyilvánvaló, hogy a Caesar mellette szappanoperának tűnik.

Meredith: – Ez meg mi a francot jelent? Frederick: – Finoman, ha kérhetem, Meredith.

Wren kihúzta magát a földön ülve, visszatette a teáscsészéjét a térdei közt lévő csészealjra.

– Nem – mondta –, én értem.

Richard: – Akkor nem magyaráznád el nekünk? Wren: – Macbeth egy tankönyvi tragikus hős.

Filippa: – Tragikus hibával: ambícióval. Én: [tüsszentés]

– És Lady M pedig egy tankönyvi tragikus főgonosz – tette hozzá James Wrenről Filippára tekintve, így kérve a jóváhagyásukat. – Macbethtel ellentétben nincs semmiféle morális aggálya Duncan megölését illetően, ami kikövezi az utat a többi gyilkos tevékenysége felé.

– Na és, mi a különbség? – mondta Meredith. – Ugyanez van a Caesarban is. Brutus és Cassius megöli Caesart, kész is a katasztrófa.

– Viszont ők nem gonosztevők, nem igaz? – kérdezte Wren. – Cassius talán, de Brutus azért teszi azt, amit, mert Róma érdeke megkívánja.

– Nem mivel Caesart kevésbbé szeretém, hanem mert Rómát jobban szerettem[24] – idézte James.

Richard türelmetlenül horkantott.

– Mit akarsz ezzel mondani, Wren?

– Azt, amit én is – mondta Alexander előrecsúszva a kanapé szélére, hosszú lábát behajlította, így a térde majdnem a mellkasáig ért. – A Caesar nem ugyanabban a kategóriában van, mint a Macbeth.

Meredith: – Akkor milyen kategóriában? Alexander: – Tudja a faszom.

Frederick: – Alexander! Alexander: – Bocsánat!

– Szerintem túlbonyolítod – mondta Richard. – A Caesarnak és a Macbethnek ugyanaz az alapfelállása. Tragikus hős: Caesar. Tragikus főgonosz: Cassius. Tutyimutyi köztes alak: Brutus. Szerintem Banquóval egyenértékű.

– Várj csak! – mondtam. – Mitől lesz Banquo… James félbeszakított:

– Szerinted Caesar a tragikus hős? Richard vállat vont.

– Ki más?

Filippa Jamesre mutatott.

– Tippelj!

– Brutusnak kell lennie – mondta Alexander. – Antonius a napnál is világosabbá teszi az öt per ötben. Ott te jössz, Oliver, mit is mond?

Én: – Ez volt a legnemesbik római

Mindnyája közt; [tüsszentés] a többi lázadók,

A mit tevének, ő kívüle, mind

Kajánságból tevék nagy Caesar ellen.

Ő tiszta szándékból és egyedül

Közjó miatt szövetkezett velök.[25]

– Nem – tiltakozott Richard –, Brutus nem lehet a tragikus hős. James megsértődött.

– Hát ugyan miért nem?

Richard majdnem elnevette magát James arckifejezése láttán.

– Mivel vagy úgy tizennégy tragikus hibája van – mondta. – Egy hősnek csak egynek kéne lennie.

– Caesar nagyravágyó, akárcsak Macbeth – mondta Meredith.

– Egyszerű. Brutusnak csak egyetlen tragikus hibája van, hogy elég buta ahhoz, hogy Cassiusra hallgasson.

– Hogy lehetne Caesar a hős? – kérdezte Wren egyikről a másikra nézve. – Meghal a harmadik felvonásban.

– Igen, de mégis róla nevezték el a darabot, nem igaz? – mondta Richard, a szavak és a levegő is ingerülten áramlottak belőle. – Így van ez a többi tragédiánál is.

– Igazán? – mondta Filippa közömbös hangon. – Az érvelésedet a darab címére fogod felépíteni?

– Még mindig azt a tizennégy hibát szeretném hallani – mondta Alexander.

– Nem úgy értettem, hogy pontosan tizennégy – mondta tompán Richard. – Úgy értettem, hogy lehetetlen lenne pusztán egyet elkülöníteni, ami a vesztét okozta.

– Nem az volt az érved, hogy Brutus tragikus hibája a Róma iránt érzett leküzdhetetlen szeretete? – kérdeztem az asztal túloldalán ülő Jamesre nézve, aki résnyire szűkült szemmel nézte Richardot. Frederick a tábla elé állt, és az ajkába harapva figyelt.

– Nem – mondta Richard –, mert amellett ott van még a büszkesége, az önelégültsége, a hiúsága…

– Ez mind lényegében ugyanaz, ezt neked kellene a legjobban tudnod. – szakította félbe James Richardot, mi pedig néma csöndbe burkolóztunk.

– Hogy mondod? – kérdezte Richard. James megfeszítette az állkapcsát, és én tudtam, hogy ezt nem akarta hangosan is kibökni.

– Hallottad.

– Igen, kurvára hallottalak – mondta Richard, és hangszínétől minden egyes szőrszál felállt a hátamon. – Csak esélyt adok arra, hogy megváltoztasd, amit mondtál.

– Uraim! – Szinte megfeledkeztem Frederickről. Lágyan és gyengéden beszélt, és egy pillanatig azon tűnődtem, talán a sokk majd kizökkenti. – Elég.

Richard – aki addig előrehajolt a kanapén, készen arra, hogy Jamesre vesse magát – a párnák közé dőlt. Meredith egyik kezét a fiú térdére tette.

James lesütötte a szemét.

– Sajnálom, Richard. Nem kellett volna ezt mondanom.

Richard először közömbös képet vágott, majd elszállt belőle a harag, és már csak lehangoltnak tűnt.

– Talán meg is érdemeltem – mondta. – Soha nem kértem rendesen elnézést az emlékpróbás kirohanásomért. Béke, James?

– Igen, persze. – James újra felnézett, vállát leengedte megkönnyebbülésében. – Béke.

Egy röpke kínos csend után, mialatt Filippával és Alexanderrel gyorsan összenéztünk, Meredith kifakadt:

– Most ez tényleg megtörtént? A jó életbe, ez csak egy színdarab!

– Nos. – Frederick sóhajtott, levette a szemüvegét, és elkezdte törölgetni azt az inge szegélyében. – Párbajt is vívtak már kevesebbért.

Richard James felé fordult, és felhúzta a szemöldökét.

– Karddal a refektórium mögött hajnalban? James: – Csak ha Oliver lesz a segédem.

Én: – Életre várok – s halni kész vagyok.[26] Richard: – Ám legyen, Meredith lehet az enyém. Alexander: – Köszönöm a bizalmadat, Rick.

Richard nevetett, látszólag mindent megbocsátott. Visszatértünk a vitánkhoz, és sokkal civilizáltabban folytattuk, de a szemem sarkából Jamest lestem. Mindig is volt némi rivalizálás közöttünk, de soha nem nyilvánult meg ilyen ellenségeskedés formájában.

Egy korty tea kíséretében meggyőztem magam arról, hogy ezt az egészet csak túlreagálták. A színészek természetüknél fogva lobbanékonyak, alkímiai lények, amelyeket gyúlékony elemekből, érzelmekből, egóból és irigységből hoztak létre. Ha felhevíted és összekevered őket, néha aranyat kapsz. Néha katasztrófát.

12. JELENET[27]

A halloween közeledett, akár egy tigris éjjel halk figyelmeztető morajjal. Október második felében az ég folyamatosan felhős és viharos volt, Gwendolyn pedig minden reggel így köszöntött:

– Milyen borzasztó skót időnk van!

Ahogy a vészjósló nap egyre közelebb kúszott, lehetetlen volt elnyomni a tanulókat megszálló izgatottság rezgését. Harmincegyedike reggelén suttogások kísértek minket a refektóriumban, miközben töltöttük ki magunknak a kávét. Mindenki azt akarta tudni, mi fog történni az este folyamán a szeles parton.

Túl nyugtalanok voltunk, így nem tudtunk a tanításra koncentrálni, ezért Camilo hamarabb elengedett minket azzal az instrukcióval, hogy „menjetek, és készítsétek elő a varázsigénket”. A Kastélyba visszatérve kerültük egymást, sarkokba húzódva mormoltuk magunkban a szövegeinket, mint valami elmegyógyintézetben lévő holdkórosok. Mire leszállt az éj, már átkeltünk az erdőn, egyikünk a másik után.

Az éjszaka baljósan enyhe volt, én pedig igyekeztem követni a kanyargós erdei ösvényt a bársonyos sötétségben. Rejtőzködő gyökerek akaszkodtak a bokámba, amitől megbotlottam, és a földre estem, a közelgő vihar nedves illata az orromba áradt.

Leporoltam magam, és óvatosabban haladtam tovább, a szívverésem gyors és heves volt, akár egy ideges nyúlé.

Amikor elértem az ösvény elejéhez, attól tartottam, hogy elkéstem. A (nadrágból, bakancsból, ingből és kabátból álló, nehezen beazonosítható katonai stílusú) jelmezemhez nem tartozott óra. Haboztam a fák között, és visszapillantottam a dombon álló Hall irányába. Tompa fények égtek három vagy négy ablakban, valószínűleg maradt néhány túl óvatos hallgató, aki nem mert eljönni a tópartra, és csak a szobájukból leskelődtek.

Egy ág reccsent az árnyak között, mire én megfordultam.

– Van ott valaki?

– Oliver? – James hangja volt az.

– Igen, én vagyok – mondtam. – Hol vagy?

Két fekete fenyő közül lépett elő, arca fakónak és kereknek tűnt a homályban. Hozzám hasonló öltözetet viselt, de az ő vállán ezüst váll-lapok is voltak.

– Reméltem, hogy te leszel az én Banquóm – mondta.

– Úgy vélem, gratulálnom kell, Mindenek Thánja.

Most, hogy a gyanúm beigazolódott, némi büszkeséget éreztem. Ugyanakkor valami megérzés kavargott bennem, egy ködös nyugtalanság. Nem csoda, hogy Richard nem volt boldog a szereposztással.

Éjfél: templomi óra mély kongása átzúgott az éjszaka csendjén, James keményen megragadta a karomat.

– Hah! Nem a várt jel-é ez? – mondta, könnyed szavakkal, az izgalomtól elfúló lélegzettel. – Duncan ne halld meg! ez halálcsengettyűd, / Amely neked vagy poklot vagy eget nyit. – Elengedett, majd eltűnt az aljnövényzet árnyai közt. Követtem, de nem túl szorosan, attól tartottam, hogy megint megbotlok, és mindkettőnket a földre rántom.

Az erdősáv a Hall és az északi part között sűrű, ám keskeny volt, és ahogy közeledtünk, homályos narancs fény kezdett átszűrődni az ágak közt. James megállt – ekkor már tisztán láttam, legalábbis a körvonalait –, mögé lopóztam.

Több száz ember gyűlt össze a parton, néhányan tömött sorokban ültek a padokon, mások kis csoportokba verődve a földön, a sziluettjüket hátulról ragyogta körül a tábortűz. Mennydörgés morgása kísérte a part felé igyekvő hullámok csapkodását és a tűz ropogását. Izgatott suttogások szűrődtek a közönségtől, felettünk az ég sötét ibolyaszínben gomolygott, mintha olajfestékkel mázolták volna, és fehér villámok törtek át raja.

Majd a part újra elnémult, mígnem egy éles, metsző hang azt mondta:

– Nézzétek!

Egy szilárd, fekete alak közelített a vízen, egy hosszú, kerekded kupola, mintha a Loch Ness-i szörny púpja lett volna.

– Az meg mi? – leheltem.

– A boszorkányok azok – mondta lassan James, a lángok fénye vörös szikraként tükröződött a szemében.

Ahogy a szörnyszerű alak felénk siklott, és elég közel ért hozzánk, már meg tudtam állapítani, hogy ez egy felfordult kenu. A hajótest víz feletti magasságából ítélve pont elég hely maradt ahhoz, hogy egy légbuborék lehessen alatta. A csónak a sekélyebb víz felé sodródott, és egy pillanatra a tó felszíne olyan sima lett, akár a tükör. Aztán egy hullám, majd egy csobbanás, és három alak emelkedett elő. A közönségből többeknek elakadt a lélegzete.

A lányok először inkább fantomoknak tűntek, mintsem boszorkányoknak, nedves hajuk az arcukra simult, fátyolvékony fehér ruhájuk a végtagjaikra olvadt, és körkörösen kavargott mögöttük. Ahogy jöttek elő a vízből, víz csorgott le az ujjbegyeikről, és a textil olyan szorosan a testükhöz tapadt, hogy mindegyiküket felismertem még úgy is, hogy arcukat a földre szegezték. Balról Filippa a hosszú lábával és keskeny csípőjével összetéveszthetetlen. Jobbról Wren, aki alacsonyabb és a másik kettőnél karcsúbb. Középen Meredith merész és veszélyes vonalaival a vékony, fehér lepel alatt.

A pulzusom a fülemben dobolt. James és én egy időre megfeledkeztünk egymásról.

Meredith annyira megemelte az állát, hogy a haja félrecsúszott az arcából.

– Mikor jőjünk össze hárman? – kérdezte, mély hangja finoman búgott a balzsamos levegőben. – Dörgés-, villám-, záporában?

– Mikor a vész elviharz – válaszolta Wren alattomosan. – S vesztve s nyerve lész a harcz.

Filippa rekedtes, öblös hangon:

– Meg lesz nap-lementig az!

Egy dob visszhangzott valahonnan az erdő mélyéről, a közönség borzongott az ámulattól. Filippa a hang irányába tekintett, egyenesen az út felé, ahol James és én rejtőzködtünk az árnyak közt.

– Ha! dobok, dobok!

Macbeth jő, az út dobog!

Meredith teste mellől felemelte kezét, a másik kettő odalépett, és megragadták.

MIND: – Mi sors-testvérek szűntelen

A földön át, a tengeren,

Forgunk körül, körül, körül…

Hármat felém, hármat feléd, –

Még hármat, így kilencz! – elég!

Háromszög alakzatba összeálltak, és nyitott tenyerüket az ég felé emelték.

– Kész a bűbáj! – mondta Meredith. – Hahó megállj!

James hirtelen nagy levegőt vett, mint aki előtte elfelejtett lélegezni, majd kilépett a fénybe.

– Nem láttam még ily szörnyű s szép napot – mondta, mire minden fej felénk fordult. Szorosan mögötte haladtam, már nem tartottam attól, hogy megbotlom.

– Mily messzi van Fores még? – mondtam, majd rögvest megálltam. A három lány egymás mellett állva nézett fel ránk. – Mik ezek? / Minő aszottak s bősz külsőjűek? / Nem olyanok, mint föld lakói, bár / A földön állnak. – Még lassabban ereszkedtünk le a part felé. Ezer szem követett minket, ötszáz pár tüdő tartotta vissza a lélegzetét.

Én: – Élők vagytok-e?

Kérdhet-e ember? – Mintha értenék. James: – Beszéljetek, / Ha szólni tudtok. Meredith összekuporodott előttünk.

– Üdv Macbeth! Üdv Glamis thánjának! üdv!

Wren érkezett, hogy letérdeljen mellé.

– Üdv Macbeth! Üdv Cawdor thánjának! üdv!

Filippa nem mozdult, de tisztán csengő hangon azt mondta:

– Üdv Macbeth! Üdv, leendő királynak! üdv!

James hátrahőkölt. Vállon ragadtam, és azt mondtam:

– Miért riadsz meg? félsz attól, mi oly / Dicsően hangzik?

Oldalra nézett felém, én vonakodva elengedtem. Egy pillanatnyi tétovázás után elhaladtam mellette, leléptem az utolsó homokos lépcsőfokról, így a boszorkányok közt álltam.

Én: – Az igazság nevében! – lényetek

Káprázat-e, vagy az: minek mutat?

Hős társamat, jelen kegy és királyi

Jövő reményivel köszöntitek,

Mi őt ím elragadja! És nekem

Egy szavatok sincs? De ha csakugyan

Beláttok az idő vetésibe,

Hogy mely mag erjed s nő, – melyik vesz el,

Csak szóljatok: ki sem kérem, se’ félem

Se’ kedvezéstek’, sem haragtokat!

Meredith azonnal talpra ugrott.

– Üdv! – mondta, és a másik kettő megismételte. Előreszökkent, túl közel jött, az arca csak pár centire volt az enyémtől. – Kisebb leszesz, mint Macbeth és nagyobb!

Wren jelent meg mögöttem, ujjait végigfuttatta a derekamon, és egy pajkos mosollyal rám tekintett.

– Nem oly szerencsés, mégis boldogabb!

Filippa felállt.

– Királyok atyja, – bár magad nem az! – mondta közönyösen, szinte már unottan. – Üdv hát tinektek Macbeth, Banquo, üdv!

Wren és Meredith továbbra is tapogattak, belecsíptek a ruhámba, a nyakam és a vállam vonalain táncoltatták ujjaikat, hátrafésülték a hajamat. Meredith keze egészen a számig vándorolt, ujjbegyei végigsimították az alsó ajkamat, majd James – aki addig kábult viszolygással nézte az eseményeket – beszélni kezdett. A lányok feje felé fordult, én pedig a helyemen tántorogtam elgyengült lábakkal, amiért kikerültem a figyelmük központjából.

James: – Hó! Félig szólók, többet mondjatok!

Meghalt Sinel – s így Glamis thánja lettem –

De Cawdoré hogy’? Cawdor thánja él,

S a dolga jól megy! hogy király legyek:

Csak úgy kívül van minden hitelen.

A lányok megrázták a fejüket, ujjaikat az ajkuk elé tartották, majd visszalopództak a vízbe. Teljesen eltűntek a felszín alatt, mi pedig majdnem visszanyertük teljes tudatunkat. Jameshez fordultam reménykedően megemelve a szemöldökömet.

– Magod király lesz – mondta.

– Te magad léssz király.

– És Cawdor thánja. Nem hangzott-e így?

– De szórul-szóra épen így! – Lépések közeledett a fák felől, elnéztem abba az irányba. – Ki jő?

A jelenet többi része rövid volt, és amikor épp nem beszéltem, szemem a vízen pihent, ami újra nyugodt volt, és a viharos, lila eget tükrözte. Amikor eljött az idő, én és még két szerencsés harmadéves, aki Rosse-t és Angust játszotta, jobbra elvonultunk, ki a tűz fényéből.

– Végeztünk – suttogta az egyik. – Kéz- és lábtörést!

– Köszönöm. – A part szélén lévő fészer mögött guggoltam. Kisebb volt, mint egy árnyékszék, és ha sarkánál kilestem, láttam a tüzet, a vízen pihenő kenut, a homokos partot, ahol James jelenleg egyedül állt.

– Tőr az, mit ott látok? kezem felé / Fordítva markolatja? – Belemarkolt az előtte lévő semmibe. – Még se’ birlak / Megkapni. Soha nem gondoltam volna, hogy valaha hallani fogom tőle ezt a szöveget. Túlságosan szeplőtlen volt ahhoz, hogy vérről és gyilkosságról beszéljen, mint Macbeth, viszont a tűz vörös fényénél már nem látszott annyira angyalinak. Inkább olyan értelemben tűnt jóképűnek, mint amilyennek az ördögöt gondolnád: fenyegetően.

James: – Nyugodt szilárd föld, léptem meg ne halld,

Hol jár, – nehogy a kő holjártomat

Kifecsegje, és az éjtül elvegye

Bús némasága iszonyát, mely ép’

Czélomhoz illik! – Míg fenyegetőzöm:

Ő él! – A szó hideg a tett hevéhez.

Megyek, – s megvan.

Ismét elítélte Duncant, majd lelépett, hogy velem találkozhasson a tűz fényének peremén; a közönség tagjai a következő jelenetig egymással sugdolóztak.

– Most mi lesz? – mondtam, amikor már elég közel ért hozzám, hogy meghalljon.

– Szerintem… várunk. – Odakuporodott, közben nekem koccant.

– Mi van?

– Hecate – sziszegett rám.

Mielőtt még felfogtam volna a szót, Alexander robbant ki a vízből. A meglepődöttség apró sikolyai szálltak fel a közönség soraiból, ahogy a hullámok csapkodták őt. Teljesen el volt ázva, és félmeztelen volt, hajfürtjei csapzottan lógtak az arcába. Hátracsapta a fejét, és farkas módjára üvöltött az égre.

– Ördögi, de szó szerint – mondtam.

A lányok újra előbújtak a vízből, majd Meredith azt mondta:

– Hejh, Hecate, talán bizony haragszol? – Még a végére sem ért, Alexander megragadta őt a nyakánál, vizet fröcskölve mindenfelé.

– Hát nincs okom, szipirtyók, megveszett / Merénytekért? Ki bízta Macbethet / Rátok: varázslattal kisérteni, / Ti csel, s halál bősz szellemi?

James megfogta a karomat.

– Oliver – mondta. – A vértül ázott Banquo itt vigyorg rám.

– Ó. Ó, a picsába!

James belökött a fészerbe, az ajtó árulkodón nyikorgott mögöttem. Bent a padlón evezőlapátok és mentőmellények szerteszét, alig maradt hely kettőnknek, hogy megálljunk egymással szemben. Egy egygallonos vödör várt minket az egyik alsó polcon.

– Jézusom! – mondtam, közben kapkodva kigomboltam a kabátomat. – Szerinted mennyi vérre lesz szükségünk?

– Úgy tűnik, rengetegre – közölte James, majd lehajolt, hogy lefeszítse a vödör tetejét. – És még büdös is. – Édeskés, rohadó bűz töltötte meg a szobát, közben én lerúgtam magamról a csizmát. – Az eredetiség miatt szerintem külön pontot érdemelnek.

A karom belegabalyodott az ingujjba.

– Picsába, picsába, picsába, beragadtam, áh, bassza meg, James… segíts!

– Hallgass! Gyere! – Felállt, megragadta az ingemet a szegélyénél, és lehúzta. A fejem beleakadt a gallérba, én pedig nekicsapódtam. – Kerülhet vér a nadrágra? – kérdezte, és megragadta a derékszíjam, hogy visszaszerezzem az egyensúlyom.

– Hát nem vetkőzök meztelenre. A vödörért nyúlt.

– Ám legyen. Csukd be a szád!

Összezártam a számat és a szememet, ő pedig vért öntött a fejemre, mint valami perverz, pogány beavatáskor. Köpködtem és köhögtem, ahogy folyt le az arcomon.

– Mi ez a szar?

– Nem tudom. Azt sem, mennyi időd maradt. – Megragadta a fejemet. – Maradj veszteg! – Szétkente a vért az arcomon, a mellkasomon és a vállaimon, ujjaival beletúrt a hajamba, így az felállt. – Így. – Egy pillanatig csak meredt rám, valahogy egyszerre tűnt lenyűgözve és teljesen megrökönyödve.

– Hogy festek?

– Kibaszott elképesztően – mondta, majd az ajtó felé tolt. – Most már eredj!

Kibotorkáltam a fészerből, és fák közé rohantam, szitkozódtam, miközben éles kövek és tűlevelek döfködték a mezítelen talpamat. Egészen ijesztő volt megjelenni éjfélkor úgy, hogy fogalmad sincs arról, kivel találkozol a sötétben, és még frusztráló is. Csak a saját jeleneteimet ismertem, így leginkább csak megtippelni tudtam, mennyi időm maradt, mielőtt meg kell jelennem Banquo szellemeként.

Egy ág arcon csapott, de figyelmen kívül hagytam, és csak másztam tovább fel a dombon, keresztül a gyökereken, a köveken és a kúszónövényzeten. A bőröm ragacsosnak érződött, ahogy lehűlt a hűvös, nyers éjszakai levegőn, a szívem újra kalapált, félig a mászástól, félig a kicsinyes félelem miatt, hogy lemaradok a második belépőmről.

Ahogy visszaértem a fasorhoz, végül kiderült, hogy bőven maradt még időm. Lassan és ügyetlenül érkeztem meg, gallyak ropogtak a talpam alatt, de a közönség feszülten csak Jamesre figyelt, aki épp másodjára értekezett a boszorkákkal, így én senkinek sem tűntem fel. Alacsonyan lógó ágak között lapultam meg, az erős fenyőillat elnyomta a bőrömön lévő művér átható bűzét.

Wren: – Viszket már a bal hüvelykem:

Bűnfia kell, hogy közelgjen,

James: – No, rút, titokzatos, éjféli szörnyek,

Hát mit műveltek?

A lányok körbetáncolták a tüzet, hajuk szabadon és összegubancolódva lengett, zöld tavi hínár lógott a szoknyájukról. Néha egyikük egy markényi csillámló port dobott a tűzbe, amitől színes füst szállt fel a lángokból.

A rejtekemben mocorogtam, vártam. Én voltam az utolsó a látomások sorában, de vajon hogy fognak feltűnni? A nézők tömegét pásztáztam a tekintetemmel, ismerős arcok után kutatva, de túl sötét volt ahhoz, hogy bármilyen arcot kivegyek. Kiszúrtam Colin szőke fejét a ház bal oldalán, a tűz fénye egy rezes tincsen villant meg, ami szerintem akár Gwendolyné is lehetett. Csak azon törtem a fejem, hol a fenében lehet Richard.

Wren egy másvilági sikító nevetést hallatott, ami a figyelmemet újra a part felé terelte.

Meredith: – Szólj!

Wren: – Kérdj!

Filippa: – Felelünk!

Meredith: – Szólj! magunktól kivánod hallani

Vagy mestereinktől?

James: – Szólítsátok őket!

A lányok magas, disszonáns kántálásba kezdtek. James őket figyelve állt, bizonytalanul tűnődött.

Meredith: – Emse vérét még reá, mely

Kilencz malaczát falá fel;

Lélek-órán, bősz éjféltájt

Bitóról csorgott zsivány-hájt,

Még belé!

MIND: – Mind elé,

Nagy, kicsin, távol, közel

Szolga-lelkek ide, fel!

Filippa valamit a tűzre vetett, amitől a lángok magasan a fejük fölé törtek. Egy borzalmasan ijesztő hang bőgött fel a part mentén, mintha valami ősi istentől jött volna. Ez összetéveszthetetlenül Richard volt.

– MACBETH. MACHBETH. MACBETH. ŐRIZKEDJ MACDUFFTŐL!

Sehol sem lehetett őt látni, de a hangja minden irányból felénk harsogott, olyan hangosan, hogy beleremegtek a csontjaim. James is épp annyira riadt meg, mint én vagy bárki más, szavai botladoztak beszéd közben.

– Légy bármi: jó tanácsod köszönöm! / Félelmem jól tapintád. Még csak egy szót…

Richard fülsüketítő hangja félbeszakította őt.

Richard: – KEGYETLEN LÉGY S MERÉSZ, S HATÁROZOTT;

NE FÉLJ, VILÁGRA KIT ANYA HOZOTT,

NEKED NEM ÁRTHAT.

James: – Macduff, élj tehát;

Nincs, félnem tőled.

Richard: – OROSZLÁN SZÍVŰ LÉGY S KEVÉLY! NE BÁND:

KI ZÚG? KI ÁTKOZ? KARDOT RÁD KIRÁNT?

MACBETH LEGYŐZVE NEM LESZ, MÍG CSAK A

BIRNÁMI ERDŐ NEM MOZDUL MAGA,

S NEM MÁSZSZA MEG A DUNSINÁN-HEGYET.

James: – Az soha sem lesz! újonczot ki szed

Erdőből? és fölszedni gyökerét

Ki készti azt: hogy járjon? ez derék!

Veszély tehát csak úgy kél ellenem,

Ha a birnámi erdő kelne. Nem,

Nem árthat semmi így! Királyi Macbeth

Bántatlan élhet, s csak ha majd öreg lesz,

Adót idő, s természetnek fizet.

– De egyet tudni még szívem rezeg:

Mondjátok, oh! ha tudtok róla: Banquo

Utódi bírni fogják-é a trónt?

A boszorkányok egyszerre kiáltottak fel: – Ne óhajts tudni többet.

James: – Akarok.

S ha nem: legyetek átkoztak!

MIND: – Szemvakítva, szívfájdítva,

Árnyakul föl! s árnyba vissza!

Nyolc köpenyes alak állt fel a közönség utolsó sorában. Egy mellettük ülő lány a döbbenettől felsikoltott. A középső sor felé siklottak, majd elkezdtek leereszkedni a partra (több harmadéves talán, tűnődtem), közben James csodálkozó rémülettel figyelte őket.

– Mi ez? – mondta. – Világ végéig tart a sor?

A szívem a torkomig ugrott. Második alkalommal is a fénybe léptem, száradt vér csillogott a bőrömön. James csodálkozva feltekintett rám, a közönség vele együtt fordult. Elfojtott sikolyok lebegtek a csend felszínén.

– Oh, szörnyű látás! – mondta elgyengülve James. Ismét lefelé tartottam a lépcsőn, felemeltem a karjaimat, és a nyolc köpenyes alakra mutattam, jelezve, hogy az enyéim. – Látom már igaz! / A vértül ázott Banquo itt vigyorg rám. / S mutat azokra, mint övéire!

Megint leengedtem a kezem, mire azok eltűntek, belevesztek a környező árnyakba, mint akik soha nem is léteztek. James és én háromméternyire álltunk egymástól a tűzzel szemben. Bíborban, zordan és véresen ragyogtam, mint egy újszülött baba, James arca pedig fehér volt, akár egy kísérteté.

– Hát csakugyan való? – Úgy tűnt, ezt nekem mondta. Különös, duzzadó csend követte. Mindketten előredőltünk, de a lábunk nem mozdult; vártunk valamire. Majd Meredith lépett közénk.

– Mind, mind való! – mondta, és elragadta tőlem James tekintetét. – Mondtuk ne kérdd! / De mért állsz ily leverve, mért?

James hagyta magád elvezetni vissza a tűzhöz, vissza a boszorkányok csábító figyelmébe. A lépcső tetejére mentem, megálltam, ott maradva kísértettem őt. Tekintete kétszer is felém vándorolt, de a közönség megint csak a lányokat figyelte, akik a tűz körül támolyogtak, a viharos égnek vihorásztak, majd újra énekelni kezdtek. James egy pillanatra végigmérte őket, majd rémülten megfordult, és kimenekült a tűz fényéből.

MIND: – Keverjétek, rajta, rajta!

Üst buzogjon, forrjon tajtba!

Farkas-zápfog, sárkány-fésű,

halcsont, óriás növésű,

Míg Meredith és Wren egyre vadabb és erőszakosabb mozdulatokkal folytatták a táncot, Filippa felemelt egy üstöt, amit mélyen elrejtettek a homokban. Vörös és nyúlós folyadék löttyent az edény falához, ugyanaz a művér volt, ami a bőrömet bizsergette.

MIND: – Keverjétek, rajta, rajta!

Üst buzogjon, forrjon tajtba! Kész a bűv! Hogy forr az üstbe’! Pávián-vért, hogy lehűtse!

Filippa kiborította az üstöt. Egy émelyítő csobbanás után minden elsötétült. A közönség vidám, ám zavart moraj kíséretében talpra ugrott. Visszarohantam a fák rejtekébe.

Amikor a tó menti fényeket újra meggyújtották – halovány narancsszínű izzók villództak különösen a víz közelében –, a partszakasz kiáltás, nevetés és taps közepette éledt újjá.

Kezemmel a térdemen támaszkodva összegörnyedtem a hűvös erdei sötétben, erősen ziháltam. Úgy éreztem magam, mint aki egy földcsuszamlás elől menekült el. Csak arra vágytam, hogy megtaláljam a többi negyedévest, hogy közösen fellélegezhessünk.

Viszont nem a csöndes ünneplésnek volt meg az ideje. A halloween elvárta a duhajkodós bulit, és nem is tartott sokáig, míg az kezdetét vette. Amint a tantestület és a félénkebb első- és másodévesek eltűntek, hordók jelentek meg, mintha azokat valami epekedő varázslat idézte volna meg, és zene lüktetett a hangszórókból, amik korábban Richard hangját erősítették fel olyan ijesztően.

Alexander lépett elő elsőként a vízből botladozva, mint egy feltámasztott vízbe fúlt. A csodálói és más szakokról ismert barátai (előbbiből több, utóbbiból csak néhány) vették őt körül, akiket izgalmas mesékkel örvendeztetett meg arról, hogyan taposta a vizet egy órán keresztül.

Én egy kicsit tovább vártam a fák biztonságában, tudva, hogy a vér áztatta testemmel lehetetlen lett volna nem magamra vonni a figyelmet. Csak amikor Filippa kiszúrt, akkor merészkedtem vissza a partra.

Amint a fénybe értem, az emberek kiabálva gratuláltak, felém nyúltak, hogy vállon veregessenek, vagy a hajamba túrjanak, de csak addig, míg rá nem jöttek, mennyire ragadok. Mire elértem Filippához, két sörtől habzó műanyag poharat erőltettek a kezembe.

– Tessék – mondtam, és az egyiket átnyújtottam neki. – Boldog halloweent!

Tekintete végigfutott a véres arcomtól a koszos, csupasz talpamig, majd vissza.

– Szép jelmez.

Meghúztam a ruhája ujját, ami még mindig nyirkos és nagyon áttetsző volt.

– A tiéd jobban tetszik. A szemét forgatta.

– Szerinted azon vannak, hogy idén mind teljesen meztelenek legyünk?

– Még ott van a karácsonyi álarcosbál.

– Jó ég, ne is mondd!

– Láttad a többieket?

– Meredith elment megkeresni a Hangot. Fogalmam sincs, merre van James és Wren.

Alexander elnézést kért a közönségétől, és beviharzott közénk, karjait kettőnk nyaka köré fonta.

– Ez éppen annyira jól ment, ahogy az várható volt – mondta.

Majd: – Mi a fasz? Oliver, te mocskos vagy.

– Nem, csak Banquo. – (Ő mindkét jelenetem alatt a csónak alatt volt.)

– Olyan a szagod, mint a nyers húsé.

– Olyan a szagod, mint a pocsolyavíz.

– Toché. – Vigyorgott, majd összedörzsölte a tenyereit. – Elkezdhetjük végre rendesen ezt a bulit?

– Mit javasolsz, mit tegyünk? – kérdezte Filippa.

– Ivásra, hangoskodásra és menetre fel! – Ujjaival pisztolyként rámutatott. – Hacsak nincs jobb ötleted.

Megadóan felemelte mindkét kezét, és azt mondta:

– Csak utánad.

Úgy tűnt, a halloween egyfajta hedonisztikus hisztériát hozott elő a dellecheri hallgatókból. Amire emlékeztem az első háromévi bulikból, az hamar a feledés homályába veszett, mivel negyedévesként kicsit olyan itt lenni, mintha valami híresség volnál. Emberek – akiket nem, alig vagy éppen csak arcról ismertem – dicséretekkel halmoztak el engem és a többieket egyaránt, kérdezgették, mennyi ideig próbáltunk, és kifejezték a kellő elképedésüket, amikor közöltük velük, hogy egyáltalán nem voltak próbák.

Úgy egy órán át fogadtam el a felkínált italokat, és szívtam bele mindenféle cigarettába és spangliba, de a tömeg hamarosan fojtogatni kezdett. Sietve végigfuttattam a tekintetem az emberek hadán a negyedéves színjátszó társaim után kutatva. (Már elszakadtam Alexandertől és Filippától, de azt már nem tudtam felidézni, hogyan.) Leráztam magamról az elkeseredetten flörtölő másodéves lányokat, mondván, kell egy ital, találtam is egyet, majd a tűz fénye felé vettem az irányt. Kissé szabadabban lélegeztem, hogy végre csak szemlélője, nem pedig résztvevője voltam a bujálkodásnak. Lassan belekortyoltam a sörömbe, amikor egyszer csak egy kéz ért a karomhoz.

– Szia.

– Meredith. – Levált egy csapatnyi képzőművész sráctól (akik bizonyára könyörögtek neki, hogy álljon nekik pózt rajzórán), és követett a buli levegősebb szélére. Még mindig a boszorkányruhát viselte, és ködös állapotomban nem tudtam nem a testét bámulni a ruha anyagán keresztül.

– Meguntad hallgatni, mennyire elbűvölő vagy? – kérdezte.

– Főleg csak a vért akarták megérinteni.

Mosolygott, és ujjait végigsétáltatta a könyökömtől a vállamig.

– Kis beteg férgek. – Egyértelműen ivott, de jobban bírta az italt mindannyiunknál. – Az is lehet, hogy ürügy kellett nekik ahhoz, hogy megérintsenek téged. – Lenyalta az ujja hegyéről a foltnyi művért, és kacsintott vastag, fekete, struccszerű szempilláival. Elviselhetetlenül szexi volt, ami valamiért nagyon irritált.

– Tudod – mondta –, a félmeztelen, véráztatta külső fekszik neked.

– A melltartó nélküli, lepedőviselős külső meg neked fekszik – mondtam gondolkodás nélkül csak félig szarkasztikusan. Egy lassított felvétel tört be a tudatomba, amiben Richard kirúgja a fogamat, ezért hangosan hozzátettem: – Hol van a barátod? Szerintem én nem is láttam.

– Duzzog, azon van, hogy se én, se a többiek ne érezzék jól magukat. – Követtem a tekintetét a part irányába, ott ült Richard egy padon egymagában, egy italt nyomorgatott, és úgy figyelte a mulatozókat, mintha a bulizásukat rendkívül sértőnek találná.

– Most meg mi a baja?

– Kit érdekel? Mindig van valami. – Megrántotta az ujjaimat, és azt mondta: – Gyere, James téged keres.

Elhúztam a kezem, de engedelmesen követtem, és majdnem egy húzásra leküldtem az italomat. Szinte éreztem, hogy Richard engem bámul.

Valaki rakott a tűzre, hogy újra lángoljon, James és Wren álltak mellette, mindenki mást figyelmen kívül hagyva egymással beszélgettek. Ahogy közelítettünk, James felajánlotta a kabátját Wrennek, aki szorosan a vállaira húzta, majd lenézett és nevetett. A szegélye a combja közepéig ért.

– Hogy a csudába fértetek el mind a négyen a kenu alatt? – kérdezte James, amikor már elég közel értünk, hogy halljuk.

– Nos, nagyon meghitt volt – mondta Wren. – Véletlenül vagy úgy ötször csókoltam meg majdnem Alexandert.

– Bájos. Tölts belé még egy keveset, aztán majd mindenkinek azt fogja mesélni, mennyire kívántad őt.

Wren felénk fordult, kissé elakadt a lélegzete, és mindkét kezével megmarkolta James kabátjának a gallérját.

– Oliver, megijesztettél. Még mindig rémesen nézel ki.

Én: – Szeretném lemosni, de nagyon hidegnek tűnik a víz. Wren: – Nem olyan szörnyű, ha derékig benne vagy.

Én: – Mondja a tűznél álló lány valaki más kabátjában.

– Wren – mondta Meredith a válla fölött a padok felé nézve –, beszélnél, kérlek, Richarddal? Nekem már elegem van belőle.

Wren egy halovány mosolyt virított felénk, majd azt mondta:

– Kedves jó rokonom.

James figyelte, ahogy Wren áttört a tömegen. Meredith James félig üres poharába merült, elvette tőle, majd az enyémért nyúl.

– Maradjatok itt! – mondta. – Hozok innivalót.

– Oh, oké – mondtam. – Alig várom. Miután elment, James felém fordult.

– Minden rendben?

– Igen – válaszoltam. – Persze.

Kétkedő mosolyából azonnal tudtam, hogy nem hisz nekem, de kegyesen inkább témát váltott.

– Tudod, te tényleg rémesen nézel ki. Kis híján halálra ijesztettél, amikor így léptél ki a fák mögül.

– James, te tetted ezt velem.

– Igen, de abban a sötét kis fészerben nem ugyanaz. Teljes fényárban, és az ábrázatoddal…

– Nos – mondtam –, vér vért kiván.

– Hát, soha ne fussak össze a rosszabbik éneddel.

– Úgyszintén – mondtam. – Meglepően meggyőző gonoszt alakítottál.

Vállat vont.

– Jobbat, mint Richard. Ő igazán gyilkosnak néz ki.

Elnéztem újra a padok felé. Richard és Wren egymás mellett ültek, fejüket összedugták. Beszéd közben Richard arcára vészjóslóan mogorva tekintet ült, ahogy letekintett a kezére. Az a félig eltemetett nyugtalanság ismét a felszín felé tört. Azt mondogattam magamnak, hogy csak azért ugrott össze a gyomrom, mert túl gyorsan ittam túl sokat.

– Hangos dagálylyal – mondtam –, ám értelme nincs! Ne is törődj vele!

Újabb óra telt el, talán kettő vagy három is. Az ég úgy sötétlett, hogy nem lehetett megmondani, miképp telt az idő, hacsak nem az elfogyasztott italok számával mérted a perceket. Hét után már nem számoltam, de a kezem soha nem volt üres.

A fiatalabb tanulók a fák közt átvágva visszavonultak az épületbe, közben nevettek és káromkodtak, amiért a kidudorodó gyökereken botladozva kilöttyent az a kevéske sörük, amit meghagytak maguknak. Minden kar negyedévesei és néhány koravén harmadéves tengődött már csak ott. Valaki kitalálta, hogy az éjjel nem érhet véget anélkül, hogy ne lenne mindenki vizes és csúszós, szóval kezdetét vették a támolygó, valaki vállán ülő vízi párbajok.

Egy tucat kör után Alexander és Filippa lettek a mindenkit leuraló bajnokok. Sokkal inkább tűntek egyetlen lénynek, mintsem két önállónak, ahogy Filippa hosszú lábait szorosan Alexander vállaihoz feszítette, egy borzalmas sziámi ikrek látszatát keltve. Alexander a derékig érő vízben szinte ki se lengett, és erősen szorította a lány térdeit. Meredithtel ellentétben Alexander részegsége nagyon is nyilvánvaló volt, de úgy tűnt, ez inkább csak legyőzhetetlenné tette őt.

– Kileszakövi? – kiáltotta Alexander. – Legyőzhetetlenek, bizony azok vagyunk.

– Ha valaki legyőz titeket, akkor végre hazamegyünk? – kérdezte James. A többiekkel a homokban ültünk, meztelen talpunkat a vízbe lógatva, elfeledett italok húzták le az ujjbegyeinket. A levegő októberhez képest kifejezetten enyhe volt, de a hideg hullámok csípték a lábujjainkat, ezzel jelezvén a közelgő telet.

Alexander balra sodródott, ránk mutatott, elengedve Filippa lábát, aki megragadta a fiú másik kezét, nehogy leessen.

– Nagyerünkmá’ csak, srácok – mondta.

James felé fordítottam a fejem. Lelkesen szurkoltunk nekik, amint szétzúzták az ott maradt néhány harmadévest.

Meredith: – Hát én vissza nem megyek a vízbe. Filippa: – Mi a baj, Mer? Félsz egy kis durvulástól?

A harmincegynéhány nézelődő füttyögött és huhogott. Meredith: – Tudom, mit forgatsz. Be akarsz csalni.

Filippa: – Nem mondod! Működik? Meredith: – Még szép, ribanc. Na, nyomjuk!

Az emberek éljeneztek, Filippa vigyorgott. Meredith felállt, lerázta a homokot a hátsójáról, majd egy vállért kiáltott:

– Rick! Tanítsuk móresre ezeket a barmokat!

Richard, aki ugyan méltóztatott lejönni a partra, de jó néhány lépéssel azért mögöttünk ült, azt mondta:

– Nem. Mutogasd csak magad, ha akarod. Én száraz akarok maradni.

Újabb kör nevetés, ezúttal már gonoszabb. (Meredithet sokan csodálták, de sokan irigyelték is, és bármilyen apró botlását néhányan örömmel kiélvezték.)

– Jó – mondta ridegen. – Legyen így! – Megragadta a szoknyáját, és felkötötte egy csomóba magasan a derekához. Belegázolt a vízbe, megfordult, majd azt mondta: – Jössz, Oliver?

– Micsoda, én?

– Igen, te. Valakinek muszáj segítenie elsüllyeszteni ezeket az idiótákat, és az egyszer kurva biztos, hogy nem James lesz az.

– Igaza van – mondta James szelíden. – Én kurva biztos, hogy nem. – (Másokkal ellentétben, akik mind vonzódtak Meredithhez egyfajta elkerülhetetlen, biológiai értelemben, James kissé taszítónak találta a lány nyílt szexepiljét.) James önelégülten rám vigyorgott. – Jó mulatást!

Meredith és én egy pillanatra egymásra meredtünk, de a vad arckifejezése esélyt sem adott a visszautasításnak. Emberek, akiket nem is ismertem, bátorító szavakat kiabáltak felém, amíg kissé nehézkesen talpra álltam.

– Ez rossz ötlet – mondtam, de inkább csak úgy magamnak.

– Ne aggódj! – Wren meglökte James könyökét. – Majd ráveszem, hogy a győztesnek ellenem kelljen kiállnia.

James tiltakozott, de nem hallottam, mit mondott, mivel Meredith karon ragadott, és bevonszolt a vízbe.

– Térdre! – utasított engem.

– Fogadok, minden fiúnak ezt mondja – mondta Alexander. – Hát nincs benned egy csöpp / Leány-szemérem, vagy tartózkodás?[28]

Alexandert néztem, amint a vízbe guggoltam. A hideg majdnem kiszorította belőlem a szuszt, feltörve a gyomromon át egészen a mellkasomig, akár egy jégtakaró.

– Jézusom! – mondtam – Gyorsan, mássz rám!

– Fogadok, minden lánynak ezt mondja – mondta Filippa egy kacsintás kíséretében. – Ámbár – zokon ne essék – / Több nálad, úgy hivém, a szívnemesség.[29]

– Rendben – mondtam Meredithnek, ahogy még néhány buja kacaj visszhangzott a fülemben. – Nyírjuk ki őket!

– Ez a beszéd! – Átlendítette az egyik lábát a vállam felett, majd a másikat, én pedig majdnem egyből elejtettem. Nem volt nehéz, de részeg voltam, és addig fel sem tűnt, mennyire. Beakasztotta a lábfejeit a hónaljamba, majd lassan felegyenesedtem. Némi felületes taps kísérte az egyensúlyom megtalálásának folyamatát, közben azt kívántam, bár ne lökdösne és rángatna már a víz. Némi művér leázott a bőrömről, és csurgott lefelé a hasam és a derekam felé.

Úgy tűnt, Colin – a mi kis ifjú, pimasz Antoniusunk – bírónak lépett elő. Nagyterpeszben ült a felfordított kenun, és két kézzel markolt egy műanyag poharat.

– Hölgyeim, félre a karmokkal! – mondta. – Nincs szemkinyomás, ha kérhetem. Aki elsőként löki le a másik lányt, az nyer.

Nehezen tudtam Alexanderre figyelni, próbáltam kitalálni, hogyan kerekedhetnék fölé. Meredith nedves és csillogó combjaival az arcom mindkét oldalán nehezen tudtam koncentrálni.

– Ki nem tör ellened? – mondta Filippa boldogan. – Te váz, te báb, te!

– Még báb? dehogy! – mondta Meredith. – Milyen kicsiny, te? te festett karó, he?

– Jaj, ez nagyon gonosz, ha megharagszik – felelt Filippa. – Szilaj volt már az oskolában is.

Újabb botrányos nevetések.

– Eltűritek, hogy így csúffá teszen? – mondta Meredith. – Bocsássatok rá![30]

Azzal előretörtünk. Inogtam Meredith alatt, igyekeztem egyenesben maradni. A lányok erőteljesen megragadták egymást, a tajtékzó víz és Alexander tébolyult nevetése verte fel a környéket. Meredith elvesztette az egyensúlyát, és a teste engem is erősen hátrahúzott.

Ellenkező irányba lendültem, és Alexandernek csapódtam. Filippa kis híján arcon rúgott, az egész világ forgott körülöttem, viszont ekkor támadt egy ötletem. Fejjel előre ismét Alexander felé indultam, és amikor megláttam Filippa talpának fehér villanását, megkockáztatva, hogy elengedem Meredithet, megragadtam azt. Élesen oldalra dőltünk, erre azt kiáltottam:

– Meredith, most!

Felrántottam Filippa talpát, Meredith pedig meglökte a fejénél. Azonnal hátradőlt, magával húzva Alexandert, egy feszült pillanatig a karjaival szélmalomként csapdosott az oldalán, végül mindketten a vízbe csapódtak. Meredithtel jobbra dőltünk, de gyorsan újra megragadtam a szabad kezemmel a combját. A nézők tapsoltak és kiáltoztak, de alig hallottam őket, Meredith annyira szorította a lábával a fejemet, egyik kezével pedig a hajamba kapaszkodott. Kábán megfordultam, és próbáltam mosolyogni.

Filippa és Alexander fulladozva és csapdosva feltörtek a víz alól.

– Jól van – mondta Alexander. – Valki’ adjon egy piát, én végeztem.

– Szerintem mind végeztünk – mondta Filippa.

– Ó, nem – mondta Meredith nagy rémületemre. – Wren mondta, hogy játszik a győztessel.

Colin rácsapott a kenu oldalára.

– Úgy bizony!

– Benne vagyok, ha James is – mondta Wren.

Kidörzsöltem a vizet a szememből, majd Jamesre néztem. A homokban ülve mocorgott félénk mosollyal az arcán. Hirtelen azt akartam, hogy játsszon.

– Gyerünk, James! – kérleltem. – Hadd csináljunk bolondot belőled, aztán mindnyájan mehetünk is haza.

– Gyerünk, bosszulj meg minket! – mondta Filippa a parton állva, épp a szoknyájából csavarta ki a vizet.

– Nos – sóhajtott James –, ha muszáj.

Wren feltápászkodott, és a kezét nyújtva felsegítette Jamest. Meredithnél egy illendőbb csomóba kötötte a szoknyáját, majd elindult a vízbe. Néhány néző már elkószált, de vagy úgy tízen maradtak, akik bátorítottak minket. Meredithet egyre nehezebbnek éreztem a vállamon, szóval egy kicsit előrébb igazítottam. Ujjbegyeivel félrefésülte a hajamat a szememből, és azt suttogta:

– Minden rendben ott lent?

– Ehhez én túl részeg vagyok.

– Te vagy az én hősöm. Wren ellépdelt hozzánk.

– Jó ég, ez hideg!

– Ez teljességgel nem úszni való idő.[31] – James összerezzent, amint utánaeredt. – Felsegítelek. – Leguggolt, ahogy korábban én is, megfogta Wren egyik kezét, amíg ő átemelte a lábát James válla felett.

Mielőtt még befejezhette volna a felkapaszkodást, egy egész éjjel alig hallott hang azt mondta:

– Szerintem már bőven elég volt ebből.

Lassan és óvatosan megfordultam. Richard állt a parton komoran.

– Te nem akartál játszani – mondta Meredith. – Miért lenne neked beleszólásod?

– Csak kicsit szórakozunk – mondta Wren. Még csak félig sikerült felmásznia, úgy ült James vállán, akár egy papagáj. Tekintete Richardra szegeződött.

– Kibaszott nagy hülyeség, és a végén még megsérül valaki.

Gyere le!

– Ugyan már, Rick – szólt Alexander a homokban kuporogva, egy újabb ital társaságában. – Nem lesz neki semmi baja.

– Pofa be! – mondta Richard. – Részeg vagy.

– Talán te nem? – mondta Filippa. – Lazíts, ez csak játék.

– Baszódj meg, Filippa, ehhez neked semmi közöd.

– Richard! – szólt rá Wren. Filippa Richardra meredt, szája a döbbenettől résnyire tátva maradt.

– Jól van, szerintem a műsornak vége – mondta Colin a kenuról lecsúszva. – Gyerünk srácok, lépjünk le!

Néhány nézelődő csalódottan zsörtölődött, majd kezdtek elvonulni. Colin még tétovázott, Richardról a többiekre nézett azon tűnődve, vajon kell-e még nekünk bíró.

– Abbahagynátok a hülyéskedést? – mondta Richard, hangja úgy szállt a vízen, mintha megint varázslatosan felerősítették volna.

– Ó, értem én – mondta Meredith. – Nem bírod, hogy jól érezzük magunkat, csak mert téged leköt a duzzogás. Mert most az egyszer nem hajolhattál meg utolsónak?

Richard arca elsápadt, hamuszürkévé, én pedig erősen megszorítottam Meredith térdeit, ezzel jelezve, hogy már így is eleget mondott. Ő ezt nem érezte, nem értette, nem érdekelte.

– Kurva életbe! – mondta Meredith. – Nem mindig rólad szól minden.

– Ez érdekesen hangzik egy ilyen figyelemhajhász picsától.

– Richard, mi a franc? – Átvillant rajtam a harag, amitől hirtelen forrónak éreztem az arcomat. Reflexből erősebben szorítottam Meredith lábát. Váratlanul és jogtalanul támadt fel bennem az ösztön, hogy megvédjem őt, de nem volt időm kibogozni ezt magamban. Meredith vészesen csöndben volt.

Richard akart mondani valamit, de James félbeszakította őt.

– Ebből elég! – A hangjának olyan éle volt, amit még soha azelőtt nem hallottam tőle. – Tarts egy kis szünetet, és gyere vissza, ha már lehiggadtál!

Richard szeme elsötétült.

– Vedd le a kezed az unokatestvéremről, és akkor…

– És akkor mi lesz? – Wren belecsobbant a vízbe, de James közelében maradt. – Miért fáj ez neked? Ez csak egy játék.

– Jól van, rendben – mondta Richard megindulva a víz felé. – Akkor játsszunk! Wren, mozgás, most én jövök.

– Richard, ne légy hülye! – Meredith átlendítette az egyik lábát a vállam fölött, én megragadtam a derekánál, és lesegítettem. A túlsúly nélkül úgy éreztem magam, mintha héliummal töltöttek volna fel. Nagyokat pislogtam, próbáltam kitisztítani a fejem.

– Nem, játszani akarok – mondta újra Richard. Mennyire lehetett részeg? Tisztán beszélt, lazán és vakmerőn mozgott. – Wren, el az útból!

– Ugyan, Richard, nem csinált semmit – mondtam. Elém állt.

– Ó, ne aggódj! Egy perc, és te is sorra kerülsz.

Elhajoltam. Annak fényében, hogy mennyire elszántan akart verekedni, nem tetszettek az esélyeim.

– Hagyd békén! – sziszegte James. – Csak azért játszott, mert te nem akartál, és csak kedves próbált lenni.

– Persze, tudjuk, mennyire kedves is Oliver.

– Richard – mondta Meredith. – Ne legyél seggfej!

– Nem vagyok, csak most már játszani akarok. Gyerünk, azt hittem, akarsz még egy utolsó meccset. – Átkarolta Wrent, és hátrébb lökte Jamest. A víz egy kicsit csobbant körülötte.

– Richard, fejezd be! – mondta Wren.

– Mi a baj? – kérdezte. – Még egy játék. – Megint megtaszította Jamest, James pedig ellökte a kezét.

– Richard, figyelmeztetlek…

– Mi van? Játszani akarok.

– Én nem játszom – közölte vele James, testében minden egyes izom megfeszült. – Hagyd ezt abba, baszd meg!

– Szóval játszol a lányokkal, Alexanderrel és Oliverrel, de velem nem? – Richard követelte: – GYERÜNK!

– Richard, fejezd be! – Kiáltottuk egyszerre, de túl sokáig vártunk. Megint meglökte Jamest, és egyáltalán nem játékosan. James belezuhant a vízbe, karjával a vizet csapkodta, ahogy próbált megállni. Amint megint talpra állt, Richardra vetette magát, teljes súlyával nekifeszült, hátra is lökte. De Richard csak nevetett, ahogy a víz tajtékzott körülöttük, sokkal nagyobb volt Jamesnél, nem lehetett fair küzdelemre számítani köztük. Megindultam feléjük, vonszoltam a lábaimat, majd Richard nevetése vicsorgássá változott, és James arcát belenyomta a vízbe.

– RICHARD! – kiáltottam.

Talán nem hallotta James csapkodásától, vagy csak úgy tett, mintha nem hallana. Egyik karjával a nyakát szorítva tartotta a víz alatt. James egyik öklét az oldalába ütötte, de nem tudtam megállapítani, hogy visszaütött, vagy csak szabadulni akart.

A lányok, Colin és Alexander feléjük szaladtak, de én értem oda először. Richard lerázott magáról, és a hideg víz az arcomba csapott, majd beletódult a számba és az orromba. Újra rávetettem magam, parazitaként beléakaszkodtam.

– HAGYD! MEGFOJTOD! – A válla az államnak csapódott, és erősen beleharaptam a nyelvembe. Colin tűnt elő a semmiből Richard Jamest tartó karját rángatva, én pedig üvöltöttem:

„MEG FOGOD FOJTANI? BASZD MEG! ELÉG!”

Meredith megragadta Richard nyakát, Filippa a könyökét, és mire végre elengedte Jamest, már mindannyian összegabalyodtunk, a víz jegesen és vadul áramlott körülöttünk.

James hatalmas lélegzetvétellel robbant a felszínre, én gyorsan megragadtam, mielőtt újra elsüllyedhetett volna.

– James – lihegtem. – James, jól vagy? – Egyik karjával a nyakamba kapaszkodott, fulladozva köpte fel a vizet és az epét, ami lefolyt a mellkasán.

Meredith az öklével püfölte Richard mellkasát, kiabált vele, kicibálta a vízből a partra.

– Elment az eszed? Meg is ölhetted volna!

– Mi a fene bajod van? – kiáltotta Wren, hangja elcsuklott, könnyek folytak le az arcán.

– James? – Teljes erőmből próbáltam megtartani a karjaimmal, amik ügyetlenül gyűrűt alkottak a bordái körül. – Kapsz levegőt?

Erőtlenül bólintott, majd megint köhögött, szemét szorosan összezárta. A torkom hátsó része szorított, mint egy kihúzott íj.

– Názáreti Jézus Krisztus! – mondta Colin csendben. – Mi az ördög volt ez?

– Nem tudom – mondta Filippa, aki köztünk állt komoran és reszketve. – Vigyük ki a vízből!

Colinnal kisegítettük Jamest a partra, ahol az oldalára zuhant a homokban. Nedves haja csapzottan a szemébe hullott, az egész teste rázkódott, ahogy levegőt vett. Letérdeltem mellé, Filippa felénk hajolt. Alexander döbbentnek tűnt. Colin teljesen megrémült. Wren csöndben sírdogált, szipogásától rázkódott a válla. Soha nem láttam még Meredithet olyan dühösnek, arca még a tompa holdfényben is vérvörösen izzott. Richard meg csak ott állt kábán.

– Richard – mondta Alexander óvatosan. – Ez nagyon elbaszott volt.

– Jól van, ugye? James?

James ránézett a földről, égő és acélos tekintettel. Csend ült közénk, és az az irracionális elképzelés csapott belém, hogy körülöttem minden üvegből van. Féltem levegőt venni, féltem megmozdulni, féltem, hogy valamit még eltörök.

– Csak játszottunk – mondta Richard egy halvány mosollyal. – Csak egy játék.

Meredith előrelépett egyet, hogy Richard és a többiek közé álljon.

– Menj el! – mondta. Richard válaszra nyitotta volna a száját, de Meredith félbeszakította. – Menj vissza a Kastélyba, és feküdj le, mielőtt valami akkora hülyeséget csinálsz, amiért kiraknak!

– Dühöngött, szeme villámokat szórt, haja nedves csomókban lógott a vállára. – Nyomás! Most!

Richard ránézett, majd a többiekre, aztán megfordult, és elkullogott a partról. Megkönnyebbülten fellélegeztem, mintha egy zsibbadt végtagomba áramlott volna vissza a vér.

Amint a fiú eltűnt a látóterünkből, és beleveszett a fák árnyékaiba, Meredith leeresztett.

– Jézusom! – Összegörnyedt, és a tenyere alját a szeméhez nyomta, a szája lebiggyedt, mintha a sírást fojtotta volna vissza.

– James. Annyira sajnálom.

James felült, keresztbe tette a lábait a homokban.

– Semmi baj – mondta.

– De van baj! – A lány kezei még mindig az arcát takarták.

– Nem a te hibád, Mer – mondtam. Annyira bizarr volt a gondolat, hogy Meredith sír, hogy talán végig se tudtam volna nézni.

– Nem vagy felelős érte – mondta Filippa. Wrenre tekintett, aki csak a talajt bámulta, és könnyek csorogtak le az arcán, csüngtek az állán, majd a homokba hullottak. – Egyikünk sem.

– Viharos éj volt – mondta Alexander már jóval józanabbul, mint félórája. – Egek, mekkora egy szarvihar!

Meredith végre leengedte a kezét. Szeme száraz volt, az ajka repedezett és színtelen, mintha épp hányni készülne.

– Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én megmosakszom, ágyba bújok, és legalább nyolc órán át úgy teszek, mintha ez meg se történt volna.

– Szerintem egy kis alvás mindenkinek jót tenne – mondta Filippa, a többiek mormoltak valamit egyetértésül.

– Menjetek csak, srácok! – mondta James. – Csak még… egy perc, és én is megyek.

– Biztos? – kérdezte Colin.

– Persze. Jól vagyok, csak kell még egy perc.

– Rendben.

Lassan elballagtunk a parttól. Meredith ment elsőként, egy Jamesre – majd valamiért rám is – vetett bocsánatkérő tekintet után. Filippa követte, egyik karját Wren válla köré fonva. Colin és Alexander együtt bandukoltak az ösvényen. Én maradtam még, arra hivatkozva, hogy a jelmezem többi részét kell összeszednem a fészerből.

Amikor kijöttem, James ott ült, ahol hagytuk, és a tavat figyelte.

– Szeretnéd, hogy maradjak? – kérdeztem. Nem akartam magára hagyni.

– Kérlek – mondta tompa hangon. – A többieket még nem tudnám elviselni, egy ideig még biztos nem.

Ledobtam a cuccomat a homokba, és mellé ültem. A vihar valamikor a buli során elvonult. Tiszta volt az ég, és csendes, a csillagok kíváncsian leskelődtek lefelé a végtelen indigókék kupolából. A víz is nyugodtan ringatózott, és arra gondoltam, mekkora hazug az ég és a víz. Csendesek, nyugodtak és tiszták, mintha minden rendben lenne. Pedig semmi sem volt rendben, és soha többé nem is lett az.

Néhány makacs vízcsepp csillogott még James arcán. Valamiért nem tűnt önmagának. Annyira törékenynek látszott, hogy féltem megérinteni. Valamit mondani készült – talán a nevemet –, de csak hangjának a szelleme csúszott ki, majd el is akadt, a kézfejét a szájához nyomta.

Fájt a mellkasom, de ez a fájdalom az izmoknál és a csontoknál mélyebbre hatolt. Kockáztattam, és felé nyúltam. Apró, reszelős levegőt vett, majd könnyebben lélegzett. Hosszú ideig ültünk így némán, egymás mellett, kezemmel a vállán.

A tó a terpeszkedő fekete vizével minden későbbi jelenetünk hátterében ott bujkált, mint egy díszlet egy régebbi darabunkhoz, amit aztán a díszlettár hátuljába gyömöszöltünk, amiről gyorsan meg is feledkeztünk volna, ha nem kellett volna mindennap elsétálnunk mellette. Valami végérvényesen megváltozott azokban a sötét percekben, amíg James alámerült, mintha az oxigénhiány újrarendezte volna minden molekulánkat.

II. FELVONÁS

PROLÓGUS

Tíz év után először hagyom el az intézetet; a nap egy ragyogó fehér gömb a felmosóvízszínű égen. Már el is felejtettem, milyen hatalmas a kinti világ. Először lebénít a nagysága, mint egy otthon tartott aranyhalat, akit váratlanul beledobtak az óceánba. Majd meglátom Filippát a kocsijára támaszkodva, a fény megcsillan a napszemüvegén. Alig bírom ki, hogy ne szaladjak oda hozzá.

Szorosan megöleljük egymást, akár a testvérek, de én annál tovább szorítom. Egy biztos pont, egy ismerős arc, és hosszú ideje ő az első valódi érintkezésem egy emberrel. A hajába temetem az arcomat. Mandulaillatú, olyan mélyen beszívom, ahogy csak tudom, tenyeremet a hátának szorítom, és érzem a szívverését.

– Oliver. – Sóhajt, és megszorítja a tarkómat. Egy heves pillanatig úgy érzem, sírva fakadok, de amikor elengedem Filippát, ő mosolyog. Semmit sem változott. Természetesen kéthetente mindig meglátogatott, amióta csak bezártak. Colborne mellett ő volt az egyetlen.

– Köszönöm – mondom.

– Ugyan mit?

– Hogy itt vagy. Ma.

– Árva kis rabocskám – mondja egyik tenyerével az arcomon –, mint én, oly ártatlanka.[32] – Mosolya elillan, elveszi rólam a kezét. – Biztos, hogy ezt akarod?

Néhány másodpercre tényleg belegondolok. Viszont máson se töprengtem Colborne utolsó látogatása óta, és már elhatároztam magam.

– Igen, biztos.

– Rendben. – Kinyitja a sofőroldali ajtót. – Szállj be!

Beültem az anyósülésre, ahol egy férfifarmer és egy póló hevert szépen összehajtogatva. Az ölembe tettem őket, ő pedig elindította a kocsit.

– Ezek Milo cuccai?

– Nem bánja. Nem hinném, hogy ugyanabban a ruhában akarnál megjelenni, amiben bementél.

– Ezek nem ugyanazok a ruhák.

– Érted, mire gondolok – mondja. – Nem jók rád. Ránézésre vagy úgy tíz kilót felszedtél. Nem inkább fogyni szoktak a börtönben?

– Nem, ha egy darabban akarnak kijutni – közlöm vele. – Amúgy sincs sok tennivaló ott bent.

– Szóval megállás nélkül csak edzel? Mintha csak Meredithet hallanám.

Attól tartva, hogy elpirulok, lehúzom a pólómat, azt remélve, hogy nem tűnik fel neki. Úgy tűnt, Filippa az utat figyeli, de a napszemüvege tükröződött, szóval nem tudhattam.

– Ő hogy van? – kérdezem, közben a másik póló címkéjét keresem.

– Az biztos, hogy nem szűkölködik. Nem beszélünk sokat. Már egyikünkkel sem.

– Mi van Alexanderrel?

– Még mindig New Yorkban van – mondja, ami nem válasz a kérdésemre. – Valami társulathoz szegődött, ami nagyon intenzív, élménygazdag cuccokban utazik. Jelenleg Kleopátrát játssza egy homokkal és élő kígyókkal teli raktárban. Nagyon Atraud. A vihar lesz a következő, és egyben talán az utolsó előadása.

– Miért?

– Hát a Caesart akarták, de ő nem akart újra abban szerepelni. Szerinte ez a darab cseszett el mindannyiunkat. Hiába mondom neki, hogy téved.

– Szerinted a Macbeth cseszett el minket?

– Nem. – Megállt a piros lámpánál, és rám nézett. – Szerintem már eleve elcseszettek voltunk. – A motor megint felhördül, egyesbe teszi, majd kettesbe.

– Nem tudom, így van-e – mondom, de egyikünk sem megy bele jobban a témába.

Egy ideig csendben autózunk, majd Filippa bekapcsolja a magnót. Egy hangoskönyvet hallgat: Iris Murdochtól A tenger, a tengert. Néhány éve olvastam a cellámban. Amellett, hogy edz és észrevétlen próbál maradni, egy zöldfülű Shakespeare-tanonc csak olvashat a börtönben. Tízéves büntetésem felénél jó (nem feltűnő) magaviseletemért könyvespolc mellé rendelt munkával jutalmaztak, így már nem kellett krumplit pucolnom. Mivel már ismerem a történetet, nem nagyon hallgatom a szöveget. Megkérdezem Filippát, hogy letekerhetem-e az ablakot, és kitehetem-e a fejem, mint ahogy a kutyák szokták. Felnevet, de nem mond semmit. A friss illinois-i levegő súlytalanul és könnyeden az arcomba csap. A szempilláimon keresztül szemlélem a világot ledöbbenve, hogy még egy ilyen borús napon is mennyire világos van.

Fejben a dellecheri úton sétálok azon tűnődve, vajon felismerem-e. Talán már lebontották a Kastélyt, kiirtották a fákat, hogy legyen hely igazi szállóknak, és kerítést húztak, így tartva távol a gyerekeket a tótól. Talán már úgy néz ki, mint egy nyári tábor: steril és biztonságos. Az is lehet, ahogy Filippa, úgy az sem változott.

Még mindig látom magam előtt: buja, zöld és vad, kissé elvarázsolt, mint Oberon erdeje vagy Prospero szigete. Vannak dolgok, amiket nem mondanak el az ilyen varázslatos helyekről: éppen annyira veszélyesek, mint amennyire gyönyörűek. Miért éppen a Dellecher lenne más?

Két óra telik el, majd leparkolunk a Hall hosszú, üres felhajtóján. Filippa száll ki először, én lassan követem őt. Maga a Hall ugyanolyan, én pedig egyből mögé nézek a tóra, amiben tükröződik a halovány nap. A környező erdő éppoly sűrű és durva, mint ahogy emlékeimben élt, a fák erőszakosan törnek az ég felé.

– Jól vagy? – kérdezi Filippa. Még nem léptem el a kocsi oldalától.

– Ember még ilyen útvesztőben nem járt.[33]

A pánik lágyan körbefonja a szívemet. Egy pillanatra újra huszonkettő vagyok, és nézem, félig mohón, félig rémülten, ahogy az ártatlanságom kicsúszik az ujjaim közül. Tíz évig próbáltam leírni a Dellechert – annak hamis nagyságával együtt – bézs kezeslábast viselő embereknek, akik soha nem jártak főiskolára, de még a középiskolát sem fejezték be, közben rájöttem arra, ami felett hallgatóként makacsul szemet hunytam: a Dellecher inkább egy szekta, mint egy oktatási intézmény. Amikor először léptünk be ezeken az ajtókon, még nem voltunk tisztában azzal, hogy immáron egy furcsa, fanatikus vallás részévé váltunk, ahol mindent megbocsátanak, amíg azt felajánlják a múzsák oltáránál. Rituális téboly, eksztázis, emberáldozat. Elbűvöltek minket? Átmosták az agyunkat? Talán.

– Oliver? – mondja Filippa még gyengédebben. – Készen állsz? Nem válaszolok. Sohasem álltam készen.

– Gyerünk!

Mögötte lépdelek, ahogy halad előre. Felkészítettem magam a sokkra, hogy újra látom a Dellechert – változatlanul vagy átalakulva –, de a mellkasomba vájó hirtelen fájdalomra nem, mintha egy régi szerető után vágyódnék. Keservesen hiányoltam.

– Ő hol van? – kérdezem, amikor utolérem Filippát.

– A Bore’s Headben akart várni, de nem vagyok biztos benne, hogy máris oda kéne menned.

– Miért nem?

– A régiek fele még mindig ott dolgozik. – Megvonja a vállát. – Nem tudom, készen állsz-e rá, hogy találkozz velük.

– Én inkább amiatt aggódnék, hogy ők nem készek arra, hogy velem találkozzanak – mondom, mivel tudom, hogy igazából ő is erre gondolt.

– Igen – mondja. – Amiatt is.

Átvezet a főbejáraton, a Dellecher címeréről a kulcs és a penna rosszallóan tekintenek le rám, mintha azt mondanák: már nem látunk itt szívesen.

Nem kérdeztem Filippától, ki tudja még, hogy visszajövök. Nyár van, nincsenek itt hallgatók, de a személyzet gyakran marad. Vajon az egyik sarkon befordulva beleszaladok Frederickbe? Gwendolynba? Isten ments, Holinshed dékánba?

A Hall hátborzongatóan üres. Lépteink visszhangoznak a széles folyosókon, amik általában annyira nyüzsögnek, hogy ott minden apró hangot eltaposnak. Kíváncsian belesek a zenei előadóba. Fehér lepedők lógnak az ablakokról, a fény széles, fakó csíkokban vetül az üres székekre. Egy elhagyott katedrális érzését kelti.

A refektórium is szinte teljesen üres. Valaki egyedül ül az egyik tanulói asztalnál egy csésze kávét szorongatva, mint aki egyáltalán nem oda való. Colborne az. Sietve feláll, és kezet nyújt. Tétovázás nélkül kezelek vele, különösmód örülök, hogy látom.

Én: – Felügyelő.

Colborne: – Már nem. Előző héten leadtam a jelvényemet. Filippa: – Miért gondolta meg magát?

Colborne: – Leginkább a feleségem ötlete volt. Azt mondja, ha már rendszeresen kockáztatom, hogy lelőjenek, akkor legalább fizessen is meg érte.

Filippa: – Milyen megható. Colborne: – Kedvelné.

Filippa nevet, majd azt mondja: – Minden bizonnyal.

– És maga hogy van? – kérdezi Filippától. – Még mindig nem szakadt el ettől helytől? – Az üres asztalok felé tekint, majd fel a díszszegélyes mennyezetre, mint aki nem tudja, hol is van.

– Mi még mindig Broadwaterben élünk – mondja Filippa. Gondolom, magára és Milóra utalt. Nem tudtam, hogy összeköltöztek. Éppen akkora rejtély számomra, mint tíz évvel ezelőtt, de emiatt nem szeretem őt kevésbé. Én már csak tudom, milyen mindenáron megtartani egy titkot. – Nyaranta nem jövünk ide túl gyakran.

Colborne bólint. Vajon kínosan érzi magát a közelében? Colborne ismer engem, egykor mindannyiunkat ismert, de most? Ahogy rátekint Filippára, egy gyanúsítottat lát? Közelről figyelem, és remélem, nem kell őt emlékeztetnem az egyezségünkre.

– Nem lehet sok oka rá – mondja viszonylag kedvesen.

– Még döntenünk kell a jövő évet illetően, de majd városban.

– Bármi ötlet?

– A harmadéveseknek a Vízkereszten gondolkozunk. Van kettő, akik rokonok, ez az első, amióta… szóval Wren és Richard óta. – Rövid csend. A kínos szünet után Filippa folytatja. – A negyedévesekkel kapcsolatban fogalmunk sincs. Frederick kipróbálná a Téli regét, de Gwendolyn ragaszkodik az Othellóhoz.

– Jó az idei csoport?

– Mint mindig. Végre több lányt vettünk fel, mint fiút. Mindketten vigyorognak, majd Filippa sokatmondón rám néz.

Kissé felemeli a szemöldökét. Most vagy soha.

Colborne-hoz fordulok leutánozva Filippa gesztusát. A férfi az órájára néz.

– Sétáljunk egyet!

– Ahogy gondolja – egyezek bele.

– Rendben – mondja nekem, majd Filippának: – Jön?

Filippa megrázza a fejét, mosolyog, de közben összehúzza a szemöldökét.

– Nem kell – mondja. – Már voltam ott.

Colborne-nak összeszűkül a szeme. Filippa lágyan megérinti a karomat.

– Este találkozunk. – Kimegy a refektóriumból, Colborne fel nem tett kérdését a levegőben hagyva maga mögött.

Colborne figyeli, ahogy elsétál, majd azt kérdezi:

– Ő mennyit tud?

– Mindent tud.

Savanyú képet vág, szeme szinte eltűnik a vastag szemöldöke alatt.

– Az emberek mindig megfeledkeznek Filippáról – teszem hozzá. – És később azt kívánják, bár ne tették volna.

Felsóhajt, mint akinek nincs ereje mogorváskodni. Egy ideig még elmereng a kávéja felett, majd az asztalon hagyja azt.

– Nos – mondja –, csak maga után.

– Merre?

– Ezt nálam jobban kéne tudnia.

Csöndben vagyok, gondolkozom. Leülök. Ez a hely is éppen annyira megfelel, mint a többi.

Colborne kelletlenül kuncog egyet.

– Kér egy kávét?

– Erre nem mondhatok nemet.

Eltűnik a konyha felé, ahol két kávétartály áll a sarokban. (Azok legalább tizennégy éve ott vannak. Mindig tele, bár soha nem láttam még hallgatóként sem, hogy valaki megtöltötte volna őket.) Colborne visszajön egy teli bögrével, és leteszi elém. Figyelem, ahogy a tej kavarog az italban, közben ő visszaül a korábbi helyére.

– Hol akarja kezdeni? – kérdezem. Vállat von.

– Ahol maga szerint a legjobb lenne. Figyeljen, Oliver, én nem csak azt akarom tudni, mi történt. Azt is tudni akarom, miért, hogyan és mikor. Meg akarom érteni.

Hosszú ideje először a bennem lévő apró hasadás, a lelkemen lévő fekete zúzódás, ami már közel egy évtizede próbál begyógyulni, lüktetni kezd. A régi érzések lágyan törnek fel bennem. Keserédesek, kaotikusak és zavarodottak.

– Arra én azért nem számítanék – mondom Colborne-nak. – Már tíz éve ennek, és még mindig nem értem.

– Akkor talán ez mindkettőnk hasznára válhat.

– Talán.

Eltűnődve belekortyolok a kávémba. Jólesik, van íze, nem úgy, mint annak a barnás trutyinak, amit a börtönben ittunk, ami még a jobb napokon is csak távolról emlékeztetett kávéra. A forróság egy pillanatra enyhíti a lüktető sajgást a mellkasomban.

– Szóval – mondom, amikor összeszedtem magam. A bögre a tenyeremet melegíti, az emlékek drogként áramolnak keresztül rajtam, borotvaélesen, kristálytisztán, mint egy kaleidoszkóp. – 1997 őszi féléve. Nem tudom, emlékszik-e, de nagyon meleg volt az ősz abban az évben.

1. JELENET

Két héttel a megnyitó estéje előtt volt a promófotózásunk, a SZÉP pedig kész tébolyda lett. A fotókhoz jelmezek kellettek, ezért mindenki oda-vissza rohangált az öltöző és a próbaterem közt nyakkendőket, ingeket és cipőket cserélgetve addig, míg Gwendolyn elégedett nem lett. Az előző évi választás ihlette meg Fredericket, hogy legyen a Caesar egy elnöki kampányverseny, így mindannyian a Fehér Ház várományosainak öltöztünk.

Soha életemben nem volt még rajtam rám passzoló öltöny, így ezúttal meglepődtem a tükörképemen. Először merült fel bennem, hogy elég erőfeszítéssel akár jóképű is lehetek. (Korábban csak úgy felejthetően, nem tolakodóan vonzóként gondoltam magamra; ezt az a tény is erősítette, hogy az a néhány lány, akivel összekerültem, sokkal inkább kedvelt Antoniusként vagy Demetriusként a színpadon, mint az amúgy visszahúzódó valós énemet.)

Persze az osztálytársaim közt akár láthatatlan is lehettem volna. Alexander egy maffiózóra hasonlított csillogó grafitszürkében, egy ónix nyakkendőtűvel a mellkasán. James makulátlanul festett tintakékben, mint egy kis európai ország királyságának törvényes örököse. Viszont Richard kinézete volt a leghatásosabb fakó gyöngyszürkében vérvörös nyakkendővel.

– Csak nekem tűnik úgy, vagy tényleg magasabb abban az öltönyben? – kérdeztem a próbaterem ajtaján átnézve, ahol felállítottak egy fekete falat a hátterünknek. Richarddal akarták kezdeni a „kampányposzter-fotózást”, ahogy Gwendolyn nevezte.

– Szerintem az egója miatt tűnik nagyobbnak – mondta James.

Alexander a nyakát nyújtogatta, hogy átlásson köztünk.

– Meglehet. Azt viszont nem tagadhatod, hogy a srác bizony jól néz ki. – Rám nézett, majd hozzátette: – Ahogy te is, ha végre megtanulnál egy rendes Windsor-csomót kötni.

Én: – Még mindig összevissza áll? Alexander: – Láttad te egyáltalán? Én: – Csak csináld meg, rendben?

Alexander felpöckölte az államat, hogy megigazíthassa a nyakkendőmet, közben Jamesnek suttogott:

– Ami azt illeti, én örülök, hogy emiatt végre van egy próbamentes esténk. Mindig, amikor csináljuk azt a kurva sátras jelenetet, és közben Gwendolyn végigkommentálja az egészet, legszívesebben csak elterülnék és meghalnék.

– Igazából valahogy úgy is kellene érezned magad.

– Nézd, én számolok azzal, hogy a műsortól érzelmileg kimerülök, de miatta annyira valós az a jelenet, hogy amikor a színpadról letekintek rád, nem tudom eldönteni, hogy megcsókolnálak vagy inkább megölnélek.

Horkantva felnevettem, mire Alexander megrántotta a nyakkendőmet.

– Ne mocorogj!

– Bocsánat.

Filippa jelent meg mögöttünk a női öltözők felől. (Legalább három jelmeze is volt; akkor épp egy nem túl előnyös, csíkos nadrágkosztümöt viselt.)

– Miről beszélgetünk? – suttogta.

Alexander: – Talán holnap smárolni fogok Jamesszel. James: – De jó nekem.

Filippa: – Lehetne rosszabb is. Emlékezz vissza a Szentivánéjire, amikor Oliver arcon fejelt engem.

Én: – Védelmemre szóljon, hogy én próbáltalak szépen megcsókolni, de nem láttam semmit, mivel Puck pont a szemembe spriccelte a bájitalát.

Alexander: – Ebben a mondatban annyi kétértelműség volt, nem tudom, melyikkel is kezdjem.

A szoba túloldalán Gwendolyn összecsapta a tenyerét, és azt mondta:

– Nos, nem hiszem, hogy ennél már jobb lehet. Most mi jön? A párok? Rendben. – Felénk fordult, és ideszólt: – Filippa, menj, kérlek, és keresd meg a többi lányt!

– Mi másért is lennék itt – motyogta Filippa, majd eltűnt az öltözők felé.

– Most komolyan – mondta James a fejét rázva –, ha tavasszal nem adnak neki egy rendes szerepet, bojkottálni fogom a műsort.

Amikor a többi lány feltűnt, azonnal egyértelművé vált, hogy a jelmezesek több időt öltek beléjük. Wren egy ízléses sötétkék ruhát viselt, Meredithen pedig valami piros kreáció volt, ami festékként fonta körül a vonalait, haját teljesen feltupírozták, akár egy oroszlán sörényét.

– Hova álljunk? – kérdezte Meredith.

– Középre, ha jól sejtem – mondta Alexander végigmérve őt. – Bele kellett téged önteni abba?

– Igen – válaszolta. – És három ember kell majd, hogy kihámozzanak belőle. – Inkább idegesnek, mintsem önelégültnek tűnt.

– Hát – mondta James – abban biztos vagyok, hogy önkéntesekből akadna bőven jelentkező. – Ez nem úgy hangzott, mint amire büszkének kéne lenni.

– James! – kiáltott Gwendolyn. – Gyertek ide a lányokkal, de rögvest!

Átmentek a termen, Meredith csillogó magas sarkújában óvatosan tipegett az összegabalyodott hosszabbítók közt.

– Szóval – mondta Filippa – én már nem is számítok lánynak.

– Nem sértésből – mondta Alexander –, de ebben a szerelésben nem.

– Csendet kérek a teremben! – szólt ránk Gwendolyn anélkül, hogy megfordult volna.

Filippa olyan képet vágott, mint aki rohadt almába harapott.

– Egek, kímélj meg ettől! – mondta. – Kimegyek rágyújtani.

Nem fejtette ki, de nem is kellett neki. Ahogy Gwendolyn és a fotós beállította Richardot, Meredithet, Jamest és Wrent a fények alá, képtelenség volt figyelmen kívül hagyni a nyersen megnyilvánuló favorizálást. Sóhajtottam, de nem igazán zavart, inkább Jamest néztem – aki öntudatlanul is elbűvölő volt, miközben alig vett tudomást a kameráról –, ahogy Gwendolyn egymásnak nyomta őt és Wrent.

Csak félig figyeltem Alexanderre, aki közel hajolt a fülemhez, és azt suttogta:

– Látod, amit én látok?

– Mi?

– Rendben, most rendesen figyelj oda egy kicsit, majd mondd, ha látod.

Először fogalmam sem volt, miről beszélt. Viszont aztán tényleg észrevettem valamit: egy apró rángás Meredith szája szélén, amikor Richard hozzáért a hátához. Egymás mellett álltak kissé egymás felé fordulva, de Meredith nem igazán hasonlított Calpurniára, a tökéletes politikusfeleségre, akinek zavart rajongással kellene adóznia. Keze Richard zakójának hajtókájára simult, de mereven és természetellenesen festett ott. A fotós utasítására Richard egyik karját Meredith dereka köré fonta, aki kissé felemelte a sajátját, hogy még a könyökük se érintkezzen.

– Gondok a paradicsomban? – találgatott Alexander.

A halloweeni „incidens” után – ahogy magamban gondoltam rá – mind úgy folytattuk, mintha semmi különös nem történt volna, letudtuk annyival, hogy némileg elfajult egy kis részeges játszadozás. Richard félig-meddig bocsánatot kért Jamestől, amit ő ennek megfelelő „őszinteséggel” el is fogadott, és onnantól kezdve merev szívélyességgel viszonyultak egymáshoz. Mi dicséretes (noha hasztalan) igyekezettel próbáltunk visszatérni a normál kerékvágásba. Ez alól csak Meredith volt a meglepő kivétel: november első napjaiban nem volt hajlandó szóba állni Richarddal.

– Nem alszanak újra egy szobában? – kérdeztem.

– Nem, egészen az előző éjszakáig.

– Honnan tudod? Vállat vont.

– Mesélnek nekem a lányok.

A szemem sarkából ránéztem.

– Bármi érdekeset?

Gyorsan rám pillantott, és azt mondta:

– Ó, azt elképzelni sem tudod.

Lerítt róla, hogy azt akarta, kérdezzek rá, miről van szó, de nem tettem. Visszanéztem az ajtón keresztül a fotózásra, azt remélve, hogy valamiféle megállapításra jutok Meredith helyzetével kapcsolatban, de egy újabb apró mozdulat elvonta a figyelmemet. Gwendolyn utasítására Wren a fejét James vállához döntötte.

– Hát nem egy tökéletes amerikai párnak tűnnek? – jegyezte meg Alexander.

– De. – Villant a vaku. James Wren hajtincsét csavargatta, de a tarkójánál, és biztos voltam benne, hogy ezt a fotós nem láthatta. Fanyar képet vágva hunyorogtam a terem túlsó vége felé. – Alexander, látod, amit én látok?

Követte a tekintetemet, némi kíváncsiságot mutatva. James továbbra is Wren haját pödörgette az ujja köré. Nem tudtam megállapítani, hogy vajon bármelyiküknek is feltűnik-e, amit csinál. Wren mosolygott – talán a fotóhoz –, úgy, mint aki titkol valamit.

Alexander furcsa, szomorúnak tűnő pillantást vetett rám.

– Ezt csak most veszed észre? – mondta. – Ó, Oliver. Annyira vak vagy, mint ők.

2. JELENET

Másnap éjjel először tarthattunk ruhapróbát a kész díszletben. Tizenkét hatalmas toszkánai oszlopot állítottak fel félkörben egy emelvényen, és egy keskeny lépcső vezetett el az általunk csak Tálnak hívott helyre, ami egy lapos, úgy két és fél méter átmérőjű hamis-márvány lemez volt a földön, itt zajlott a hírhedt merénylet. Az oszlopok mögött a vászon tompán ragyogott az égen látható színek teljes spektrumában: a szürkületi alkonylilától egészen a naplemente fényének vörösesnarancsáig.

Egy új díszlet mindig olyan kihívások elé állított minket, amire nem számíthattunk az első próbák során, emiatt mind bosszúsan és indulatosan tértünk vissza a Kastélyba. James és én azonnal felmentünk a Toronyba.

– Csak nekem tűnt úgy, mintha tíz órán keresztül tartott volna? – kérdeztem háttal az ágyamba zuhanva. A matrac elkapott, én felnyögtem. Éjfél elmúlt, és mi már öt óta talpon voltunk.

– Annyinak tűnik. – James az ágya szélére ült, és végigsimította a haját. Amikor újra felemelte a fejét, ziláltnak és kimerültnek tűnt, még talán kicsit betegnek is. Nem volt elég szín az arcán.

A könyökömre támaszkodtam.

– Jól vagy?

– Miért?

– Olyan… nem is tudom… leharcoltnak tűnsz.

– Nem aludtam túl jól.

– Valami bánt?

Rám pislogott, mint aki nem érti a kérdést, majd azt mondta:

– Nem. Nincs semmi gond. – Felállt, lerúgta a cipőjét.

– Biztos?

Háttal fordult felém, amíg kigombolta a farmerját, majd hagyta azt a földre csúszni.

– Jól vagyok. – Hangja üres volt, hamis, mintha valaki melléütött volna egy zongorán. Lemásztam az ágyamról, és közelebb léptem hozzá.

– James – mondtam –, ne vedd rossz néven, de nem igazán hiszek neked.

A válla fölött rám tekintett.

– Életembe’ sem / Hallék kihívást nyájasabban ejtve.[34] Túl jól ismersz. – Összehajtogatta a farmerját, majd az ágya végébe dobta.

– Szóval mondd el, mi a baj! Hezitált.

– Meg kell ígérned, hogy nem beszélsz róla senkinek.

– Igen, persze.

– Nem akarod tudni – figyelmeztetett.

– James – mondtam egyre sürgetőbben –, mégis miről beszélsz?

Nem felelt. Levette az ingét, és szótlanul állt előttem egy szál alsónadrágban. Zavarodottan és – érthetetlen módon – idegesen néztem. Tucatnyi különböző kérdés gomolygott a nyelvem hegyén, mielőtt a saját szégyenlősségem miatt újra letekintettem, és rájöttem, mit akart nekem mutatni.

– Ó, te jó ég! – Megragadtam mindkét könyökét, és felém húztam őt, megfeledkezve az előbbi zavaromról. Horzsolások és élénkkék foltok borították az alkarját egészen a könyökéig. – James, ez meg micsoda?

– Ujjnyomok.

Olyan hirtelen engedtem el a bal karját, mintha megrázott volna az áram.

– Hogy mi?

– A gyilkossági jelenet – mondta. – Amikor még utoljára megszúrom, ő térdre rogy, megragadja a karomat, és… hát…

– Ezt ő látta már?

– Természetesen nem.

– Meg kell neki mutatnod – mondtam. – Talán nem is tudja, hogy sérülést okoz neked.

Némi bosszúság villant az arcán, amikor felnézett rám.

– Mikor hagytál ilyen nyomokat valakin úgy, hogy ne tudtál volna róla?

– Soha nem hagytam ilyen nyomokat senkin.

– Pontosan. Tudnál róla.

Rájöttem, hogy még mindig fogom a másik csuklóját, így azonnal el is engedtem. James az egyensúlyát elvesztve hátradőlt, mintha addig magam felé húztam volna. Ujjaival megdörzsölte a karja belső felét, erősen az ajkába harapott, mintha attól tartott volna, mi szökne ki rajta.

Hirtelen dühös lettem, a pulzusom tompán lüktetett a fülemben. Minden egyes Jamesen ejtett sebéért tízet akartam ejteni Richardon, de nem is reménykedhettem ilyesmiben. Így nem tudtam volna ártani neki, és a saját tétlenségem mindennél jobban dühített.

– Szólnod kell erről Fredericknek vagy Gwendolynnak – mondtam, sokkal hangosabban, mint akartam.

– Mint egy spicli? – mondta James. – Nem, köszönöm.

– Akkor csak Fredericknek.

– Nem.

– Valamit mondanod kell!

Egy lépésnyire hátrébb lökött.

– Nem, Oliver! – Elfordította a tekintetét a szoba egy üres sarka felé. – Megígérted, hogy nem mondasz senkinek semmit, szóval ne is!

Egy apró éles fájdalmat éreztem, mintha valami megszúrt volna.

– Áruld el, miért?

– Mivel nem akarom megadni neki ezt az örömet – mondta. – Ha tudja, milyen könnyen árthat nekem, mi állítja majd meg? – Szeme szürkén villanva újra rám szegeződött. Könyörgőn és aggódón. – Majd abbahagyja, ha azt látja, nem ér el semmit. Szóval ígérd meg, hogy nem mondasz semmit!

A gyomrom összerándult, mintha gyomorszájon rúgtak volna. Valami ravasz választ akartam adni, valami megfoghatatlant.

Megragadtam az ágykeretet, és rátámaszkodtam. A zavarodottságtól, a dühtől és más heves, beazonosíthatatlan érzésektől elnehezült a fejem.

– James, ez nagyon elbaszott egy dolog.

– Tudom.

– Mit fogunk csinálni?

– Semmit. Egyelőre.

3. JELENET[35]

A másnap esti jelmezes próba alatt le sem vettem a tekintetem Richardról, és amikor túl messzire ment, nem csak én figyeltem őt.

Épp végeztem a második felvonás első jelenetével, amiben Brutus találkozókat tart, egyet az összeesküvőkkel, egyet Portiával és egyet Ligariusszal. (Fogalmam sincs, hogy tudta megjegyezni James a szövegét.) Wren és Filippa kivonultak jobbra a jelenetből, majd kíváncsian lestek a függöny mögül. James, Alexander és én balra hagytuk el a színpadot, és nyugtalanul vártunk a sűrű sötétben a következő belépőnkre, a három per egyben lévő merényletre.

– Szerinted mennyi időnk van még? – kérdezte rekedten suttogva a válla felett Alexander.

– Egy cigire? – kérdeztem. – Elég, ha most mész.

– Ha késve jönnék, húzd az időt!

– Mégis hogyan?

– Tégy úgy, mint aki elfelejtette a szövegét, vagy ilyesmi.

– És vívjam ki Gwendolyn haragját? Kizárt.

Wren a színpad túlsó végén az ajka elé tette az ujját, James könyökével meglökte Alexandert.

– Ne beszéljetek! A másik oldalon is hallanak.

– Ez melyik jelenet? – kérdezte Alexander halkabban.

Richard már belépett – nyakkendő és kabát nélkül –, és az egyik szolgával beszélgetett, akit az egyik fáradhatatlan másodévesünk játszott.

– Calpurnia – motyogtam.

Mintha ezzel megidéztem volna, Meredith tűnt fel a két középső oszlop között mezítláb egy rövid selyem hálóköntöst viselve, karjait szorosan összezárta.

Alexander az orra alatt sutyorgott.

– Nézd a lábát! Elvégre így is el lehet adni a jegyeket.

– Tudod – mondta James –, egy fiúkat szerető sráchoz képest meglehetősen heteroszexuális megjegyzéseid vannak.

Alexander: – Meredith kedvéért még talán kivételt is tennék, de azt a köntöst kell viselnie.

James: – Undorító vagy. Alexander: – Csak alkalmazkodó. Én: – Pofa be, hallani akarom.

James és Alexander összenéztek, amit nem értettem, ezért inkább figyelmen kívül hagytam.

– Mit gondolsz, Caesar? szándékod kimenni? – kérdezte Meredith, amikor a szolga távozott. – Ma hazunnan távoznod nem kellene. – Egyik kezét a csípőjére téve állt sötét és ítélkező arckifejezéssel. A jelenet változott, mióta utoljára láttam; Meredith lement a Tálra, és ahogy körülírta az álmát, az inkább hangzott fenyegetésnek, mintsem figyelmeztetésnek. Richardra – tekintete alapján – egyik sem hatott.

– Hát – mondta Alexander – én nem fogadnék arra, hogy otthon marad.

A szolga visszatért, látszott rajta, hogy megrémült pusztán amiatt, hogy egy színpadon kellett lennie velük.

Richard: – Mit szólnak jósaim?

Szolga: – Nem akarják, hogy ma távozzál hazunnan;

Egy áldozatnak felbontván belét, Nem lelhetének szivet a baromban. Richard Meredithhez lépett.

Richard: – Ez istenektől gúny a gyávaságra:

Szivtelen marha volna Caesar úgy, Ha félelemből honn maradna most. De nem marad.

Megragadta Meredith vállát, aki próbálta kicsavarni magát a szorításból.

– Ez most a rendezői instrukció? – kérdeztem, de James és Alexander sem válaszolt.

Richard: – Jól tudja a veszély,

Hogy nála Caesar még veszélyesebb:

Mi két oroszlán egy napon születtünk,

De a korosb és rettenőbbik én.

Meredith vergődött, és a fájdalomtól felsikoltott. Filippa elkapta a tekintetemet a túlvégről, és finoman a megrázta a fejét.

– És Caesar – üvöltötte Richard – menni fog. – Eltolta magától Meredithet, de olyan erővel, hogy a lány elveszítette az egyensúlyát, és hátraesett a lépcsőkre. Kitárta a karját, hogy fékezze az esést, és egy éles reccsenés hallatszott, ahogy a könyöke odaütődött a fához. Ugyanazt a bosszúszomjas reflexet éreztem, ami halloween estéjén is cselekvésre késztetett – hogy mit tettem volna, azt nem tudom –, de Alexander megragadta a vállamat, és azt suttogta:

– Nyugalom, tigris!

Meredith félresöpörte a haját az arcából, és elkerekedett, dühös szemmel Richardra nézett. A színház elcsendesült, csak a lámpák tompa búgását hallottuk egy röpke másodpercig, majd Meredith azt mondta:

– Már elnézést, de mi a fasz történt?

– Leállunk! – kiáltotta Gwendolyn a terem végéből metsző, távoli hangon.

Meredith feltápászkodott, és megcsapta Richard mellkasát a kézfejével.

– Ez mi volt?

– Micsoda? – Richard, valami fel nem fogható okból még dühösebbnek tűnt nála.

– Ez nem az instrukció volt.

– Nézd, ez egy nagy pillanat, kicsit beleéltem magam…

– És úgy döntöttél lehajítasz a kurva lépcsőre?

Gwendolyn szaladt le a sorok közt kiáltozva:

– Állj! Elég ebből!

Richard megragadta Meredith karját, és olyan közel rántotta magához, hogy akár meg is csókolhatta volna.

– Most tényleg jelenetet akarsz rendezni? – kérdezte. – Én inkább nem.

Én lenyeltem egy szitokszót, leráztam a vállamról Alexander kezét, és a színpadra rohantam, James követett. Viszont Camilo ért oda elsőként, aki az első sorból ugrott fel.

– Hé! – mondta. – Szét! Gyerünk, nyugalom! – Közéjük fúrta az egyik karját, majd elhúzta Meredithet Richardtól.

– Mi folyik itt? – kérdezte Gwendolyn a színpad széléhez érve.

– Hát ez itt úgy döntött, hogy improvizálja a koreográfiát – mondta Meredith ellökve Camilót. Összerezzent, amikor Camilo hozzáért a karjához, és lenézett: egy csöpp vér csorgott le a ruhája ujja alól.

Mások helyett érzett örvénylő haragom – félig James és félig Meredith miatt – a mellkasomban gyűlt össze, összeszorított fogakkal gyűrtem le magamban az öngyilkos késztetést, nehogy Richardra vessem magam, magammal rántva a zenekari árokba.

– Vérzek – mondta Meredith az ujjbegyén lévő piros foltra meredve. – Te szemétláda! – Sarkon fordult, és elrántotta a függönyt, nem törődve Gwendolynnal, aki utánakiáltott:

– Meredith, várj!

Richard dühe kialudt, mint egy kiégett izzó, már csak nyugtalannak látszott.

– Mindenki, tíz perc pihenő – mondta nekünk Gwendolyn. – Fenébe is, legyen tizenöt. Most tartsuk meg a szünetet. Nyomás! A másod- és harmadévesek hagyták el az előadótermet elsőként, párokba tömörülve suttogtak egymás közt. Éreztem, ahogy Alexander téblábol mögöttem, és nagy levegőt vettem.

– Camilo, megnéznéd, hogy jól van-e? – kérdezte Gwendolyn. A fiú bólintott, majd lement a színpadról. Gwendolyn Richardhoz fordult. – Menj, és kérj bocsánatot attól a lánytól! – utasította őt. – És az istenre esküszöm, ha csinálsz még valami hasonlót, akkor Oliver tanulja meg a szövegedet, te pedig az első sorból nézheted a premier estéjén.

– Sajnálom.

– Ne tőlem kérj bocsánatot! – mondta, de dühe máris ingerültséggé enyhült.

Richard bólintott – szinte már alázatosan –, majd figyelte, ahogy Gwendolyn lassan visszasétál a nézőtér hátsó részébe. Csak megfordulva tűnt fel neki, hogy mi öten még mindig ott állunk, és rá bámulunk.

– Jaj, nyugalom! – mondta. – Igazából nem is bántottam.

Inkább csak dühös.

Mellettem állt James, aki olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy a karja reszketett. A másik lábamra álltam, túl feszült voltam ahhoz, hogy egy helyben maradjak. Alexander előrehajolt, mint aki kész arra, hogy közénk és Richard közé vesse magát, ha kell.

– Az ég szerelmére! – mondta Richard, amikor senki sem válaszolt neki. – Ti is tudjátok, mekkora egy drámakirálynő.

– Richard! – figyelmeztette Wren.

A fiú egy pillanatra bűnbánónak tűnt.

– Most komolyan – mondta –, mindegyikőtöktől bocsánatot kell még kérnem?

– Persze hogy nem – mondta Filippa olyan nyugodt, kiegyensúlyozott hangon, hogy még a fülemben lüktető pulzusomról is elterelte a figyelmet. – Ugyan miért? Pusztán félbeszakítottad a próbánkat, szembementél Gwendolyn utasításaival, miattad Milónak kellett megakadályoznia egy veszekedést, valószínűleg kárt tettél egy jelmezben, talán a díszletben is, valamint megsebesítetted az egyik barátunkat, és nem ez volt az első alkalom. És még van képed Meredithet hibáztatni, hogy ő csak egy drámakirálynő? – Filippa kék szeme fagyosan metsző volt. – Tudod, Rick, az emberek már nem sokáig bírják elviselni a szarságaidat.

Azzal hátat fordított a fiúnak, mielőtt bármit is reagálhatott volna, majd eltűnt a függöny mögött. Elmondta, amit mi akartunk, emiatt a feszültség némiképp enyhült. Fellélegeztem, James ellazította az öklét.

– Ne, Richard! – szakította félbe Wren, amikor az újra mondani akart valamit. Wren megrázta a fejét merev, éles, undorra hasonlító tekintettel. – Inkább ne! – Követte Filippát.

Richard felszívta magát, majd hozzám, Jameshez és Alexanderhez fordult.

– Még valami?

– Nem – mondta Alexander –, szerintem ő elég jól elmondta. – Figyelmeztetően rám, majd Jamesre nézett, és kilépett a kulisszák felé, és már nyúlt is a zsebébe egy cigipapírért.

Csak hárman maradtunk. James, Richard és én. Puskapor, tűz és gyutacs.

Richard és James egy pillanatra egymásra meredt, mintha én ott sem lettem volna, de egyikük sem szólalt meg. Törékeny, bizonytalan csend telepedett ránk. Vártam, és azon tűnődtem, mi következik. A várakozástól a bőröm alatt minden izmom megfeszült. Végül James egy igen apró mosolyt dobott Richardnak – apró győzelmének jeléül –, majd megfordult, és Alexander után eredt.

Richard felém fordult, és úgy éreztem, a tekintete keresztülég rajtam.

– Még azért ne kezdd el betanulni a szövegemet! – morogta. Azzal egyedül hagyott a színpadon. Csöndben maradtam.

Mozdulatlanul. Ahogy én láttam: haszontalanul. Egy gyutacs tűz és éghető anyag nélkül.

4. JELENET

Amint lement a próbánk (szerencsére további incidens nélkül), én elkerültem az öltözőt. Az előtérben húzódtam meg, mígnem úgy véltem, mindenki más távozott, majd visszamentem a színházba. A terem fényeit teljesen lekapcsolták, zsibbadt kézzel botorkáltam a székek közt bosszankodva a karfák miatt, amik a sötétben a térdkalácsomra pályáztak.

A lámpák tompán zúgtak, ahogy beléptem a férfiöltözőbe, ami – nagy megkönnyebbülésemre – üres volt. A falon lévő tükrökben magamat láttam; a másik falnál a fogasokat egymásnak tolták, amiken sűrűn sorakozott a tucatnyi színészre való jelmez, kettő vagy három darab személyenként. Színházi kacatok szerteszét minden felületen: hátrahagyott ruhák, fésűk, hajzselék, törött szemceruzák.

Elkezdtem kihámozni magam a jelmezemből, most végre anélkül, hogy másik négy srác könyökével ütköznék. Általában élveztem a nagyobb tér által nyújtott luxust, de még nem hevertem ki teljesen a második jelenetbeli katasztrófát, és éppen csak megkönnyebbültem, hogy nem kell Richarddal egy szobán osztoznom. Óvatosan felakasztottam egy akasztóra az ingemet, a kabátot és a nadrágot, majd benyomtam a fogas alá a cipőmet. Saját ruháim szétszórva hevertek a szobában, bizonyára felkapták, majd szétdobálták azokat az ötödik felvonás utáni káoszban, amikor mindenki kapkodva felöltözött, majd sietett haza. Az egyik sarokba gyűrve találtam meg a farmeromat, az ingem a tükrön lógott. Az egyik zoknim a pult alatt rejtőzött, a másik soha nem került elő. Az egyik székbe zuhantam, épp végeztem a cipőim felvételével – fenébe a zoknival –, amikor az ajtó nyikorogva kinyílt.

– Hát itt vagy – mondta Meredith. – Nem tudtuk, hová mentél. Még mindig a köntöst viselte. Megkockáztattam egy pillantást felé, majd minden figyelmemet a cipőm felvételének szenteltem.

– Csak szerettem volna egy kicsit fellélegezni – mondtam. – Jól vagyok.

Felálltam, és elindultam az ajtó felé, de ő útban volt, az egyik keretre támaszkodott, egyik lábát flamingóként felhajtva, egyik térdét kecsesen a másik mögé helyezve. Volt némi bizonytalanság és tűnődés az arckifejezésében, de ki volt pirulva, mintha maradt volna benne némi harag.

– Meredith, szeretnél valamit?

– Talán némi figyelemelterelést. – Félmosoly ült ki az arcára, és megvárta, míg leesik.

A felismerés apró áramütésként csapott belém, kissé hátrébb hajolva távolodtam tőle.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet.

– Miért nem? – Őszintének tűnt a zavarodottsága, a türelmetlensége; emlékeztetnem kellett magamat, hogy ő egy született színésznő.

– Mivel az ilyesfajta játékokban sérülnek emberek – mondtam. – Richard most nem különösebben érdekel, de én nem akarok közéjük tartozni.

Pislogott, a türelmetlensége elszállt, valami lágyabb, kevésbé magabiztos váltotta fel.

– Nem foglak bántani – mondta. Óvatosan közelebb lépett, mint aki attól tart, hogy elriaszt. Lebénultam, ahogy figyeltem, amint a selyem vízként hullámzik a bőrén. A zúzódás már el is kezdett duzzadni a kulcscsontjánál, és nem tudtam nem Richard kezére gondolni, hogy azok mekkora sérülést is okozhatnak.

– Tudok valakit, akit viszont igen – mondtam.

– Nem akarok rá gondolni. – Hangszíne nyers és törékeny lett, aminek okát csak később tudtam beazonosítani: szégyen.

– Persze, figyelemelterelést szeretnél.

– Oliver, nem erről van szó.

– Tényleg? Akkor miről? – Elkeseredett kérdés volt. Nem tudtam, mit kellene tennem: eltántorítani, elcsábítani vagy provokálni; mondjam, hogy blöfföl, és kényszerítsem ki, hogy nyílt lapokkal játsszon? Talán mindezt egyszerre.

Csak az eltántorítás maradt el. Még mindig engem nézett, de úgy, ahogy még soha azelőtt, valamiféle vakmerőség csillant a tengerzöld szemében.

– Erről.

Éreztem a kezét a mellkasomon, a tenyere melege áthatolt az ingemen. A szívem kihagyott az érintésétől, és hirtelen arra gondoltam, vajon visel-e bármit is a köntös alatt. Egy részem le akarta tépni róla, hogy kiderítsem, de egy másik részem a falba verte volna a fejét, némi értelmet sulykolva belé.

Meredith közelebb hajolt, és ahogy a testét hozzám nyomta, minden logikus tiltakozásom elhalványult. Kezem magától mozdult, az engedélyem nélkül kereste a dereka ívét, rásimítva a selymet a bőrére. Éreztem a parfümjét, édes volt, bódító és ellenállhatatlan, mint valami egzotikus virág illata. Ujjai lágyan megragadták a tarkómat, majd az arcomat az sajátja felé húzta. A pulzusom egyre hevesebben dobolt a fülemben, a képzeletem árulóként tört előre.

Hirtelen elfordítottam a fejem, és az orrom hegye végigsimította az arcát. Ha megcsókoltam volna, mi jött volna utána? Nem bíztam magamban, hogy képes lettem volna leállni.

– Meredith, miért csinálod ezt? – Nem tudtam úgy ránézni, hogy ne a száját bámultam volna.

– Ezt akarom.

Minden elfojtott haragom savként tört fel.

– Akarod – ismételtem. – Miért? Mert James hozzád nem érne, és Alexander nem szereti a lányokat? Mert fel akarod dühíteni Richardot, és ez a legkönnyebb módja ennek? – Hátrébb löktem, így már nem érintkeztünk. – Tudod jól, milyen, amikor dühös. Gyönyörű vagy, de annyit nem érsz.

Utolsó szavaim gyorsabban hagyták el a számat, mint hogy visszanyelhettem volna őket, mielőtt rájöttem volna, mennyire borzalmasak. Meredith egy pillanatig mozdulatlanul meredt rám. Azután megfordult, és kitárta az ajtót.

– Tudod, szerintem igazad van – mondta. – Tényleg sérülnek meg emberek.

Amint bevágódott mögötte az ajtó, én gondolatban visszarepültem Gwendolyn két hónappal korábbi első órájára. Meredith tényleg őrjítően gyönyörű volt, de ettől a többi része kevésbé lenne valódi?

Egyik kezemet végighúztam az arcomon, rosszul éreztem magam.

– Fenébe! – motyogtam csendben. Csak ennyire voltam képes. Összeszedtem a cuccaimat, vállamra kaptam a táskámat, és mire kiléptem az épületből, már mindkettőnk miatt bosszús voltam. Amikor visszatértem a Kastélyba, megálltam Meredith ajtaja előtt útban felfelé a Toronyba. Egy kósza sor kavargott a fejemben. Bátorság, pajtás. A sebed nem oly nagy.[36]

Nem mintha elhittem volna.

5. JELENET

Másnap reggel nem sokkal hét után James kirángatott az ágyból, hogy menjünk futni. A karján lévő zúzódások már rohadt zöldre halványodtak, de csuklóig érő melegítőt viselt. Elég hűvös volt ahhoz, hogy ne legyen feltűnő.

Gyakran futottunk a keskeny ösvényen, ami keresztülvág a tótól délre elterülő erdőn. Borús volt a reggel, a levegő hideg és csípős, lélegzetünk hosszú fehér felhőt hagyott. Jó ütemet tartottuk mindketten a két mérföldes körön, időnként röviden beszélgetve egymással.

– Hova tűntél tegnap este? – kérdezte. – Nem találtak, miután lement az utolsó függöny.

– Nem akartam Richard közelében lenni, ezért az előtérben vártam.

– Meredith letámadott?

A homlokomat ráncoltam.

– Honnan tudod?

– Gondoltam.

– Miből?

– Csak abból, ahogy mostanában rád nézett.

Megbotlottam egy gyökérben, ezért egy kicsit lemaradtam mögötte, de rágyorsítottam, és utolértem.

Én: – Hogy nézett rám?

James: – Mint egy cápa, te pedig a mit sem sejtő medvefóka vagy.

Én: – Miért így jellemez engem mostanában mindenki? James: – Ki más nevezett még medvefókának?

Én: – Nem annak. Mindegy.

A talajt bámultam, és elgondolkoztam egy pillanatra. A bal oldalamban szúró tompa fájdalom felerősödött, akárhányszor csak lélegzetet vettem. A levegőben földillat szállt, az örökzöld és a közelgő tél keveredett benne.

– Szóval elmondod, mi történt? – kérdezte James.

– Micsoda?

– Meredithtel – pontosított, hangjában volt némi nógatás, ugyanakkor megértés is. A lelkiismeret-furdalástól felforrósodott az arcom, még jobban, mint a futástól.

– Nem történt semmi – mondtam.

– Semmi?

– Nem igazán. Közöltem vele, hogy nem szeretnék Richard következő bokszzsákja lenni, mire ő távozott.

– Csak emiatt? – A hanghordozásából tudtam, hogy nem győztem meg.

– Mármint… nem is tudom. – Az éjjel nagy részét azzal töltöttem, hogy éberen fekve újrajátszottam a jelenetet a fejemben, és az utolsó szavak miatt vergődtem. Ezernyi egyéb dolgot mondhattam volna. Azt kívántam, bárcsak máshogy alakult volna. Úgy tehettem volna, mint aki immunis Meredithre; mindig is csodáltam, de csak – legalábbis úgy véltem – biztos távolból. Közelebbről már összezavart. Nem hittem, hogy komolyan engem akar, pusztán én voltam a legkönnyebb célpont. Ezt viszont nem vallhattam be Jamesnek, mivel szégyelltem, és attól tartottam, hogy talán tévedtem.

James engem figyelt, arra várva, hogy kifejtsem a dolgot.

– Ahogy azt Alexander is mondta minap – mondtam. – Nem tudom eldönteni, hogy megcsókolnám inkább, vagy megölném.

Kínos csendben kocogtunk tovább, amit csak azoknak az agyament madaraknak a csiripelése enyhített, amik még nem repültek délre a tél elől. Lejöttünk a Kastélyba visszavezető ösvényről, és a Hall felé fordultunk, fel a meredek dombra. Félúton felfelé azt kérdeztem:

– Mit gondolsz?

– Meredithről?

– Igen.

– Tudod, mi a véleményem róla – mondta zárkózottan, ami egyértelművé tette, hogy nem akar többet erről mondani. Persze ez nem volt igazi válasz, volt benne valami kimondatlan, ami a fogai mögé rekedt. Tudni akartam, mit gondol, de fogalmam sem volt, hogy kérdezzek rá, így inkább szótlanul haladtunk tovább fel a dombra.

A vádlim égett, mire a Hall mögötti széles gyepre értünk. Mikor megálltunk, görnyedten kapkodtunk levegőért. A testünk lehűlt, és a novemberi hideg kezdett belénk marni. A pólóm a hátamra tapadt, izzadságcseppek csúsztak le a hajamból a halántékomra. James arca és nyaka kivörösödött, de a bőre többi része sápadt maradt a kialvatlanságtól – a kontraszt miatt úgy látszott, mintha beteg lenne.

– Vizet? – kérdeztem. – Nem nézel ki túl jól. Bólintott.

– Igen.

Átballagtunk a nedves pázsiton a refektórium felé. Szombat reggel nyolckor szinte üresen találtuk. Néhány tanár és korán kelő ült csendesen olvasgatva egy bögre kávéval és a reggelijükkel. Az egyik asztalnál fekete tapadós ruhába öltözött táncosok nyújtották hosszú lábaikat. Egy másiknál az énekkaros hallgatók ültek, és egy tál forró vízből szálló gőzt lélegezték be, talán annak reményében, hogy a hangszálaikra gyilkos másnaposság hatását ellensúlyozhatják így. Egy kisebb kevert csoport gyűlt össze a túlsó oldalnál, ahol a postaládák is voltak.

– Szerinted mi folyik ott? – kérdeztem. James grimaszolt.

– Van egy tippem.

Követtem őt, a kis csoport gyorsan átengedett minket, talán azért, mert csapzottak és izzadtak voltunk.

A fal közepét egy hosszú parafa tábla foglalta el, ide helyezték ki a campusszal kapcsolatos bejelentéseket. Általában tele volt klubok szórólapjaival és korrepetálási hirdetésekkel, de aznap mindent elfedett egy Richardról készült hatalmas kampányposzter. Talpig vörösben meredt az előtte állókra, jóképű vonásait mélyfekete árnyékok élesítették. A makulátlan nyakkendője alatt, de a részleteket leíró apróbb szöveg felett vastag, fehér betűkkel ez állt:

MINDIG ÉN VAGYOK CAESAR

James és én olyan sokáig álltunk ott, hogy az érdeklődésüket vesztett emberek már elsétáltak.

– Nos – szólalt meg James –, elvégre meg kell ragadni az emberek figyelmét.

Még mindig a plakátot bámultam, és idegesített, hogy Jamest nem idegesíti jobban.

– Bassza meg! – tört ki belőlem. – Nem akarom, hogy a következő két hétben ő nézzem rám minden falról, mint a Nagy Testvér.

– Oh, mint coloss lép ő a szűk világon – jegyezte meg James. – S kis emberek mi, roppant szárai / Alatt bolyongva, széttekingetünk, / Gyalázatos sírunkat keresők.[37]

– Az is megbaszhatja!

– Kezdesz olyan lenni, mint Alexander.

– Bocsánat, de az előző éjszaka után annak esélye, hogy Richard letépi a fejemet, száz százalékra nőtt.

– Tartsd ezt észben, ha Meredith megint rád veti magát.

– Az nem úgy volt – mondtam, és azonnal azt kívántam, bár meg se szólaltam volna.

– Légy óvatos, Oliver – mondta, mintha a gondolataimban olvasott volna. – Túl könnyen megbízol másokban. Velem is ezt csinálta elsőévesként. Hangórán ő volt a párom; volt az a fura zümmögő gyakorlat. Emlékszel?

– Várj, mit csinált?

– Úgy döntött, engem akar, és azt gondolta, én is akarom őt, mivel ki ne akarná? Amikor nemet mondtam, meggondolta magát. Úgy viselkedett, mintha semmi sem történt volna, majd inkább Richardra vetette ki a hálóját.

– Ez most komoly?

Válaszként fanyarul nézett rám.

– Jézusom! – Elfordítottam a tekintetemet, szétnéztem a refektóriumban, kíváncsian, vajon milyen titkokat rejtegetnek az emberek. Milyen keveset is gondoltunk mások belső életére.

– Miért nem mesélted nekem?

– Nem tűnt fontosnak.

Eszembe jutott, ahogy Wren hajtincsét csavargatta.

– Ha már témánál vagyunk, van bármi más, amiről tudnom kéne?

– Nincs. Őszintén. – Ha rejtegetett is valamit, a nyugodt, természetes arckifejezése nem árulkodott. Talán Alexandernek igaza volt Jamesszel és velem kapcsolatban, mindketten egyformán vakok voltunk.

Másik lábamra helyeztem a súlyomat. Úgy éreztem, Richard figyel engem, a poszter rikító vörös foltként ott maradt a látószögem szélén. Megfordultam, és Jamesre néztem.

– A jó hír, hogy a tegnapi dráma után már nem próbálhatja eltörni a karodat a harmadik felvonásban.

– Úgy véled?

– Te nem?

Szomorúan és zavarodottan rázta a fejét.

– Ennél okosabb.

– Szóval… szerinted mit fog csinálni?

– Meghúzza magát néhány napig. Kivárja a premier estéjét. Gwendolyn nem fog felrohanni a színpadra, hogy leállítsa az előadást. – Tekintetével folyamatosan a posztert pásztázta. Egy pillanatra talán arról is megfeledkezett, hogy én ott vagyok.

James: – Egyszerre minden istenek nevében!

Ugyan miféle táppal él e Caesar, Hogy ilyen nagyra nőtt? [38]

Egy ideig csendben maradtam, majd a saját soraimból idéztem válaszként, magam sem tudtam, miért:

– Kezem rá!

S ha van, ki bármi messze lépni mer, E láb is ott lesz.[39]

James szürke szeme aranyként ragyogott, ahogy rám nézett, és azt mondta:

– Így! az alku áll.[40] – Volt valami ismeretlen a mosolyában, valamiféle vad öröm, amitől én lelkes, ugyanakkor nyugtalan lettem. Igyekeztem a legőszintébben rávigyorogni, majd követtem őt a konyhába egy pohár vízért. A szám elviselhetetlenül kiszáradt.

6. JELENET[41]

Richard arca kísértett a hét hátralévő részében, de nem csak az övé. A Jamesről készült poszter is megjelent: királyi kékben Róma lelke szlogennel. A többiek promóciós fotói – Alexanderről; Wrenről és Meredithről; majd rólam, Colinról és a mi Lepidusunkról közösen – is feltűntek a SZÉP előterében és az iskolai újságban. A campus ismét a közelgő előadás várakozásától zsongott.

A premier estéjén egyetlen üres szék sem maradt a teremben. A dellecheri előadások minősége legendás volt, és annak a lehetősége, hogy a következő nagy színészt, artistát vagy virtuózt láthassák, még mielőtt elragadná őket a hírnév, a hallgatókon és tanári karon túl másokat is vonzott.

Az épület megtelt helyi Shakespeare-rajongókkal, osztálykiránduláson lévő tanulókkal és szezonbérletesekkel. (Még tavasszal a legjobb helyeket lefoglalták egy csomó New Yorkból hívott ügynöknek, hogy megnézzék az előadásunkat.)

Fényár ragyogott egy csapatnyi másodévesre, Róma köznépére; megszédültek a puszta gondolattól, hogy először állhattak a Dellecher színpadára. Mi – a sokkal tapasztaltabbak és feleannyira izgatottak – a kulisszák mögött vártunk.

A darab első két felvonásán át a feszültség olyan magasra hágott, hogy úgy tűnt, az egész nézőtér lélegzet-visszafojtva figyelt. A merénylet gyors volt, és erőszakos, és amint James jelzett az összeesküvőknek, hogy szóródjanak szét, csengő füllel botorkáltam le a színpadról.

– Bassza meg! – Ügyetlenül a színpad oldalán függő nehéz fekete függönynek mentem. Valaki vállon ragadott, és útba igazított, közben a többi összeesküvő elviharzott mellettem az öltöző felé. A termet betöltötte Antonius Caesar teste fölött mondott szenvedélyes monológja.

Colin: – Oh megbocsáss, te vérző földdarab,

Hogy hentesidhez ily nyájas vagyok.

A legnemesbik férfi romja vagy te,

Ki valaha az idők hullámában élt.

Jaj a kéznek, mely e drága vért kiontá!

A sötétben tapogatózva a fal felé közelítettem, egyik kezemmel a fülemen. Aki korábban megmentett attól, hogy ne essek arccal a kötelek közé, megfordított.

– Jól vagy? – suttogta Alexander. – Mi történt?

– Pont fülön csapott.

– Mikor? – Ez már James hangja volt.

– Amikor leszúrtam, megfordult, és megütött a könyökével. – Olyan intenzív fájdalom hasított a koponyámba, mintha egy vasszeget szúrtak volna belé. A díszlethúzó kötélzet felé görnyedtem a térdeimre támaszkodva. Egy meleg tenyér ért a tarkómhoz; nem tudtam, kié.

– Nem így próbáltuk – mondta Alexander.

– Persze hogy kurvára nem – mondta James. – Lélegezz, Oliver!

Ellazítottam az állkapcsomat, és mély levegőt vettem. James keze a vállamra csúszott.

– Megint megpróbálta kicsavarni a csuklódat? – kérdeztem.

– Igen. – A fény felé tekintett, ami a színpad alatti támaszok közt pislákolt. Colin végzett a monológjával, és egy szolgával értekezett.

– Direkt csinálja az ilyen szarságokat? – kérdezte Alexander. – Majdnem letépte a fejem, amikor ledöftem, de úgy voltam vele, csak elragadtatta magát.

– Láttad már James karját?

James lepisszegett, de csak kigombolta a bal ingujját, és felhúzta. Még a félárnyékban is láttuk a kékes-lilás foltokat a bőrén. Alexander egy lélegzettel káromkodott egy sort.

James visszaengedte az ingujját.

– Ahogy mondod.

– James – néztem a szemébe –, tennünk kell valamit.

Elfordult, a színpadról érkező fénytől az arca beteges, maláriás sárga színt öltött. Közeledett a szünet.

– Rendben – mondta. – De Fredericket és Gwendolynt hagyjuk ki ebből.

– Hogy?

Alexander kissé morgó hangon azt mondta:

– Ha harcot akar, adjuk meg neki!

A fülcimpámat húzogattam. A fülem halk, de éles csengése bosszantott, akár egy légy.

– Alexander – mondtam –, ez öngyilkosság.

– Nem értem, miért.

– Mindhármunknál erősebb.

– Nem, Oliver, te idióta! Külön-külön erősebb, mint bármelyikünk – nézett rám metszően.

Hirtelen kialudtak a színpadon a fények, a közönség pedig tapsban tört ki. Egyszerre emberek rohantak el mellettünk. A sötétben nem lehetett megállapítani, ki kicsoda, de tudtuk, hogy az egyikük biztosan Richard. Alexander engem és Jamest a díszlet felé lökött, mögöttünk a nehéz kötelek himbálóztak és nyöszörögtek, mint az árbóckötelek. Keze satuként nehezedett a vállamra, fülemben a közönség ovációja robajlott.

– Figyelj – mondta –, Richard nem bír el hármunkkal egyszerre. Holnap ha bármivel próbálkozik, a merénylet helyett egy jogos seggbe rúgást kap.

– Itt a kezem! – mondta James egy pillanatnyi hezitálás után. – Méltó, hogy megtegyük.

Én is haboztam, egy fél pillanattal tovább.

– Ezt mondom én is.

Alexander megszorította a karomat.

– És én; s mi hárman, hogy kimondtuk ezt,[42] aztán próbálkozzon csak az a hülye barom.

Elengedett minket, amint hirtelen felgyúltak a nézőtéren a fények, és a közönség szedelőzködni kezdett a függönyön túl. Néhány elsőéves, feketébe öltözött technikus már sietett is a színpadra, hogy feltakarítsák a merénylet utáni felfordulást.

Mi hárman komoran összenéztünk, és mást már nem is mondtunk, csak elindultunk egymás után az öltöző felé. Én James után mentem, és a végtagjaim ugyanattól az ideges érzéstől bizseregtek, mint egy héttel ezelőtt: egyszerre lelkesen és nyugtalanul.

7. JELENET[43]

Richard szükségtelen durvaságától eltekintve rendben lezajlott a premier, és másnap reggel dicséretekkel halmoztak el minket a folyosókon. Az ének és a zene szakos hallgatók tartózkodók maradtak – őket csak azok nyűgözhetik le, akik olyan kifinomult művészeti ágban jártasak, mint a zene –, de a többiek tágra nyílt szemmel csodáltak.

Hogyan is magyarázhattuk volna el, hogy a színpadon állva mások szavait elmondani úgy, mintha az a sajátunk lenne, az nem egy bátor tett, hanem inkább egy elkeseredett erőfeszítés a közös megértés érdekében? Egy kísérlet arra, hogy egy finom köteléket alakítsunk ki beszélő és hallgató közt, hogy közöljünk valamit, bármi tartalmasat. Mivel nem tudtuk kifejezni ezt, egyszerűen csak illő (és néhány esetben teljesen mesterkélt) alázattal elfogadtuk a dicsérő szavakat és gratulációkat.

Az órán könnyen elkalandoztak a gondolataink. Alig figyeltem Frederick tanítására, és az elmém olyan messzire barangolt Camilo egyik egyensúlyi gyakorlata során, hogy Filippa hátralökött engem. Alexander türelmetlenül tekintett rám, ami egyértelműen azt jelentette, hogy „szedd már össze magad!”.

Órák után visszavonultam a Toronyba egy bögre teával és René Girard Az irigység színháza[44] című könyvével abban reménykedve, hogy el tudom terelni a gondolataimat a közelgő éjszakával kapcsolatos tucatnyi baljós megérzésről.

Addigra már semmiféle szimpátiát nem éreztem Richard iránt; a könyörtelen ellenségeskedés széles skálája, amit az elmúlt hetekben gyakorolt, mélyebb nyomot hagyott, mint háromévnyi szilárd barátság. De tudtam, hogy bármiféle megtorlás a részünkről nem marad büntetés nélkül. Minden külső szemlélő csak egy fellengzős és haragtól vezérelt játszmának bélyegezné, de amikor próbáltam meggyőzni magam, hogy csak erről szól a dolog, Frederick hangja halkan emlékeztetett, hogy párbajoztak már kevesebbért is.

Bármennyire jelentősnek is látszott a Richarddal való viszályunk miatt kilátásban lévő megfeddés, nem csak ennek súlya nyomta a vállamat. Péntek este volt a társulat partija; egy órával a függöny végső legördülése után a legtöbb dellecheri színház szakos hallgató és néhány más szakról a merészebbek megszállták a Kastély földszintjét, hogy megünnepeljék a jó nyitányt, és igyanak a következőre.

Meredith és Wren – egyikük sem jelent meg a színpadon a második felvonás után – kegyesen belementek, hogy visszalopakodnak a szünetek és a függönylegördülések közt, hogy mindent előkészítsenek az éjjeli tivornyához. Így a többieknek érkezéskor más dolguk sincs, mint hogy hálát adjanak Dionüszosznak, majd belevessék magukat az éjszakába.

Fél hétkor becsuktam a könyvemet, és lementem az étkezőbe.

Az asztalt és a székeket már elpakolták, hogy legyen elég hely egy táncparkettnek. Néhány hangszórót, amit titokban kölcsönvettek a hangteremből, a sarokba raktak, ahonnan kábelek kígyóztak a legközelebbi konnektorokig. Kimentem a Kastélyból, és elindultam a SZÉP felé bosszúsan és feszülten, ezek az érzések pedig minden egyes perccel egyre ijesztőbbé váltak.

Ez biztosan kiült az arcomra, mire elértem az öltöző ajtaját, hiszen Alexander megragadta a kabátom elejét, kivonszolt a raktérbe, és a számba dugott egy meggyújtott spanglit.

– Ne parázz! – mondta. – Minden rendben lesz.

(Nem hiszem, hogy bárki valaha is ekkorát tévedett volna.)

Engedelmesen szívtam a cigit, míg csak pár milli maradt belőle. Alexander elvette, ujjbegyig elszívta, a földre dobta, majd visszavezetett. Baljós érzésem az agyam hátuljában megbújó tompa paranoiává halványult.

Az idő lelassult, ahogy feltettem magamra a sminket, felvettem a jelmezem, majd bemelegítettem a hangszálaimat. James, Alexander, Wren, Filippa és én az átjáró falának támaszkodtunk kezeinket a rekeszizmainkra téve, és ezt kántáltuk: „Üvöltsetek, ó, üvöltsetek! Ti mind / Kő-emberek vagytok.”[45] Amikor egy fejhallgatós elsőéves jött, hogy közölje, öt perc maradt a beállásig, a saját időeltolódásom összeomlott, és minden úgy mozgott, mintha gyorsítva előretekerték volna.

A másodévesek kiürítették az öltözőt, majd szétszóródtak a helyüket keresve a színpad oldalainál, sietve gombokkal és mandzsettákkal bíbelődtek, vagy a folyosón egyensúlyoztak, míg próbálták bekötni a cipőjüket. Filippa a női öltözőben egy székbe dobott, majd egy fésűvel és egy tubus hajzselével nekem esett, amint felgyúltak a fények, és a darab első sora elhangzott a színpad mögötti hangszórókból.

Flavius: – El, renyhe nép, lóduljatok haza.

Ünnepnap ez ma?

Filippa megpaskolta a homlokomat.

– Oliver!

– Basszus, mi van?

– Végeztünk, tűnés innen! – mondta csúnyán nézve rám egyik kezével a csípőjén. – Mi van veled?

– Elnézést – mondtam, miközben kiszálltam a székből. – Köszi, Pip.

– Be vagy tépve?

– Nem.

– Kamuzol?

– Igen.

Összepréselt ajkakkal rázta a fejét, de nem dorgált tovább. Nem voltam teljesen józan, de nem is álltam be teljesen, és bizonyára tudta, hogy az egész Alexander hibája.

Kijöttem a női öltözőből, és az átjáróban lézengtem, majd egyszer csak Richard elviharzott előttem, annyiba sem véve engem, mint a falon lévő festéket. Féllépésnyire követtem, majd beléptem a ragyogó fényárba, és amennyire őszintén csak tudtam, azt mondtam:

– Csendesen, hejh! Caesar szól.

Az első és a második felvonás lement, akár egy hurrikán első viharfrontja. Volt némi moraj, zengés és a közelgő veszedelem előszele, de mi és a közönség tudtuk, hogy a legrosszabb még hátravan. Amikor Calpurnia belépett, a kulisszák mögül figyeltem. Úgy tűnt, Richard és Meredith túltették magukat a nézeteltérésükön, vagy legalábbis félretették a színdarab végéig. Richard kemény volt vele, de nem erőszakos; Meredith pedig türelmetlen vele, de nem provokatív. Mielőtt észbe kaphattam volna, James megrázta a vállamat, és azt suttogta:

– Gyerünk!

A harmadik felvonás egy vászonra vetített oszlopsor sziluettjével nyitott, ami skarlátvörösen ragyogott: a nyers, veszélyes hajnal. Richard állt a két oszlop között, mi körülötte, Metellus Cimber fivérét védve a Tálon térdelt.

Én álltam a legközelebb Richardhoz, olyannyira, hogy láttam az álla apró rángását. Alexander egy ragadozó tigris türelmével várt a kör túlsó oldalán; tekintetünk találkozott, és megvillantotta a kabátja bélését, felfedve az övébe dugott papírból készült kést. (A kontextus miatt jobban illett oda a kés a tőrnél, de nem volt kevésbé fenyegető.)

Richard: – Volnék miként ti, hajlanám; ha kérni

Tudnék, hajthatna kérelem.

De én Szilárd vagyok, mint éjszak csillaga,

Melyhez kimérten nyugvó szerkezetre

Hasonló nincs az égnek boltozatján.

Csillogó szemmel végignézett rajtunk, azt lesve, ki mer ellenszegülni. Nyugtalanul álltunk ujjainkkal a keskeny pengéinken, de csendben maradtunk.

Richard: – Számatlan szikra festi az eget;

És mindenik tűz, fénylő mindenik,

De egy vagyon csak, mely helyén marad:

Úgy a világ is fel van bútorozva

Emberrel, s embervér, hús mindenik

S érző; de mind e szám között csupán

Egyet tudok, ki víhatatlanul

És rendületlen megmarad fokán.

Hangja betöltötte a nézőtér minden egyes szegletét, ahogy egy robajló földrengéskor apró repedések borítják el a földkérget. Jobbomon Filippa egy kissé megemelte az állát.

Richard: – Hogy ez én vagyok, hagyjátok megmutatnom

Az által is, hogy eltökélt valék

Száműzni Publiust, s elszánt vagyok

Száműzetésben hagyni őt.

Cinna ellenkezni kezdett, de nem is figyeltem rá. Szemem Jamesre és Alexanderre szegeződött. Egymás mozgását tükrözve kissé a közönség felé fordultak, hogy lássák az övükön megcsillanó fémet.

Megnyaltam az alsó ajkamat. Minden olyan közelinek tűnt, annyira valódinak, mintha egy mozi első sorában ültem volna. Szorosan becsuktam a szemem, az öklöm a késem markolata köré szorult, és füleltem, hogy a végzetes mondat tettre késztessen.

Richard: – Brutus nem hiába térdel-e?

Kinyitottam a szemem, és csak Jamest láttam, ahogy behajlított térdekkel nézett fel Richardra mély megvetéssel az arcán.

– Kéz, szólj helyettem – kiáltottam, majd Richardhoz léptem, és a pengémet a felemelt karja alá szúrtam. A többi összeesküvő hirtelen életre kelt, és darazsak módjára körénk gyűltek. Richard vicsorogva, fogát csikorgatva rám meredt. Elrántottam a fegyverem, és hátrébb léptem, de megragadott a galléromnál, és olyan erővel szorította a szövetet a torkom köré, hogy alig kaptam levegőt. Elejtettem a késem, mindkét kezemmel megragadtam a csuklóját, miközben a hüvelykujját a nyaki ütőerembe süllyesztette.

Már elmosódott előttem a világ, amikor Richard fájdalmas üvöltéssel elengedett; Alexander megragadta őt a hajánál, és hátrarántotta. Egyik kezemmel a nyakam után nyúlva durván a farokcsontomra estem.

Valaki hátraszorította Richard karját, majd a másik fél tucat összeesküvő lendült előre, hogy megszúrja őt, aki így már védekezni sem tudott. A zűrzavarban vadul csapkodni kezdett, majd eltalálta Filippát pont a gyomránál, olyan erősen, hogy a lány attól egyből elterült. A lépcső tetejére érkezett. Éppen felálltam, így láttam, ahogy elesik, és egy dühös, artikulálatlan hang tört elő a torkomból. Félrelöktem Cinnát, és letérdeltem Filippa mellé. Felemelte a fejét, a gyomrát szorongatva, erőtlenül fulladozott, és próbált levegőhöz jutni.

Hirtelen a csetepaté alábbhagyott, félig megfordultam, továbbra is Filippa mellett térdelve, aki csöndben volt, ám erősen szorította a lábamat. Richard ott állt körülötte a ziháló összeesküvőkkel, karját az oldalához szorították. Alexander keze még mindig a haját markolta. James kissé odébb állt zilált ruházattal, a késébe kapaszkodott.

Richard szavait áthatotta a harag, amikor azt mondta: – Brutus te is?

James egy lépést tett felé, és a pengét a nyakához tartotta. Richard: – Úgy halj meg Caesar.

James arca nyugtalanítóan üres lett. Gyorsan végighúzta a kést, Richard rövid fuldokló hangot hallatott, majd a fejét a mellkasára ejtette. Alexander és a többi összeesküvő egyesével elengedte őt, a teste a földre hullott. Amikor a többiek újra kiegyenesedtek, a másod- és harmadévesek rám, majd Jamesre és Alexanderre tekintettek tágra nyílt szemmel, fájdalmasan tudatában a figyelő közönségnek és a ténynek, hogy a jelenne teljesen elszabadult. Az egyiküknek szövege lett volna, de biztosan elfeledkezett róla, mivel senki sem szólalt meg. Alexander várt, ameddig csak lehet, majd átvette a szövegét.

– Váltság! szabadság! meghalt a bitorlás. – Meglökte a hozzá legközelebb lévő másodévest.

– El! hirdessétek utczáinkon ezt.

A többiek megkönnyebbülten fellélegeztek. Filippa zihált, ahogy újra levegő áramlott a tüdejébe. Segítettem neki félig felülni, addig Alexander tovább osztogatta a parancsokat.

– Szószékre fel s kiáltsa valaki: / Váltság! szabadság!

Visszakanyarodtunk a szöveghez, mintha semmi szokatlan nem történt volna. Viszont ahogy Filippa és én feltápászkodtunk, muszáj volt letekintenem Richardra, aki szinte teljesen mozdulatlanul feküdt, csak a szemhéja rángott dühösen, és a nyakán dudorodó ér lüktetett.

8. JELENET

A fejem kitisztult, mire Brutus és Cassius puccsa összeomlott. Richard távozott az ajtón keresztül az egyik szünet alatt, és senki sem látta egészen a negyedik felvonásig, amikor Caesar szellemeként tért vissza, ami a rideg modorossága miatt kétszeresen gonosznak hatott.

A függönyt utoljára fél tizenegykor húzták el, a testem a kimerüléstől sajgott, de a merénylet jelenetében lévő többrétegű dráma és a parti miatti várakozás ébren és éberen tartott. Mire lemostam az arcom, levettem a jelmezem, majd újra felöltöztem, a legtöbb másod- és harmadéves már elment.

James és Alexander az átjáróban vártak, és már négy igen vaskos spanglit is csavartak (mindhármunknak egyet-egyet, valamint Filippának is egy szálat, ő még visszament a Kastélyba átöltözni). Kiléptünk a SZÉP-ből, majd zsebre dugott kézzel átszeltük az erdei ösvényt. Nem beszéltünk a három per egyben lévő incidensről, pusztán Alexander jegyezte meg, hogy „remélem, megtanulta a leckét”.

Amikor már tízméternyire voltunk a Kastélytól, a fülledt buli fényei kezdtek átszűrődni a fák árnyai közt. Megálltunk, hogy elszívjuk a cigijeinket, majd nyirkos tűlevelek közé tapostuk a csikkeket. Alexander felénk fordult.

– Hosszú hetünk volt. Hosszú estét tervezek, és ha ti ketten nem lesztek becsületesen bebaszva éjfélig, akkor kezembe veszem a dolgot, és akkor biztosan bebasztok reggelre, becsületesen vagy másképp. Értve vagyok?

Én: – Úgy hangzik, mintha meg akarnál erőszakolni. Alexander: – Tedd, amit mondok, és akkor nem fajul el odáig. James: – Mindketten a pokolra kerültök.

Alexander: – Közvetlenül.

Én: – Azon nyomban.

Alexander: – Minden ember győzelmi ünnepet üljön; táncczal, örömtüzekkel, kinek-kinek a mint kedve és hajlama hozza magával.[46] Gyerünk!

Engedelmesen elindultunk.

A főbejárat nyitva volt, és egy hangzivatar hullámzott felénk üdvözlésképp. A Kastély tömve volt a partizós ruhájukban virító emberekkel, néhányan iszogattak, mások táncoltak. (A fiúk nem tűntek sokkal másabbnak, mint általában – csak fessebbek és fésültebbek voltak –, a lányokra viszont alig lehetett ráismerni. Leszállt az éj, és azzal együtt feltűntek a rövid, kihívó ruhák, erős sminkek, fényes rúzsok, amiktől az egyszerű lányok egy csapat bűbájos, éjszakai lénnyé változtak.) A köszöntő üvöltés ránk zúdult; kezek nyúltak utánunk, hogy a ruháinkba markolva tehetetlenül bevonszoljanak minket.

Két hordó hűlt a földszinti fürdőkádban, amit jól megpakoltak jéggel és vizes palackokkal. Többcsomagnyi műanyag pohár a konyhapulton, valamint egy sor olcsó rum, vodka és whisky bowlingbábukként piramis alakban elhelyezve a sütőn (amit főleg Meredith elképesztő havi költőpénze állt, a mi szerény hozzájárulásunkkal). A jó cuccot Alexander szobájában tárolták.

Amint megérkeztünk, Filippa elhúzott az emeletre, majd visszatérve mindannyiunknak egy skót whiskyt és egy üdítőt hozott. Közvetlenül ezután James és Alexander is eltűnt, elnyelte őket a tömeg. A legtöbb színház szakos a konyhában gyűlt össze, ahol a kelleténél kétszer hangosabban beszélgettek és nevetgéltek – még mindig előadtak a kevésbé idegesítő képzőművész, nyelv és filozófia szakos nézőik szeme láttára. Az ének- és a zenehallgatók rögtön kritizálni kezdték a zenei kínálatot, a táncosok pedig az étkezőt lepték el, hogy felvághassanak, ahol olyan gyér volt a világítás, hogy vagy csak sejthették, kivel is táncolnak, vagy csak simán nem érdekelte őket.

A padlóban dübörgött a zene, minden egyes basszus egy földrengéssel ért fel, mintha egy dinoszaurusz közeledett volna nagyon lassan. Az italom felszíne folyamatosan remegett és vibrált, mígnem Filippa egy jó adag jeget nem dobott bele.

– Köszönöm – mondtam neki. Máshol járt, valamin elmerengett. – Minden rendben?

– Igen – mondta egy fájdalmasnak tűnő mosollyal. – Van egy durva horzsolásom, de nem feltűnő helyen.

– Szerintem jól nézel ki – mondtam bénán. Valami rövid kék cuccot viselt, ami kiemelte hosszú lábait. Szerencsére rajta nem volt vakolat, sikerült emberszerűnek maradnia.

– Néha megesik – mondta, kifújta a levegőt, kicsit ellazította magát. – Merre jártál?

– Kint. Alexander teker neked egy spanglit, ha gondolod.

– Isten áldja azt a mocskos hedonistát! Ő most hol van?

– A táncparketten – feleltem –, elsőévesekre pályázik, akik még nem tudják, hogy melegek.

– Hol máshol? – mondta, majd kiment a konyhából fürgén átcsúszva az emberek közt, akik a pultnál igyekeztek szert tenni a rohamosan fogyó italokra. Elvettem egy hosszú italt – skót whisky szódával –, és arra gondoltam, vajon mikor üt be az anyag. Colin és még néhány harmadéves megálltak a kocsibejáró felé tartva – itt dohányoztak, beszélgettek és arra vártak, hogy a dobhártyájuk lüktetése elmúljon –, hogy gratulálhassanak a remek előadásért. Megköszöntem nekik, és mikor elindultak, Colin megállt a küszöbön. Fejemet közelebb dugtam hozzá, hogy halljam.

– A három per egy kicsit félresiklott – mondta. – Minden rendben?

– Szerintem igen – mondtam. – Pipet kicsit megütötték, de kemény csaj. Láttad Richardot?

– Az emeleten vedeli a whiskyt, mintha az élete múlna rajta. Összenéztünk, mindkettőnk arcán ugyanazzal a kifejezéssel:

félig megvetőn, félig aggódva.

Mindkettőnkben élesen élt az emlék a legutóbbi alkalomról, amikor Richard túl sokat ivott.

– Mi van Meredithtel? – kérdeztem azon tűnődve, talán ő is közrejátszott Richard komor hangulatában, vagy csupán James, Alexander és mi vagyunk a hibásak.

– A kertben van sokadmagával – mondta Colin. – Ő készítette ki a fényeket. Szerintem arra ügyel, hogy senki se tépje le őket.

– Ez rá vall.

Vigyorgott. (Bár korábban Richardhoz hasonlítottuk őt, ez már nem állta meg a helyét. Ugyanazokat a bombasztikus szerepeket játszotta, de a színpadon túl a pimaszsága inkább megnyerő volt, mintsem dühítő.)

– Kijössz egy cigire? – kérdezte.

– Már egy megvolt, de keresd meg Pipet az udvaron.

– Csodás – mondta, majd a barátai után ment. A konyha felé fordulva pásztáztam a helyet a tekintetemmel, James után kutatva.

Talán egy órán át, talán tovább, szobáról szobára jártam, egyik beszélgetésből a másikba csöppentem, italokat és gratulációkat fogadva el udvarias közönnyel. Az étkezőben szóló zene annyira hangos volt, hogy alig hallottam, mit mond a másik. A tompa vörös fény és a folytonosan örvénylő és dülöngélő emberek csak súlyosbítottak a részegségemen. Amint kiértem, kiszúrt az a flörtölős lány, aki halloweenkor is megtalált. Rögvest sarkon fordultam, és az épület oldalánál a kert felé menekültem.

A kert – ami nem is volt igazi kert, inkább csak némi pázsit, amit három oldalról fák vettek körül – nem volt annyira tele. Három-négy fős csoportokban ácsorogtak az emberek, beszélgettek, nevettek, vagy épp a fényfüzéreket bámulták, amiket fáradságos munkával fától fáig feszítettek ki. Az udvar úgy ragyogott, mintha ezernyi szívélyes szentjánosbogár úgy döntött volna, hogy részt vesz a bulin.

Meredith a középen lévő asztalon ült keresztbe tett lábakkal, egyik kezében egy ital volt, a másikban egy fogpiszkáló, azon két olívabogyóval. (Úgy tűnt, martinit kortyolgatott, míg mindenki más jól elvolt a kólával kevert italával.) Bizonytalanul az udvar széle felé közelítettem. Csak néhány szót váltottunk az öltözői incidens óta, és nem tudtam, mi is volt a helyzet kettőnk közt. Hamar azon kaptam magam, hogy a lábait bámulom. Vádlija tökéletes ívet írt le a keskeny bokájáig és a fekete magas sarkú cipőjéig. Azt is lehetségesnek tartottam, hogy azért ült az asztalon, mert ha a puha talajon állt volna, belesüllyed a földbe. Amikor észrevette, hogy ott vagyok, mosolygott, látszólag neheztelés nélkül. (A mellette lévő fiú – az egyik csellós a zenekarból, valamelyik évfolyamról – tovább beszélt, fel se tűnt neki, hogy Meredith már nem rá figyel.) A megkönnyebbülés apró hulláma áramlott végig rajtam. Meredith visszafordult a csellista felé, de az italába nézett, és a fogpiszkálóval kevergette.

Éppen vissza akartam menni az épületbe, amikor egy kar fonódott a derekam köré.

– Szia – mondta Wren bújós kiscicásan, ahogy szokta, amikor iszik. Könnyű, fakózöld ruhát viselt, amitől úgy nézett ki, mint Csingiling.

Megcsavartam egy hajtincsét.

– Szia. Jól érzed magad?

– Csodásan, csak Richard undok.

– Döbbenet.

Grimaszolt, amitől ráncba szaladt az orra fölött a bőr. Még mindig a derekamat ölelte, én pedig arra gondoltam, vajon meg tudna-e állni magától a lábán.

– Nem tudom, mi ütött belé – mondta olyan keserűséggel a hangjában, amit korábban még nem hallottam. – Mindig is egy kicsit szemét volt, de most… Nem is tudom. Gonosz.

Annyira ártatlanul ejtette ki a szót, hogy egyfajta védelmező, nagytestvér érzés tört rám. Az oldalamhoz szorítottam, és azt mondtam:

– Nem tudom, hogy a „gonosz” lefedi-e.

– Miért?

– Nem is tudom, ez nem csak gonoszság… ez szadizmus. A színpadon gyepált minket. A megnyitó estéjén ki akarta lyukasztani a dobhártyámat, Filippának Ausztrália méretű zúzódása van, na és James… – Itt leálltam, kissé megkésve emlékeztetve magam a betartandó ígéretemre. A verbális és vizuális szűrőim nem működtek megfelelően.

– Mit csinált Jamesszel? – kérdezte követelőzően és némi riadt bizonytalansággal. Próbálta tartani magát, de a whisky nem engedte.

– Megígértem neki, hogy nem beszélek róla senkinek. De neked elmondja, ha rákérdezel. – Jamesre gondoltam, ahogy Wren hajtincsét tekergette, és felmerült bennem, hogy James szinte bármit megtenne, amit a lány kér. Valami kellemetlenül szorította össze a mellkasomat.

Wren megint grimaszolt. Karja szorítása lazább lett körülöttem, mintha meg is feledkezett volna arról, hogy belém csimpaszkodik.

– Tudod, néha megrémít.

– James? – kérdeztem zavarodottan. Megrázta a fejét.

– Richard. Félek, hogy komolyan bántana valakit, vagy saját magát. Ő olyan… meggondolatlan, érted?

Én nem ezt a szót használtam volna, de azért bólintottam.

– Ezt el kellene mondani neki. Talán te vagy az egyetlen személy, akire figyel.

– Lehet. Viszont várok ezzel reggelig. Már teljesen elázott.

– Nos – mondtam –, ha túl részeg ahhoz, hogy felálljon, még akár jó is lehet ez a buli.

Különös süllyedő érzés kerített hatalmába. Akármennyire is volt Richard részeg, soha nem volt teljesen cselekvésképtelen. Attól csak még inkább – Wren szavaival élve – meggondolatlan lett.

Meredith lecsúszott az asztalról, elnézést kérve a csodálóitól (amiből akkor éppen négy is akadt). Meglepően stabilan átkelt az udvaron, kihúzta magát, és azt mondta:

– Hát milyen édesek vagytok! – Ilyen közelről és kissé ködös aggyal képtelen voltam nem őt bámulni. Csinos, fekete ruhát viselt, ami csak az egyik vállát fedte, a másikon gyöngysor ragyogott. Cipőjében majdnem olyan magas volt, mint én.

– Lenyűgöző lett a kert, Mer – mondta Wren.

– Igen. – Meredith az izzókra nézve mosolygott. – Nem akarom itt hagyni. S én vesztem a legkedvesb társakat[47] – kacsintott. Sötét szilvalila szemfestékétől valahogy még zöldebbnek tűnt a szeme.

– Hová mész? – kérdezte Wren.

– Be, egy italért. – Megemelte az üres poharát. – Még egyet? Wren csuklott.

– Szerintem nekem elég volt.

– Szerintem neked is – mondta Meredith, de nem is leteremtőn, inkább őszintén. Felém fordult. – Olivát, Oliver? – Megemelte a fogpiszkálóját, aminek a végén már csak egy olívabogyó maradt.

– A tiéd – válaszoltam egy önkéntelen vigyorral. – Ha én enném meg, az már kannibalizmus lenne.

Olyan metszőn nézett rám, hogy néhány fokkal megemelkedett a testhőm. Leharapta az olívabogyót a fogpiszkálóról, majd bement. Figyeltem, ahogy eltűnik, majd ostobán az üres ajtóra meredtem, amíg Wren meg nem szólalt.

– Nem úgy tűnik, mint aki annyira szenved.

– Mi?

– Ő és Rick „egy kis szünetet tartanak” – mondta egyik kezével macskakörmöket rajzolva a levegőbe. – Azt hittem, tudod.

– Öhm, nem. Nem tudtam.

– Meredith ötlete volt. Richard nem igazán örült neki, de tudod, milyen, ő ugyan nem kér bocsánatot semmiért. – Grimaszolt. – Ha lenyeli a büszkeségét, talán Meredith meggondolta volna magát.

– Oh!

Ásított, kézfejét a szája elé emelve.

– Mennyi az idő?

– Nemtom – mondtam. – Késő. – Nagyon nehéznek éreztem a szemhéjamat.

– Megyek, kiderítem.

– Nem akarom tudni.

Elengedett, és ellökte magát az oldalamtól, hogy egyenesen álljon.

– Jó, akkor nem árulom el neked. – Megpaskolta a karomat, mintha egy kutya lennék, és megindult fel a lépcsőn két ujjával feltartva a szoknyája egyik oldalát.

Míg beszélgettünk, szinte teljesen kiürült az udvar. Az emberek vagy bementek, vagy (reményeim szerint) a szobájukba. A mi kis tisztásunk közepe felé vettem az irányt, ahol lehunytam a szememet. Csipkedett az éjszakai levegő, de nem zavart. Balzsamként hűtötte le a felhevült bőrömet, kiszívta a füstöt a tüdőmből, elűzte Meredith bársonyos árnyékát a fejemből. Amikor kinyitottam a szemem, meglepetésemre egy kék foltot láttam sötét lombkoronán, a fehér hold karéja vigyorgott le rám. Egy hirtelen támadt vágy ébredt bennem, hogy lássam a teljes eget, emiatt elindultam a tóhoz vezető ösvényen. Viszont pár lépés után James hangja megállított.

– Helyes a világítás, Hold! Igazán, a hold igen kedvesen süt.[48]

Megfordultam, és ott állt mögöttem zsebre tett kézzel.

– Merre voltál egész éjjel?

– Őszintén?

– Igen, őszintén.

– Ide-oda csapódtam, majd elegem lett, és fellopóztam, hogy olvasgassak.

Nevettem.

– Mekkora egy kocka vagyok. Végül mi vett rá, hogy legyere?

– Nos, éjfél után van, és nem okozhatok csalódást Alexandernek.

– Kétlem, hogy mostanra már emlékszik arra, amit nekünk mondott.

– Valószínűleg nem. – Hátradöntötte a fejét, hogy megcsodálja az eget. – Távolabbinak tűnik, amikor csak ilyen keveset látsz belőle.

Egy ideig csak álltunk, arcunkat az ég felé fordítva, szótlanul. A Kastély zajai tompa háttérmorajnak hatottak, mint egy távoli úton elhúzó autók motorjainak a zúgása. Egy bagoly huhogott lágyan valahol.

Felötlött bennem (talán ekkor először), hogy mennyire egyedül is voltunk, amikor üres a Kastély, amikor nincs buli, amikor a többi hallgató fél mérföldnyire van a Hallban. Csak mi voltunk heten és a fák, az ég, a tó, a hold, no meg persze Shakespeare. Ő is velünk élt, mint a nyolcadik lakótárs, egy idősebb, bölcsebb barát, akit soha nem láttunk, de mindig körülötte forgott az elménk, mint aki csak épp most hagyta el a szobát. „Bizony, a költészet az ég leánya, / Nagy a hatalma ilyen esetekben.”[49]

Az elektromosság halkan sistergett, Meredith lámpái villódzni kezdtek, majd kialudtak. Az erős homályban a Kastély felé néztem. A konyha fényei még égtek, és a zene is hallható volt, ezért arra következtettem, hogy nem csaptuk le a biztosítékot.

– Vajon mi történt?

James nem volt rá eléggé kíváncsi ahhoz, hogy elfordítsa a tekintetét az égről.

– Nézd! – mondta.

A fények kialudtak, így láthattuk a csillagokat, amik fehér tűszúrásnyomként szóródtak szét a hold körül flitterként ragyogva. A világ teljesen mozdulatlanná vált egy csodás pillanat erejéig. Majd csörömpölés, egy kiáltás, valamit eltörtek odabent. Először egyikünk sem mozdult. Egymást nézve álltunk azt remélve – csöndben, elkeseredetten, értelmetlenül –, hogy valaki csak egyszerűen lelökött egy üveget a pultról, vagy megcsúszott a lépcsőn, vagy hasonló ügyetlen, ártatlan dolog történt. De mielőtt bármelyikünk is megszólalhatott volna, sikoltás harsant bentről.

– Richard – mondtam, és már a torkomban éreztem a szívemet. – Fogadni mernék.

Visszarohantunk a Kastélyba olyan egyenesen, ahogy csak tudtunk.

Az ajtó tárva-nyitva volt, de emberek állták el a bejáratot. James és én félrelöktük az ottlévőket, hogy a konyhába jussunk, ahol legalább egytucatnyian álltak egy körben a szoba szélén. James tört át a körön elsőként, félrelökve két másodéves nyelvszakost. Én nem voltam elég józan ahhoz, hogy felmérjem a távot, így nekimentem, amikor ő megállt, de a sűrű embertömeg miatt nem tudtunk elesni.

A csellista, aki kint Meredithtel beszélgetett, egyik kezével a fején, a földre rogyva ült, vér folyt ki az ujjai közül. Filippa lábujjhegyen guggolt mellette, körülötte törött üvegszilánkok.

Meredith és Wren Richarddal szemben állt, mindhárman egyszerre üvöltöttek, szavaik összemosódtak, a zenétől és a másik szobából beszűrődő nevetéstől nem lehetett kivenni belőlük semmit. Alexander lépett be a Richard mögötti ajtón, de Colinra támaszkodott, és nem volt olyan állapotban, hogy közbeavatkozhasson, így James és én léptünk elő bíróként.

– Mi történt? – kérdeztem túlkiabálva a ricsajt.

– Richard – mondta Filippa, és csúnyán nézett rá a válla felett.

– Lejött, és csak úgy megütötte őt.

– Mi a fene? Miért?

– Az udvart figyelte az emeleti ablakból.

– Mindenki nyugodjon le! – utasított James. Wren elhallgatott, de Richard és Meredith nem törődtek vele.

– Kezelhetetlen vagy! – kiáltotta Meredith. – Kényszerzubbonyban a helyed.

– Hát talán osztozhatnánk egyen.

– Ez nem egy kurva vicc! Kiverhetted volna a fogát.

A földön ülő fiú morgott, majd hátrahajolt, a nyál és a vér hosszú sávban folyt le az alsó ajkán. Filippa gyorsan felállt, és azt mondta:

– Igen, úgy néz ki, sikerült is neki. El kell vinni őt a gyengélkedőbe.

– Elviszem én – mondta Colin. Odatámasztotta Alexandert az ajtófélfához, átvágott a konyhán, széles ívben elkerülve Richardot. Filippával talpra állították a csellistát, és Colin vállára emelték a karját. Még el se hagyták a szobát, amikor Richard és Meredith újra belekezdtek a hangos szócsatájukba.

Meredith: – Most boldog vagy? Richard: – És te?

– Mindketten hagyjátok abba! – Wren hangja vészesen magas lett. – Csak fejezzétek be, menni fog?

Richard odalépett hozzá, Wren pedig óvatosan hátralépett egyet.

– Ez nem a te problémád, Wren.

– Nem – mondta Filippa élesen –, te teszed mindenki problémájává.

– Ne legyél már ekkora egy picsa, Filippa!

James én előrébb léptünk, de Meredith szólt előbb, és Richard lefagyott, a vállai közt lévő minden egyes izma megfeszült és kidagadt.

– Ne beszélj így vele! Fordulj meg, és nézz rám! – mondta Meredith. – Ne köss bele másokba, mint valami kurva kisiskolás, hanem nézz rám!

Richard megfordult, és olyan hirtelen indult meg felé, hogy mindenki hátrébb ugrott, de Meredith egy tapodtat sem mozdult. Vagy bátor volt, vagy őrült.

– Fogd be a pofád… – kezdte Richard, de Meredith nem hagyta, hogy befejezze.

– Különben mi lesz? Kivered az én fogamat is? – kérdezte. – Gyerünk! Ha mered!

Úgy véltem, hogy talán a „bátor” és az „őrült” jelzők nem zárják ki egymást.

– Meredith – mondtam óvatosan.

Richard odaviharzott hozzám, James és Filippa közelebb jöttek támogatásul.

– Ne kísérts! – mondta. – Téged darabokban küldelek a gyengélkedőre.

– Vissza! – Meredith meglökte őt, két keze tompán puffant a mellkasán, ahogy megütötte. Mielőtt visszaléphetett volna, Richard megragadta a csuklóját. – Nem róla van szó. Te pécézted ki őt, mivel engem nem üthetsz meg, és annyira meg akarsz ütni valakit.

– Az tetszene, igaz? – sziszegte Richard, előrébb rántva őt. Meredith addig csavargatta a szorításában a csuklóját, hogy kifehéredett a bőre. – Ha kicsit ellátnám a bajod, lenyomnánk nekik egy műsort. Mind tudjuk, mennyire szereted, amikor mindenki téged figyel. Te ribanc!

Hatan egymás közt már ezerszer neveztük Meredith-et a „lotyó” valamelyik szinonimájának, de ez borzasztóan más volt. Mintha minden elnémult volna, bár a zene továbbra is dübörgött a másik szobában.

Richard megragadta a lány állát, és maga felé döntötte az arcát.

– Nos, egy ideig jó kis móka volt ez.

Tétovázásom utolsó cérnája is elszakadt. Rárontottam, de Meredith közelebb volt. Az emberek sikoltottak, amikor a kézfejével arcon csapta Richardot, de nem úgy, mint Camilo óráján, nem pontosan vagy irányítottan, hanem vadul és veszetten, hogy minél nagyobb sérülést okozzon.

Richard durván káromkodott, de mielőtt hozzáérhetett volna Meredithhez, James és Alexander hátvéd módjára nekiugrottak.

Még a kettőjük súlya sem volt elég ahhoz, hogy ledöntsék a lábáról, egyre csak szórta a szitokszavakat, és kapálózva próbált elérni bármit is Meredithből. Megragadtam a lányt a derekánál, de addigra már Richard belekapott a hajába, ezért fájdalmában felordított. Felemeltem a földről, hogy elhúzzam, de ahogy a mellkasomnak ütődött, elvesztettem az egyensúlyomat, és Filippába botlottam. Richard, James és Alexander hátratántorodtak, és nekiestek a konyhasornak; fél tucat ember rohant oda, hogy elkapják őket, mielőtt földet érhettek volna.

Eltoltam Meredith haját az arcomból, egyik kezemmel továbbra is őt szorítottam – nem is igazán tudtam, hogy védeni vagy lefogni akartam őt, esetleg mindkettő.

– Meredith – próbálkoztam, de gyomron könyökölt, és lerázott magáról. Ahogy megtántorodtam, Filippa megragadta az ingemet, mintha attól tartott volna, hogy tennék valamit, ha elengedne.

Meredith kettőnk között elnézett Richardra, karját az oldalához szorította, erősen zihált. Lassan megindult előre. James már hátrált, és a többiek, akik még tartották Richardot, elrántották róla a kezüket. Alexander finoman káromkodott, ahogy az ujjával megérintette a véres ajkát. Minden szem Meredithre szegeződött, de ő nem az ilyenfajta rivaldafényhez szokott. Minden érzése kiült az arcára: szégyen, düh, bénító értetlenség.

– Te rohadék! – recsegte Meredith. Megfordult, és eloldalazott mellettem és Filippa mellett, szétrobbantva a rémült elsőéveseket, ahogy megindult a lépcső felé.

Richard és én egymásra bámultunk, mint a fegyvertelen vívók. Láttam a szemem sarkából, hogy Alexander egy szalvétáért nyúlt, hogy megtörölhesse a száját. Hallottam, ahogy Wren sírdogál, de zokogása távolinak hangzott. James árnyékként állt Richard mögött sokkos arckifejezéssel, amibe rémület és felháborodás vegyült. A harag bizsergett a bőrömön, megrekedt az ingem anyaga alatt, ami szorosan feszült a testemre. Bántani akartam Richardot, ahogy ő is bántotta Meredithet, ahogy Jamest, ahogy bármelyikünket is bántott volna a legapróbb indokból is. Filippára tekintettem, mivel még annyira sem bíztam magamban, mint ő, hogy nem támadom meg Richardot.

– Elmegyek – mondtam ridegen. Filippa bólintott, közben elengedte az ingemet, és nem vártam egy pillanatot sem. A tömeg olyan könnyen átengedett, ahogy Meredithet is. Befordultam a konyha és az étkező közti folyosóra, és a falhoz nyomtam a hátamat. Lassan lélegeztem az orromon keresztül, míg már nem forgott körülöttem a világ. Már nem is tudtam, mitől részegültem meg: a whiskytől, a fűtől vagy a fortyogó dühtől. Vettem egy utolsó, mély lélegzetet, majd az ajtón át a lépcső felé vettem az irányt.

– Meredith – mondtam immáron harmadjára. Egyedül ő volt ott, félúton a lépcsőn felfelé. A zene tompán hallatszódott át a falakon. Meleg, rózsaszín fény szűrődött be a konyhából.

– Hagyj békén!

– Hé! – Három lépcsőfokot léptem fel az irányába. – Várj! Megállt, egyik keze remegett a korláton.

– Mire? Elegem van ebből a kurva partiból, meg mindenből, ami ott lent zajlik. Mit akarsz?

– Csak segíteni akarok.

– Valóban?

Ránéztem – a ruhája nyúzott, karjai összefonva, az arca piros –, és egy apró, fájdalmas nyomást éreztem a gyomorszájamnál. Túl makacs volt.

– Felejtsd el! – mondtam, majd elfordultam a lépcsőtől.

– Oliver!

A fogaimat csikorgatva megfordultam.

– Igen?

Először nem mondott semmit, csak nézett rám. Haja összekócolódott, és beleakadt a fülbevalójába, ahol Richard megragadta. Az apró hasadás bennem szélesebbre nyílt, és égetett; nyers volt, és érzékeny, vörös és dühös.

– Tényleg segíteni akarsz? – kérdezte. Csak félig volt kérdés, inkább csak gyanakvó puhatolózás.

Ugyanazzal a vakmerő, félelmet nem ismerő arckifejezéssel nézett, mint ahogy az öltözőben. Egy lendületes mozdulattal három lépcsőfokkal lejjebb jött, elém állt, és megcsókolt, mindkét kezét szorosan a tarkómra fonva megragadott. Megriadtam, de hirtelen minden más eltűnt az ajka váratlan melegén kívül.

Pár centire elhúzódtunk egymástól, és tágra nyílt szemmel néztünk egymásra. Vele kapcsolatban semmi sem tűnt egyszerűnek, de ő maga akkor az volt. Egyszerű, közeli és gyönyörű. Kissé kusza, kissé sérült.

Újra megcsókoltuk egymást, ekkor már hevesebben. Az ajkaimat szétfeszítve lopta ki a lélegzetet a számból, hátratolt, amíg el nem értem a korlátot. Megragadtam a csípőjénél fogva, és magamhoz húztam, készen arra, hogy minden porcikáját érezzem.

Egy ismeretlen hang tört át a falakon átszűrődő hangos zenén.

– Oh, a picsába!

Meredith lehámozta magát rólam, én pedig majdnem elvesztettem az egyensúlyomat teste hirtelen hiánya miatt. Egy ismeretlen elsőéves állt a lépcső lábánál egy itallal a kezében. A fiú tekintete bamba, zavarodott meglepetéssel rám, majd Meredithre rebbent.

– Oh, a picsába! – ismételte magát, majd a konyha felé tántorgott.

Meredith a kezemért nyúlt.

– A szobámba! – mondta. Bárhova követtem volna, és nem érdekelt, ki tudja meg, Richard (aki sokkal rosszabbat érdemelt némi alantas árulásnál) vagy bárki más.

Felsiettünk a lépcsőn, a magas sarkú, a részegség és az ostoba makacsságunk – amiért nem akartuk elengedni egymás kezét – csak hátráltattak minket. Végigfutottunk a második emeleti folyosón, ajkainkat egymásra tapasztva csapódtunk a falnak, mielőtt elbotorkáltunk a hálószobájáig. Becsapta az ajtót, majd bezárta maga mögött. Inkább összeütköztünk, mintsem ölelkeztünk, az egész felhevült jelenetet fájdalmas villanások kísérték: a hajamba markolt, a fogai közé zárta az alsó ajkamat, reszketett, amikor az államon lévő durva borosta horzsolta a torkát. A lenti étkezőből lüktető basszus minden alatt lüktetett, mint valami barbár törzsi dob.

– Kibaszott csodásan nézel ki – mondtam abban a röpke pillanatban, amíg szóhoz jutottam, amikor áthúzta fejemen az ingemet. Eldobta a szoba másik végébe.

– Igen, tudom.

A tény, hogy ő ezzel tisztában volt, valamiért vonzóbb volt, mintha azt tettette volna, nem tudja. A ruhája oldalán lévő cipzárral ügyetlenkedve azt mormogtam:

– Remek, csak tisztáztam.

Öltözékünk többi része is lekerült, amiket gondtalanul szétszórtunk, kivéve az alsóneműinket és Meredith cipőit. Csókolóztunk, ziháltunk és egymásba markoltunk, mintha féltünk volna elereszteni a másikat. A fejem zúgott, a talaj forgott és megdőlt alattam, amikor csak lehunytam a szemem. Egyik kezemmel végigsimítottam a tarkójától a derekáig, a bőre szikrázott az ujjaim alatt. A meleg, selyempuha ajka a fülemhez ért, amitől felsóhajtottam, és jobban magamhoz húztam őt – kábán, szenvedélyesen és dühösen, amiért valaha úgy tettem, mintha nem akartam volna őt.

Félúton az ágy felé jártunk, amikor egy ököl csapódott az ajtónak, megrázva a keretét. Újabb ökölcsapás, majd még egy, egyre csak ütötte és ütötte, mint egy faltörő kos.

– NYISD KI AZ AJTÓT! NYISD KI EZT A KURVA AJTÓT!

– Richard! – Hátráltam, de Meredith gyorsan a nyakam köré zárta a karját.

– Egész éjjel dörömbölhet, ha akar.

– Be fogja törni – mondtam, de a szavak eltűntek az ajkai közt, mielőtt elhagyhatták volna a számat, a gondolat feledésbe merült, mielőtt testet öltött volna. A pulzusom az egekben volt.

– Próbálja csak meg! – Háttal az ágyra lökött, és én nem ellenkeztem.

Minden, ami ezután következett, összefüggéstelen és ködös volt. Richard egyre csak ajtónál dörömbölt átkokat és fenyegetéseket szórva, amiket alig hallottam, a hangja pusztán a nehéz ritmus részévé vált.

– MEGÖLLEK, ESKÜSZÖM AZ ÉGRE, MINDKETTŐTÖKET MEGÖLLEK! – Lehetetlen volt ráfigyelni úgy, hogy Meredith közte és köztem volt, hiszen megfogható volt, és mámorító, egyetlen apró leheletével elfojtotta a lármát. Richard elhalkult, mint egy rossz dal vége, és nem tudtam, hogy vajon elment, vagy süketté váltam mindenre, kivéve Meredithet. Olyan könnyű lett a fejem, hogy ha a súlya nincs rajtam, talán el is szállok. Centiről centire az agyam és a testem újra összekapcsolódott. Hagytam még egy kicsit, hogy minden úgy menjen, ahogy ő akarja, majd a hátára fordítottam, és ránehezedtem, vonakodva attól, hogy teljesen alárendeljem magam.

Amikor mellé zuhantam a matracon, az izmaim remegtek a bőröm alatt. Addigra már túlságosan kimelegedtünk ahhoz, hogy megérintsük egymást, ezért úgy feküdtünk, hogy csak a lábaink gabalyodtak össze. Szapora szusszanásaink elnyúltak, elmélyültek, majd az álom sebesen lehúzott, mint a gravitáció.

9. JELENET

Nem sokáig aludtam, és úgy, mintha egy tutajon feküdtem volna, alattam pedig hullámok csapdostak volna; inkább tengeribeteg voltam, mint részeg. Már azelőtt felpattant a szemem, hogy ráeszméltem volna, hogy ébren vagyok, és az ismeretlen mennyezetet bámulom. Meredith feküdt mellettem, egyik kezét az arca alá nyomta, a másikat pedig a mellkasa alá gyűrte. Egy apró ránc jelent meg a szemöldöke közt, mintha valami kellemetlenről álmodott volna.

Az éjjeliszekrényen lévő lámpa gyengéd narancsfényt szórt az ágyra. Óvatosan átnyúltam Meredith felett, hogy lekapcsoljam, de a karomat kinyújtva megálltam. Meredith lélegzete szállt a kézfejemre. Képtelen voltam nem őt nézni, és most végre nem azért, mert gyönyörű, hanem a testén lévő apró sötét foltok miatt, amelyeket a részeges mámoromban csak a fény által keltett csalóka árnyéknak véltem. Csuklóinak finom vonalait apró lila minták csúfították, mintha virágzó ibolyák nyíltak volta a bőrén. Régebbi sebek – már halványak, mint a vízfesték – jelezték, hogy az enyémnél erősebb kezek értek hozzá, ahol a fantomujjak túl erősen szorították: a tarkóján és a térdhajlatán. Annyi folt, mint Jamesen. Émelyegtem, viszont ezt a rosszullétet nem a gyomromban, hanem a mellkasomban éreztem.

Kisimítottam egy hajtincset az arcából, majd lekapcsoltam a lámpát. A szoba összeszűkült körülöttem, a mohó sötétség végül birtokba vehette a teret. Kibújtam a takaró alól, majd a talpamat a padlóra tettem. Vízre volt szükségem, de veszettül, hogy enyhítsem a torkom szárazságát, és kitisztíthassam a fejem. A szoba feléhez érve felhúztam az alsónadrágomat.

Mielőtt kinyitottam az ajtót, a fülemet nekinyomtam. Vajon Richard elég őrült volt ahhoz, hogy egész éjjel kint várja, amíg egyikünk előjön? Nem hallottam semmit, így résnyire kinyitottam. A folyosón mindkét irányba csak a kongó sötétség. Lent a világítást és a zenét lekapcsolták, és az egész épület üresnek érződött, mint egy elhagyott váz, ahol egykor egy gerinctelen lény lakott.

A fürdőszoba felé vánszorogtam azon tűnődve, vajon én vagyok-e egyedül ébren. Nyilvánvalóan nem, hiszen Alexander ajtaja nyitva volt, az ágya pedig üres. Csendben mozogtam, hátha nem verek fel senkit.

Tudtam, hogy valamiféle szembesítés elkerülhetetlen, de el akartam odázni. Legalább addig, amíg meggyőzöm magam is, hogy mindez tényleg megtörtént; a bulival kapcsolatos emlékeim fátyolosak, fantazmagórikusan álomszerűek voltak. Egy részem azt akarta hinni, hogy nem is volt más, csupán egy álom.

Azt feltételezve, hogy egy ittas bulizó hagyta égve a lámpát, kopogás nélkül nyitottam ki a fürdőszoba ajtaját. Amint alkalmazkodott a szemem a fényhez, egy guggoló alak ugrott fel a padlóról.

– Jézusom!

– Nyugi, Oliver, csak én vagyok az! – James átnyúlt mellettem, hogy becsukja az ajtót. Karja a csupasz hasamhoz nyomódott, és a bőre nedvességétől megremegtem. Egy lépést hátralépett, meztelen volt, és csorgott róla a víz. A zuhanyzó halkan zubogott a háttérben.

– Mit csinálsz?

Lehúzta a WC-t, közben megtörölte a száját.

– Csak rosszul voltam – mondta.

– Már jól vagy?

– Igen. Csak túl sokat ittam. Miért vagy ébren?

– Víz kellett – mondtam elfordítva a tekintetemet. Három évig osztoztunk egy szobán, és már láttam Jamest meztelenül, de ahogy így megleptem, betolakodónak éreztem magam.

– Nem bánod, ha visszamegyek? – Kissé megemelve a kezét a zuhanyzó felé mutatott. – Undorítónak érzem magam. Utálok hányni.

– Menj csak! – Elmentem mellette a csaphoz, majd nyakalni kezdtem a hideg vizet, közben ő belépett a kádba. A zuhanyrózsa szisszenéssel engedte a vizet a bőrére, és félig behúzta a függönyt.

– Szóval – mondta kissé túlságosan is lazán –, Meredith szobájából jöttél?

– Öhm. Igen.

– Szerinted ez jó ötlet?

– Nem kifejezetten.

A tükörképem zavaros volt, kusza. Egy lopott mozdulattal letöröltem a szám szélére száradt rúzsfoltot. A tükörből láttam, ahogy James a zuhanyzó falához dőlt, a víz lefolyt az orrán és az állán.

– Gondolom, már mindenki tudja – mondtam. Vizet fröcsköltem az arcomra, hátha lehűti a bőrömet.

– Az egyik elsőéves a lépcsőtől jövet gyakorlatilag szétkürtölte a teremnek.

– De utálom az elsőéveseket. – Elzártam a csapot, lecsuktam a WC-fedelet, és ráültem.

– Szóval? Milyen volt?

Ránéztem, és az idegesség tűként szurkálta a bőrömet.

– Az ugye tudod, hogy Richard meg fog engem ölni?

– Nagyon úgy tűnik, hogy ez a terve.

James lehunyt szememmel a víz felé fordította az arcát. A végtagjaim nehéznek és hasztalannak érződtek, mintha az izmok és a csontok felbomlottak volna, és helyükre kevert beton került volna. Nedves ujjaimmal megfésültem a hajamat, és azt kérdeztem:

– Amúgy ő hol van?

– Nem tudom. Eltűnt az erdőben egy üveg skót whiskyvel, miután Pip és Alexander leállította őt, mielőtt berúgta volna Meredith ajtaját.

– Egek! – Egy pillanatra lehajtottam a fejem, majd talpra álltam, mielőtt a testem túlságosan elnehezült volna a mozgáshoz.

– Visszamész a szobájába? – kérdezte James. Háttal állt nekem, a víz két keskeny sávban csorgott le a lapockái között (egy pillanatra eljátszottam a gondolattal, hogy a zúzódásait talán elmossa a víz, akár a festéket).

– Nem akarom csak úgy otthagyni, mintha egy egyéjszakás kaland lett volna.

– Hát nem az volt?

Nem emlékszem, hogy valaha is mérges lettem volna Jamesre azelőtt. Váratlan támadt bennem ez az érzés, törékenyen, nyersen, akár egy égési sérülés.

– Nem – mondtam kissé túl hangosan.

Szemöldökét zavarodottan ráncolva hátranézett a válla fölött.

– Ó?

– Figyelj, tudom, hogy nem éppen a kedvenced, de nem is csak egy lány a sok közül.

Pislogott.

– Gondolom, nem – mondta, majd megint hátat fordított.

– James – kezdtem, de fogalmam sem volt, hogyan folytassam. Elzárta a csapot, kezét a fogantyún felejtette. Néhány apró csepp lógott a szempilláin, majd könnyként lecsúsztak az arcára.

– Mi az? – kérdezte némi csönd után.

Nehezen tudtam szavakba önteni a gondolataimat – csak az alakjukat éreztem, tartalmat nem –, majd az arcán lévő folt elvonta a figyelmemet.

– Van… egy kis hányás az arcodon – böktem ki végül.

Üres ábrázattal fogadta a mondatomat, majd mikor felfogta, teljesen elpirult.

– Oh.

Hirtelen mindketten kínosan éreztük magunkat (ami abszurd az elmúlt ötpercnyi bensőséges beszélgetés és laza meztelenség után).

– Sajnálom, ez undorító – mondta.

– Semmi gond. – Lehajoltam a földön lévő törülközőjéért. – Tessék. – Mindketten kinyújtottuk a karunkat, és amikor újra felálltam, majdnem összekoccant a fejünk. Hátrébb hajoltam, mivel nagyon is tisztában voltam azzal, mennyire ügyetlen a testem. Ő teljesen ébernek tűnt, szinte riadtnak. Éreztem, ahogy felforrósodik az arcom.

Jó éjszakát motyogtam, a kezébe nyomtam a törülközőt, majd sietve távoztam.

10. JELENET

Úgy egy órával később újra felébredtem, ezúttal arra, hogy valaki az ajtón dörömböl. Valaki beszélt is, női hang volt. Nem Richard. Félig felültem, Meredith mozgolódni kezdett mellettem. Bárki is volt az, újra kopogott, de még erősebben.

– Oliver, tudom, hogy bent vagy – mondta Filippa. – Kelj fel!

A hangja élettelen volt, mintha csak egy rossz felvételről szólt volna. Nem akartam, hogy felkeltse Meredithet, így kicsúsztam az ágyból, és anélkül, hogy a farmerom felvételével vesződtem volna, ajtót nyitottam.

Filippa arca nyúzott és sápadt volt.

– Öltözz fel! – mondta. – Mindketten öltözzetek! Le kell jönnöd a kikötőbe! Most!

Elment, lehajtott fejjel, csöndben lépdelt. Egy ideig még az ajtóban álltam, meglepett, hogy nem szúrt oda nekem valami éles megjegyzést. Valami baj volt, elég nagy ahhoz, hogy a Meredithtel történt skandalumom ne számítson. Becsuktam az ajtót, és összeszedtem a padlóról a ruhámat.

– Meredith – mondtam sürgetve. – Ébredj!

Együtt – zavartan és ködös tekintettel – lementünk a kikötőbe.

– Mi a fasz folyik itt? – kérdezte Meredith. – Még csak ki se világosodott.

– Nem tudom – mondtam. – Filippa feldúltnak tűnt.

– Mi miatt?

– Azt nem mondta.

Félhomályban lebotorkáltunk a rozoga falépcsőn, amit a domb oldalába építettek. Egy lágy, hideg fuvallat hideg hótakaróként ért. Megremegtem, pedig pulóvert és kabátot is vettem fel. A lépcsőt kavicsok és ágak borították, és annyira könnyen el lehetett ott esni, hogy az utolsó lépcsőfokig a lábamat lestem, míg végre sík talajra érve felnézhettem. Néhány makacs csillag még letekintett az égről, ami alig volt világosabb a fák csorba ágainál. Vártam, míg a szemem hozzászokott a napvilág nélküli szürkület világához. Árnyak testesültek meg: James, Alexander, Wren és Filippa voltak azok, mind a kikötőben álltak, és a vizet figyelték. Nem láttam mögéjük, így nem tudtam, mit néznek.

– Mi az? – kérdeztem. – Srácok?

Egyedül Alexander fordult felém, és csak a fejét rázta, apró, erőltetett mozdulatokkal.

– Mi folyik itt? – kérdezte Meredith. Végül csak megcsendült némi aggodalom a hangjában.

James és Wren közé furakodtam, és az elterülő tó látványa nyílt meg előttem, köd homályosította el a part vonalát. Kis hullámok gyűrűztek egy groteszk fakó alak körül, ami félig elmerült ott, ahol a víznek tükörsimának kellett volna lennie. Richard a hátán lebegett, a nyaka természetellenesen kifordult, szája kitátva, arca pedig fájdalmat ábrázoló görög álarcba fagyott. Sötét, ragacsos vér folyt végig az arcán, és szétzúzott szövet és csont látszódott a szemgödre helyén, az arccsontja széttört és felnyílt, mint egy tojáshéj.

Dermedten és némán álltunk a kikötőben, mintha a világ a forgásában is megállt volna. A szörnyű csend hatunk meleg, lélegző testét és Richardot – a mozdulatlan, élettelen dolgot – ugyanabba az áttörhetetlen börtönbe zárta. Valami hang érkezett, egy halk nyögés; Richard erőtlenül felénk nyújtotta a kezét, és az egész világ megtorpant. Wren egy sikolyt fojtott el, James pedig megragadta a karomat.

– Ó, istenem! – Jamesbe fulladt a szó. – Még életben van.

III. FELVONÁS

PROLÓGUS

Már kora délutánra jár, amikor Colborne-nal elindulunk. A mai nap ősinek, történelem előttinek érződik, a nap fényesen és vakítóan ragyog a vékony felhőrétegen át. Egyikünknél sincs napszemüveg, így óvatos újszülöttként hunyorgunk a fényben.

– Most hova? – kérdezi.

– Szeretnék egy sétát tenni a tó körül.

Elindulok a gyepen, ő közel halad mellettem. Csendben van, inkább csak figyel. Néha arckifejezésének változásával felel arra, amit mondok: kissé megemeli a szemöldökét, vagy csak megrándul a szája széle. Néhány kérdést tesz fel, olyasmiket, mint: „Ez akkor volt?”

Ugyan a történések láncolata tisztán előttem van, mégis különös dolog elmagyarázni azt valaki másnak – elméletben egyszerű, de a gyakorlatban igen fáradságos feladat, mintha egy sor dominót sorakoztatnál fel. Egyik esemény elkerülhetetlenül a másikhoz vezet.

Eljutunk az erdőig anélkül, hogy szólnánk egymáshoz. A fák magasabbak, mint amilyenekre emlékszem, már nem kell az ágak alatt lehajolnom. Azon tűnődöm, vajon mennyit nőhet egy fa tíz év alatt, közben ösztönösen végigsimítom kezemmel az egyik kérgét, mintha a göcsörtös erezet egy régi barát válla lenne. Eszembe ötlik, hogy már egyik régi barátom sincs meg, csak Filippa. A többiek hogyan gondolhatnak rám? Nem találkoztam velük, nem tudhatom.

Kiérünk a fák közül a partra, ami ugyanúgy néz ki. Durva, sószerű homok, többsornyi időtől megkopott pad.

A kis fészer, ahol James nyakon öntött vérrel halloweenkor, kissé oldalra dőlve állt, mint egy apró pisai ferde torony. Colborne zsebre dugott kézzel nézi a vizet. Rálátni a túlpartra, de csak alig, a fák és a tükröződéseik között elmosódnak a vonalak. A Torony tündérmesébe illő építményként magasodik a fák fölé. Elszámolok a harmadik ablakig, a szürke kőfalon a vékony, fekete résig, ami az ágyam mellett volt.

– Akkor éjjel hideg volt? – kérdezi Colborne. – Már nem emlékszem.

– Elég hideg. – Arra gondolok, vajon maradt-e olyan hely a kertben, ahonnan rá lehet látni az égre, vagy az ágak mostanra összegabalyodtak, és elzárják. – Mármint szerintem hideg volt. Mind ittunk, és mindig túl sokat, mintha ez lett volna a dolgunk. A kicsapongás kultusza: ivás és drogok; szex és szerelem; büszkeség, irigység és bosszú. Mindez mérték nélkül.

Colborne a fejét rázza.

– Minden péntek este ébren fekve arra gondolok, hogy valami részeg kölyök miféle ostobaságot követ el, amit reggel majd nekem kell eltakarítani.

– Többé már nem.

– Igen. Már csak a saját gyerekeim miatt kell aggódnom.

– Milyen idősek?

– Tizennégy – mondja úgy, mintha ő maga sem hinné el. – Idén ősszel kezdik a középiskolát.

– Jól meglesznek – mondom neki.

– Honnan veszi?

– Jobb szülei vannak, mint nekünk voltak.

Furán vigyorog, nem tudja eldönteni, hogy csak gúnyolódom-e. Aztán a Kastély felé biccent.

– El akar sétálni a déli parthoz?

– Még nem. – Leülök a homokra, és onnan nézek fel rá. – Ez egy hosszú történet. Sok minden van, amiről még nem tud.

– Egész nap ráérek.

– Egészen éjfélig állni fog?

Grimaszol, de leguggol, majd leül mellém, közben egy tó felől érkező fuvallatot érzek.

– Szóval – kezdi – abból, amit maga elmondott azzal az éjszakával kapcsolatban, mennyi volt igaz?

– Minden – válaszolom –, többé-kevésbé. Szünet.

– Most akkor ezt fogjuk játszani?

– Álnokságom / Hüség: hütlen vagyok, hogy hű lehessek[50] – mondom.

– Azt hittem, a börtönben már kiverték belőle ezt a szarságot.

– Ez a szarság tartotta bennem a lelket. – Egyben biztos vagyok, Colborne soha nem fogja megérteni, hogy nekem épp annyira van szükségem a nyelvre az élethez, mint az ételre; lexémák, morfémák és az értelem morzsái táplálnak azzal a tudással, hogy igen, van erre egy megfelelő szó. Más is érzett már így ezelőtt.

– Miért nem mondja el végre, mi történt? Semmi színjáték.

Semmi költészet.

– Számunkra minden színjáték volt. – Egy apró, őszinte és váratlan mosolyt formál az ajkam, majd lenézek abban bízva, hogy nem látja. – Minden költészet.

Colborne egy ideig csendben marad, majd azt mondja:

– Maga nyert. Mondja, ahogy akarja.

Elnézek a tavon túl a Toronyra. Egy nagy madár – talán egy sólyom – széles, ráérős köröket tett az erdő felett, akár egy elegáns fekete bumeráng az ezüstös égen.

– A buli tizenegy körül kezdődött. Hajnali egyre már mind szétcsaptuk magunkat, a legjobban Richard. Egy üveget eltört, egy srácot szájba vágott. A dolgok eldurvultak, zavarossá és irányíthatatlanná váltak, és két órára én már az ágyban voltam Meredithtel.

Éreztem a tekintetét az arcomon, de nem néztem fel.

– Ez az igazság? – kérdezi, én pedig bosszúsan sóhajtok egyet, amiért meg van lepve.

– Nem volt elég tanú?

– Húsz hullarészeg kölyök egy partin, és ténylegesen csak egyikük látott valamit.

– Nos, ő nem volt vak.

– Szóval volt valami azzal a lánnyal?

– Igen – mondom. – Valami volt.

Nem tudom, hogyan folytassam. Persze Meredith kegyelmétől függtem. Mint Afrodité, ő is rajongást és bálványozást követelt.

Hogy mit látott bennem, aki olyan szelíd és jelentéktelen voltam? Rejtély.

Ahogy mesélem a történetet Colborne-nak, a bűntudat féreg módjára kezd mocorogni a gyomromban.

A kapcsolatunk közös érdeklődésen alapult, de Meredith nem akart tanúskodni a tárgyalásomon, makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy nem emlékszik arra, amit mindenki tudni akart. A következő hetekben sajtósok üldözték, ami még számára is túl sok figyelemnek bizonyult. Miután engem elítéltek, visszament a manhattani lakásába, és egy-két hónapig ki se mozdult. (Testvére, Caleb előbb került a hírekbe, mint ő, mert az aktatáskájával eltörte egy lesifotós állát. Ezután a keselyűk érdeklődése alábbhagyott, én meg jobb véleménnyel lettem Calebről.)

Meredith aztán csak bejutott a TV-be. Egy VI. Henrikből némiképp merítő jogi dráma sztárja. Ez a börtönben is népszerű volt, de nem a shakespeare-i alapanyag miatt, hanem mert Meredith sokszor jelenik meg a képernyőn olyan lenge hálóingben, ami sokat felfed az alakjából. Meglátogatott – csupán egyszer –, és amikor elterjedt a pletyka, hogy valamiféle viszonyom volt vele, egyszerre példa nélküli tiszteletnek örvendtem a fegyencek közt. Ha részletekért nyaggattak, akkor csak annyit mondtam, ami az interneten található vagy nyilvánvaló: természetes vörös, van egy anyajegy a csípőjén, szexben nem szégyenlős. Az intimebb igazságokat megtartottam magamnak: hogy amikor szerelmeskedtünk, az éppen annyira volt édes, mint amennyire vad; hogy az amúgy mocskos szája ellenére az ágyban csak annyit mormolt a fülembe, hogy „oh, istenem, Oliver”; hogy talán még szerettük is egymást néhány percig.

Csak a nyilvánvaló részleteket közlöm Colborne-nal.

– Tudja, egyik éjjel eljött hozzám – mondja, a sarkát a homokba fúrva. – Addig csengetett, míg felébredtem, és amikor ajtót nyitottam, ott állt ő abban a röhejes ruhában, ragyogott, mint egy karácsonyfa. – Majdnem nevet. – Azt hittem, álmodom. Beviharzott, és azt mondta, beszélnie kell velem, hogy nem várhat, és van most egy parti, és csak ekkor nem hiányozna egyikőjüknek sem.

– Ez mikor volt?

– Azon a héten, amikor letartóztattuk magát. Azt hiszem, pénteken.

– Szóval odament. – Rám néz, én vállat vonok. – Nekem hiányzott.

Csendbe burkolózunk, legalábbis amennyire lehet a távolban csiripelő madarakkal, a tűlevelek közt susogó széllel, a partot nyaldosó apró hullámokkal. Megváltozott a történet, mindketten érezzük. Ugyanúgy, ahogy tíz évvel ezelőtt is: megtaláltuk Richardot a vízben, és tudtuk, többé már semmi sem lesz ugyanaz.

1. JELENET

Richard felénk nyúlt, és a világ kisiklott a körpályájáról. Minden megdőlt, előrelódult. Amint az a három szó – még életben van – elhagyta James száját, rohant is a stég végéhez.

– Richard! – üvöltötte Wren, a hang önkéntelenül és kényszeresen tört elő belőle, mint egy köhögés. Az unokatestvére görcsbe rándulva lebegett a vízben, élénkvörös vér habzott a száján, közben egyik kezével utánunk nyúlt.

– James! – Alexander hangja hisztérikus visításként, szelte át a homályt. – Oliver, ragadd meg!

Botladozva futásnak eredtem, a lábam puffant a nedves stégen. Eluralt az érthetetlen félelem, hogy James a vízbe veti magát, és hagyja, hogy Richard a víz alá rántsa.

– James! – Az ujjaim csak súrolták a kabátja hátulját, a semmi köré záródtak. – Állj! – Gondolkodás nélkül újra előrelendültem, és ügyetlenül elkaptam a derekánál. Elvesztette az egyensúlyát, és egy meglepett kiáltással előrezuhant. Egy szörnyű pillanatig a víz felénk zúdult, de épp amikor levegőt vettem, hogy alámerüljek, James csapódott mellkassal előre a kikötőhöz, én pedig rajta landoltam. A fájdalom végigcikázott a végtagjaimon, de nem engedtem el, azt remélve, hogy a súlyom elég lesz ahhoz, hogy lefogjam.

Wren ismét kiáltani próbált, de elcsuklott a hangja.

– Hall minket? – mondta Alexander. – Jézusom, hall egyáltalán minket?

A fejem a stég szélénél lógott, a pulzusom a halántékaim közt zúgott, szemem tágra nyitva. Richard, akit épphogy nem értem volna el, sűrű véres nyálat köhögött fel. Végtagjai kicsavarodva hajoltak köré, mint egy madár törött szárnyai, akit túl hamar löktek ki a fészekből, és még nem állt készen a repülésre. A Hamlet keveredett elő az emlékeimből, amikor is azt mondja:

„hisz egy verébfi sem eshetik le a gondviselés akaratja nélkül.”[51]

– Nem halt meg! – James vonaglott alattam. – Nem halt meg, szállj le rólam!

– Nem! – mondta Alexander élesen. – Várj…

Filippa hangja hallatszott, közelebbről, mint Alexanderé.

– Oliver! – Éreztem a kezét a vállamon, ahogy elvonszol a peremtől. – Állj fel – mondta –, vidd el innen…

– James, gyerünk már! – Hátrahúztam őt, és talpra állítottam. Erőtlenül fészkelődött a karjaimban, és egy pillanatra attól tartottam, hogy még a végén eltöröm a bordáit. Mögöttem Wren nyögve térdepelt, Meredith guggolt mellette sápadt arccal, inkább dühös, mint rémült kifejezés ült ki rá.

– Engedj el! – mondta James, próbálva lerázni engem magáról. – Engedj…

– Nem, ha valami őrültségre készülsz – mondta Alexander. – Csak várj egy kicsit…

– Nem várhatunk, haldoklik…

– És mégis mit tegyünk, ugorjunk be, és mentsük meg? A király minden katonájával? Fogd be, és gondolkozz el egy kurva percig!

– Mégis min gondolkodjak? – kérdeztem, és még mindig Jamest tartottam, de nem tudtam, miért.

– Úgy értem, hogy is történt ez? – kérdezte Alexander, de nem címezte a kérdést egyikünkhöz sem.

– Hát eleshetett – vágta rá azonnal Filippa. – Biztos így volt…

– Csak úgy elesett? – mondtam. – Pip, nézd az arcát!

– Akkor beverte a fejét valamibe – mondta Meredith. – Meglepő azután, hogy ennyit ivott?

– Istenem, Richard! – szólalt meg újra Wren, már fortyogott belül, és dühösen a szemét törölgette. – Richard, te idióta…

– Hé! Elég ebből! – Alexander felhúzta őt a térdéről. – Ne sírj utána, ez kurvára az ő hibája…

– Megőrültél? – kérdezte számonkérően James, majd égő tekintettel végigmérte mindannyiunkat egyenként. Már nem küzdött a szorításomban, és meg is feledkezett róla, hogy fogom. – Segítenünk kell rajta!

– Igazán? – mondta Alexander, majd megfordult, és hirtelen egy lépést tett felé. – De most tényleg?

– Alexander, ő még életben van…

– Igen, pontosan.

– Mi van? – mondtam, de mintha egyikük sem hallotta volna meg.

– Nem állhatunk itt arról vitázva, hogyan történt. Tennünk kell valamit… – kezdte James, de Alexander azonnal félbeszakította.

– Figyelj, tudom, hogy betegesen a hőst kell játszanod, de most meg kell kérdezned magadtól, hogy valóban ez-e a legjobb mindannyiunknak.

Döbbenten rámeredtem.

– Mit akarsz mondani? – kérdezte James úgy, mintha már tudná is a választ.

Alexander csak állt ott a hosszú karjait mereven a teste mellett tartva, a benne lévő esztelen energiától rángatózott. Ellesett a válla fölött a víz felé. Richard utolsó rángása is elmúlt, és nyugtalanítóan mozdulatlanul feküdt, mint aki halottnak tetteti magát. A víz selymes volt, és sötét, mint a bársony, kivéve ott, ahol a gyenge lélegzetétől némileg fodrozódott a felszín. „Ha most történik: nem ezután”[52], gondoltam.

– Csak azt mondom, hogy ne csináljunk addig semmit, míg át nem gondoltuk – közölte Alexander, izzadság gyöngyözött a halántékán a csípős novemberi hideg ellenére. – Hát nem emlékeztek rá, milyen volt az elmúlt hetekben? A színpadon gyepált minket, tele voltunk foltokkal, majdnem vízbe fojtott halloweenkor, és tegnap éjjel? – Rám nézett. – Te és Meredith? – Éles, szúró fájdalom vájt a mellkasomba. – Richardnak teljesen elment az esze. Te nem hallottad, ahogy azt ecsetelte, mit tesz veled, ha elkap. Ha most nem ő lenne a vízben, akkor valószínű, hogy te lennél ott.

– Le kellett állítanunk, hogy rátok törjön – mondta Filippa. Meg is feledkeztem arról, hogy egyik kezével a hátamon ott állt mellettem, míg meg nem szólalt, és éreztem a hangja vibrálását.

– Majdnem belenyomta Alexandert a falba.

– Ne törődjetek velem, mi van Wrennel? – mondta Alexander, de inkább Jamesnek címezte, mint Wrennek. – Te ott voltál, te is láttad.

– Mit csinált? – kérdezte Meredith, de James nem felelt. Wren lecsukta szemét. – Mit csinált vele?

– Wren próbálta megállítani, mielőtt elviharzott volna – mondta Filippa csöndesen suttogva, mintha Richard meghallhatná. Mintha attól félne, felébreszti. – Elhajította az udvaron. Eltörhette volna az összes csontját.

– Szerinted le fog állni? – kérdezte Alexander, félelem lüktetett a hangjában. – Szerinted kihúzzuk a vízből, aztán rendben lesz, és újra barátok lehetünk?

Súlyos csend volt a válasz. „Ha nem ezután, úgy most történik.”[53]

Alexander idegesen beledugta az egyik kezét a zsebébe, ahol egy cigarettacsonkot talált. Felkattintotta az öngyújtóját, és a lángja köré görbítette az ujjait, mintha valami kimondhatatlanul nagy értéket óvna. Az első szippantásba beleremegett, majd mikor kifújta, hangja mélyebb lett, de még mindig bizonytalan.

– Ne mondjuk ki, ha nem akarjátok, de mit éreztetek néhány perce, amikor halottnak hittétek?

Filippa arca hamuszürke volt, nem lehetett olvasni az arckifejezéséből. Ezüst könnyek folytak Wren szeméből. Mellette Meredith egyenesen és mozdíthatatlanul állt, akár egy szobor. James várakozóan toporgott közte és köztem, szája a gyászos, gyermeteg rémülettől nyitva.

Körülöttünk a fák borzolt, fekete sziluettjei ijesztően egyenesen és mozdulatlanul álltak, vékony felhők szelték át füstként az opálos eget. A világ már nem volt sötét; hideg fény tört be és kúszott alacsonyan a horizonton, az éjjel és a nappal közti senki földjén portyázott.

Erőt vettem magamon, és lenéztem Richardra. Ha lélegzett is, nem hallottam, de még abban a csendben is vicsorgott, vértől vörös fogai kilátszottak. A nyelvem hegyén éreztem egy kényszert, hogy bevalljam abban a vészes pillanatban: valóban megkönnyebbültem, amikor halottnak gondoltam.

– Szóval… – mondta Meredith, és mintha mindannyiunk nevében szólt volna. Elevensége eltűnt, hideg éberségétől és elszántságától úgy éreztem magam, mintha szögeket és tűket szurkáltak volna a gerincembe. – Mit javasoltok, mit tegyünk?

Alexander vállat vont, és ez a gesztus szörnyű jelentőséggel bírt.

– Semmit.

Sokáig senki sem szólalt meg. Senki sem ellenkezett. Ledöbbentett a némaságuk, de aztán rájöttem: én sem szóltam semmit.

Végül James hangja kavarta fel a halott levegőt.

– Segítenünk kell neki. Muszáj.

– Miért, James? – kérdezte Meredith csendesen, rosszallóan, mintha elárulta volna őt. – Mindenki közül neked kellene a leginkább megértened… Nem tartozunk neki semmivel sem.

James a szemét forgatta – talán dacból, talán a szégyentől –, és Meredith felém fordította medúzatekintetét. Az előző éjszaka minden egyes apró intim részlete az elmémbe kúszott: a bőre az ajkam alatt, Richard ronda ujjlenyomatai a testén, egyik sem volt meggyőzőbb a másiknál. Nagyot nyeltem. „Ha most meg nem történik, eljő máskor.”[54]

Alexander mozgolódott, mintha közbe akarna szólni, de azonnal becsukta a száját, amint megmozdultam, James és a többiek közé helyezve magam. Ahogy James vállára tettem a kezem, összerezzent.

– Miután senkinek sincs olyanja, mit itt ne hagyjon: mit árt elébb hagyni el?[55] – mondtam. Elviselhetetlen gyanakvással nézett rám, mintha idegen volnék, akit nem ismer fel. Néhány centivel közelebb húztam, próbáltam valamiféle lehetetlen módon közölni vele, inkább akarom azt, hogy ne szenvedjen se ő, se a többiek fájdalmat vagy félelmet, mint azt, hogy Richard éljen, és nem lehet mindkettőt. – James, kérlek. Hagyd el.

Még egy darabig meredt rám, majd újra lehajtotta a fejét.

– Wren? – mondta, és csak annyira fordult felé, hogy a szeme sarkából lássa a lányt. Wren lehetetlenül fiatalnak tűnt Meredith és Alexander között, amint szorosan átkarolta a hasát, mintha a karja képtelen lenne elereszteni. Mintha már kisírta volna a hideg barna szeméből a gyengédséget. Nem szólt, még a száját se nyitotta ki; csak bólintott, lassan. Igen.

Valamiféle nyomorult nevetés csúszott ki James ajkai közül.

– Akkor legyen – mondta. – Hagyjuk meghalni!

Ismét az az utálatos megkönnyebbülés áramlott keresztül az ereimen, ami kezdetben éles és élénk, majd mindent elzsibbaszt. Hallottam valamelyiküket, talán Filippát, kifújni a levegőt, és tudtam, nem csak én éreztem így.

Az erkölcsi felhördülést, amitől szenvednünk kellett volna, elhallgattattuk, elnyomtuk, mint egy kellemetlen pletykát, mielőtt még elterjedhetne. Akármit is tettünk – vagy ami fontosabb: amit nem tettünk –, úgy tűnt, amíg együtt tesszük, az egyéni bűneinket mérsékli. Nincs is nagyobb vigasz a bűnrészességnél.

Alexander próbált mondani valamit, de egy csobbanó, köpködő hang mindnyájunk figyelmét a tóra irányította. Richard feje oldalra billent, elég alacsonyra ahhoz, hogy a víz elérje az orrát és a száját, amitől sötét vérvörös felhő keletkezett az arca körül. Az egész teste megmerevedett, görcsbe rándult, a karján és nyakán lévő izmok fémkábelként megfeszültek, bár nem úgy tűnt, mint aki képes megmozdítani a végtagjait.

Mi ledermedve néztük ezt. Egy távoli nyögést hallottunk, de mintha ez a hang a testében rekedt volna, és nem talált volna kiutat. Egy gyenge végső rángás futott végig rajta, az eddig hiábavalóan a hangunk felé nyúló keze virágként kinyílt. Ujjai megfeszültek, majd újra összezárultak a tenyere felé görbülve. Minden elnémult.

Végül Alexander válla előrebukott, és az a rengeteg füst, amit a tüdejében tartott, egyszerre ömlött ki.

– Szóval… – mondta nekünk; hirtelen nyugodt és szelíd lett, mint a mögötte elterülő tó. – Most mi lesz?

A kérdés annyira abszurd volt, és olyan nevetségesen lazán tette fel, hogy össze kellett szorítani a fogaimat, hogy elfojtsak egy hisztérikus nevetést. Az osztálytársaim nyugtalanul fészkelődtek, befelé fordultak, egymás felé, el a víztől. Kisimult, közömbös arcukon egypercnyi pánik, majd az is feledésbe merült. Nincs már okunk a sietségre. Semmi kapkodás. Csak arra tudtam gondolni, hogy vajon az én arckifejezésem is ilyen higgadt-e, hogy talán jobb színész voltam, mint ahogy azt mindig is véltem, és egyikük sem sejtette, hogy egy beteges, néma nevetés akadt a torkomon.

Filippa: – El kell döntenünk, mit mondunk majd a rendőröknek a történtekről.

Alexander: – Róla? Ki tudja? Még azt is alig tudom, én hol töltöttem a fél éjszakát.

Meredith: – Ezt nem mondhatod. Valaki meghalt, és te nem tudod, hol voltál?

Én: – Jézusom, nem mintha akármelyikünk is tette volna. Filippa: – Nem, persze hogy nem…

Én: – Részeg volt. Vakra itta magát, és bemasírozott az erdőbe. Wren: – Tudni akarják, miért nem ment utána egyikünk sem.

Alexander: – Mivel egy kibaszott erőszakos őrült, és áthajított az udvaron?

Meredith: – Ezt azért nem mondhatja, te idióta; ez indítéknak tűnik.

James: – Akkor jobb, ha te sem mondod, hol voltál.

James annyira halkan beszélt, hogy alig hallottam. Nyersen nézett Meredithre, arca fehér és merev volt, mint a gipsz.

– Elnézést – mondta Meredith –, miféle indítékom lenne megölni a pasimat?

– Hát, ha jól emlékszem, tegnap éjjel a pasid ribancnak nevezett mindenki füle hallatára, majd felszaladtál az emeletre Oliverrel bosszúbaszásra. Netán kihagytam valamit? – James tekintetét most rám szegezte, és a mellkasomban lévő fájdalom visszatért, mintha egy láthatatlan tőrt szúrt volna belém, majd megcsavarta volna a bordáim közt.

– Igaza van – mondta Filippa, mielőtt Meredith vitatkozni kezdhetett volna. – Nem tudjuk, mi történt Richarddal, de nincs értelme még inkább megnehezíteni magunknak a helyzetet. Minél kevesebbet mondunk, annál jobb.

– Rendben, de a konyhai csetepatét nem hagyhatjuk ki, hiszen a fél iskola ott volt – szólt közbe Alexander, Meredithre, majd rám mutatva. – És valaki látta ezt a két barmot a lépcsőn smárolni.

– A srác részeg volt – csattant fel Meredith. – Nálad is részegebb, és te még csak azt sem tudod, merre jártál.

Filippa közbeszólt.

– Mind ittunk, tehát bármilyen kérdésre, amire nem akarsz felelni, csak feleld, hogy nem emlékszel.

– És a többi? – kérdezte James.

– Hogy érted? – kérdezte Wren. – Miféle többi?

– Tudod. Előtte.

Filippa, ahogy mindig, fogta fel először.

– Egy szót se halloweenről! – mondta. – Sem a merényletjelenetről vagy bármi másról.

– Akkor mi legyen? – mondta Alexander. – Tegnap éjszakáig minden rendben volt?

Filippa arckifejezése teljesen üres lett, szinte láttam magam előtt, ahogy egy kezdő rendőr előtt ül egyenes háttal és összezárt térdekkel, készen arra, hogy bármilyen neki szegezett kérdésre válaszoljon.

– Igen, pontosan – mondta. – Tegnap éjszakáig minden rendben volt.

Wren a lábujjával a kikötő szélét piszkálta, és a távolba meredt, elkerülve mindenki tekintetét.

– És ma reggel? – kérdezte nagyon szokatlan hangon.

– Soha senki sem jön ide, csak mi heten – mondta Alexander.

– Szóval mondjuk, hogy csak megtaláltuk.

– És mostanáig mégis mit csináltunk? – kérdeztem.

– Aludtunk – felelte Meredith. – Még fel se kelt a nap. – Viszont ahogy beszélt, éles madárcsicsergés visszhangzott az erdő felől, és tudtuk, nemsokára felkel. A stég vége felé néztem, ahol Richard mozdulatlanul feküdt a víz felszínén, és nem tudtam Hamlet szegény fecskéjét elűzni a fejemből. „Készen kell rá lenni.”[56]

Alexander ugyanezt szerényebb szavakkal fejezte ki:

– Mennyi az idő? Biztos, hogy ő már… eltávozott?

– Nem – mondta Filippa. – Viszont mielőtt hívnánk a rendőrséget, tudnunk kell.

Újabb csend, pont elég ideig ahhoz, hogy a hirtelen elfeledett félelem visszakússzon.

– Majd én – mondta Meredith. Ujjaival végigsimította a haját, majd a teste mellé engedte a karjait. Már ezerszer láttam, ahogy ezt csinálja: arcából félrefésüli a haját, megacélozza magát, majd kilép a rivaldafénybe. Viszont nézni, ahogy eltűnik a fagyos vízben, több volt, mint amit elbírtam volna.

– Ne! – mondtam. – Megyek én.

Mindenki úgy nézett rám, mint akinek elment az esze, kivéve Meredith. Kétségbeesett hála csillant meg a szemében, de olyan gyorsan, hogy majdnem lemaradtam róla.

– Rendben – mondta. – Menj!

Bólintottam, de főleg magamnak. Amikor vállalkoztam erre, csak rá gondoltam, nem arra, mit kell megtennem helyette. A többiek arrébb álltak egy keskeny utat hagyva nekem, hogy elsétálhassak a stég végébe.

Bénultan és mozdulatlanul álltam néhány másodpercig, majd egyik lábammal léptem egyet. Három lassú lépés után mindannyiukat magam mögött hagytam. Megálltam, lehajoltam, hogy levegyem a cipőmet. Újabb három lépés. Kicipzároztam a kabátomat, a stégre dobtam, és levettem a pulóveremet. A hideg levegő a meztelen bőrömbe mart, libabőr futott végig a tarkómtól a gerincemen le, a karomon és a lábamon, majd a testemen lévő minden egyes szőrszál felállt. Újabb három lépés.

A tó még sohasem tűnt ilyen hatalmasnak, ilyen sötétnek és mélynek. Richard már majdnem elmerült a felszín alá, mint egy ledőlt szobor, aminek csak a márványdarabkái látszódtak ki: három kissé meghajolt ujj, kulcscsontjának és nyakának érzéki íve. A félelem gyarló szorítása vette körül a szívemet, és apró, kemény, cseresznyemagszerű csomóvá gyúrta azt.

Addig néztem őt, míg úgy nem véltem, hogy a vérem megfagy, hacsak nem mozdulok. Visszanéztem, hogy közöljem a többiekkel, hogy képtelen vagyok rá, nem tudok közelebb menni, nem bukok alá a fekete vízbe, nem tapogatom a kifordult nyakát a pulzusa után kutatva. De ahogy megláttam őket összeborulva, olyanok voltak, mint öt gyermek, akik félnek a sötéttől, és valamiféle bizonyosságot várva figyelnek engem, és ettől a saját félelmem önzőnek tűnt.

Visszatartottam a lélegzetem, lehunytam a szememet, majd leléptem a stégről.

2. JELENET

Még két órával később is remegtem. A falnál ültünk a harmadik emeleti folyosón, ahol jó meleg volt. Kaptam egy takarót és egy száraz farmernadrágot, de zuhanyra már nem maradt idő. A bennem rekedt hidegnél rosszabb volt az érzés, hogy a tó vize és Richard vére áztatta a bőrömet, amitől a testem teljes felülete égett és viszketett.

Filippa kényelmetlenül közel ült a balomon úgy, hogy rám sem nézett, és amikor egyik kezét könnyeden a csuklóm belső részéhez emelte, alig éreztem. Ő, James, Alexander és Wren már vallomást tettek. Meredith jelenleg adta le az övét az irodában, míg én feszült, katatón állapotban vártam a soromra. Az ajtó éles csikorgással kinyílt, és Meredith lépett ki.

Sikertelenül próbáltam elkapni a tekintetét, majd hallottam, hogy Holinshed azt mondja:

– Mr. Marks.

Filippa keze lecsúszott a karomról. Felálltam, és az ajtó irányába indultam merev, mechanikus mozdulatokkal, mint a Bádogember. A küszöbön megálltam, újra az osztálytársaimra néztem. Arcukat elfordítva ültek, mindenfelé néztek, csak rám és egymásra nem, kivéve Alexandert, aki egy igen apró, titkos bólintást ejtett felém. Lehajtottam a fejem, és bevonultam a szobába.

Nagyobb volt, mint amilyenre számítottam, mint egy galéria, csak alacsonyabb mennyezettel, és nem volt olyan fényes. Az ablakok az előcsarnok előtti, hosszan elterülő parkolóra néztek, a távolban lévő impozáns vaskapu rácsai apró, fekete töviseknek tűntek.

Megrázkódtam, ahogy az ajtó becsapódott mögöttem. Rajtam kívül négyen voltak a szobában: Frederick, aki a sarokban állt az ablaknál; Holinshed, ő a hatalmas, karmos lábú asztalhoz támaszkodott, állát a mellkasához nyomva; Gwendolyn ült az asztal mögött, fejét a kezébe temetve; valamint egy fiatal, széles vállú, homokszőke férfi, aki inget, nyakkendőt és barna bomberdzsekit viselt. Utóbbit már korábban is láttam a Kastélynál, mielőtt betereltek volna a Hallba.

– Reggelt, Oliver. – Kezet nyújtott, amit esetlenül megráztam, és rájöttem, milyen nevetségesen nézhettem ki, ahogy egy molyrágta takaró lógott le a vállamról, mint egy elhagyott uralkodó köpenye.

– Ő itt Colborne nyomozó – mondta Holinshed. Szigorú, kemény tekintettel rám nézett a szemüvegkerete felett. – Fel fog tenni néhány kérdést Richardról.

Gwendolyn halkan nyöszörgött, majd eltakarta a száját.

– Rendben – mondtam. A nyelvem csiszolópapírnak érződött.

– Nem kell idegeskednie – mondta Colborne, és a két órával korábbi hisztérikus nevetés visszhangzott az agyamban. – Csak mondja el, mi történt, és ha nem emlékszik, mondja nyugodtan azt. Ha nincs információ, az is jobb, mint a rossz információ.

– Rendben.

– Miért nem ül le? Úgy könnyebb. – A mögöttem várakozó szék felé mutatott. Volt egy másik üres is Holinshed asztala előtt, ami felém nézett.

Leereszkedtem a székre, és az jutott eszembe, vajon eltűnik-e, mielőtt elérném, és leesem-e a földre. Abban a pillanatban semmi sem tűnt biztosnak vagy szilárdnak, még egy bútor sem.

Colborne leült a velem szemben lévő székre, és a zsebébe nyúlt. A kezében egy kicsi, fekete kazettás magnó volt, amit elhelyezett a mögötte lévő asztalra. Már be volt kapcsolva, egy apró, piros fény világított felém.

– Nem bánja, ha ezt rögzítem? – kérdezte Colborne elég udvariasan ahhoz, hogy tudjam, nem utasíthatom vissza. – Ha nem kell mindent leírnom, akkor jobban tudok figyelni arra, amit mond.

Bólintottam, és megigazítottam a takarómat. A méltóság nem megfogható, és amúgy sem tudtam, mit kezdjek a kezemmel.

Colborne előredőlt, és belekezdett:

– Szóval… Oliver. Ugye szólíthatom Olivernek?

– Persze.

– És maga egy negyedéves színház szakos hallgató.

Nem tudtam, hogy választ várt-e, így egy fél másodperccel később azt feleltem, hogy:

– Igen.

Mintha Colborne észre sem vette volna a habozásom, egy újabb kérdést tett fel.

– Holinshed dékán azt mondta, Ohióból származik.

– Igen – válaszoltam megint, és ismét túl későn.

– Hiányzik kicsit is az otthona? – kérdezte, én pedig már majdnem megkönnyebbültem.

– Nem. – Mondhattam volna, hogy számomra a Dellecher jelentette az otthont, de nem akartam többet elárulni annál, mint amennyi szükséges.

Colborne: – Mekkora a szülővárosa?

Én: – Átlagos, azt hiszem. Nagyobb, mint Broadwater. Colborne: – Színészkedett a középiskolában is?

Én: – Igen.

Colborne: – Szerette? Milyen volt? Én: – Elment. Nem olyan, mint itt. Colborne: – Mivel itt…?

Én: – Jobb.

Colborne: – Közel állnak egymáshoz? Maguk hatan? Idegenül hangzott. Mi hatan. Mindig is heten voltunk.

– Mint a testvérek – mondtam, és azonnal meg is bántam, mivel nem tudtam, hogy a „rivalizálás” szó milyen hamar ötlik fel benne.

– Egy szobában lakik James Farrow-val – mondta Colborne még csendesebben. – Ott aludt előző éjjel is?

Bólintottam, nem igazán bíztam a hangomban. Úgy döntöttünk, hogy James fedez nekem. A tény, hogy az egyik elsőéves látott engem a lépcsőn Meredithtel, nem azt jelentette, hogy be kell vallanunk, mi történt utána.

– És mikor került ágyba? – kérdezte Colborne.

– Kettő? Fél három? Valahogy úgy.

– Rendben. Mesélje el, mi történt a bulin, és térjen ki annyi részletre, amennyire csak tud!

A tekintetem Colborne-ról Frederickre ugrott, majd Holinshedre. Gwendolyn az asztal lapjára meredve ült kócosan, nagyon fáradtnak tűnt.

– Nincsenek rossz válaszok – tette hozzá Colborne. Hangjában volt egy lágy érdesség, amitől idősebbnek hangzott.

– Értem, igen. Elnézést. – Erősebben megszorítottam a takarót, azt kívánva, bár ne izzadna a tenyerem. – Nos… James, Alexander és én lementünk a SZÉP-be nem sokkal fél tizenegy után, és mivel nem rohantunk, talán olyan tizenegy körül értük el a Kastélyt. Ittunk, majd szétváltunk. Én meg, nem is tudom, császkáltam egy ideig. Valaki mondta, hogy Richard az emeleten van, magában iszogat.

– Van elképzelése, vajon miért nem jött le a többiekhez? – kérdezte Colborne.

– Nem igazán – mondtam. – Úgy voltam vele, majd lejön, ha készen áll rá.

Bólintott.

– Folytassa!

Az ablak felé néztem, a hosszú, kanyargó út felé, ami kivezetett a Dellecherből, és beleveszett a szürkeségbe.

– Kimentem. Beszéltem Wrennel. Beszéltem Jamesszel. Aztán meg… mindenféle zajt hallottam, gondolom, odabentről. Szóval bementünk, hogy megnézzük, mi történik. Addigra már csak én és James voltunk ott. Nem tudom, hová tűnt Wren.

– Maga pedig az udvaron volt, ugye?

– Igen.

– Amikor bement, mi történt?

Fészkelődtem a székemben. Két eltérő emlék küzdött bennem: az igazság, valamint annak egy változata, amiben mind megegyeztünk.

– Nagyon zavaros volt – mondtam, és ebben a három szóban rejlő őszinteség múló vigaszt nyújtott. – A zene túl hangos volt, és mindenki egyszerre beszélt, de Richard megütött valakit, nem emlékszem a nevére. Colin elvitte a gyengélkedőbe.

– Allan Boyd – mondta Holinshed. – Majd vele is átvesszük ezt.

Colborne figyelembe se vette ezt a közbevetést, a teljes figyelmét én élvezhettem.

– És aztán?

– Meredick, mármint Richard és Meredith… vitáztak. Nem tudom, hogy pontosan min. – Pontosabban nem tudtam, mennyit mondott el nekik Meredith.

– A többiek elmondása alapján Allan több figyelmet szentelt a lánynak, mint amennyit Richard eltűrt volna – mondta Colborne.

– Talán. Nem tudom. Richard részeg volt, úgy értem, még annál is részegebb. Ellenséges. Nagyon csúnya dolgokat mondott. Meredith feldúlt volt, és felment az emeletre, hogy eltűnjön mindenki elől. Utánamentem, hogy meggyőződjek róla, hogy jól van. A szobájában beszélgettünk… – Élénk pillanatok villantak az agyamba Meredithről: a vörösesbarna hajtincse a rúzsába tapadva, fekete selyemvonások a szemhéja szélén, válláról lecsúszó ruhapántja. – A szobájában beszélgettünk, és Richard feljött, majd ütni kezdte az ajtót – mondtam, túl gyorsan, hátha Colborne észre se veszi, mennyire felhevült az arcom és a torkom. – Meredith nem akart vele beszélni, és ezt közölte is vele az ajtón keresztül, mivel kicsit féltünk kinyitni, végül Richard elment.

– Ez mikor történt?

– Jó ég, nem emlékszem. Későn. Fél kettőkor talán?

– Amikor Richard elment, tudja, hová indult?

– Nem – feleltem, és kicsit könnyebben fújtam a levegőt. Még egy darabka igazság. – Egy ideig nem mentünk ki.

– És amikor kijöttek?

– Már mindenki elment. Felmentem az ágyamba. James már ott volt, de még nem igazán aludt. – Próbáltam elképzelni, ahogy az oldalára fekszik, hogy a szobán keresztül suttogjon nekem valamit. De csak a fürdőszoba tompa, sárga fényét láttam, ahogy gőz és forró víz homályosítja el a tükörképét. – Azt mondta, hogy Richard bement az erdőbe egy üveg skót whiskyvel.

– És ekkor hallottak felőle utoljára?

– Amíg Alexander meg nem találta. – Az előző éjszaka kaleidoszkópos emlékei eltűntek, és a reggeli hideg kúszott keresztül rajtam. Szinte éreztem a vizet a bőrömön, a hajamban, a körmeim alatt. – Igen.

– Rendben – mondta Colborne. Lágyan beszélt, úgy, ahogy riadt lovakkal és őrültekkel szokás. – Elnézést, hogy ezt kérem, de el kell mondania, mit látott ma reggel.

Még mindig láttam. Richard lebegett az élet felszínén véresen, levegő után kapkodva, mi pedig csak néztük, várva, hogy legördüljön a függöny. Bosszúdráma, akartam mondani. Shakespeare maga sem csinálhatta volna jobban.

– Láttam Richardot – közöltem vele. Nem úgy, ahogy egy rendes halott, nem is igazán lebegett. – Csak úgy ott volt. Összetörve, szétzúzva, mintha mindene a rossz irányba hajlott volna.

– És maga… – Megköszörülte a torkát. – Bement a vízbe. – Ekkor először tétovázott.

– Igen. – Jobban magamra húztam a takarót, mintha képes lenne felolvasztani, megóvni a felém közeledő hideg víztől. Ott, Holinshed száraz, meleg irodájában ülve tudtam, soha nem fogom elfelejteni, ahogy a tüdőm olyan hirtelen összezsugorodott, azt hittem, mindjárt szétszakad, de inkább a sokktól, mintsem hogy oxigénért tátogtam. Richard túlságosan közeli arca, fehér, mint a csont. A vér savanyú, fémes íze.

Az az őrült nevetési inger visszatért olyan erősen, mint a hányinger, és egy keserves pillanatig úgy éreztem, odahányok Colborne lába elé. Újra nyeltem, mindent elfojtottam. A rosszullétemet a férfi betudta az érzelmeimnek, és tapintatosan kivárta, hogy összeszedjem magam.

Végül sikerült ennyit kinyögnöm:

– Valakinek muszáj volt.

– És halott volt?

Elmondhattam volna, milyen érzés volt Richard nyakához érni, és kitapintani a hideg húst, ahol az ütőér egykor dühtől zubogott és lüktetett, de már üres volt, és mozdulatlan. Helyette viszont csak ennyit mondtam:

– Igen.

Rám meredt olyan rideg, szándékosan üres tekintettel, egy olyan rosszféle pókerarccal. Mielőtt kitalálhattam volna, mit nem akar, hogy lássak, pislogott és hátradőlt.

– Hát ez nem lehetett könnyű. Sajnálom.

Bólintottam, de nem tudtam, hogy meg kellett volna köszönnöm neki, vagy a részvét csak a munkaköri leírását képezte.

– Csak még egy kérdés, ha bírja még.

– Kérdezzen, amit csak akar.

– Meséljen az elmúlt néhány hétről! – mondta olyan lazán, mintha csak úgy csevegtünk volna. – Mind hatalmas nyomás alatt álltak, talán legfőképp Richard. Nem viselkedett furán?

Akár egy festett ólomüveg, újabb emlékmozaik rajzolódott ki elém, színek és fények szilánkjai. A hold fehér ragyogása a vízen halloweenkor, a kék foltok James karján, az élénkvörös vér Meredith ingujja alól. A gyomrom pillanatokkal ezelőtt össze volt szorulva, de váratlanul fellazult. A pulzusom lelassult.

– Nem – mondtam. Filippa szavai visszhangoztak halkan a fejemben: „Tegnap éjszakáig minden rendben volt.”

Colborne közelről figyelt kíváncsian.

– Akkor egyelőre ennyi lett volna – mondta, egy igen hosszúnak tűnő szünet után. – Megadom az elérhetőségemet. Ha bármi eszébe jutna, ne habozzon!

– Persze – mondtam. – Úgy lesz. Persze nem így lett. Csak tíz év után.

3. JELENET

A Dellecher Hall ötödik emeletén volt egy sor titkos szoba, amit az iskola illusztrisabb vendégeinek tartottak fent. Az egyik lakásnak három hálója, egy fürdőszobája és egy nagy központi társalgója volt, amihez kandalló is tartozott, továbbá egy viktoriánus bútorkollekció és egy kis versenyzongora. A tanári kar úgy döntött, hogy a Hallsworth Házban (így hívták Leopold Dellecher feleségének jómódú családja után) rejtik el a megmaradt hat negyedévest, amíg a tó déli oldalán rendőrök nyüzsögtek.

Holinshed dékán vészhelyzeti gyűlést hívott össze a zeneteremben még aznap este, és úgy döntött, nekünk nem kellene ott lennünk. Azzal magyarázta, hogy nem szeretné, ha mi vagy a többi hallgató ki lennénk téve a pletykáknak. Szóval míg az iskola többi diákja néma csendben ült négy szinttel lejjebb, Wren, Filippa, James, Alexander, Meredith és én a tűz mellett raboskodtunk a Hallsworth Házban. Fredericknek és Gwendolynnak nem tetszett az ötlet, hogy teljesen egyedül hagyjanak minket, szóval a gyengélkedő egyik nővérét őrszemként kihelyezték az ötödik emeleti ajtóhoz, ahol egy zsebkendőbe szipogott, míg egykedvűen próbált megfejteni egy keresztrejtvényt.

A fojtogató csendben hegyeztem a fülemet abban a fájdalmas tudatban, hogy az iskolatársaink nélkülünk gyűltek össze. A száműzetés kibírhatatlan volt. Valahogy damoklészinek érződött a feszült várakozás, amíg társaink bíráskodtak kárhozatunk felett. (Ó, az én próféta lelkem!)[57]

A Richard eltűnése miatt érzett önző megkönnyebbülésünk hamar megsavanyodott. Máris ezer dolgot találtam, amitől félhettem. Mi van, ha valamelyikünk elszólja magát? Álmában beszél? Elfelejti, hogy is szól a történet? Vagy talán lábujjhegyen lépdeljünk életünk végéig arra várva, hogy elpattanjon a húr, hogy lehulljon a fejsze?

Alexanderre ugyanez az idegesség telepedhetett rá.

– Szerintetek el fogják mondani mindenkinek, hogy itt fent vagyunk? – kérdezte a szőnyeget bámulva, mintha a szeme hirtelen röntgenlátásra lenne képes, és láthatta volna, mi zajlik a földszinten.

– Kétlem – mondta Filippa. – Nem akarják, hogy bárki is felosonjon. – Szája mindkét végén a vonások elmélyültek és sötétebbek lettek, mint aki néhány óra alatt tíz évet öregedett. A többiek csendben voltak, értelmetlenül figyeltek a lentről érkező hangokra. James szorosan összezárt térddel ült, karjait a mellkasa előtt összezárta, mint aki fázik. Wren közömbös és erőtlen volt, végtagjai furcsa szögben hajoltak a székhez, mintha csak egy rongybabaként rádobták volna. A mellette lévő kanapén Meredith ült keresztbe tett lábbal és ökölbe szorított kézzel, a feszültségtől teste minden elegáns vonala keménnyé és szögletessé vált.

– Szerintetek mit csinálnak a Caesarral? – kérdezte Alexander, amikor már nem bírta tovább elviselni a csendet.

– Lefújják – mondta Filippa. – Ízléstelen dolog volna csak úgy lecserélni őt.

– Ennyit arról, hogy „a műsornak mennie kell tovább”.

Egy meddő gondolat erejéig próbáltam elképzelni valakit – bárkit – Richard szerepére. Gwendolyn fenyegetése, mely szerint nekem kellett volna megtanulni a szövegét, és átvenni a helyét, az emlékeimből visszhangként tört elő, de gátat szabtam neki, és meghőköltem a puszta gondolatától is.

– Most őszintén – mondtam, attól tartva, hogy ordítani fogok, ha nem kezdek azonnal valamit a hangommal –, tényleg visszamennétek a színpadra nélküle?

Néhányan a fejüket rázták, senki sem szólt. Aztán…

– Csak nekem tűnik úgy – mondta Alexander –, hogy ez az életem leghosszabb napja?

– Hát… – mondta James. – Richardnak biztos nem az.

Alexander metsző, tágra nyílt szemmel és tátott szájjal meredt rá.

– James – mondta Meredith. – Mi a fasz?

Filippa egy sziszegést engedett ki a száján a homlokát dörzsölve.

– Ezt nem fogjuk csinálni – mondta, majd felnézett mindenkire egyenként. – Nem fogjuk egymást szekálni, nem fogunk egymással civódni, emiatt nem. Minek nincs orvossága: kár azon / Aggódni. A mi megtörtént: megtörtént![58]

Alexander egy halovány, keserű nevetést hallatott, ami nekem nagyon nem tetszett.

– Ágyba, ágyba, ágyba! – mondta. – Istenem, kell egy cigi. Bárcsak ne tették volna oda azt a nővért! – Feltápászkodott, megfordult, gyorsan és izgágán mozgott, ahogy mindig, amikor ideges. Céltalanul bolyongott cikcakkokat írva le a szobában, véletlenszerűen leütött néhány hangot a billentyűn, majd nyitogatni kezdte a szekrényeket, és feltúrta a könyvespolcokat.

– Mit művelsz? – kérdezte Meredith.

– Piát keresek – felelte. – Valamit biztos elrejtettek itt. A legutóbbi vendégük az az ürge volt, aki a Nietzsche-könyvet írta, és a nyakamat teszem rá, hogy egy alkoholista.

– Hogy tudnál ilyenkor inni? – mondtam. – A belsőségeim még mindig cseppfolyósok a tegnap éjszakától.

– Kutyaharapást szőrével. A-ha! – Előbújt az egyik szekrény mögül, a kezében egy borostyánszínű palackkal. – Brandyt valaki?

– Jöhet – mondta Filippa. – Hátha kicsit ellazít.

Üvegek koccantak egymáshoz, amikor mélyebben beletúrt a szekrénybe.

– Még valaki?

Wren nem szólt semmit, de nagy meglepetésemre James és Meredith pontosan egy időben ezt mondták:

– Igen, kérek.

Alexander visszajött hozzánk egyik kezében az üveggel, a másikban négy egymásba pakolt pohárral. Elég brandyt töltött magának ahhoz, hogy leégesse az egész házat, majd továbbadta Filippának.

– Nem tudom, mennyit szeretnél – mondta Alexander. – Személy szerint én úgy tervezem, hogy álomba iszom magam.

– Nem hiszem, hogy valaha is újra aludni fogok – mondtam. Richard félig összezúzott – karneválimaszk-szerűen rikító – arca ugrott be, akárhányszor csak lehunytam a szemem.

James a tűzbe bambult, és a körmeit rágta. Azt mondta:

– Egy hang kiálta: „Ne alugyatok!”[59]

– Hol fogunk aludni? – kérdezte Meredith figyelmen kívül hagyva Jamest. – Csak három szoba van.

– Wren és én megosztozunk egyen – mondta Filippa a szeme sarkából a lányra nézve, de az fel se fogta, amit hallott.

– Ki akar velem osztozni? – kérdezte Alexander. Válaszra várt, de nem érkezett. – Azért ennyien egyszerre ne ugorjatok rá!

– Én itt kint maradok – mondtam. – Nem bánom.

– Mennyi az idő? – kérdezte Meredith. Az ajkához emelte a poharát egy fájdalmas kifejezés kíséretében, mintha ez az egyszerű mozgás megerőltető lenne.

Filippa az asztalon álló nagy óra felé lesett.

– Negyed tíz.

– Még csak? – mondtam. – Mintha már éjfél lenne.

– Mintha az ítélet napja lenne. – Alexander hatalmas adag brandyt öntött le a torkán, a fogait csikorgatva lenyelte, majd ismét az üvegért nyúlt. Majdnem csurig töltötte a poharát, és azt szorongatva felállt.

– Megyek aludni – jelentette be. – Ha valaki úgy döntene, hogy nem akar a nappaliban hunyni, nos, tudjátok, mennyire nem válogatom meg, kivel alszom. Jó éjt!

Elhagyta a szobát egy apró, merev meghajlás kíséretében. Figyeltem, ahogy elmegy, és az egyik kezemre támasztottam a fejem – meglepett, mennyire nehéznek érződött. A kimerültség vonaglott keresztül az ereimen minden mást eltompítva. A reggel nyers sötétjében inkább megkönnyebbülést éreztem, mint Richard halálának látványa miatti rémületet; most, hogy újra sötét lett – és a közben eltelt hipnotikus órák során történt események és szavak hatására –, túl fáradt voltam ahhoz, hogy szomorkodjam vagy szánakozzam. Talán azért is, mert nem is igazán hittem el.

Félig még arra számítottam, hogy Richard berúgja az ajtót, miközben művér csöpög az arcáról, és kegyetlenül nevet azon, hogy sikerült így átvernie minket.

Filippa befejezte az italát, és az asztalra letett pohár koccanására felnéztem.

– Én is lefekszem – mondta, és talpra állt. – Csak kicsit le akarok dőlni, még ha aludni nem is tudok. Wren? Miért nem bújsz te is ágyba?

Wren egy pillanatig nem mozdult, majd feléledt, kihajtogatta magát a székből, szeme zavaros volt, és fókuszálatlan. Ellenkezés nélkül elfogadta Filippa kinyújtott kezét, aki felsegítette.

– Te itt alszol? – kérdezte Meredith, amikor a lányok elmentek. Úgy beszélt hozzám, mintha James ott se lett volna, aki nem szólt, nem is reagált, mintha nem is hallotta volna őt.

Bólintottam.

– Tiéd lehet a másik hálószoba.

Kihúzta magát lassan, óvatosan, mint akinek minden fáj.

– Mész aludni? – kérdeztem.

– Igen – felelte. – Remélem, soha fel sem ébredek.

A szomorúság első igazi nyilallása tűként szúrt belém, de ennek nem sok köze volt Richardhoz. Mondani akartam valamit, de egy odaillő szót sem találtam, szóval csöndben és mozdulatlanul ültem a kanapén, amíg ő is otthagyta a szobát és a brandyje felét. Amint becsukta maga mögött az ajtót, leeresztettem, és belesüppedtem a hátam mögött lévő párnákba, majd végighúztam a tenyeremet az arcomon.

– Nem gondolta komolyan – mondta James. Az ujjaim alatt ráncoltam a szemöldökömet.

– Ezt megnyugtatásnak vagy kritikának szántad?

– Nem szántam semminek – mondta. – Ne légy rám dühös, Oliver, ezt most nem tudnám elviselni.

Kifújtam a levegőt, és levettem a kezeimet az arcomról.

– Sajnálom. Nem vagyok dühös. Csak… nem is tudom. Le vagyok szívva.

– Aludnunk kéne.

– Hát… megpróbálhatjuk.

Mindketten ledőltünk – én az egyik kanapéra, James a másikra –, de nem vesződtünk azzal, hogy lepedőket vagy rendes párnákat keressünk. Benyomtam egy dekoratív díszpárnát a fejem alá, és a lábamra dobtam egy takarót. A másik kanapén James ugyanígy tett, miután a brandyjét és a Meredith által hátrahagyott italt is megitta. Amikor elhelyezkedett, lekapcsoltam a mögöttem lévő asztalon álló lámpát, de a tűz továbbra is bevilágította a szobát. A lángok apró, sárga szemekké zsugorodva lobogtak a fahasábok közt.

Ahogy néztem, amint a fa elfeketedik, összeroppan és elporlad, a tüdőm összeszorult, nem akart elegendő levegőt beszívni.

Milyen gyorsan és milyen hirtelen romlott el minden. Hol is kezdődött? Nem Meredithtel és velem, mondtam magamnak, hanem hónapokkal korábban. A Caesarral? A Macbethtel? Lehetetlen volt megállapítani a kiindulási pontot. Mocorogtam, nem tudtam elűzni a gondolatot, hogy egy hatalmas, láthatatlan súly sziklaként nehezedik rám. (Ez a súlyos, guggoló démon a Bűntudat. Akkor még nem ismertem őt, de a következő hónapok során minden éjjel a mellkasomra mászott, mint egy rút rém Fuseli Rémálmából.)

A tűz már csak parázslott, haloványan világítva meg a szobát, és a repedések közül leselkedett. Az oxigénhiánytól elnehezülten az öntudatlanságba dőltem, és inkább volt ez fulladás, mint elalvás.

Egy suttogás hozott vissza az életbe.

– Oliver.

Felültem, és James homályos alakja felé pislogtam, de nem ő szólt.

– Oliver.

Meredith jelent meg, egy fakó alak a hálószobája sötét üressége előtt. Feje úgy simult az ajtófélfához, mint egy esővíztől duzzadt virág, és egy különös pillanatig azon tűnődtem, mennyit nyomhat a haja, érzi-e, ahogy a hátára borul.

Ledobtam a takarómat, és keresztüllopakodtam a szobán egy újabb lopott pillantást ejtve James felé. Ő a hátán feküdt, feje oldalra dőlt, az arcát nem láttam. Nem tudtam megállapítani, hogy mélyen alszik, vagy csak erősen tetteti azt.

– Mi az? – suttogtam, amikor elég közel értem Meredithhez, hogy hallja.

– Nem tudok aludni.

A kezem felé mozdult, de nem jutott messzire.

– Rossz nap volt a mai – mondtam bénán. Felsóhajtott, és egy aprót bólintott.

– Bejössz?

Elhajoltam tőle, ami emlékeztetett arra, hogy pontosan ugyanígy vonultam vissza azon az éjjelen is az öltözőben. Bárkit kísértésbe vihetne, de a Végzet nem tűnt jó célpontnak. Már így is volt egy áldozatunk.

– Meredith – mondtam –, a barátod halott. Meghalt ma reggel.

– Tudom – mondta. – Nem erről van szó. – Üveges lett a szeme, mentegetőzéstől mentes. – Csak nem akarok egyedül aludni.

Az apró tüskényi szomorúság mélyebbre ásta magát, és a húsomhoz ért. Mennyire alaposan belém verték, hogy ne bízzak benne. És ki? Richard? Gwendolyn? A vállam fölött újra James felé tekintettem. Csak a kusza haja látszódott ki a kanapé kartámlája fölött.

Nem igazán számított, hol is alszom, gondoltam. Semmi sem számított igazán az után a reggel után. Ketten – talán hatan – lemondtunk már a lelkünkről.

– Rendben – mondtam.

Bólintott, csak egyszer, és visszament a szobába. Követtem, majd becsuktam magam mögött az ajtót. Az ágyon lévő takarók már összevissza voltak, gyűröttek és rendezetlenek. Úgy csúsztam az ágyba, hogy a farmerom rajtam volt. A ruháimban aludtam. Aludtunk. Csak ennyi történt.

Nem értünk egymáshoz, nem is beszéltünk. Bebújt mellém az ágyba, és az oldalára feküdt egyik kezével a párna alatt. Figyelte, ahogy elhelyezkedek, és a párnámat egy kissé magasabbra gyűröm. Amikor abbahagytam a mocorgást, ő lehunyta a szemét, de még néhány könnycsepp kicsordult a szempillái alól. Próbáltam nem érezni, ahogy remeg a matracon, de olyan volt, mint a Kastélyban álló óra ketyegése: lágy, állandó, lehetetlen figyelmen kívül hagyni. Úgy talán egy óra után felemeltem a karomat, de nem néztem rá. Ő közelebb került hozzám, a fejét a mellkasomhoz tette. Köré fontam a karomat.

– Istenem, Oliver – mondta halovány, fojtott hangon, egyik kezét a szája elé tette.

A hátára hullott haját simogattam.

– Igen – mondtam. – Tudom.

4. JELENET

Mindent lefújtak. A fennmaradó Caesar-előadásokat és a hálaadás előtti óráinkat. Kétszer teáztunk Frederickkel a Hallsworth Házban, és egyszer Gwendolyn velünk ebédelt, de a szünetig fennmaradó két nap alatt senki mással nem találkoztunk.

Kedden visszatértünk a Kastélyba, hogy összeszedjük a cuccainkat. Richard halálát hivatalosan balesetként könyvelték el, de ez csak meglepően kis mértékben csökkentette a nyugtalanságomat. Azon az estén elvárták, hogy részt vegyünk a részére rendezett megemlékezésen, ahol szombat este óta először láthattuk a többi hallgatót, és ők is minket.

A Kastély kiürült, de a környező erdőben valami megváltozott. Idegen szag terjengett a levegőben: vegyszerek és különféle anyagok, gumi és műanyag, tucatnyi láthatatlan idegen lenyomata. A kikötőbe vezető lépcső elé kordont emeltek X formájú sárga rendőrségi szalaggal.

A Toronyban előhúztam a bőröndömet az ágyam alól, és oda se figyelve dobáltam a pólókat és a nadrágokat a rosszul párosított cipőkre és zoknikra, valamint a felcsavart sálakra. Most először vártam, hogy néhány napig otthon lehessek a hálaadás alatt. Általában Filippa, Alexander és én a campuson maradtunk a szünet alatt, de Holinshed dékán tájékoztatott minket, hogy az iskola az ünnep alatt zárva tart, húsz év után először.

Lerángattam a bőröndömet a körkörös lépcsőn a második emeletre, közben káromkodtam és morogtam, amikor a lábujjaim a kerekek alá csípődtek, vagy az ujjam a korláthoz csapódott. Filippán kívül a többiek már elmentek, ő egyedül állt a tűz előtt egy hosszú, bronz piszkavassal a kezében, amit kardként lefelé lógatott. Felnézett, amikor becsörtettem, és a székbe vágtam magam, direkt elkerülve a legközelebbit, mivel valamiért még mindig úgy gondoltam, hogy az Richardé.

– Végig égett a tűz? – kérdeztem.

– Nem – mondta, majd megemelte a piszkavasat, és két vékony hasábot megbökött vele. – Én gyújtottam meg.

– Miért?

– Nem tudom. Nem tűnt helyénvalónak anélkül.

– Semmi sem tűnik annak – mondtam. Merengőn bólintott.

– Jössz velünk a reptérre?

– Igen – felelte.

Camilo felajánlott a negyedéveseknek egy fuvart az O’Hare-re. Onnan repülővel Meredith New Yorkba, Alexander Philadelphiába, James San Franciscóba. Wren a nagynénjével és nagybátyjával kocsival, majd repülővel Londonba. (Ők előző nap érkeztek, és Holinshed intézett nekik szállást Broadwater egyetlen szép hotelében, mivel a Hallsworth Ház foglalt volt.) Az én utam Ohióba vezetett. Unszolásra Filippa elárulta, hogy Chicagóból származik, de azt nem tudtam, hogy voltak-e ott rokonai.

– És azután? – kérdeztem, sikertelenül próbálva spontánnak tűnni.

Nem felelt, csak a tüzet figyelte, szemét elrejtették a szemüvegében tükröződő lángok.

– Pip, esküszöm, hogy nem akarok kíváncsiskodni… – mondtam.

Újra a parázs közé döfött, ezúttal kissé durvábban.

– Akkor ne!

Feszengtem a székemben. Bármennyire értelmetlennek is tűnt, amit mondani akartam neki, fontosnak éreztem.

– Figyelj, hogy ha akarsz, velem is hazajöhetsz, ugye tudod? – szóltam hirtelen. – Nem mondom, hogy gyere, vagy hogy ezt kéne tenned, csak… ha valahová kellene menned. Mármint… ki vannak akadva, amiért soha nem vittem még haza egy lányt se, és teljesen félreértenék, de csak… ha mégis. Ennyit akartam, elnézést. Most már befogom.

Elfordult a tűztől, és megkönnyebbültem, hogy nem ráncolta a szemöldökét. Inkább olyan szomorú, lesújtó kifejezéssel nézett. Elkapott az a különös, megalapozatlan gondolat, hogy azon küszködik magában, hogy kimondja-e, „szeretlek”. De kettőnk között az volt a különbség, hogy ő feltételezte, hogy az emberek az ilyesféle dolgokkal egyszerűen tisztában vannak, míg én állandóan azon aggódtam, hogy nincsenek.

– Oliver – kezdte. Szinte sóhajként mondta a nevemet, mintha az valami melegnek és édesnek a lehelete lett volna, majd a kandalló párkányához dőlt. Talán túl fáradt volt ahhoz, hogy a saját lábán álljon. – Félek. – Fanyar mosoly kíséretében közölte ezt, mintha ez valami kínos dolog volna.

– Mitől? – kérdeztem, nem mintha nem lenne rá oka, hanem mert annyi ijesztő dolog közül választhatott.

Vállat vont.

– Hogy most mi lesz. – Egyikünk sem szólt, mígnem az óra harangozni nem kezdett. Filippa felnézett. – Öt óra.

A megemlékezést fél hatra tűzték ki.

– Egek! – mondtam. – Igen. Mennünk kellene. – Erősen vonakodva ellöktem magam a széktől, de Filippa meg se mozdult. – Jössz? – kérdeztem.

Felém pislogott, tekintetében üres tanácstalanság volt, mintha csak most ébredt volna egy olyan álomból, amire már nem is emlékszik.

– Menj előre! – Meghúzta a pulóvere alját, ami már tele volt korommal. – Át kellene öltöznöm.

– Rendben. – Félig kilépve az ajtón megtorpantam. – Pip?

– Igen?

– Ne félj! – Önző dolog ilyet mondani. Ha valóban megrémült, belegondolni sem mertem abba, mégis mi lehetett a többiekkel. Közülünk csak ő volt az, aki sohasem tántorodott meg.

Olyan törékenyen mosolygott rám, hogy talán csak képzeltem.

– Rendben.

5. JELENET

Jamest az ösvény elején találtam. Csak úgy állt ott, és az út felé nézett, mint aki nem tudja magát rávenni egy újabb lépésre. Ha hallotta is, ahogy odaértem, nem reagált, és én mögötte várakoztam az alkonyi csendben. Nem tudtam, mit tegyek. Egy bagoly huhogott valamelyik fa csúcsáról, talán ugyanaz a bagoly, amelyiket szombaton is hallottam.

– Nem találod kissé morbidnak? – kérdezte mindenféle felvezetés nélkül, és még csak meg se fordult. – Hogy a parton tartják a megemlékezést?

– Szerintem a zenei előadó kissé… ünnepinek tűnik – mondtam. – Azzal a sok arannyal.

– Azt hinnéd, hogy a tótól minél messzebb szervezik.

– Igen. – A Hall felé tekintettem. Mintha megint csak halloween lenne – Jamesszel a fák alatt, az árnyak közt bóklászunk –, de sokkal hidegebb volt a levegő, ami tompa acélpengeként érintette a bőrömet. – Már nem bízom benne.

– Ezt hogy érted?

– Először halloween, most meg ez – mondtam vállat vonva, de ezt nem látta. – Mintha a tó ellenünk fordult volna. Mintha egy felbőszült najád lenne ott. Talán Meredithnek igaza volt, és már a tanév elején kellett volna pucéran fürdenünk benne. – Csak akkor fogtam fel, mennyire bután is hangzott, amikor a szavak elhagyták a számat.

– Mint egy pogány rituálénál? – kérdezte James a fejét elfordítva, így oldalról ráláttam az arca ívére. – Jó ég, Oliver! Feküdj le vele, ha annyira muszáj, de ne hagyd, hogy a fejedbe másszon!

– Nem fekszem le vele. – Láttam, hogy ellenkezni akar, ezért hozzátettem: – Mármint… tudod, nem úgy.

– Nem is nagyon számít, nem igaz? – mondta, és felém fordult; a mozdulat szándékosan lazának tűnt, ám nem volt túl meggyőző.

– Hogy?

– Hogy így vagy úgy.

– Nem értem.

Megemelte a hangját, ami a lágy erdei csendet borotvapengeként szelte át.

– Nem, nyilvánvalóan nem, mert tényleg nem hiszem, hogy ekkora idióta vagy.

– James – túlságosan össze voltam zavarodva ahhoz, hogy igazán dühös legyek –, miről beszélsz?

Másfelé nézett.

– Rólad – mondta a fákat bámulva. – Rólad és róla. – Grimaszolt, mintha ezen szavak együttes kimondásától megkeseredett volna a szája. – Felfogod, hogy is néz ki ez az egész, Oliver? Nem számít, hogy tényleg lefekszel-e vele, rosszul veszi ki magát.

– Miért érdekel, hogy veszi ki magát? – kérdeztem felháborodás látszatát erőltetve magamra, de inkább megijedtem. A szarkazmusa maró volt, ismeretlen.

– Engem ugyan nem – mondta. – Tényleg nem. Te érdekelsz, és hogy mi történhet, ha ezt folytatod.

– Én nem…

– Tudom, hogy nem érted, sohasem érted. Richard halott.

Újra a Hall felé tekintettem, a domb tetején álló szögletes sziluettre.

– De nem mi öltük meg.

– Ne légy naiv, Oliver, legalább most az egyszer ne! Két napja halt meg, és a barátnője máris veled bújik az ágyba minden éjjel? – A fejét rázta, gondolatokat szórva szét nemtörődöm módon és kérlelhetetlenül. – Az embereknek nem fog ez tetszeni. Beszélni fognak róla. Pletykálnak, az emberek már csak ilyenek. – Az egyik tenyerével tölcsért formált az egyik fülénél, és azt mondta: – Ki zárja el hallása / Utját, midőn a hangos Hír beszél?[60]

A hangom a torkomon akadt, ami száraz volt, mint a kréta.

– Miért beszélsz úgy, mintha mi öltük volna meg? Megragadta a kabátom elejét, mintha meg akarna fojtani.

– Mivel kurvára úgy néz ki, hogy talán mi tettük. Szerinted az emberek fejében nem fordul meg, hogy valaki esetleg belökte? Ha te meg továbbra is csak Meredithtel töltöd az éjszakákat, majd azt gondolják, hogy te tetted.

Rámeredtem, túlságosan ledöbbentem ahhoz, hogy megmozduljak. A keze volt az egyetlen szilárd dolog, dühének árja ökölként nyomódott a mellkasomhoz.

– James, a rendőrség… azt mondták, baleset volt. Beverte a fejét – mondtam. – Leesett.

Biztos feltűnt neki az arcomra kiült félelem, mivel a szeme és a szája körül megjelent kemény vonalak eltűntek, mintha valaki a megfelelő drótot elvágva hatástalanította volna őt, mielőtt felrobbanna.

– Igen, persze hogy leesett. – Lenézett, elengedte a kabátomat, és egyik kezével kisimította a gyűrődéseket. – Bocsánat, Oliver. Minden szétcsúszott.

Kínosan megvontam a vállam, de még félig a feszült dermedtségben rekedtem.

– Semmi baj.

– Megbocsátasz?

– Igen – mondtam, egy fél másodperccel elkésve. – Mindig.

6. JELENET

Ezer gyertya apró tündérfényei pislákoltak a parton. A résztvevők fele vékony, fehér templomi gyertyát tartott papírpohárban, és egy-egy papírlámpás lebegett minden sor végén, mintha apró fantomkísérők lettek volna. A negyedéves énekkarosok sűrű halomba tömörültek a homokban, lágyan énekeltek, hangjuk vibrált a víz felszínén, mintha szeszélyes hableányaink is velünk gyászoltak volna. Mellettük a parton egy öreg, fából készült pódium állt, valamint egy letakart állvány. Fehér liliomok virágoztak a tövében, fátyolos illatuk túl finom volt ahhoz, hogy elfedje a tó földes szagát.

James és én a középső sor felé vettük az irányt sűrű suttogások kíséretében, ami elhalt, ahogy vonakodva átengedtek minket. Wren, Richard szülei, Frederick és Gwendolyn a jobb első padon foglaltak helyet, Meredith és Alexander a bal oldalin. Melléjük ültem, James mellém, és amikor Filippa megérkezett, Alexander és én szétcsúsztunk, hogy helyet adjunk neki. Azon tűnődtem, miért kellett minket előre rakniuk, ahol mindenki megbámulhat. A padsorok tárgyalótermi hatást keltettek, több száz szempár égette hátulról a nyakamat. (Az érzés lassan megszokottá vált. Különös fajta kínzás egy színész számára: a közönség osztatlan figyelme az enyém volt, ami – mivel háttal voltam nekik – kárba veszett.) Elnéztem a soron keresztül a másik pad felé. Wren a nagybátyja mellet ült, aki olyan veszettül hasonlított Richardra, hogy nem tudtam nem őt bámulni. Ugyanaz a fekete haj, ugyanaz a fekete szempár, ugyanaz az ádáz száj. Viszont az ismerős arc idősebb volt, élesebb vonásokkal és ezüstös szálakkal a barkójában. Kétség nem fért hozzá, úgy húsz múlva ilyenné válhatott volna Richard. Ez persze már kizárt.

A férfi biztos megérezte a tekintetemet, ahogy én is megéreztem mindenkiét, mivel hirtelen felém fordult. Másfelé néztem, de nem elég gyorsan, így egy másodpercre találkozott a pillantásunk, egy elektromos löket rázott meg belülről. Levegőért kaptam, a gyertyák fényei táncoltak a látóterem perifériáján. Mért e tüzek, gondoltam, s e bolygó szellemek?[61]

– Oliver – suttogta Filippa. – Jól vagy?

– Igen – mondtam. – Jól. – Nem hittem el, ahogy ő sem, de mielőtt bármit is mondhatott volna, a kórus elhallgatott, és Holinshed dékán jelent meg a parton. Teljesen feketébe öltözött, kivéve a sálat (ez Dellecherkék volt, aminek egyik végébe kulcsot és pennát hímeztek), ami lazán lógott a nyaka körül. Az egyetlen színtől eltekintve zord, impozáns alakként jelent meg, csőrszerű orra ronda árnyékot vetett az arcára.

– Jó estét. – Némi nyomottság és fáradtság volt a hangjában.

Filippa az ujjait az enyéim köré fonta. Én hálásan szorítottam meg a kezét, amiért valamibe belekapaszkodhattam.

– Azért vagyunk itt – mondta Holinshed –, hogy egy lenyűgöző fiatalember emléke előtt lerójuk tiszteletünket, akit mindannyian ismertünk. – Megköszörülte a torkát, összefonta a kezét a háta mögött, és egy pillanatig a földet nézte. – Mi a legjobb módja, hogy megemlékezzünk Richardról? – kérdezte. – Ő biztosan nem fakul ki hamar az emlékezetünkből. Ő, mondhatni, életében kitűnt. Nem túlzás azt gondolni, hogy halála után is így lesz. Ez mégis kire emlékezteti magukat? – Újabb szünetet tartott, az ajkát harapdálta. – Lehetetlen nem Shakespeare-re gondolni, amikor Richardra gondolunk. Számos alkalommal színpadra lépett, számos szerepben. Volt viszont egy szerepe, amit már nem tapasztalhattunk meg. Akik jól ismerik, tudják jól, hogy bizonyára kitűnő V. Henrik lett volna. Én, személy szerint, megfosztva érzem magam.

Gwendolyn karperecei csilingeltek, ahogy a szájához emelte a kezét. Könnyek szaladtak végig az arcán, hosszú vonalban mosva el a sminkjét.

– V. Henrik Shakespeare egyik legszeretettebb és legbonyolultabb hőse, ahogy Richard is az számunkra. Úgy vélem, mindkettőt hasonló módon megsiratják. – Holinshed a kabátja mély zsebébe nyúlt valami után tapogatva. Míg kereste, azt mondta: – Mielőtt felolvasnám ezt, meg kell kérnem Richard színjátszó társait, hogy bocsássanak meg nekem. Soha nem tettem úgy, mintha színész lennék, ám szeretném leróni a tiszteletemet, és abban bízom, hogy jelen körülmények közt ővele együtt maguk is elnézik nekem a gyér előadásmódomat.

Halovány nevetgélés morajlott. Holinshed kihajtogatta a zsebéből elővett papírlapot. Szövet susogását hallottam, ezért oldalra néztem. Alexander Filippa másik kezét fogta. Alexander egyenesen előrenézett felemelt állal.

Holinshed: – Borulj el, égbolt, éjre váljon a nap;

Te új időket hirlő üstökös,

Lóbáld meg ott fenn kristály czibakod’,

Ostor gyanánt a lázadt csillagokra,

Kik Henrikünknek elvégzék halálát!

Nagy volt ő arra, hogy sokáig éljen!

Nem veszte ily királyt még Anglia.[62]

Homlokát ráncolva összehajtotta a papírt, és visszatette a zsebébe.

– Dellecher még soha nem veszített el egy ilyen hallgatót – folytatta. – Emlékezzünk Richardra méltó módon, ahogy ő is akarná. Enyém a megtiszteltetés, hogy felfedjem a portréját, ami a mai naptól fogva az Archibald Dellecher Színház előterében fog lógni.

Az állványt takaró fekete szövetért nyúlt, hogy lehúzza azt a vászonról. Richard arca tűnt fel – a Caesar-arckép volt az, de még az újrafestés és átméretezés előtti változat –, és a szívem a torkomig ugrott. Éreztem, ahogy megint lelépek a stégről, belevetve magamat a tó fagyos vizébe. A parton át nézett ránk gőgösen, dühösen és – valami iszonyatos módon – elevenen.

Olyan erősen megszorítottam Filippa kezét, hogy a bütykei elfehéredtek. Holinshed tévedett: Richard nem azt akarta, hogy méltó módon emlékezzünk rá, soha nem volt ilyen elnéző. Ő elpusztított volna minket.

– Csak ennyit mondhatok Richard nevében – folytatta Holinshed, de alig hallottam. – Nem ért az a megtiszteltetés, hogy annyira megismerhessem őt, ahogyan sokan önök közül. Így hát félreállok, és átadom a szót olyannak, aki közelebbről ismerte őt.

Mindenféle nagyobb gesztus nélkül végzett a beszédével, majd levonult a pódiumról. Döbbenten néztem el a soron, ám Meredith nem mozdult. Hamuszürke arccal ült Alexander bal kezével az ölében, amit szorosan két keze közé zárt. Így már négyen kapcsolódtunk össze, mint a papírból kivágott emberkék. Éreztem Filippa pulzusát az ujjaim közt, kissé lazítottam a szorításomon.

Egy lágyan susogó hang miatt a másik irányba néztem. Wren felállt, és a pódium felé indult. Amikor felért, alig látszódott, egy sápadt arc és egy szőke frizura emelkedett a mikrofon mögé.

– Richardnak és nekem nem voltak testvéreink, emiatt közelebb álltunk egymáshoz, mint az unokatestvérek – mondta.

– Holinshed dékán igazat mondott, Richard valóban kitűnt az életében. Ezt viszont nem mindenki szerette benne. Ami azt illeti, tudom, hogy sokan egyáltalán nem kedveltétek. – Felnézett, de nem felénk. Halk volt, és bizonytalan, de a szeme száraz. – Hogy teljesen őszinte legyek, néha én sem kedvelem… kedveltem. Richardot nem volt könnyű kedvelni. Viszont könnyű volt szeretni.

A túlsó padon Mrs. Stirling sírt csendben, egyik kezével a kabátja gallérját szorította. Mellette a férje ült ökleit a térdei közé szorítva.

– Ó, istenem! – mormolta Alexander. – Ez nekem nem megy. Meredith a körmeit Alexander csuklójába meresztette. Én a nyelvembe haraptam, és annyira összeszorítottam a fogaimat, hogy azt hittem, kitörnek.

– A gondolat, hogy el kell… engednem, mielőtt megöregedhetnénk, és hanyatlani kezdenénk, soha nem fordult meg a fejemben – folytatta Wren egyik szót szedve a másik után, mint folyó kövein szökellő gyermek. – Mégse érzem azt, hogy egy unokatestvéremet vesztettem el. Inkább olyan, mintha egy részemet. – Tragikus nevetést hallatott.

James olyan hirtelen ragadta meg a kezemet, hogy megriadtam, de neki fel se tűnt. Wrent figyelte kétségbeesett ábrázattal, folyamatosan nagyokat nyelt, mint aki bármelyik pillanatban rosszul lehet. Filippa remegett a másik oldalamon.

– Tegnap éjjel nem tudtam aludni, ezért újraolvastam a Vízkeresztet – mondta Wren. – Mind tudjuk, hogy végződik, természetesen boldogan, de van benne némi szomorúság is. Olivia elveszített egy testvért. Akárcsak Viola, viszont teljesen máshogy kezelik. Viola nevet és személyazonosságot változtat, és szinte azonnal szerelembe esik. Olivia elzárja magát a világtól, elutasítja magától teljesen a szeretetet. Viola kétségbeesetten próbálja elfeledni a fivérét. Olivia pedig talán túlságosan is emlékszik rá. Szóval mit teszel? Nem törődsz a gyászoddal, vagy belemerülsz? – Felnézett a homokról felénk, a tekintete egyikünk arcáról a másikra ugrott. Meredithére, Alexanderéra, Filippáéra, az enyémre, végül Jamesére.

– Tudjátok, hogy Richard nem tűrte, ha figyelmen kívül hagyják – folytatta, hozzánk szólva, és senki máshoz. – De talán ha mindennap beengedjük a gyászt, és egy keveset ki is engedünk, végül újra levegőhöz jutunk. Legalábbis Shakespeare így meséli el a történetet. Hamlet mondja: Foszd meg az üdvtől egy kissé magad. De csak egy kicsit. A műsornak még nincs vége. Nemes szív tört meg itt. Jó éjt.[63] Nekünk tovább kell folytatnunk. Végzett, lelépett a pódiumról. Néhány tétova, összetört szívű mosoly jelent meg a közönség soraiban, egy se közülünk jött.

Olyan erősen fogtuk egymás kezét, hogy már nem is éreztük.

Wren bizonytalan lábakkal sétált vissza a padhoz. Leült a nagybátyja és a nagynénje közé, egyenesen tartotta magát néhány másodpercig, majd nagybátyja ölébe omlott. Ő óvón fölé hajolt, karjával próbálta védelmezni, és hamar mindketten annyira remegni kezdtek, hogy nem tudtam megállapítani, melyikük is zokog.

7. JELENET

Hirtelen ébredés a Bore’s Headben. Mindannyian sóvárogtunk egy ital után, és egyikünk se akart elvonulni a Hallsworth Házba. Az asztal szánalmasan üresnek érződött. Richard megszokott helyét elfoglalták (senki sem akarta az üres székét nézni), Wren már úton volt a reptér felé, és a legtöbben csak addig tartottak velünk, míg kifejezték a részvétüket, a poharukat emelték Richardért, majd távoztak is. Nem sokat beszéltünk. Alexander egy egész üveg Johnnie Walker Blacket vett, ami a kupakja nélkül állt az asztal közepén, és a tartalma lassan elfogyott, míg már csak egészen kevés ital maradt benne.

Alexander: – Mikor vesz fel minket Camilo?

Filippa: – Nemsoká. Valakinek megy az enyémnél is korábban gépe?

Mind a fejünket ráztuk.

Alexander: – James, mikor kell ott lenned? James: – Hajnali négy.

Filippa: – És apád akkor jön érted? James: – Nem. Fogok egy taxit.

Meredith: – Alexander, hova is mész?

Alexander: – A mostohatestvéremnél maradok Phillyben.

Faszom se tudja, anya hol van. Te?

Meredith megdöntötte a poharát, és figyelte, ahogy a felvizezett whisky maradványai lötyögnek az olvadó jégkockák közt.

– A szüleim Montrealban vannak Daviddel és a feleségével – mondta. – Szóval csak én és Caleb leszünk a lakásban, már amikor hazajön a munkából.

Valahogy meg akartam nyugtatni, de nem mertem hozzáérni, a többiek előtt semmiképp. Feszült a mellkasom, mintha az elmúlt napok összes döbbenete és rémsége a szívemet mardosta volna.

Én: – Minden idők leglehangolóbb ünnepi programja a miénk. James: – Szerintem Wrené biztos rosszabb.

Alexander: – Jó ég, baszódj meg, amiért ezt mondtad! James: – Csak miheztartás végett.

Meredith: – Szerintetek visszajön a szünet után? Csönd borult az asztalra.

– Mi? – mondta hangosan Alexander.

Meredith hátradőlt, és a mellettünk lévő asztalra tekintett.

– Gondolj csak bele! – mondta negyedolyan hangosan, mint Alexander. – Hazamegy, eltemeti az unokatestvérét, három napig gyászol, aztán átkel az óceánon, hogy vizsgázzon és meghallgatásokra járjon? Kinyírná a stressz. – Vállat vont. – Talán nem tér vissza. Talán majd jövőre végez, vagy soha. Nem tudom.

– Mondott neked bármit is? – kérdezte James követelőzően.

– Nem! Csak… én biztos nem akarnék a helyében azonnal visszajönni. Te talán igen?

– Jézusom! – Alexander végighúzta a kezeit az arcán. – Erre nem is gondoltam.

Meredithen kívül senki sem. Az italainkat bámultuk, elpirulva a szégyentől.

– Vissza kell jönnie – mondta James, és rólam Meredithre emelte a tekintetét, mintha valamelyikünk is megnyugtathatná.

– Muszáj.

– Lehet, hogy számára így a legjobb – mondta Meredith. – Talán kell némi idő távol innen. Távol Dellechertől és… tőlünk.

James egy ideig nem mozdult, majd felállt, és szó nélkül elsétált az asztaltól. Alexander komoran figyelte, ahogy elment.

– És már csak négyen maradtak – mondta.

8. JELENET

Az ohiói családi otthonomat nem szívesen látogattam meg. Tizenkét ugyanúgy kinéző (deszkaburkolatú, kissé eltérő bézs árnyalatokra festett) ház egyike egy csendes külvárosi utcában. Mindegyikhez járt egy fekete postaláda, szürke felhajtó, smaragdzöld gyep apró, kerek bukszusokkal, amelyekre már karácsonyi világítást aggattak.

A hálaadási vacsora (hagyományosan egy unalmas esemény, amit csak a bőséges bor és az étel dobott fel) szokatlanul feszült volt. Anyám és apám az asztal túlsó végén ültek, és szerintem a „templomba járós” ruhájukat viselték: fekete nadrág és kínosan megegyező színű, borsózöld pulóver. A testvéreim könyöktávra ültek az egyik oldalon, én egyedül a másikon. Azon tűnődtem, vajon Caroline mikor lett ilyen vékony, és hogy Leah – testvérével ellentétben – mikor gömbölyödött így ki. Mindkét változás viszályforrássá vált a távollétem alatt; apám többször is közölte Caroline-nal, hogy ne játsszon az étellel, hanem egye meg, anyám pedig egyre csak Leah dekoltázsa felé tekintett, aminek mélységétől komolyan kényelmetlenül érezte magát.

Leah-nak ez fel se tűnt, a bor megbontása óta kérdésekkel bombázott a Dellecherrel kapcsolatban. Valamiért nagyon is érdekelte a nem hagyományos taníttatásom, míg Caroline soha nem mutatott eziránt érdeklődést. (Ismertem annyira, hogy ezt ne vegyem sértésnek. Caroline ritkán mutatott érdeklődést bármi iránt is, aminek nincs köze az őrületes 1960-as évekbeli divatfétiséhez.)

– Tudod már, milyen szerepet kapsz a tavaszi félévben? – kérdezte Leah. – Világirodalomból most vettük a Hamletet.

– Kétlem, hogy az lesz – mondtam. – Az volt tavaly.

– Bárcsak láthattalak volna a Macbethben! – folytatta gyorsan.

– Az itteni halloween hihetetlenül béna volt.

– Túl öreg vagy már a jelmezhez?

– Elmentem ebbe a teljesen borzalmas buliba Amelia Earhartnak öltözve. Szerintem én voltam az egyetlen lány, aki nem valamiféle fehérneműt viselt.

A „fehérnemű” szó kissé aggasztóan hangzott a szájából. Az elmúlt négy évben nem voltam túl sokat otthon, és még mindig tizenhat évesnél fiatalabbként tekintettem rá.

– Hát… – mondtam. – Ez… hát…

– Leah – mondta édesanyám. – Ne a vacsora alatt.

– Anyám, kérlek.

(Mikor kezdte el őt „anyámnak” szólítani? A borospoharamért nyúltam, és gyorsan kiittam.)

– Vannak fotóid a Macbethről? – folytatta Leah. – Szeretném látni.

– Ne add alá a lovat, kérlek – mondta nekem az apám. – Egy színész elég a családban.

Magamban egyetértettem vele. A gondolat, hogy a pusztán egy hálóinget viselő húgomra düllesztik a szemeiket a dellecheri fiúk, kissé felforgatta a gyomromat.

– Ne aggódj! – mondta Caroline a székébe görnyedve, közben kihúzott egy kósza cérnát a pulóveréből. – Leah túl okos ahhoz.

Leah arca elvörösödött.

– Miért mondod ezt mindig úgy, mintha valami szörnyű dolog lenne?

– Lányok! – mondta anyám. – Ne most!

Caroline grimaszolt, majd elhallgatott, és a villájával beletúrt a krumplipürébe. Leah belekortyolt a borába (szigorúan félpohárnyit megengedtek neki), de még mindig vöröslött az arca. Apám a fejét rázva felsóhajtott, és azt mondta:

– Oliver, add ide a szaftot!

Egy kimerítő félórával később édesanyám eltolta a székét az asztaltól, hogy összeszedje az edényeket. Leah és Caroline elkezdték rendbe tenni az étkezőt, de amikor fel akartam állni, az apám utasított, hogy maradjak, ahol vagyok.

– Anyád és én beszélni szeretnénk veled.

Kihúzva magam vártam. Mást viszont nem mondott, csak újra a tányérját vizslatta, és az azon maradt pitedarabkákat piszkálgatta. Ügyetlen, ideges kezekkel töltöttem magamnak még egy pohár bort, ez volt a negyedik. Valahonnan hallottak Richardról? Hogy elkerüljem ezt, az elmúlt két napot a postaláda körül bóklászva töltöttem, és már az érkezésükkor elcsentem a dellecheri hírleveleket.

Újabb öt perc telt el, mire anyám visszatért. Elhelyezkedett az apám melletti székbe, ahol Leah ült a vacsora alatt, majd elmosolyodott, a felső ajka idegesen rángott. Apám megtörölte a száját, és leterítette a szalvétát az ölébe, majd egyenesen rám nézett.

– Oliver – mondta. – Valami nehéz dologról kell beszélnünk veled.

– Rendben, miről?

Anyám felé fordult (ahogy mindig, amikor „valami nehéz dolgot” kellett kimondani).

– Linda?

Édesanyám átnyúlt az asztalon, és megfogta a kezem, mielőtt elhúzhattam volna. Leküzdöttem a késztetést, hogy kihúzzam a kezem a szorításából.

– Ezt nem lehet egyszerűen közölni – mondta, és szemébe máris könnyek gyűltek. – És talán meglepetésként fog érni, mivel olyan sokáig voltál távol.

Pókként mászott le végig a gerincemen a bűntudat.

– A testvéred… – Apró, fojtott sóhajt hallatott. – A testvéred nincs jól.

– Caroline – mondta az apám, mintha nem lenne egyértelmű, anyám melyikükre gondolt.

– Már nem megy vissza az iskolába ebben a félévben – folytatta az anyám. – Nagyon igyekezet, hogy be tudja fejezni, de az orvos úgy véli, az egészsége érdekében jobb lenne neki egy kis szünet.

A tekintetemet elvettem róla, és apámra néztem, majd azt mondtam:

– Rendben. De mi…

– Ne szakítsd félbe, kérlek! – mondta apám.

– Oké. Bocsánat.

– Szóval, drágám, Caroline nem megy vissza az iskolába, de nem is fog itt maradni – magyarázta az anyám. – Az orvosok úgy vélik, valakinek oda kell figyelni rá, jobban, mint ahogy mi tudnánk a munka miatt.

Hármunk közül Caroline-ba szorult a legkevesebb józan ész, de a tény, hogy a szüleim úgy beszéltek róla, min akit nem lehetett magára hagyni, nagyon nyugtalanító volt.

– Ez mégis mit jelent? – kérdeztem.

– Ez azt jelenti, hogy ő… egy időre elmegy, hogy olyanokkal legyen, akik segíthetnek rajta.

– Mint valami rehab?

– Mi nem nevezzük annak – csattant fel apám, mintha valami trágár dolgot mondtam volna.

– Rendben, akkor minek nevezzük? Anyám kimérten megköszörülte a torkát.

– Gyógyulásközpontnak hívják.

A tekintetem visszatért apámra, majd azt mondtam:

– Mégis mi a fenéből gyógyul fel?

Az apám türelmetlen hangot hallatott, és azt mondta:

– Biztos feltűnt, hogy nem megfelelően eszik.

Elhúztam a kezemet az anyámétól. Az elmém üres volt, megakadt, nem tudta feldolgozni az információt. Ismét bizonytalanul kortyoltam a poharamból, majd letettem a kezeimet az ölembe, hogy ne érjem el a bort.

Én: – Igen. Ez… szörnyű.

Apám: – Igen. De most arról kell beszélnünk, hogy ez rád nézve mit jelent.

Én: – Rám? Nem értem. Anyám: – Hát, rátérek erre.

Apám: – Kérlek, csak figyelj, rendben?

Összeszorítottam a zápfogaimat, és az anyámra figyeltem.

– Ez a gyógyulásközpont drága – mondta. – De biztosítani akarjuk, hogy a lehető legjobb ellátást kapja. És az a probléma… a probléma, hogy nem engedhetjük meg magunknak mindkettőt, a gyógyulásközpontot és az iskoládat.

Az egész testem olyan gyorsan elzsibbadt, hogy beleszédültem.

– Micsoda? – mondtam, mint aki elsőre nem hallotta.

– Ó, Oliver, annyira sajnálom! – Könnyek csorogtak a szeméből, és sötét foltokat ejtettek az asztalterítőn, mintha gyertyaviasz csöpögött volna rá. – Sokat őrlődtünk ezen, de az az igazság, hogy most a testvéreden kell segítenünk. Nincs jól.

– Mi van a tandíjával? Most mondtad, hogy kiesett… mi a helyzet azzal?

– Az nem elég – mondta tömören apám.

Tátott szájjal apámra néztem, az értetlenségtől a vérem iszappá vált. Lassan lüktetve szivárgott át a szívemtől az agyamig.

– Egy félévem maradt hátra – mondtam. – Mégis mihez kezdjek?

– Nos, beszélned kell az iskolával – mondta az apám. – Egy gyors kölcsön még szóba jöhet, ha tényleg le akarsz diplomázni.

– Ha akarok… Miért ne akarnék lediplomázni?

Apám vállat vont.

– Nem hiszem, hogy egy diploma tényleg olyan sokat számítana egy színésznek.

– Én… mi van?

– Ken – mondta kétségbeesetten az anyám. – Kérlek, csak…

– Vegyük ezt át! – Harag gyúlt a gyomrom egy mély bugyrában, és gyorsan felemésztette a kétkedés apró szikráit. – Azt mondjátok, hogy ott kell hagynom a Dellechert, csak hogy Caroline-t híres orvosok kanállal etethessék?

Apám nyitott tenyérrel az asztalra csapott.

– Azt mondom, hogy kezdj el pénzügyi alternatívákon gondolkozni, mivel a testvéred egészsége sokkal fontosabb, mint hogy húszezer dollárt fizessünk a játszadozásodra!

Egy pillanatig meghökkent felháborodással meredtem rá, majd hátralöktem a székemet, és elvonultam az asztaltól.

9. JELENET

Másnap négy órát töltöttem az apám irodájába zárkózva a Dellecher adminisztratív személyzetével telefonálva. Átkapcsoltak Frederickhez, Gwendolynhoz, majd végül még Holinshed dékánhoz is. Mind kimerültnek hangzott, de mindannyiuk biztosított arról, hogy kitalálnak valamit. Kölcsönt javasoltak, iskola melletti munkát és utólagos ösztöndíjpályázatot. Amikor végre letettem, visszavonultam a szobámba, lefeküdtem az ágyamra, és a mennyezetet bámultam.

Elkerülhetetlenül az asztal felé vándorolt a tekintetem (ahol régi előadások fotói és programjai hevertek), majd a könyvespolc felé (ezek tele voltak rongyos puhafedeles könyvekkel, amiket negyed és egy dollárért vettem használtan könyvesboltoktól és könyvtáraktól), és a fal felé egyik posztertől a másikra, amik a középiskolai színházi próbálkozásokból alkottak galériát. A legtöbb Shakespeare volt: Vízkereszt, Szeget szeggel, még egy röplap is hátramaradt az igencsak félrement Cymbeline-előadásról, ami a háború előtti délen játszódott valamiért, az okát még a rendező sem tudta kielégítően megmagyarázni.

Különös, keserű nosztalgiával sóhajtottam, és azon tűnődtem, vajon mi a csuda köthette le a gondolataimat Shakespeare előtt. Az első esetlen találkozásom vele tizenegy évesen történt, és hamar imádattá nőtte ki magát. A kuporgatott zsebpénzemből vettem egy példányt az összes művét tartalmazó kötetből, és mindenhová magammal vittem, boldogan kizárva a kevésbé költői kinti világot. Életemben még soha azelőtt nem tapasztaltam valami ennyire tagadhatatlanul izgalmasat és fontosat. Nélküle, Dellecher nélkül, a költészetőrült iskolatársaim társasága nélkül mivé váltam volna?

Eldöntöttem – egyértelműen, tétovázás nélkül –, hogy akár bankot is rabolnék, vagy a vesémet is eladnám, mielőtt ezt eldobnám. Az ilyen sanyarú kilátások gondolatától megrökönyödve előástam Az irigység színházát a táskámból, és tovább olvastam.

Nem sokkal hét után az anyám kopogtatott, és közölte, hogy kész a vacsora. Oda se figyeltem, és a helyemen maradtam, de két órával később megbántam a döntésemet, amikor korogni kezdett a gyomrom. Mielőtt lefeküdt volna, Leah hozott nekem egy szendvicset, ami tele volt a hálaadási vacsora maradékaival. A matrac szélére tette, és azt mondta:

– Gondolom, közölték veled.

– Igen – motyogtam, a szám tele volt pulykahússal, kenyérrel és áfonyaszósszal.

– Sajnálom.

– Találok valahol pénzt. Olyan nincs, hogy ne menjek vissza a Dellecherbe.

– Miért? – Különös kíváncsisággal nézett rám a fakószürke szemével.

– Nem tudom. Csak mert… nem akarok sehol máshol lenni. James, Filippa, Alexander, Wren és Meredith, ők mintha a családom lennének. – Nem szándékosan hagytam ki Richardot. A kenyér ragadós masszává vált a számban. – Komolyan, jobb, mint a család – tettem hozzá, aztán sikerült lenyelnem a falatot.

– Egyszerűen összeillünk. Nem úgy, mint itt.

A takaróm szélén elhelyezkedett, és azt mondta:

– Régen összeillettünk. Te és Caroline régebben kedveltétek egymást.

– Nem, dehogy. Csak túl fiatal voltál ahhoz, hogy lásd. – Fanyar arccal nézett rám, ezért kifejtettem. – Ne aggódj! Szeretem őt úgy, ahogy kell. Csak nem kedvelem őt túlságosan.

Az alsó ajkát harapdálta, beleveszett a gondolataiba. Még soha nem emlékeztetett ennyire Wrenre; a gyász és a szimpátia váratlanul elöntött, mindkettő egyszerre. Meg akartam ölelni, megszorítani a kezét, bármit… de a családban mi soha nem fejeztük ki magunkat fizikailag, és attól tartottam, hogy furának találná.

– Engem kedvelsz? – kérdezte.

– Persze hogy kedvellek – mondtam, meglepett a kérdés. – Te vagy az egyetlen ebben a házban, aki bármit is ér.

– Helyes. Ezt el ne felejtsd! – Mogorván mosolygott, és lecsúszott az ágyról. – Ígérd meg, hogy holnap előjössz a szobádból!

– Csak ha apa nincs a közelben. A szemét forgatta.

– Majd jelzek, ha tiszta a terep. Menj aludni, te kocka! Rámutattam, majd magamra.

– Bagoly. Veréb.

Kinyújtotta a nyelvét, majd kiment, résnyire nyitva hagyva maga után az ajtót. Talán annyira azért mégse nőtt még fel.

Visszafeküdtem, hogy befejezzem Girard-t, ám hamar néhány kényelmetlen hívószó csúszott át a Richardot kint tartó mentális falamon: A konfliktus ilyenfajta utánzása erősebb összetartást jelent azok számára, akik képesek ugyanazzal az ellenséggel közösen harcolni, és ezt meg is ígérik a másiknak. Semmi sem egyesíti jobban az embereket a közös ellenségnél.

A következő oldalon Casca neve hirtelen megtorpanásra késztetett, mintha csak a sajátom szerepelt volna ott, mire én összecsaptam a könyvet. Richard lett volna az ellenségünk? Erős túlzásnak éreztem, de mi másnak nevezhettük volna? A hüvelykujjamat végighúztam az oldalakon, azon csodálkozva, milyen kevés is kell ahhoz, hogy kiegyezzünk Alexander Semmijével.

Néhány nappal az után a bizonyos pillanat után, a rettegésem kihűlt és áporodottá vált, de újra megkérdeztem magam, hogy mi vett rá. Valami védhető, mint a félelem, vagy csak az alantas megtorlás, az irigység, a lehetőség?

Az ujjamat a könyvjelző szélén húzogattam. A hátoldalán élénkvörös tintával egy szám állt. A megemlékezés után a reptéren én vittem Meredith egyik csomagját az ellenőrzéshez, és amikor átnyújtottam neki (biztonságban, James és Alexander hallótávján kívül), azt javasolta, hogy látogassam meg őt New Yorkban, mielőtt visszamennék az iskolába. Richard már elment. Mi állíthatott meg?

A bűntudat kiütésként viszketett a bőrömön. Fellángolt, amikor csak Richard feltűnt az elmémben, és tompa, kényelmetlen érzéssé fakult, amikor meg tudtam feledkezni róla egy vagy két órára. A bűntudatnál rosszabb volt a bizonytalanság. Félek, mondta Filippa, hogy mi lesz ezután.

Ahogy ott hevertem a múltban a középiskolai hálószobámban, a jövő még soha nem tűnt annyira ködösnek. Drámai szerkezetként gondoltam rá, mivel máshogy nem is tudtam. Richard halála nem igazán tűnt végkifejletnek, inkább fordulópontnak, katalizáló eseménynek, ami mindent mozgásba hoz. Ahogy Wren is mondta, az előadásnak még nincs vége. Az ismeretlen befejezés ijesztett meg.

A tenyerem alját a szememhez nyomtam. A Hallsworth Házban rám telepedett kimerültség a csontomig hatolt, a bágyadtság enyhül a magas láz után. Nem sokkal később elaludtam a takaró felett, és belezuhantam egy álomba, ahol én és a többi negyedéves – csak hatan – egy derékig érő, ködös, fákkal teli mocsárban álltunk, és ugyanezt ismételgettük újra meg újra: „A bolond a patakba esett: csak nézz bele s meg fogod látni.”[64]

Egy óra múlva felriadtam. Láttam az égboltot az ablakom redőnyei közt, teljesen sötét volt, sehol egy csillag. A könyökömre támaszkodtam azon gondolkozva, vajon mi ébreszthetett fel. Egy tompa puffanás érkezett lentről, amitől felültem, és hallgatóztam. Nem voltam biztos benne, hogy tényleg hallottam-e valamit, ezért letettem a lábamat az ágy oldalához, és kitártam az ajtót. A szemem lassan alkalmazkodott a félhomályhoz, miközben leosontam. Kellő tapasztalatom volt a házban való éjfél utáni lopakodásban, ezért nem volt valószínű, hogy bármiben is megbotlanék.

Amikor leértem a lépcsőn, a füleim hegyezve megálltam egyik kézzel a korlátot fogva. Valami mozgott a verandán, túl nagy volt ahhoz, hogy a szomszéd macska vagy egy mosómedve legyen. Újabb puffanás. Valaki kopogott.

Átmentem az előszobán, és kíváncsian lestem ki az ajtó melletti üvegen. Hatalmas meglepetés ért, és kapkodva kinyitottam az ajtót.

– James!

Egy vászonzsákkal a lábánál állt a verandán, lélegzete fehér füstöt hagyott a fagyos éjjeli levegőben.

– Nem tudtam, hogy ébren vagy-e – mondta, mintha csak késve érkezett volna egy előre megszervezett találkozóra, és nem teljesen váratlanul jött volna.

– Mit keresel te itt? – kérdeztem kissé csipásan, azt se tudtam, hogy nem álmodok-e még.

– Sajnálom – mondta. – Telefonálnom kellett volna.

– Nem, semmi baj… gyere be, hideg van. – Intettem neki, ő gyorsan felkapva a táskáját bejött. Bezártam mögötte az ajtót.

– Mindenki alszik? – kérdezte suttogva.

– Igen. Gyere fel, a szobámban beszélhetünk.

Követett fel a lépcsőn, át a folyosón, közben a falon lévő képeket és az asztalon lévő csecsebecséket leste. Soha nem volt még a házamban, és kínosan éreztem magam. Tudatában voltam annak a fájdalmas ténynek, hogy nem volt elég könyvünk.

A szobám már nem volt ennyire nyíltan hiányos, az évek alatt elkülönítettem magam a ház többi részétől (a környék és Ohio többi részétől) több réteg tintával, papírral és költészettel, mint egy fészket építő mókus. James bejött utánam, és nyilvánvaló kíváncsisággal nézelődött, míg én becsuktam az ajtót. A szoba most először aprónak tűnt.

– Ezt hadd vegyem el. – A táskájáért nyúltam, majd az ágy és a fal közti keskeny résbe tettem.

– Tetszik a szobád – mondta. – Lakályosnak tűnik.

James kaliforniai hálószobája úgy nézett ki, mintha egy díszletet emeltek volna ki egy tehetős könyvtárosoknak szánt magazinból. Nem tűnt odavalónak, de nem olyan kellemetlen módon, hanem inkább úgy, mint rossz tanterembe betévedt diák, aki kiváltképp érdekesnek találja az új tantárgyat. Ugyanakkor nem tudtam nem észrevenni, mennyire megviseltnek látszott. Válla beesett, karja élettelenül lógott az oldalán. Kusza gyűrődések a pulóverén, mintha benne aludt volna. Nem borotválkozott, és az álla alatt lévő borosta árnyéka riasztóan ismeretlen volt.

– Tökéletes – mondta.

– Hát, üdvözöllek itt. De… és ezt ne vedd rossz néven, fogalmad sincs, mennyire örülök, hogy látlak… mégis miért vagy itt?

Az asztalom szélének támaszkodott.

– El kellett tűnnöm otthonról – mondta. – Napközben egyedül császkáltam otthon, éjjelente meg lábujjhegyen mászkáltam a szüleim körül… már nem bírtam. Nem mehettem vissza a Dellecherbe se, szóval Chicagóba repültem, de a nyüzsgés ott is épp olyan rossz volt. Aztán úgy voltam, fogok egy buszt Broadwaterbe, de nem volt egy se, így ide jöttem. – Megrázta a fejét. – Sajnálom, hívhattalak volna.

– Ne viccelj már!

– Barátságod üdévé tesz.

– Nem sértésből, de nem úgy tűnik – közöltem vele. – Igazából nagyon leharcoltnak tűnsz.

– Hosszú volt az éjszaka.

– Akkor irány az ágy, majd reggel még beszélünk.

Fáradt szemmel és őszinte hálával bólintott. Egy pillanatig kiüresedett fejjel figyeltem, leszámítva azt az egyetlen értelmetlen kérdést, hogy vajon nézett-e így rám valaha korábban.

– Hova menjek? – kérdezte.

– Hogy? Oh. Miért nem alszol itt, én lemegyek a lenti kanapéra.

– Nem foglak kitúrni a saját ágyadból.

– Neked több szükséged van az alvásra, mint nekem.

– Nem, miért nem… Mindketten elférünk, nem?

A szinapszisaim megint kisültek. A félig zavarodott, félig várakozó arckifejezése olyannyira gyerekes volt, hogy abban a pillanatban sokkal inkább hasonlított magára, mint bármikor az elmúlt hetekben. Mocorgott, a tekintete az ablak felé tévedt, nekem pedig leesett, hogy választ vár.

– Miért is ne – mondtam.

Szája félénken egy vigyorra húzódott.

– Nem mintha ne lettünk volna már hálótársak.

– Bizony.

Figyeltem, ahogy lehajol, hogy kikösse a cipőfűzőjét, majd lehúztam a zoknijaimat, és kimásztam a melegítőből. Az éjjeliszekrényen lévő órára tekintettem. Bőven elmúlt hajnali kettő. Homlokomat ráncolva számoltam, hány órát buszozhatott. Ötöt? Hatot?

– Melyik oldalon akarsz feküdni? – kérdezte.

– Hogy?

– Az ágyon. – Rámutatott.

– Ó. Bármelyik jó.

– Oké. – Ráterítette a farmerját az asztal előtti székemre, és lehúzta a pulóverét. A halovány zúzódások még mindig látszódtak a csuklóján, és a zöld foltok az alkarján.

Óvatosan az ágy szélére ültem, és váratlanul a Kaliforniában töltött nyár jutott eszembe; felváltva ültünk be az öreg BMW kormánya mögé, ami egykor James apjáé volt, és elvezettünk egészen a szürke, ködtől homályosított partig, ahol fehérbortól lerészegedtünk, meztelenül úsztunk, és a homokban aludtunk.

– Emlékszel arra az éjszakára a Del Nortében – kérdeztem –, amikor kiütöttük magunkat a parton…

– És amikor másnap felébredtünk, az összes ruhánknak nyoma veszett?

Annyira egyből mondta, hogy biztos ő is erre gondolhatott.

Majdnem nevettem, megfordultam, és hátrahúzta a paplant, szeme jobban ragyogott, mint bármikor.

– Még mindig eszembe jut, hogy vajon mi történhetett – mondtam. – Szerinted a dagály lehetett?

– Valószínűbb, hogy egy halk léptű, humoros kedvében lévő valakinek bejött az ötlet, hogy mi pucéran sétáljunk vissza a kocsihoz.

– Csoda, hogy nem tartóztattak le minket.

– Kaliforniában? Ehhez azért több kellett.

Hirtelen ez a régi történet – a víz, a szürke reggel és James megjegyzése („ehhez azért több kellett”) – túl ismerős, túl közeli lett, sokkal frissebb emlékként hatott. Elfordította a tekintetét, és tudtam, hogy mindketten ugyanarra gondolunk. Bebújtunk az ágyba, felráztuk a párnáinkat, és úgy tettünk, mintha kényelembe helyeztük volna magunkat a feszült csendben. A hátamon feküdtem döbbenten, hogy a köztünk lévő néhány centis távolság hirtelen száz mérföldnek érződött. A megemlékezéskor támadt alantas érzésem bizonyosságot nyert: a halál nem állítja meg Richardot abban, hogy gyötörjön minket.

– Lekapcsolhatom a villanyt? – kérdezte James.

– Persze – mondtam, és örültem, hogy az én gondolataim és az övéi már nem egy irányba tartottak.

A lámpa felé nyújt, és a sötétség ránk zuhant a plafonról. Vele együtt egy tompa, értelmetlen pánik is, hogy már nem láttam Jamest. Leküzdöttem az érzést, hogy az ágyban tapogassak a karja után. Hangosan beszéltem, csak hogy a válaszát hallhassam.

– Tudod, mi jár az eszemben állandóan? Tudod, amikor Richardra gondolok.

Lassan felelt, mintha nem akarta volna tudni a választ.

– Mire?

– A verébre a Hamletből. Éreztem, ahogy mocorog.

– Igen – mondta. – Hagyd el.

– Soha nem értettem azt a részt – mondtam. – Mármint értettem, de nem volt értelme. Miután olyan sokáig próbált bosszút állni, valamiféle rendet visszaállítani, hirtelen Hamletből fatalista lett.

A matrac ismét megmozdult alatta. Talán felém is fordult, de a sötétben nem láthattam.

– Szerintem tökéletesen megérted. Számára sincs semmi értelme. Az egész világa szétesik, és amint rájön, hogy ezt nem tudja megállítani, helyrehozni vagy megváltoztatni, csak egy dolgot tehet.

A szemem őrjítően lassan alkalmazkodott a sötéthez.

– Mégpedig?

Az árnya vállat vont a homályban.

– Oldozd fel magad. Hibáztasd a sorsot.

10. JELENET

Másnap reggel fokozatosan tértem magamhoz az álom felszínén lebegve csukott szemmel. Valami a vállamhoz ért, és eszembe jutott James. Nem úgy, mint a Hallsworth Házban töltött éjszakákon Meredith mellett fekve, az ő jelenléte azonnal tudatosult bennem.

Kinyitottam az egyik szemem, nem tudtam, megmozduljak-e, mivel nem akartam felébreszteni. Éjjel felém fordult, feje a vállamhoz nyomódott, és a lélegzete mindig végigszaladt a karomon, amikor kifújta a levegőt. Különösnek találtam a hirtelen támadt gondolatot, hogy nem akartam megmozdulni, ami épp olyan élesen hasított belém, mint a szemembe világító fénysugár. Meleg, álmosító súlya mellettem az ágyamon természetesnek, kényelmesnek érződött, odaillőnek. Lehetetlenül mozdulatlanul feküdtem, azon gondolkozva, vajon mégis mire várok, és lassan újra álomba merültem.

Nem aludtam elég sokáig vagy mélyen ahhoz, hogy álmodjak. Egy másodpercnyinek tűnő idő után felébredtem, félig tudatában a tompa közelben lévő hangoknak. A suttogások alakot öltöttek, és egy kuncogássá hangosodtak, majd hirtelen elnémultak. Félig felültem; James mocorgott mellettem, de nem volt teljesen ébren. Hevesen pislogtam, és amikor az erős reggeli fényben újra ki tudtam venni az alakokat, a húgaimra meredtem. Mindketten pizsamában voltak, és az ajtóba tömörültek. Leah az alsó ajkába mélyesztette a fogát, és továbbra is halkan vihogott. Caroline az ajtófélfához támaszkodott, és engem vizslatott, vékony lábai evőpálcákként lógtak ki a hatalmas Ohio State feliratú pulóverből.

– Mindketten, kifelé! – mondtam.

Leah hangos nevetésben tört ki. James kinyitotta a szemét, felém pislogott, majd követte a tekintetemet az ajtó felé.

– Jó reggelt! – mondta.

Caroline: – Hogy hívják a pasidat, Oliver? Én: – Baszd meg, Caroline.

James: – James vagyok. Örülök, hogy mindkettőtöket megismerhetlek.

Leah rendkívül viccesnek találta ezt.

Caroline: – Be fogod vallani anyának és apának? Én: – Komolyan, tűnés a szobámból!

Caroline (Jamesnek): – Mit látsz benne?

James: – Ne piszkáld! Oliver az évfolyamunk legdögösebb csajával jött össze.

Caroline: – A vörössel? James: – Bizony.

Szünet.

Caroline: – Kamu.

Leah: – Kizárt. Azt hittem, hogy ő Richarddal van együtt. Caroline: – Igen, vele mi lett?

Én: – Semmi sincs vele, rendben? Mindketten, kifelé!

Félrerúgtam a takarót, kibújtam az ágyból, és elhessegettem őket a folyosóra. Leah úgy bámult rám, mintha még soha nem látott volna engem.

– Oliver – mondta hangosan súgva. – Oliver, te és Meredith tényleg…

– Elég ebből, nem fogok beszélni róla.

A lépcső felé toltam, ő pedig vonakodóan megindult lefelé, de Caroline még fent volt, és azt kérdezte:

– Anya szeretné tudni, te és a pasid lejöttök-e reggelizni.

– Miért nem eszel inkább helyettem?

A mosolya megsavanyodott, arca mogorva lett. Azonnal megbántam a beszólásomat, de nem kértem elnézést. Valami olyasmit motyogott, hogy „seggfej”, és csöndben lesétált a lépcsőn. Visszavánszorogtam a szobámba. James már kikelt az ágyból, és a táskáját túrta.

– Szóval ők a testvéreid – mondta. Ha kínosan is érezte magát, nem látszott rajta.

– Bocsánat.

– Semmi gond – mondta. – Soha nem voltak testvéreim.

– Soha ne is kívánd, hogy bár lettek volna! – Az ajtó felé lestem, és most először ötlött fel bennem, milyen veszélyes is volt őt beengednem a házba. Nem igazán érdekelt, hogy a családom mit gondolt Jamesről, az viszont annál inkább, hogy ő mit gondolt róluk. Apámhoz képest a testvéreim ártalmatlanok voltak. – Reggeliznél?

– Nem utasíthatom vissza. Szeretnék találkozni a családod többi tagjával is.

– Nem vállalok felelősséget semmiért, amit mondani fognak.

– Te nem jössz le?

– De – mondtam. – Egy perc múlva megyek. Letalálsz? Belebújt egy tiszta, kék pulóverbe.

– Megoldom.

Amint kiment, gyorsan friss pólót húztam, és felvettem az előző éjjel is használt melegítőnadrágot. Kivettem Az irigység színházából a könyvjelzőt, és a zsebembe nyomtam. A lentről jövő hangokat figyeltem. Úgy tűnt, Leah Jamest bombázta kérdésekkel Kaliforniával kapcsolatban. Anyám alig jutott szóhoz, de amikor sikerült megszólalnia, valahogy sikerült egyszerre udvariasnak, zavarodottnak és kissé gyanakvónak hangoznia. Megkönnyebbültem, hogy az apám már korábban elment; belógtam a folyosó végén lévő irodájába, és becsuktam az ajtót. Apró, ronda szoba volt, ahol hatalmas számítógép-monitor ült zúgva az asztalán, mint egy hibernálásban lévő történelem előtti vadállat. Felvettem a telefont, a fülemhez emeltem, és előhalásztam a zsebemből a könyvjelzőt. A hálaadási vacsorán történt fiaskó után megfordult bennem, hogy a hétvégére elvonulok Manhattanbe. Meggondolatlan terv volt, de hogy Meredithtel lehessek egy üres lakosztályban – függetlenül az itteni eseményektől –, sokkal vonzóbb volt, mint még három napot a középiskolai szobámba zárkózva tölteni, rejtőzködve a szüleim és Caroline elől. Csakhogy James megjelent a verandán, mintha valami isteni közbeavatkozás lett volna.

A telefon hangosan csöngött a fülembe. Kissé erősen szorítottam a kagylót, félig abban bíztam, hogy fel se veszi.

– Halló?

Talán csak a távolsági hívás minősége miatt, de kábultnak, zavarodottnak hangzott, mint aki éppen most ébredt. Ez a kevés hang is elég volt ahhoz, hogy egy parázs újra lángra lobbanjon a gyomromban. Az ajtó felé tekintettem, hogy biztosan be van-e csukva.

– Meredith, szia. Én v… Oliver – mondtam. – Figyelj, James tegnap megjelent a verandámon. Fogalmam sem volt róla, hogy jön, de nem hagyhatom csak úgy itt. Nem hiszem, hogy össze fog jön New York.

Rövid, üres csend után azt mondta:

– Hát persze.

11. JELENET

December első napja verőfényes volt, és metszően fagyos. Másnapra ütemezték a félév folytatását, és a campusra való visszatéréskor közölték velünk, hogy délután négykor költözhetünk be ismét a Kastélyba. Alexander és Filippa a szokásos bokszunkban helyezkedtek el a Bore’s Headben, a kezüket egy felturbózott almaborral melegítették, míg James Frederickkel teázott. Meredith a késve érkező járatára várakozott a LaGuardián. Wrenről nem hallottunk semmit.

Felcipeltem a lépcsőn a csomagjaimat a Hall harmadik emeletére, ahol Holinshed dékánnal találkoztam, aki megmutatta a megoldást a hirtelen támadt pénzügyi problémámra: kölcsönök kombinációja, fel nem használt ösztöndíjdollárok és részmunka. Figyeltem és bólogattam, majd túláradó hálámnak adtam hangot, és amikor elengedett, vállamra vettem a táskáimat, majd elindultam az erdei ösvényen.

Az egyik részmunkaidős elfoglaltságom az lett, ahogy Holinshed elmagyarázta, hogy átvettem a Kastély takarítását és karbantartását. Fel sem merült bennem, hogy emiatt szégyenkezzek. Olyan veszettül boldog voltam, amiért nem kellett elhagynom a Dellechert, hogy a Hall minden egyes WC-jét kipucoltam volna, ha azt kérik.

Ugyanakkora felfordulás volt ott, ahogy hagytuk. Úgy döntöttem, a konyhával kezdek, ahol a katasztrofális Caesar-buli szemete hevert minden felületen. Közölték, hogy a tisztítószereket a mosogató alatt találom, eddig ide soha be se néztem. Először begyújtottam a könyvtárban. Fájdalmasan hideg volt a Kastélyban, mintha a tél bekúszott volna a köveken keresztül, és beköltözött volna a távollétünk alatt. Néhány papírgalacsint gyűrtem újságpapírból, amit a kosárban találtam, aztán két friss hasáb alá gyömöszöltem őket, de a régi hamut nem takarítottam el. Néhány percnyi ügyeskedés a gyufákkal egy apró, de kitartó lángot eredményezett, és én a tenyereimet dörzsölgettem, amíg vissza nem tért beléjük az érzékelés.

Felegyenesedtem, és hallottam, hogy lent kinyílt az ajtó. Lefagytam, vártam. Alexander ért volna vissza három órával korábban? Magamban szidva őt leosontam a lépcsőn abban reménykedve, hogy megelőzöm őt a konyhában, közben azon agyaltam, hogy egy hihető kifogással álljak elő, miért voltam már ott. (Nem akartam terhelni sem őt, sem a többieket a családi drámámmal. Elég volt nekünk a saját drámánk.)

Egy ismeretlen hang megállásra késztetett az utolsó előtti lépcsőfokon.

– Emlékeztess újra, miért is vagyunk itt?

– Mert szét akarok nézni, mielőtt azok a kölykök visszaköltöznek.

– Ha te mondod, Joe.

Leguggoltam az utolsó lépcsőfokra, és az ajtón keresztül leskelődtem. Két férfi állt nekem háttal az étkezőben. Felismertem a magasabbat, pontosabban a barna bomberdzsekijét. Colborne. Az alacsonyabb kék bélelt kabátot viselt, és egy sárga bojtos sálat, ami szinte biztos, hogy kézzel készült. A bozontos, élénkvörös haj miatt úgy tűnt, mintha lángolna a feje. (Ahogy később rájöttem, őt Ned Waltonnak hívták.) Előre-hátra dülöngélt a talpán, és körbenézett.

– Mit keresünk, főnök?

– Ne szólíts főnöknek! – mondta Colborne egy olyan sóhaj kíséretében, ami azt sugallta, hogy nem először utasította erre.

– Nem én vagyok a főnök. És ne nyúlj semmihez!

Walton az ablak felé közeledett, közben a fogával az ujjainál ráharapva lehúzta a kesztyűjét, majd a zsebébe tömködte. Azon gondolkoztam, hogy onnan vajon rálátott-e a kikötőre.

Walton: – Ez volt az első alkalom, hogy elvesztettek egy hallgatót?

Colborne: – Egy táncos öngyilkos lett úgy tíz éve. A lány megtudta, hogy nem jutott be a negyedévre, felment a szobájába, és felvágta az ereit.

Walton: – Jézusom!

Colborne: – Láttam őt. Szép lány. Úgy nézett ki, mintha selyempapírból lett volna. A média megőrült a sztoriért, az iskolát vádolta, hogy az „elkeseredettségbe hajszolja a hallgatóit”.

Walton: – Ez történt a kölyökkel is?

Colborne helyben megfordult a kezeivel a csípőjén, merengő kifejezéssel beesett arcán.

– Nem. Ő a program sztárja volt, már amennyit sikerült megtudnom róla. Láttad azokat a nagy, vörös posztereket a városban? Én vagyok Caesar?

– Igen.

– Az ő.

– Ijesztő arc – mondta Walton. Colborne bólintott.

– Az összes srác hallgatott róla, de az az érzésem támadt, hogy talán nem mindenki kedvelte őt.

– Oh, szóval nem? – mondta Walton egyik rőt szemöldökét megemelve.

– Nem.

Walton a homlokát ráncolva nézett a szoba túlsó végén lévő Colborne-ra.

– Ezért vagyunk itt? – kérdezte. – Azt hittem, balesetnek minősítettük.

– Igen. – Egy árny suhant át Colborne arcán. – Igen, annak.

– Rendben – mondta Walton, és ennek a szónak egyfajta vallatói hangzása volt. Az ablakpárkányra támaszkodva keresztbe fonta a karját. – Vezess végig rajta!

Colborne lépett előre egyet lassan, a szemét a talajra szegezte.

– Úgy kilenc nappal ezelőtt – kezdte – a negyedévesek és egy csomó más dráma szakos tanuló mind előadáson voltak a Szépművészeti Épületben. – Északkelet felé mutatott, a SZÉP irányába.

A sarkamra ültem, és az egyik kezemet a falra téve támasztottam meg magam. Gyorsan és aprókat lélegeztem az orromon keresztül, a hideg levegő szúrta a tüdőmet. Colborne fel-alá sétált, egyik lábát óvatosan téve a másik elé, széles köröket írva le a szobában.

– Az előadásnak úgy tíz harminc körül lett vége – folytatta –, és a kölykök idejöttek az erdőn keresztül, ahol a buli már javában zajlott. Zene, tánc, drogok, pia. Richard bezárkózott az emeleti könyvtárba egy üveg whiskyvel.

– Ha ő volt a sztár, miért sunnyogott ott fent?

– Hát ez az, amit az égvilágon senki sem mondott el nekem. Rossz volt a hangulata, ebben mindenki egyetért, de vajon miért? Az egyik harmadéves szerint gondok voltak a barátnőjével.

– Ki a barátnő?

– Meredith Dardenne, egy másik negyedéves.

– Miért olyan ismerős ez a név?

– Az ő családja készíti azokat a flancos órákat. Megvehetnék az egész várost, ha akarnák.

– Szerinted emiatt nem mutogatott rá senki. Colborne vállat vont.

– Nem tudni. De nagyon úgy tűnik, hogy kettőjük közt volt egy kis adok-kapok-féle vita mindenki szeme láttára, és mire véget ért az éjszaka, már mással smárolt a lány.

Walton mélyen, vészjóslóan füttyentett.

Előrehajoltam a kezeimmel a térdemen. A vér áramlott ki a mellkasomból és a végtagjaimból, és zúgott a füleim felé.

Walton: – Kivel?

Colborne: – Senki se nagyon akarta elárulni, de valaki szerint Oliver Marks volt az. Egy másik negyedéves. Ő elismerte, hogy felment vele az emeletre, de szerinte ők csak „beszélgettek”.

Walton: – Nem valószínű.

Colborne: – Nem láttad ezt a lányt. Nem is tudod, mennyire nem valószínű.

Walton kuncogott.

– A lány mit mondott erről?

– Hát az ő története stimmel – mondta Colborne. – Azt állítja, hogy felmentek a szobájába, ahol beszélgettek, mígnem Richard meg nem jelent, és megpróbálta rájuk törni az ajtót. Nem engedték be, végül elviharzott. Innen lesz minden ködös.

– Ködös? Hogyhogy?

Colborne megállt, komoran szembeállt Waltonnal, mintha a saját zavarodottsága piszkálná őt.

– Ez idő tájt, és mintha senki sem tudná, mikor is pontosan, a negyedéveseken kívül szinte mindenki eltűnt. Richard elviharzik a barátnője szobájától, ahol a lány talán épp a közös barátjukkal jön össze, vagy talán csak beszélgetnek, ő meg felkap egy üveg Glenfiddichet, és elindul kifelé. Már részeg, abban mindenki egyetért, hogy ha iszik, akkor kötekszik; kiviharzik az udvarra, ahol az unokatestvére James Farrow-val beszélget.

Walton: – Egy újabb negyedéves?

Colborne: – Marks szobatársa. A padlásszobában laknak fent. Walton: – Rendben, és ezután?

– Wren, az unokatestvér próbálja lenyugtatni, de Farrow szavaival élve „lerázza őt”. Amikor rákérdeztem, mit értett ezalatt, akkor elhallgatott. Ami miatt arra gondoltam, hogy talán kissé eldurvultak a dolgok, mivel egyikük sem ment utána. Mindegy, Farrow az unokatestvérrel marad, és Richard eltűnik a fák közt. – Colborne arckifejezése elsötétedett, vastag szemöldöke mélyen a szeméhez süllyedt. – Senki sem látja őt másnap reggelig, amikor Alexander Vass, ő az utolsó negyedéves, lemegy a kikötőbe rágyújtani, és megtalálja őt a vízben. Szóval van úgy három kiesett óránk, és nem tudjuk, ezalatt Richard hol volt, vagy mit csinált.

Mindketten csöndben maradtak egy ideig, és ugyanazon a keskeny ablakon néztek ki. Kint erős fehér napfény ragyogott, ami semmivel sem enyhítette a csípős hideget.

– Az orvosszakértő mit mondott? – kérdezte Walton.

– Erős ütés érte a fejet, de nem tudja megmondani, mi okozta.

Eleinte úgy véltük, ez ölte meg.

Walton homloka összeráncolódott.

– Nem az?

– Nem. – Colborne nagy levegőt fújt ki, a vállai kissé megereszkedtek. – Még élt, amikor a vízbe ért. Élt, de nem volt magánál, vagy túl kába volt ahhoz, hogy megforduljon. Bármi is csapta arcon, súlyosan megsérült tőle, de nem volt halálos.

– Akkor hogy halt meg?

– Megfulladt – mondta Colborne. – Bizonyos értelemben. A saját vérébe fulladt.

Elfordultam az ajtótól, és az egész hátamat a falhoz nyomtam. Szédültem, a pulzusom lüktetését gyengének és távolinak éreztem, és arra gondoltam, milyen is lehetett: lassan elfogy a levegő, az élet elfolyik a téged körülvevő vízbe, és a saját, olajszerűen sűrű véred csorog bele minden üres résbe, mígnem eléri a szemedet, és az egész világ vörösbe borul. Fulladás. Rendszerleállás. Minden elsötétül.

Colborne hangja érkezett élesen és tisztán a másik szobából:

– Nem áll össze. Valamit kihagytunk.

– Megtaláltuk az üveg whiskyt?

– Az erdőben, úgy negyed mérföldnyire a kikötőtől. Úgy véltük, talán ezzel üthették meg, de sértetlen volt. Üres, semmi sérülés, nem volt véres, és csak az ő ujjlenyomata volt rajta. Szóval mi az ördögöt csinálhatott hajnali három és hat óra között?

– Ez a halál időpontja?

– Már amennyire a szakértő meg tudta állapítani.

Mindketten elcsendesültek egy időre. Mozdulni sem mertem a rejtekemben.

– Min gondolkozol? – kérdezte végül Walton.

Colborne halk, türelmetlen hangot hallatott. Lassan előrehajoltam, annyira, hogy megint rálássak. Ő a fejét rázta, a nyelvét a fogai közé szorította.

– Ezek a kölykök – mondta. – A negyedévesek. Nem bízom bennük.

– Miért nem?

– Egy halom kurva színész – mondta Colborne. – Minden szavuk hazugság lehet, és honnan is tudnánk?

– Jézusom! – Újra csöndben voltak, mígnem Walton azt mondta: – Mit tegyünk?

– Szemmel tartjuk őket. Várunk, míg az egyik meg nem törik.

– Végignézett az üres étkezőn. – Hatan bevackolva ide, mindenkitől elzárva? Nem fog sokáig tartani.

A padló nyöszörgött alattuk, ahogy elindultak a konyha felé.

– Én az unokatestvérre fogadnék – mondta Walton.

– Talán – mondta Colborne. – Majd meglátjuk.

– Most hova?

– Végig akarok menni az erdőn, egészen odáig, ahol megtaláltuk az üveget, megnézni, onnan hogyan juthatott el a kikötőbe.

– Rendben, és aztán?

– Nem tudom. Attól függ, mit találunk.

Walton válaszolt valamit, de annyira eltávolodott, hogy már nem tudtam kivenni, mit. Az ajtó nyikorogva csapódott be mögötte. A padlóra csúsztam, alattam a lábaim gyengék és csonttalanok voltak.

Richard töltötte be az elmémet, és ha beszélni tudtam volna, ezt mondtam volna neki: – S volt a halál perczében ideje /

Kémlelni a mélység e titkait?

A képzeletemben ezzel felelt: – Úgy rémle, volt, s folyvást erőködém / Kiadni lelkemet; de az irígy ár / Lefogta lelkem’, s nem bocsátta el / A tág, üres, szabad léget keresni.

– S ezen halálvergődésből nem ébredt?[65] – kérdeztem. Végül, elhagyva Shakespeare-t, csak annyit mondott:

– Nem.

12. JELENET

A tanítás első napja meglepően csendesen telt. Wren nem jelent meg, Meredith pedig olyan későn érkezett meg hétfő éjjel, hogy senki se látta őt, és engedélyt kapott az egész kedd átalvására. Mivel csak a fiúk és Filippa tűntek fel, a tanáraink megelégedtek a hálaadás és a karácsony közti időszak ismertetésével: Romeo és Júlia, bevezetés a fegyveres harcba, valamint az évközi monológok.

Az este a Kastély könyvtárában ért négyünket (amit veszettül kitakarítottam az előző nap), leírtuk az új monológjainkat, és elkezdtük beszkennelni azokat. Tollak, ceruzák, szövegkiemelők, jegyzetfüzetek és borosüvegek hevertek minden asztalon. Igen magas tűz világította be az egész termet, de nem taszította ki teljesen a hideget. Filippa és én szorosan egymás mellett ültünk a kanapén, egy vastag gyapjútakarót terítettünk mindkettőnkre. A szemhéjam már egy órával korábban kezdett elnehezülni, végül engedtem is neki. Talán el is aludtam volna, ha Filippa nem mozgatta volna megállás nélkül a bal lábát, ami állandóan hozzáütődött az enyémhez, miközben írt.

A legújabb darabom szavai a füleim közt botladoztak, összefüggéstelenül és kaotikusan, fegyelmezettség híján még nem rögzültek az elmémben. Egy meglepően komoly részt adtak, Filep, a fattyú lelkesítő harci beszéde a János királyból:

A vércselekvényt, mit ti játszatok.

Béküljenek ki egy időre, s úgy

Rontsák meg, összefogva, e falat.

S ha földig ontók ezt: hajrá! neki

Egymásnak, ütni-vétni, és daczolva

Ugratni egymást mennybe, vagy pokolba! [66]

Felültem, amikor egy halk hang azt mondta:

– Sziasztok. Bocs, hogy késtem.

– Wren! – James felugrott a székéből.

Wren az ajtóban állt álmos és fáradt szemmel, egy utazótáska lógott a vállán.

– Azt hittük, nem jössz vissza – mondta Alexander csúnyán nézve a folyosó felé Meredith szobájára.

– Elegetek lett belőlem? – kérdezte Wren, miközben James levette a válláról a táskáját, és a földre helyezte.

– Dehogyis. Hogy vagy? – Filippa felállt, és már ki is tárta a karját.

Wren az ölelésébe sodródott, és szorosan átkarolta a derekánál.

– Máris jobban.

Filippát követve felálltam a kanapéról, egy buta felindulásból mindkettőjüket átkaroltam.

– Mi is.

Alexander fújtatott.

– Komolyan? – mondta. – Csoportos ölelés? Tényleg ezt fogjuk csinálni?

– Pofa be! – mondta Wren, arcát Filippa vállához nyomva. – Ne rontsd el!

– Jó. – Egy másodperccel később Alexander hosszú majomkarjai nyomtak szorosan össze minket, majd James is csatlakozott. Elvesztettük az egyensúlyunkat, dülöngéltünk, az emberi csomó közepén ragadt Wren csak nevetett. A hang átáramlott rajtunk, egyik testről a másikra, mint egy meleg fuvallat.

– Mi folyik itt?

Átnéztem mindegyikük feje fölött.

– Meredith.

Az ajtóban állt mezítláb, csupasz arccal, cicanadrágban és egy pólóban, ami szinte biztos, hogy egykor Richardé volt. Haja zilált volt, szeme ködös és bágyadt. A reptéren láttam őt utoljára, és egy kicsit elakadt a lélegzetem.

A mi kis gombolyagunk felbomlott, mindannyian féllépésnyire hátráltunk, mígnem Wren emelkedett elő középről. Meredith komor ábrázata megenyhült.

– Wren.

– Én. – Elejtett egy gyenge mosolyt. Meredith pislogott, belépett a szobába, és odasietett hozzá. Mindketten ölelkeztek, nevettek, elestek, de Filippa és én épphogy elkaptuk őket, mielőtt beütötték volna magukat a kávézóasztalba.

Mikor már mindenki a talpán állt beütött könyökkel és letaposott lábujjal, Meredith elengedte Wrent, és azt mondta:

– Már ideje volt. Légy / Nyugodt! s megint s ezerszer üdvözölve![67]

Filippa: – Biztos kimerültél. Mikor jöttél el Londonból?

Wren: – Tegnap reggel. Szeretnék hallani a hálaadásról, de nem sértenék meg senkit azzal, hogy elalszom.

Alexander: – Ne hülyéskedj! Feküdj az ágyba és aludj, reád fér.[68]

James: – Hol a bőröndöd?

Wren: – Lent. Még nem tudtam volna felhozni. James: – Lemegyek érte.

Wren: – Biztos?

– Hadd menjen! – mondta Meredith, elsimítva Wren haját a homloka elől. – Úgy nézel ki, hogy talán valakinek téged is cipelnie kéne.

– Gyere! – mondta Filippa. – Segítek kipakolni.

Mindketten eltűntek a folyosón, James pedig a lépcsőn.

Alexander álmatagon mosolygott, és azt mondta:

– Itt az egész bagázs. – Tekintete lustán felém fordult, majd Meredith-re, majd a vigyor elszállt az arcáról. Mintha Meredith minden gyengédsége Wrennel együtt távozott volna, és kemény, ellenvetést nem tűrő tekintettel nézett rám.

– Hát… – mondta Alexander. – Szerintem rágyújtok, mielőtt lefeküdnék. – Szorosra húzta a sálat a nyaka körül, és kiment a „Secret Loverst”[69] fütyörészve. (Megfordult bennem, hogy utánaszaladok, és lerugdosom a lépcsőn.)

Meredith felvette megint a flamingópózt, egyik lábát a másik térdhajlatába hajlította. Még így is kecsesnek tűnt. Nem tudtam, mit kezdjek a kezemmel, így a zsebembe csúsztattam, ami túlságosan lazának érződött.

– Milyen volt New York? – kérdeztem.

– Tudod, nyüzsgő és pezsgő – mondta egykedvűen. – Volt egy parádé.

– Igen.

– Milyen volt Ohio?

– Szívás – mondtam. – Ahogy mindig.

A tény, hogy lemehettem volna New Yorkba, és akkor nem lett volna ilyen feszült köztünk a légkör, említést sem érdemelt.

– A családod hogy van? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs – felelte. – Csak Calebbel találkoztam egyszer, a többiek Kanadában vannak.

– Ó.

Elképzeltem, ahogy mászkál fel-alá egyedül az üres lakásban, és semmi se vonja el a figyelmét Richard haláláról. Talán nem is teltek annyira másképp a napjaink az ünnepek alatt: órákon át tartó olvasás és plafonra meredés, elkülönülve a testvérektől és a szülőktől, akik annyira idegenek, mintha egy másik fajhoz tartoznának. Igaz, nekem ott volt a madárlátta James társasága, de Meredithnek nem volt ilyen szerencséje. Egy lehetetlen bocsánatkérés tapadt a nyelvemről a szájpadlásomra.

Keresztbe fonta a karjait, és azt mondta:

– Megyek aludni, hacsak nincs még valami mondandód.

Nem volt. Elkeseredetten ki akartam bökni valamit, de az elmém üres volt. Lenyűgöző, hogy olyasvalakit, aki ennyire imádta a szavakat, milyen gyakran hagyták cserben.

Várt, engem figyelt, és amikor nem szóltam semmit, az apátia maszkja egy pillanatra megtörni látszott, és némi csendes csalódottság tűnt fel alatta.

– Nos – mondta –, akkor jó éjt.

– Én… Meredith, várj!

– Mi van? – kérdezte halovány, fáradt hangon. Bizonytalanul feszengtem, átkoztam a félszegségemet.

– Te most… öhm… egyedül szeretnél aludni?

– Nem tudom – mondta. – Velem akarsz aludni, vagy inkább aludnál Jamesszel?

Félrenéztem, abban reménykedve, hogy így nem veszi észre, ahogy felhevült az arcom. Amikor visszanéztem rá, a fejét rázta, a szája egyik széle szánalommal és megvetéssel felfelé ívelt. Nem várt választ, egyszerűen csak megfordult, és elment a folyosó felé. Figyeltem, ahogy távozik, a mentális kerekeim gyengén csikorogva elégtelen válaszokat köpültek, mígnem elment, és túl késő lett bármit is mondani.

A tűzhely előtt ácsorogtam azon tépelődve, hogy utánaeredjek-e, rontsak be a szobájába, nyomjam a falhoz, és addig csókoljam, míg levegője se maradna ilyen durva szavakhoz; vagy vonuljak el a Toronyba, és próbáljak meg aludni. Túl gyáva voltam az előbbihez, és túl nyugtalan az utóbbihoz. Mivel nem tudtam eldönteni, mitévő legyek, a kabátomért nyúltam.

Annyira hideg volt az éjszaka, hogy kilépve mintha arcon csaptak volna. A fák közt haladva felhúztam a vállamat, hogy melegen tartsam a fülemet, közben a gyökereket és a köveket lestem, nehogy elessek a sötétben. Úgy érkeztem meg a kikötőhöz, hogy fel se fogtam, hol vagyok. A lábam automatikusan vitt oda, mintha logikusan más helyre nem is mehettem volna.

Éjszaka a tó fekete volt, és nyugodt, mint egy tükör, ötezer csillag verődött vissza tökéletesen a felszínéről. Hold nem látszott, csak egy apró, kerek rés a csillagmezőn, ahol a holdnak lennie kellett volna. Alexander ült a stégen egymagában, lábait a víz felett lóbálta.

Elsétáltam odáig, és megálltam mögötte. Biztos meghallotta, ahogy jövök, de nem reagált, csak a kezét a térdei közé kulcsolva bámulta a tavat.

– Csatlakozhatok? – kérdeztem, és a szavaim felhőt formáltak.

– Hogyne.

Mellé ültem, és egy ideig egyikünk sem szólalt meg.

– Cigit? – kérdezte végül.

– Igen, rám férne egy.

Anélkül, hogy lenézett volna, a kabátjába nyúlt, majd átnyújtott egy spanglit, közben a zsebében egy gyújtó után matatott. Felkattintotta a lángot, én pedig amennyire csak bírtam, szívtam, a füst forrón áramlott a torkomba.

– Kösz – mondtam egy második szippantás után, majd visszaadtam neki.

Bólintott, szemével előretekintett.

– Hogy ment?

Azt feltételeztem, hogy a Meredithtel történt beszélgetésre utalt.

– Nem jól.

Egy ideig némán ültünk, a füst és a lélegzetünk összekeveredve szállt a víz felett. Próbáltam kizárni a fejemből Meredithet, de nem volt semmiféle hatásos elterelés. Agyam minden szegletében kételyek és félelmek portyáztak négykézláb, ugrásra készen, hogy a legkisebb provokációra belém mélyesszék a fogukat.

– Colborne járt a Kastélyban – mondtam, végig sem gondolva. Egyiküknek sem említettem, mit hallottam, de veszélyes tudás volt, és nem tarthattam magamban.

– Mikor? – kérdezte határozottan.

– Tegnap.

– Beszéltél vele?

– Nem, csak hallottam, ahogy egy másik zsaruval beszélget.

Fiatal, vörös srác. Még sohasem láttam.

Alexander egy jó adag füstölt nyelt le, és az orrlyukain keresztül kifújta, akár egy sárkány.

– Miről beszéltek? – kérdezte tettetett könnyedséggel, mintha nem is igazán szeretné tudni.

– Mind… erről. – Egy laza, bizonytalan gesztussal mutattam a tó felé, a kikötő felé, kettőnkre.

– Szerinted sejt valamit? – kérdezte Alexander. Valaki számára, aki nem ismerné ennyire, nem is hangozna úgy, mint aki fél.

– Tudja, hogy hazudtunk. Csak azt nem, miről.

– Picsába!

– Igen.

Nagyot szívott a spangliból, a vége narancsszínben felizzott, egyetlen fénylő parázsként a sivár illinois-i vadonban. Szinte csak a csikk maradt. Odaadta nekem, és egy utolsót szívtam belőle, majd elnyomtam.

– Szóval mit tegyünk?

– Semmit, gondolom – mondta, és a miatt az üres „semmit” miatt a zsebemben ökölbe rándult a kezem. – Maradunk a történetünknél. Észnél kell lennünk.

– El kellene mondani a többieknek is. A rendőr csak arra vár, hogy valamelyikünk száján kicsúszik valami.

A fejét rázta.

– Ha tudnának róla, furán kezdenének viselkedni.

Az alsó ajkamat harapdáltam azon tűnődve, vajon valójában mekkora veszélyben is vagyunk. Eszembe jutott a Jamesszel történt találkozó a fürdőszobában a buli éjszakáján. Egy ki nem mondott egyezség miatt azonban ezt senkinek sem említettük. Jelentéktelen volt, nem számított. Viszont a lehetőségtől, hogy nem csak mi titkolóztunk, kissé gyorsabban vert a szívem. Ha ugyanúgy hazudtunk egymásnak, ahogy Colbornenak… nem tudtam a gondolat végére érni.

– Szerinted mi történt vele? – kérdeztem. – Miután eljött a Kastélytól?

– Nemtom. – Tudta, kire gondoltam. – Nem tudom elképzelni, hogy csak úgy az erdőben bóklászott volna.

– Amúgy te hol voltál?

Gyanakvóan nézett rám, és azt kérdezte:

– Miért?

– Csak kíváncsiságból. Minden kimaradt azután, hogy… öhm, felmentem.

– Ha elmondom, megígéred, hogy magadban tartod?

– Miért?

– Mivel veled ellentétben – mondta dölyfösen –, én nem úgy csókolózok, hogy az egész iskola tudjon róla.

Félig kíváncsian, félig idegesen azt mondtam:

– Kivel voltál, te barom?

Elfordult tőlem, és egy kaján mosoly jelent meg az arcán.

– Colinnal.

– Colinnal? Nem gondoltam volna, hogy a fiúkat szereti.

Alexander mosolya annyira kiszélesedett, hogy farkasszerű fogai kivillantak.

– Ahogy ő sem.

Önkéntelenül felnevettem, ami két perccel korábban még lehetetlennek tűnt volna.

– Híjjátok a strázsamestert! Itten mi fölfedeztük az álladalom legveszedelmesebb paráznaságát.[70]

– Nocsak, ki beszél!

– Picsába is – mondtam –, ő kezdte.

– Nyilván. Nem sértésből, Oliver, de a kezdeményezés nem igazán vall rád.

Megráztam a fejemet, a jókedvem tompult a Meredithtel zajlott beszélgetés miatt belém rekedt keserűségtől.

– Olyan hülye vagyok.

Alexander: – Ha ettől jobban érzed magad, én is ugyanezt tettem volna.

Én: – Akkor te mi is vagy?

Alexander: – Szexuális kétéltű.

Én: – Ez a legundorítóbb dolog, amit csak hallottam. Alexander: – Ki kéne próbálnod.

Én: – Elég szexuális kalandozásban volt részem idén, köszönöm.

Felsóhajtottam, és a víz felszínén lévő tükörképemre néztem. Az arcom olyan ismeretlennek tűnt, és hunyorogva próbáltam rájönni, mitől tűnik másnak. A felismerés gyomorcsapásként ért: a sötét hajam jobban szétállt, és a kék szemem halovány csillagfényként pislákolt, kicsit Richardra hasonlítottam. Egy émelyítő pillanatra visszanézett rám a tó fenekéről. Gyorsan felnéztem.

– Jól vagy? – kérdezte Alexander. – Egy másodpercre úgy tűnt, hogy mindjárt beleveted magad.

– Oh. Dehogy.

– Helyes. Ne is! – Talpra állt. – Gyere! Kurva hideg van, és nem hagylak itt egyedül.

– Rendben. – Felálltam, lesöpörtem a hamut magamról.

Alexander mélyen a zsebébe nyomta a kezeit, és a túlsó partot elnyelő sötétséget kémlelte.

– Colin szobájától jöttem vissza – mondta, ami elsőre értelmezhetetlennek tűnt, amíg hozzá nem tette: –, amikor rátaláltam. Errefelé kószáltam, hogy rágyújtsak, és… ott volt. Meg se fordult a fejemben, hogy ellenőrizzem, él-e még, teljesen halottnak tűnt. Biztos nem hallott meg.

Nem tudtam, miért közli ezt velem. Talán minden reggel újraélte ezt a szörnyű pillanatot, ahogy én is szinte mindig éreztem, amikor lehunytam a szemem, ahogy a gyomrom lesüllyedt, és nyakig betemettek az emlékek.

– Tudod, mi volt fura? – mondta.

– Micsoda?

– Vér volt a vízben, viszont a stégen sehol.

A lábam felé tekintettem. A fa tiszta volt, és száraz, kifakult az évek során a széltől, a naptól és a víztől. Sehol egy csepp piros. Sehol egy folt.

– Na és?

– És az arca bezúzódott. Ha beütötte a fejét, és úgy esett a vízbe… mi a fenébe ütötte be?

A cigink csikkje a stég peremén parázslott. Alexander a cipője orrával lepöckölte. Hullámok keletkeztek a becsapódás körül, amik megtörték az ég és a csillagok türköződését, oda-vissza ringatva a létezésüket.

– Egyre csak a madárra gondolok. – Nem is akartam kimondani. Önkéntelenül jött, akár egy késztetés, mintha ki tudtam volna verni a képet a fejemből, hogyha a szavak elhagyják a számat.

Alexander csodálkozással az arcán fordult oldalra felém.

– Milyen madárra?

– A Hamletből. Arra emlékeztetett.

– Oh – mondta. – Nem hinném, hogy verébként tudnék rá tekinteni. Túl… kifinomult.

– Akkor milyen madár lenne ő?

– Nemtom. Olyasfajta, ami a saját tükörképéhez akarna eljutni, de az ablakhoz csapódna.

Különös arckifejezéssel fordultam felé, de amint találkozott a tekintetünk, nevetni akartam. Elszörnyedtem, míg rá nem jöttem, hogy ő is ezzel küzd.

– Ó, te jó ég! – mondtam a fejemet csóválva. Alexander kiengedte a levegőt, és halkan kuncogott. – Mikor váltunk ilyen borzasztó alakokká?

– Talán mindig ilyen borzasztóak voltunk. – Vállat vont, és figyelte, ahogy a nevetése keltette fehér felhő gomolyog, majd eltűnik. Azzal együtt mintha a humora is eltűnt volna, és amikor újra megszólalt, hangja rideggé vált. – Vagy talán Richardtól tanultuk el – mondta.

Ez jobban megijesztett, mint Colborne.

13. JELENET

Egy héttel később lementünk reggelizni a refektóriumba, amit átjárt az ünnepi hangulat. Minden asztalnál az emberek a meghívóikat tépték fel, és a karácsonyi álarcosbálról cseverésztek, amit a korábbi események ellenére a megszokott módon megtartottak. A felfordulás meglepő módon frissítően hatott a lehajtott fejekkel és merev, mosolytalan arcokkal töltött hetek után.

– Ki szeretné összegyűjteni a leveleket? – kérdezte Alexander, beletúrva egy adag rösztibe a rá jellemző étvággyal. (Filippa rángatta ki az ágyból, hogy reggelizzen, mondván, ha még több étkezést kihagy, egyszerűen el fog tűnni.)

– Minek vesződjünk vele? – kérdeztem. – Tudjuk, mit írtak. Filippa a kávét fújta, és azt mondta:

– Nem gondolod, hogy idén talán kissé más lesz?

– Nem tudom. Nekem kicsit úgy tűnik, hogy próbálnak visszatérni a normál kerékvágásba.

– Hála a jó istennek! – mondta Alexander. – Elegem van, hogy bámulnak.

– Lehetne rosszabb is. – Wren a tojásokat piszkálta a tányérján, de nem evett. Vékonynak és sápadtnak tűnt, mintha semmit sem evett volna napok óta. – Az emberek még mindig átnéznek rajtam, mintha nem is léteznék.

Néma csendben ültünk, pillantásunkkal elkerülve a másik tekintetét és Richard üres székét, míg néhány hallgató folytatta a fecsegést az álarcosbálról, hogy mit viselnek majd, milyen lenyűgöző lesz a bálterem. Az elkülönítés átka megtört, amikor megjelent Colin az asztalunknál, és egyik keze (ezt egyedül csak én vettem észre) Alexander székének a háttámláján landolt.

– Reggelt – mondta, majd a homlokát ráncolta. – Mindenki jól van?

– Igen. – Alexander egy kolbászt nyársalt a villájára, kicsit túl nagy vehemenciával. – Csak azt fontolgatjuk, hogy saját lepratelepet alapítunk a Kastélyban.

– Bámulnak, nem igaz? – mondta Colin, és úgy nézett körül, mint aki csak most vette észre az asztalunknak szentelt kiemelt figyelmet.

– Kukkoló kis rohadékok – mondta Alexander, és kettéharapta a kolbászt, fogait guillotine-ként ejtve a húsra. – Mi szél hozott a száműzetésünkbe?

Colin egy ismerős borítékot tartott fel, apró, négyzet alakú, az elején Frederick kézírásával.

– R feladatát átadjuk J-nek – mondta. – Gondoltam, szeretnétek tudni róla.

– Oh! – Alexander megfordult a székében, és a terem fala felé, a postaládák irányába tekintett.

– Idehozzam?

– Nem, hagyd csak! – Meredith hátratolta a székét, majd a székére dobta a szalvétáját. – Úgyis kell még egy kávé. Megyek én.

Elment az asztaltól, és ahogy kelt át a termen, az emberek automatikusan elsodródtak az útjából, mintha attól tartottak volna, hogy a balszerencse fertőző. Némi dühöt vagy feszültséget éreztem (már nem tudtam megkülönböztetni ezeket; Richard halála után valamiért ugyanannak tűntek), félbetéptem egy darab szalonnát, és falatonként semmivé morzsoltam. Addig fel sem tűnt, hogy oda sem figyeltem a többiekre, míg Filippa hangosan rám nem szólt.

– Oliver?

– Mi az?

– Te kínzod azt a szalonnát.

– Elnézést, srácok, nem vagyok éhes. Találkozunk órán.

Felálltam, és elvittem a tányéromat a konyhába. Letettem a tárolóba anélkül, hogy lekapartam volna a maradékot, majd kimentem. Meredith még mindig a postaládáknál szedegette a leveleinket. A nyelvszakosok asztala felé néztem, akik felé bámultak, míg végül újra a reggelijük felé hajtották a fejüket, közben hevesen görögül suttogtak.

– Meredith – mondtam, amikor már olyan közel álltam, hogy csak ő hallhasson.

Felnézett, szenvtelenül tanulmányozva az arcomat, majd visszafordult a postaládákhoz.

– Igen?

– Nézd – mondtam habozás nélkül. Az ottlévő hallgatók jelenlététől valamiért merészebb lettem, mint szoktam. – Bocsánat az előző éjszaka miatt, és bocsánat a hálaadás miatt.

Szeretném elsőként elismerni, hogy fogalmam sincs róla, mi folyik köztünk. Viszont szeretném kideríteni.

Abbahagyta a levelek túrását, és az egyik – Stirling, Wren feliratú – rekeszen hagyta a kezét. Ez közvetlen Richard üres postaládája mellett volt. Még nem vették le a nevét. Kényszerítettem magam, hogy ne figyeljek oda, és inkább Meredithre néztem. Arckifejezése kifürkészhetetlen volt, de legalább végre rám figyelt.

– Miért nem iszunk meg egy italt, vagy valami? – kérdeztem kicsit közelebb hajolva hozzá. – Csak mi ketten. Nem tudok gondolkozni, míg mindenki úgy bámul minket, mint egy valóságshow-t.

Keresztbe fonta a karjait, és kétkedőn azt kérdezte:

– Szóval egy randi?

Nem tudtam, mi a helyes válasz.

– Gondolom. Nem tudom. Kitaláljuk, ha már eljutottunk addig.

Arca megenyhült, és én újra meglepődtem, hogy mennyire csinos.

– Rendben. Igyunk meg valamit. – Egypár borítékot a kezembe nyomott, majd magamra hagyott a postaládákkal. Néhány pillanattal később tűnt fel, hogy mivel ő távozott, a nyelvszakosok felém tátották a szájukat. Sóhajtottam, úgy tettem, mintha nem is láttam volna őket, majd kinyitottam az első borítékot. Az elején lévő szöveg hosszú és terjedelmes volt, nem hasonlított Frederick tömör, dőlt kézírására. Kék selyemszalagot rögzítettek viaszpecséttel a hátuljára, ami Dellecher címerét viselte. Alácsúsztattam az ujjamat, és felnyitottam. Az üzenet rövid volt, és a dátumtól eltekintve ugyanaz, mint az elmúlt három évben.

Nagy szeretettel meghívjuk Önt az éves

KARÁCSONYI ÁLARCOSBÁLBA.

Kérem, jöjjön a Josephine Dellecher bálterembe

december 20-án, szombaton

este 8 és 9 óra között.

Maszk és ünnepélyes viselet kötelező.

A második boríték kisebb volt, kevesebb díszítéssel.

Felnyitottam, és gyorsan átfutottam, mit írtak.

Kérlek, légy ott a bálteremben december 20-án este 8:45-kor.

A következő részekre készülj fel: I. felvonás 1., 2., 4. és 5. jelenetei;

a II. felvonás 4. jelenete; a III. felvonás 1. jelenete.

A te szereped: BENVOLIO.

Kérlek, jelenj meg a jelmeztárban

december 15-én 12:30-kor jelmezpróbára.

Kérlek, jelenj meg a próbateremben

december 16-án délután 3-kor harci koreográfiára.

Ne szólj erről a társaidnak!

Úgy jöttem el a refektóriumból, hogy vissza sem mentem az asztalunkhoz. Colin leült a helyemre. Mindegyikük borítékja nyitva volt, és felváltva néztek egymásra, hogy vajon kinek mit írt Frederick. Ekkor először voltam vele úgy, hogy nem is igazán akartam tudni.

14. JELENET

A téli beosztás annyira kaotikus volt, hogy csak öt nappal később tudtunk Meredithtel egy szabad percre elosonni a Kastélytól. James, Wren és Filippa a szobájukba zárkóztak – bizonyára a szövegeiket tanulva, elvégre alig maradt időnk rendesen felkészülni –, Alexander pedig kora este eltűnt (talán Colinnal lehet, gondoltam, bár az elméletemet megtartottam magamnak).

Az R és J helyzettől, valamint az évközi monológokkal való rengeteg munka miatt mindannyian szokatlanul feszültek voltunk. Egy csendben elfogyasztott ital gondolata vonzó volt, ám míg tartottam a bár ajtaját Meredithnek, nem voltam biztos benne, hogy bármelyikünknek is tényleg lett volna ideje erre.

Arra számítottam, hogy a hely nagyjából üres lesz, figyelembe véve, hogy vasárnap volt, és hogy mindenkinek mennyi dolga volt huszonkettedikéig. Ám a Bore’s Head meglepően zsúfoltnak bizonyult, a megszokott asztalunkat egy filozófia szakosokból álló csorda elfoglalta, akik hangosan vitáztak megarai Eukleidész nőiruha-viselési szokásairól.

– Mit keres itt mindenki? – kérdeztem, miközben Meredith a terem túlsó végében lévő kis asztalhoz vezetett. – Nincs házi feladatuk?

– De van, csak nekik nem kell egy fél színdarabot bemagolniuk – mondta. – A perspektívánk kissé eltorzult.

– Biztos – mondtam. – Hozok magunknak valamit inni.

Leült, és úgy tett, mint aki a koktéllapot nézi (mintha nem tudtuk volna kívülről), míg a székek és sámlik közt átcsusszantam a bárhoz. A balomon lévő srác – talán egy harmadéves tánc szakos – csúnyán nézett rám, amikor egy sört és egy vodka szódát kértem citrommal. Míg fizettem, ő szótlanul rázta a fejét, és a szájához emelte a poharát.

– Kösz – motyogtam a pultosnak, és elvittem az italainkat óvatosan, nehogy magamra löttyentsem, miközben kinyújtott bokákat, széklábakat és nedves foltokat kerülgettem. Meredith kecsesen elvette a vodkát, és a felét kiitta, mielőtt bármit is szóltunk volna egymáshoz.

A beszélgetésünk váratlanul kínos volt. Felületes, bugyuta megjegyzéseket tettünk egymás beszédfeladatára és a közelgő álarcosbálra, közben végig a fejünkben motoszkált, hogy nem is vagyunk igazából kettesben. Az asztalunk az ötből a harmadik volt a sorban, és mindkét oldalunkon a társaságok gyanúsan elcsendesültek, amikor leültünk. (Feltűnt, hogy szinte csak lányok voltak, mindegyik dellecheri hallgató. A lányok máskor is ennyit suttogtak? Nem tudtam eldönteni, hogy ez valami új dolog, vagy csak addig még nem vettem észre. Az igazat megvallva, soha nem számítottam annyira, hogy sutyorgás tárgya legyek.)

Meredith megitta az italát, és én pedig azonnal ugrottam, hogy hozzak egy másikat. Míg az italra vártam, úgy döntöttem, hogy iszok egy felest. Csak arra tudtam gondolni, mennyire másképp alakult volna az este, ha tényleg kettesben lehettünk volna, és elhatároztam, hogyha továbbra is ilyen szörnyen alakulnak a dolgok, akkor javaslom, hogy igyuk ki a poharainkat, aztán irány a Kastély, ahol legalább bezárhatjuk magunk mögött az ajtót, vagy kiszökhetünk a kertbe, ahol kissé fellélegezhetünk.

Amikor visszaültem, Meredith mosolygott, láthatóan megkönnyebbült.

– Fura, hogy nem a megszokott asztalunknál ülünk – mondtam. – Nem hiszem, hogy valaha is ültünk volna ezen az oldalon.

– Nem jöttünk mostanában – mondta. – Szerintem buktuk a helyünket.

A vállam fölött a filozófusok felé lestem, akik még mindig Eukleidész Szókratésszel kapcsolatos lehetséges homoerotikus megszállottságáról vitáztak. (Nekem inkább hangzott ábrándozásnak.)

– Talán visszanyerhetjük – mondtam. – Ha mindenkit idecsődítünk, lerohanhatjuk őket.

– Azt meg kell szerveznünk. – Ismét mosolygott, de bizonytalan egy mosoly volt.

Kezét az asztalon pihentette, egy ritka bátor pillanat hevében érte nyúltam, és a kezére helyeztem az enyémet. Négy ujjával körbefonta két ujjamat.

– Jól vagy? – kérdeztem erőteljesen suttogva. – Mármint tényleg jól vagy?

A poharát ingatta.

– Igyekszem. Akármit is gondol mindenki, nekem is elegem van a bámulásból. – Képtelen voltam nem a környező asztalok felé lesni. – Szívtelennek hangzik, de nem érdekel. Már nem akarok csak egy halott srác barátnője lenni.

Azonnal el akartam engedni a kezét.

– És akkor mi akarsz lenni? – kérdeztem rá gondolkodás nélkül. – A barátnőm?

Felém tekintett, a meglepettség minden más érzést lemosott az arcáról.

– Mi…

– Én nem Richard beugrója vagyok – mondtam. – Nem fogom átvenni a szerepét most, hogy elhagyta a színpadot. Nem ezt akarom.

– Én sem ezt akarom. Pont, hogy ezt nem akarom. Jézusom, Oliver! – Palackzöld, éles, rideg szemével rám meredt. – Richard és én szétmentünk – mondta. – Szemét volt, és kötekedő, velem és mindenkivel, ezért dobtam. Tudom, hogy senki sem akar arra emlékezni, hogy ő már elment, de neked muszáj.

Halkabban beszéltem.

– Sajnálom – mondtam. – Én csak… talán mivel te, és én… mármint… nézz csak magadra… én nem is értem. Miért én? Egy senki vagyok.

Félrenézett, erősen az ajkába harapott, mintha a sírást fojtotta volna vissza, talán egy sikolyt. Kezei erőtlenül és hidegen pihentek az enyémben, mintha már nem is a teste részét képezték volna. Mindkét oldalunkon lévő asztalnál egyszerre hallgattak el.

– Tudod, téged mindenki „kedvesnek” mond – mondta lassan, határozott hangsúllyal és átgondoltan. – De nem ez a megfelelő szó. Te jó vagy. Olyannyira, hogy fogalmad sincs róla, mennyire jó vagy. – Nevetett egyet, keserű beletörődő nevetés volt. – És igazi vagy. Te vagy közülünk az egyetlen, aki nem színészkedik állandóan, aki nem csak azt a szerepet játssza, amit Gwendolyn három évvel ezelőtt adott.

Tekintetünk újra találkozott, korábbi nevetésének visszhangja még mindig a szája körül lebegett.

– Én is épp olyan rossz vagyok, mint a többiek – folytatta. – Bánj ribancként egy lánnyal, és majd megtanul aszerint viselkedni. – Vállát felhúzta, mintha csak megvonta volna. – Viszont te nem így bánsz velem. És én csak ennyit akarok.

Erősen összezártam a szememet, majd a mennyezetre néztem. Ez volt az egyetlen biztos pont, amiről tudtam, hogy onnan nem bámul vissza mindenféle szempár.

– Sajnálom – mondtam megint, azt kívánva, bár soha ne szóltam volna, bár kiélveztem volna, hogy ott ülhetek vele, és ámulhatnék azon, hogy ő ott akart ülni velem, és közben nem kérdezem, miért. Annyira könnyűnek kellett volna lennie, de köztünk soha semmi sem lehetett az. Ha azt akartuk volna, egy gyászos próbát tehettünk volna. Eljöhettünk volna a bárból, elszökve a hallgatók kíváncsi tekintete elől, de a zárt ajtók mit se számítottak, ha Richard volt az, aki minket figyelt.

Meredith inkább kimerültnek tűnt, mintsem fáradtnak.

– Igen, nos, én is sajnálom.

– Szóval akkor most hogy állunk? – kérdeztem, közben igyekeztem nem túl sok reményt fűzni a kérdésbe. Bátorság, pajtás, mondta nekem újra Romeo, az a hazug disznó, a sebed nem oly nagy.[71]

– Nem is tudom. Sehogy. – Elhúzta a kezét. – Menjünk vissza a Kastélyba! Ott jobb, mint itt.

Felálltam, és félszeg csendben összeszedtem az üres poharakat. Felsegítettem Meredithre a kabátját, majd egyik kezem a vállán hagytam. Mintha meg se érezte volna, de hallottam, ahogy a mellettünk lévő asztalnál egy lány ezt suttogta a többieknek:

– Kibaszott arcátlanság.

Pedig a szégyen igenis égette az arcomat és a nyakamat, ahogy követtem Meredithet kifelé, egyenesen bele a decemberi sötétségbe. Az első hópelyhek táncoltak a fekete égen, és én abban kezdtem reménykedni, hogy milliószorosan megindulnak, gyorsan megtapadnak, és mindent maguk alá temetnek.

15. JELENET

Az évközi monológok beosztását hétfőn tűzték ki az átjáró hirdetőtáblájára. Én lettem az első, a megszokott szerda délutáni próbák alatt került rám a sor, majd Wren követett. Jamest és Filippát ugyanakkorra osztották be csütörtökre, Alexandert és Meredithet szintén együtt péntekre.

Kis idő alatt sok hó esett vasárnap estétől kedd reggelig, szóval nagyon igyekezett valóra váltani a bárból kifelé meggondolatlanul tett kívánságomat. A lábunk és az ujjaink állandóan dermedtek voltak, arcunk és az orrunk rózsaszín, az ajakír hirtelen értékes árucikké vált. Szerdán Frederick és Gwendolyn beterelt minket a huzatos próbaterembe, és a Gwendolyn fegyvertárából előhúzott rideg bemelegítő gyakorlat alanyai lettünk.

Belevetettem magam a beszédembe, míg Wren a folyosón várakozott.

– Lőném szünetlen e gabanczokat, / Míg védtelen dúlás oly csupaszon / Nem hagyja őket, mint a puszta lég. – Rávettem magam, hogy lelassítsak, majd a következő rész belső képi világa erős lendülettel vitt tovább a következő részen: – Hogy tetszik e szilaj tanács, királyok?[72] – Ekkor éreztem, hogy újra fel kell gyorsítanom. A végére kifulladtam, de furamód fellelkesültem, megkönnyebbültem, hogy egy ideig magamon kívül valaki más lehettem; sokkal inkább mentem volna háborúba, mint hogy szembenézzek a saját, ocsmány, kicsinyes démonjaimmal.

Frederick és Gwendolyn rám mosolyogtak; Gwendolyn száján villant a sötét, téli rúzsa, Frederick kimérten bólintott.

– Nagyon jó, Oliver – mondta Gwendolyn. – Az elején kicsit kapkodós, de nagyon szépen átadtad magad.

– Teljesen meggyőzőnek találtam – közölte Frederick. – Emiatt rendkívüli sikernek gondolom.

– Köszönöm – mondtam.

– A többi megjegyzést megkapod holnap a postaládádba – mondta Gwendolyn. – De én nem aggódnék. Foglalj helyet!

Újra megköszöntem nekik, és leültem az asztaluk mellé, és míg Wrenre vártunk, nagyot kortyoltam a székem alatt lévő vizespalackból. Gwendolyn behívatta őt az átjáróból, és mikor megjelent, feltűnt, milyen kicsinek és törékenynek is tűnt.

– Jó reggelt – mondta, hangja csupán egy visszhang volt a gigantikus teremben.

– Jó reggelt – mondta Frederick. – Hogy vagy?

– Jól – mondta, de nem hittem el. Az arca és a keze fakó volt, sötét karikák látszódtak mindkét szeme alatt. – Kissé nyomottan.

– Az ilyen idő mindenkit elnyom – mondta Gwendolyn, és rákacsintott.

Wren próbált nevetni, de helyette mély köhögésben tört ki. Nyugtalanul Frederick felé tekintettem, de nem láttam keresztül a szemüvegén megcsillanó fényeken.

– Mivel is készültél mára? – kérdezte Frederick. – Lady Anna, ugyebár?

– Úgy van.

– Csodás – mondta Gwendolyn. – Amikor csak készen állsz. Wren bólintott, majd elhelyezkedett tízlépésnyire az asztaltól.

Hunyorogtam felé a termen át, nem voltam biztos benne, de mintha remegett volna.

Wren: – Oh! Isten adná, az arany kerek

Abroncs, a mely övedzi homlokom’,

Hogy lenne izzó vas, s agyam kiégne!

S hogy fel halálos méreggel kenetném,

S halnék meg, míg kimondják: „Üdv, királyné!”

Szavai magasan és tisztán zengtek a boltíves mennyezetig, viszont reszketegen is. Wren bátran folytatta, apró teste még inkább összement Anna kínjának letaglózó súlya alatt; kétségem sem fért hozzá, hogy olyan élénken átélte azt, mintha a saját fájdalma lett volna.

Wren: – Ez volt a vágyam, mondván:

„Átkozott légy,

Ki ifjan ily agg özveggyé tevél!

S ha nősülsz, ágyad a bú látogassa,

S nődet (ha oly őrült akad) tegye

Még nyomorúbbá élted, mint minővé

Engem tevél uram halála által!”

Hangja elakadt, de túl nyersen ahhoz, hogy a színészi játék része legyen. Egyik öklével a mellkasához csapott, de ez vagy a gyász szótlan kifejezése volt, vagy egy esetlen próbálkozás arra, hogy kiugrassza, bármi is akadt a torkán – nem tudtam rájönni. Gwendolyn előredőlt az asztal felett, a szemöldökét aggódóan ráncolta. Mielőtt szólhatott volna, Wren hebegő hangja újra felcsendült, megtörten és csapongón. Félig meggörnyedt, egyik keze még mindig a mellkasán volt, a másik durván a hasát markolta. Megdermedtem, a székem oldalait szorítottam olyan erősen, hogy az ujjbegyeim elzsibbadtak.

Wren: – Lám! míg ez átkot most ismételém,

Nő szívem’ oly kevés idő alatt

Megfogta otrombán mézes szava,

S énlelkem átkának veté alá,

Mely mindig ébren tartja szememet.

Mert még egy óráig sem élvezém

Ágyán az…[73]

Megállt, elsápadt, és ingott a helyén. Nagyokat pislogott, és azt motyogta:

– …álom.

Tudtam, hogy el fog esni, de túl lassan ugrottam ki a székemből, és mielőtt elkaphattam volna, ő a földre rogyott.

16. JELENET

Egy órával később visszatértem a Kastélyba, a hideg a végtagjaimba mart, ahogy mentem fel a lépcsőn. Még mindig reszkettem (talán remegtem, ahogy Wren, és semmi köze se volt ehhez a kinti hőmérsékletnek), amikor a könyvtár ajtajához értem. James és Filippa a kanapén ültek, orrukkal mélyen a szövegükben, mígnem meghallották, hogy jövök. Sápadt döbbenet ülhetett ki az arcomra, mivel mindketten talpra ugrottak.

Filippa: – Oliver! James: – Mi a baj?

Próbáltam beszélni, de elsőre egy hang se jött ki a torkomon, a szavak elvesztek az agyamba zsúfolt friss emlékek zajában.

James mindkét vállamnál megragadott.

– Oliver, nézz rám! – mondta. – Mi van?

– Wrenről van szó – feleltem. – Ő… összeesett… a monológja közepén.

– Micsoda? – Olyan hangosan kiáltott fel, hogy hátrébb hőköltem. – Hogy érted, hogy összeesett? Jól van? Hol…

– James, hadd beszéljen! – Filippa egy lépésnyire elhúzta őt tőlem, és kissé finomabban, ám még mindig sápadt arccal azt kérdezte: – Mi történt?

Elmeséltem nekik, ahogy a beszéde egy kínos szünettel kisiklott, és hogyan csuklott össze Wren a próbateremben, én pedig meddő igyekezettel próbáltam őt magához téríteni, majd felnyaláboltam a padlóról, majd Gwendolynnal teljes gőzzel a gyengélkedőre szaladtunk, Frederickkel a nyomunkban, aki próbált lépést tartani velünk.

– Azt mondták, már stabil az állapota. Éppen kinyitotta a szemét, amikor a nővér kitessékelt. Nem engedték, hogy maradjak. – Az utolsó mondatomat bocsánatkérően Jamesnek címeztem.

Kinyitotta a száját, ami szótlanul mozgott, mintha a víz alatt beszélt volna, majd hirtelen azt mondta:

– Mennem kell.

– Ne, várj…! – A karjáért nyúltam, de éppen csak súroltam az ingujját. Már túl messze volt, az ajtó felé igyekezett. Fájdalmas arckifejezéssel rám tekintett, amivel közölni próbált valamit, de nem volt időm felfogni, ő már el is fordult, és lesietett a lépcsőn. Amikor elment, az adrenalin egyszerre kiürült a testemből, és a térdeim megrogytak. Filippa egy székhez vezetett, de nem a legközelebb lévőhöz, az Richardé volt.

– Ülj csak ide egy kicsit, és higgadj le! – mondta. – Megtetted, amit lehet.

Megragadtam a csuklóját, és a különös elkeseredéstől túl erősen szorítottam meg.

Wren megszédült, és olyan gyorsan dőlt el, hogy nem tudtam elkapni, aztán meg James tűnt el az ajtóban, bele az éjszakába, mint ahogy a víz folyik szét az ujjaim közt. Nem akartam egyedül lenni, és még kevésbé akartam egy újabb barátot szem elől téveszteni, mintha csak úgy egyszerűen eltűnhetnének. Filippa leereszkedett a székem mellé a földre, és csak várt addig, míg már nem volt rá szükségem.

Úgy tíz perccel később elengedtem, de csak Alexander és Meredith érkezésekor éreztem úgy, hogy újra fel tudok állni. Közöltem velük is a történteket, ekkor már sokkal összefüggőbben, és egy órán át a tűz köré tömörülve ültünk, alig szólva egymáshoz vártuk a híreket.

Én: – Szerintetek még azért megtartják az álarcosbált?

Filippa: – Most már nem mondhatják le. Az emberek bepánikolnának.

Alexander: – Valaki másnak kell betanulnia az ő szerepét.

Senki se tudná meg, hogy eredetileg az övé lett volna.

Meredith: – Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de nekem elegem van a sok rejtélyből.

Elcsendesültünk, figyeltük a tüzet, és vártunk.

Éjfél volt, mire James visszatért. Alexander a kanapéra dőlve aludt – falfehér arccal, aprókat lélegezve –, de a lányok és én ébren maradtunk. Amikor hallottuk, hogy a főbejárat ajtaja nyílik, mind felültünk, és a lépcsőről érkező léptekre füleltünk.

– James? – szólítottam őt.

Nem felelt, de egy pillanattal később megjelent az ajtóban hóval a haján. Két élénkpiros folt ragyogott az arcán, mintha összerúzsozta volna az arcát egy kislány, aki nem tudta, mennyi az elég.

– Hogy van? – kérdeztem feltápászkodva a kanapéról, hogy lesegítsem a kabátját.

– Nem engedtek be hozzá. – Vacogtak a fogai, ami miatt akadoztak a szavai.

– Micsoda? – mondta Meredith. – Miért nem?

– Nem tudom. Mindenféle emberek mászkáltak ki-be, oda-vissza, mintha a Grand Central Stationben lettem volna, de leültettek a folyosón.

– Ki volt ott? – kérdezte Filippa.

– Holinshed és az összes nővér. Hoztak egy orvost is Broadwaterből. A zsaruk is ott voltak, az a csávó, Colborne, meg az a másik, Walton.

Alexander felébredt James belépőjére, és én egyből ránéztem.

Szája zord, kemény vonallá préselődött.

– Ők meg mit keresnek itt? – kérdezte rám szegezve a tekintetét.

James lomhán az egyik székbe rogyott.

– Nem tudom. Nem közölték. Csak azt kérdezték, tudom-e, mi van Wrennel mostanában.

– Hát a fáradtság, nem? – mondta Meredith. – Kimerült. Volt ez a szörnyű… élménye, aztán visszajött, ahol mindenki kerüli őt. Mindennek a tetejébe még van ötszáz sornyi betanulandó szövege. Csoda, hogy mi még talpon maradtunk.

Csak félig figyeltem rá. Walton szavai flippergolyóként pattogtak az agyamban. Én a kuzinra fogadnék. Csendesen ültem az asztalnál, összehajtottam James kabátját, majd az ölembe terítettem abban bízva, senki se figyel rám. Colborne nyomozását eltitkolni már nem tűnt korrektnek, és kételkedtem abban, hogy tovább tudtam volna hallgatni róla, ha bárki kérdezett volna tőlem valamit, még ha az nem is a témába vág. Alexander sólyomként figyelt engem, és amikor fel mertem pillantani, és tekintetem összetalálkozott az övével, ő alig észrevehetően a fejét csóválta.

– Most mit tegyünk? – kérdezte Filippa Jamestől Meredithhez fordulva.

– Semmit – mondta Alexander, mielőtt bármelyikünk is megszólalhatott volna, én pedig azt akartam kérdezni, hogy „ez a válaszod mindenre?”. Azon gondolkoztam, vajon hányféleképpen tudja használni ezt a szót, és minden egyes alkalommal, amikor kimondta, mintha a lelkem megfeszült és összezsugorodott volna. – Folytatjuk, ahogy eddig, különben mindenféle kérdéseket fognak feltenni nekünk, amikre nem akarunk válaszolni.

– Kik? – kérdezte Meredith. – A rendőrség?

– Nem – vágta rá azonnal. – Az iskola. Bedugnak minket valami kurva terápiára, ha ennél is nagyobb feltűnést keltünk.

– Minden okunk megvan a feltűnésre – mondta Meredith. – Az egyik osztálytársunk halott, a másik meg most esett át valamiféle ideg-összeroppanáson.

– És szerinted hogy néz ki ez az egész? – kérdezte Alexander.

– Azt még értem, hogy nem tehetünk úgy, mint akit nem érintett meg a dolog, de ha mind elkezdünk úgy viselkedni, mint aki megölt valakit, majd egyszer csak arra gondolnak, hogy így is volt.

– De nem öltük meg – vágta rá azonnal és dühösen Meredith.

Felismertem a reflexet: a bűntudat küzdött az igazságot súroló vádaskodással.

– Nem, persze hogy nem – mondta Alexander minden egyes szót hangsúlyozva. – Csak hagytuk meghalni.

Akkor ez még nagyon fontos különbségnek tűnt. Ám az ezt követő hetekben, ahogy próbáltunk felépülni annak a reggelnek az átmeneti tébolyából, a határvonal egyre inkább elhalványult. Alexander szavai a tettetés végső leplét is lerántották. Addigra már mi éppen annyira tisztában voltunk vele, mint Richard, hogy semmi különbség nem volt.

Alexander felállt, és mindannyiunkon végigfuttatta a tekintetét, miközben a zsebeiben matatott.

– Kell egy cigi. Keressetek meg, ha van valami újság. – Sietve elhagyta a szobát, és a cigaretta már lógott is ki a szájából.

James figyelte, ahogy távozik, majd összerogyott, és a fejét a kezébe temette. Filippa karjai a székkarfán pihentek, egyik kezét a tarkójára tette, előredőlt olyannyira, hogy amikor megszólalt, nem hallottam. Amint Alexander kiment, Meredith rám tekintett, arcán felháborodás és zavarodottság kavargott.

– Mi a picsa baja van? – kérdezte.

– Fogalmam sincs.

17. JELENET

Három nappal később egyedül voltam a Toronyban, az álarcosbálra és a foghíjas Romeo és Júlia-előadásunkra készültem. A jelmezesek „carnevale couture”-ként írták körül az öltözékünket, és amennyire meg tudtam állapítani, ez igazából egyetlen időszakot sem tükrözött, ám sok bársonyt és aranyhímzést igényelt. A tükörben magamat néztem egyik oldalról a másikra fordulva. Úgy néztem ki, mint egy muskétás, egy kifejezetten kirívó, jómódú muskétás. A rám adott rövid köpeny az egyik vállamon áthajtva lógott le rólam, és csillogó szalaggal rögzítették a mellkasomhoz. Magabiztosan rántottam rajta egyet.

James és a lányok már kimentek (kivéve Wrent, aki – tudomásunk szerint – még mindig a gyengélkedő ágyát nyomta), nekem már csak pár percem maradt. Próbáltam állva felhúzni a csizmáimat, de hamar az ágyamra dőltem, így végül ott is vettem fel azokat. A maszkom az éjjeliszekrényen hevert, és üreges szemekkel nézett rám. Gyönyörű, elbűvölő egy darab volt, arany vonalak cikáztak rajta, ragyogó kék, fekete és ezüst gyémántmintával. (Ezeket ránk szabva készítették a képzőművész hallgatók, és másra nem is passzoltak, és azt mondták, megtarthatjuk őket.) Bizonytalan ujjakkal kötöttem fel az ezüst szalagot a fejem mögé, közben a szövegem első sorát motyogtam, majd egy utolsó pillantást vetettem magamra, és lesiettem a lépcsőn.

Alexander a könyvtárban volt, de elsőre fel se ismertem, és annyira megijesztett, hogy hátraléptem egyet. Felnézett rám a kávézóasztalnál guggolva, azon egy finom fehér porcsík hevert. Éles szeme rám szegeződött a zöld és fekete álarcának résein keresztül – az övé szélesebb volt az enyémnél, és nem annyira kifinomult, és az orrán ördögien kicsúcsosodott.

– Mit csinálsz? – kérdeztem hangosabban, mint akartam. Megforgatta az ujjai közt lévő golyóstollat, és azt mondta:

– Egy kis pezsgés a bál előtt. Szeretnél csatlakozni?

– Micsoda? Nem. Komolyan?

– Komolyabb vagyok, mint máskor: te is / legyél az.[74] – A fejét az asztal fölé emelte, és szippantott egy nagyot. Elfordultam, nem akartam nézni, valami érthetetlen és zavaros indokból dühös lettem. Hallottam, ahogy nagyot fújt, én visszafordultam. A csík eltűnt, ő pedig a kezeivel a térdén ült hátrahajtott fejjel és félig lehunyt szemmel.

– Szóval… – mondtam. – Mióta tart ez?

– Most le fogsz szidni?

– Az bizony kijárna – mondtam. – A többiek tudnak róla?

– Nem. – Ismét felemelte a fejét, és nyugtalanítóan éles tekintettel nézett rám. – És el is várom, hogy ez így maradjon.

Zúgó fejjel az órára néztem.

– El fogunk késni – mondtam tömören.

– Akkor menjünk!

Úgy jöttem el a könyvtárból, hogy azt se vártam meg, vajon követ-e. Félúton a Hall felé vezető ösvényen ért be végül, és mellém lépett.

– Egész éjjel ilyen lekezelő leszel? – kérdezte olyan lazán, hogy talán az se érdekelte volna, ha tényleg úgy bántam volna vele.

– Még gondolkozom rajta.

Újra felnevetett, de a hangja kissé hamisan csengett. Türelmetlenül haladtam előre. El akartam tűnni előle, elveszni az ismeretlen emberek áradatában, és nem is gondolni rá néhány óráig. A köpeny súlya húzta a vállamat, de a hideg alákúszott, és belemart a bőrömbe a vékonyabb ingrésznél és a dublénál.

– Oliver – mondta Alexander, de semmibe vettem. Alig tudta tartani velem a tempót, a tüdeje keményen dolgozott azon, hogy a fagyos levegőt valami belélegezhetővé alakítsa át. A hó ropogott a talpunk alatt, ami felül jeges volt, alatta puha és porhanyós. – Oliver. Oliver! – Amikor harmadjára is kimondta a nevem, megragadott a karomnál fogva, és maga felé fordított. – Tényleg ekkora pöcs leszel emiatt?

– Igen.

– Rendben. Ide figyelj! – Még mindig a karomat fogta, de túl erősen, az ujjai az izmaimon keresztül a csontig nyomódtak. Összeszorítottam a fogaimat, és szinte biztos voltam benne, hogy fel se tűnt neki, hogy ezt csinálja, bele sem akartam gondolni, hogy mit jelent, ha mégis. – Csak kellett egy kis extra löket, hogy kibírjam a vizsgákat. Tiszta leszek, amikor januárban újra találkozunk.

– Ajánlom is! Egyáltalán eszedbe jutott, mi történne, ha Colborne megtalálná ezt a szart a Kastélyban? Csak egy indokra vár, hogy feltéphesse újra ezt az egészet, és ha te megadod neki, esküszöm, megöllek.

Rám meredt, maszk a maszkra, olyan óvatos, gyanakvó tekintettel, amire rá se ismertem.

– Mi ütött beléd? – kérdezte. – Mintha nem lennél önmagad.

– Igen, hát te sem viselkedsz úgy, ahogy szoktál. – Próbáltam kirángatni a karomat a szorításából, de az ujjait a bicepszem köré zárta. – Okosabb vagy te ennél. Nem fogok még több titkot magamban tartani miattad. Engedj el! Menjünk!

Végre elrántottam a karomat tőle, majd hátat fordítottam neki, és meglódultam a még mélyebb hó felé.

18. JELENET[75]

Ahogy mentünk felfelé a lépcsőn, Alexander három szinten át semmibe vett. A bálterem a negyedik emelettől a hatodikig emelkedett, tartozott hozzá egy hosszú erkély és egy ragyogó üvegátrium, ahonnan ráláttunk a holdra.

A karácsonyi álarcosbál rendszerint lenyűgöző volt, és 1997 telén sem volt ez másképp. A márványpadlót olyan fényesre súrolták, hogy a bálozók mintha tükrön sétáltak volna. Kis levelű fikuszok emelkedtek minden sarokból, amelyeket mély, szögletes tartókba ültettek, ezeket apró, fehér izzókkal, szalagokkal és aranyban villanó fénysorokkal díszítették fel. A – tíz láb magasan lévő, vaskos, faltól falig kifeszített láncokon lógó – csillárok melegen beragyogták az alattuk lévő tömeget. Az asztalokra puncsostálakat raktak ki, valamint a nyugati falnál többtányérnyi előételfalatkákat helyeztek el, ami köré a már megérkezett hallgatók gyűltek, akár molylepkék egy lámpás köré. Mindenki a legjobb formáját hozta, bár mindenki arcát maszk fedte; a fiúk fehér bauta álarcot viseltek, a lányok kisebb, fekete morettát. (A mi maszkjaink sokkal részletgazdagabbak voltak a többiekénél, hogy kitűnjünk a tengernyi üres, névtelen arc közül.) A zenekarban játszó hallgatók a terem egyik végében gyűltek össze a hangszereikkel, ahol a kották elegáns ezüstállványokon feküdtek. Könnyed és gyönyörű keringő szállt a mennyezett alatt.

Amint beléptünk a terembe, fejek fordultak felénk. Alexander – a magas, impozáns fekete, ezüst- és kígyózöld színű alak – rögvest a tömeg felé vette az irányt. Én az ajtónál tébláboltam, várva, hogy abbahagyják a bámulást, majd lassan, feltűnésmentesen araszolni kezdtem a terem szélén. Szikrázó színeket kerestem, hátha kiszúrom Jamest, Filippát vagy Meredithet.

Ahogy halloweenkor, most se tudtuk, hogy fog kezdődni. A várakozástól vibrált a terem, mint egy elektromos áramkör. A kezem az övemben lévő kés nyelén pihent. Két órát töltöttem csütörtök délután Camilóval a darab első párbajának a mozdulatait tanulva. Akárki is Tybalt, és akárhol is rejtőzött, én készen álltam.

A zenekar elnémult, és ezután szinte azonnal egy hang szólt az erkélyről:

– A czivódás csak uraink közt áll, meg köztünk, a férfi cselédek között.

Két – talán harmadéves – lány állt az erkély keleti falához dőlve tiszta ezüstmaszkok mögé rejtve a szemüket, hajukat szorosan hátrakötötték. Fiúknak öltöztették őket, térdnadrágot, csizmát és dublét hordtak.

– Mindegy – mondta a második –, én adom a zsarnokot. Ha levertem a férfiakat, akkor neki megyek a lányfélének. Vége a fejöknek!

– A lányok fejének?

– A lányok fejének, vagy lány-fejöknek: értsd, a hogy akarod.

Trágár, maszkulin nevetésbe törtek ki, amihez a lenti nézők is lelkesen csatlakoztak. Figyeltem, és azon tűnődtem, milyen belépővel vessek véget a vitájuknak. De amint Ábrahám és Boldizsár (szintén harmadéves lányok) beléptek a bálterembe, Gergely és Sámson átlendítették a lábukat az erkély korlátján, és szorosan a növényzetbe kapaszkodva elkezdtek lemászni a közeli oszlopon. Amint leértek, egyikük fütyült egyet, mire a két Montague-szolga megfordult. Egymás heccelése, a fügemutogatás – amit még több könnyed nevetés kísért – hamar vitába torkollt.

Gergely: – Belénk akar kend kötni, koma?

Ábrahám: – Bele kötni? Nem én koma.

Sámson: – Mert ha belénk akar, bennem emberére talál,

koma. Én is csak oly jó urat szolgálok, mint kend.

Ábrahám: – Nem jobbat?

Sámson: – De igen is jobbat, koma.

Ábrahám: – Hazudsz!

Esetlen négyfős párbajba kezdtek. A (terem szélei felé tolódott) közönség vidáman, nevetve és a kedvenceiknek szurkolva figyelt. Vártam, míg eléggé megérett a harc arra, hogy félbeszakítsák, majd előreszaladtam, előrántottam a tőrömet, és szétválasztottam a lányokat.

– Bolondok, félre! – mondtam. – Vissza kardotokkal! / Azt sem tudjátok, mit csináltok!

Erősen zihálva hátrahúzódtak, ám egy másik hang csendült fel a terem másik végéből. Tybalt.

– E gyáva szolgákkal verekszel-e? / Fordulj meg és nézz a halál szemébe!

Megfordultam. A tömeg szétnyílt Colin körül, aki egy fekete és vörös álarcon át meredt rám, aminek a széleit éles ívben csipkézték, ettől az hüllőszerűnek tűnt, mint egy sárkány szárnya.

Én: – Csak békét szerzek: dugd be kardodat;

Vagy jer, segíts, válaszszuk őket el!

Colin: – Kivont kard, s béke? – Úgy utálom e szót, Mint a pokolt, s Montaguet s tégedet!

Hah, gyáva! Védd magad’!

Colin felém rohant, majd kakasként egymásnak rontottunk. Támadtunk, hárítottunk, aztán a négy lány is csatlakozott az ütközethez, több száz maszkos hallgató gúnyos megjegyzése kíséretében. Állon könyököltek, és háttal a földre zuhantam. Colin azonnal rajtam termett, és a torkomért nyúlt, de tudtam, hogy Escalus időben megérkezik, hogy megelőzze a fojtogatásomat. Meg is jelent az erkélyre vezető lépcső tetején teljes királyi pompában – szintén lány.

– Hé, pártütő jobbágyok, békerontók! / Kardot szomszédvérrel fertőztetők! / Nem hallotok?

Bizony, hogy hallottuk őt, azonnal abba is hagytuk a civódást. Colin elengedett, én a térdemre fordultam, és néma csodálattal Meredithre tekintettem. Nem tűnt kevésbé fejedelminek, mint akármelyik fiú lehetett volna: dús, vörös haja hosszú copfba volt kötve, formás lábát hosszú bőrcsizmába rejtette, arcát fehér maszk fedte, ami úgy csillogott, mintha csillagporba mártották volna. A földig érő köpenye végigsöpörte a lépcsőt maga mögött, ahogy jött lefelé.

Meredith: – Hé! Emberek, vadak,

Kik megveszett dühük lángját saját

Erük piros vérével oltogatják:

Vérpadra hág, ki véres kezeiből

Bal végre fent kardját le nem bocsátja,

S ki nem hallgatja ingerült urát!

Engedelmesen eldobtuk a tőrünket.

Meredith: – Utczáink’ harmadszor zavarja már,

S Verona ős lakóit kényszeríti

Eldobni ünneplő ruháikat,

És vén kezökbe vén kardot ragadva,

Min hosszú béke rozsda-mérge rág,

Mérgesb gyűlölködéstek’ oltani,

Állát magasan tartva lassan elsétált köztünk. Colin

hátralépett, és meghajolt. A lányok és én fél térdre ereszkedtünk. Meredith lenézett rám, és az egyik kesztyűs kezével felemelte az államat.

– Hogyha csak / Egyszer merészlitek zavarni még / Ez utcza csendjét: éltetek lakol / A bék’-törésért! – Sarkon fordult, köpenye szegélye végigszántotta az arcomat. – Többiek, haza!

A terem közepétől szétszéledtünk, amit tapsvihar követett, amikor Meredith a lépcsőn visszament az erkélyre. A tömeg széle felé terelődtem, figyeltem a lépcsőn felfelé tartó lábát, míg el nem tűnt, majd a legközelebb lévő mulatozó felé fordultam, egy fiúhoz, de nem tudtam, ki ő, csak a barna szeme látszódott az álarca alatt. Megszólítottam:

– Oh, hol van Romeo? – Majd egy másik néző felé fordulva: – Láttad ma őt? / Mint örülök, hogy itt nem volt jelen!

Abban a pillanatban Romeo lépett elő a keleti falnál lévő egyik ajtó mögül – kékbe és ezüstbe volt öltözve, maszkja lágyan ívelt hátra a halántékánál. Szinte már mitikus alaknak tűnt, mint Ganymedes, egy férfi és egy fiú gyönyörű kettősségével. Tudtam, hogy James lehet az, ám a megjelenése ettől nem lett kevésbé lenyűgöző.

– Nézzétek itt jő – mondtam lágyabb hangon a hozzám legközelebb lévő lánynak. Különös, birtokló büszkeség áradt szét bennem. A teremben mindenki Jamest figyelte – hogy ne figyelték volna –, de egyedül én ismertem őt igazán, minden porcikáját. – Kérlek menjetek: / Míg szive megnyíl, addig zörgetek. / Öcsém, jó reggelt!

James felemelte a tekintetét, egyenesen rám nézett. Mintha meglepődött volna, amiért ott talált engem, bár fogalmam sem volt, miért. Hát nem én voltam mindig is a jobbkeze, a hadnagya? Banquo vagy Benvolio vagy Oliver – árnyalatnyi különbség.

Könnyed vitába kezdtünk a viszonzatlan szeremmel kapcsolatban, játékosan az útját álltam, ahányszor csak távozni akart, hogy kikerülje a kérdéseimet. Belement a játékba, de végül határozottan azt mondta:

– Isten veled, báty’.

– Várj – mondtam –, megyek veled / Megsértenél, ha meg nem engeded.

– Csitt! nem vagyok itt, elvesztém magam’; / Nem Romeo ez, ő már tova van.

Indulni készült, de ismét elé kerültem. A vágyam, hogy ott tartsam, egyszer csak felülemelkedett a színészi motiváción és a karakterén. Kétségbeesetten akartam, hogy maradjon, elragadott egy értelmetlen gondolat, miszerint ha elmegy, végérvényesen elveszítem.

– Fedd föl bajod’: ki az, a kit szeretsz? – kérdeztem az arca fedetlen részét kutatva, hátha némiképp ő is hasonlóan érez.

James: – Mért sürgeted,

Végrendelkezni, szegény beteget?

A haldoklónak az terhére van.

Kit szeretek? Egy hölgyet, komolyan.

Egy pillanatra elfelejtettem a következő soromat. Egymásra meredtünk, körülöttünk a tömeg beleveszett az árnyak és a díszlet egyvelegébe. Hirtelen eszembe ötlöttek a szavak, de nem pont a megfelelők.

– Fogadd szavam’ – mondtam néhány sort átugorva –: felejts gondolni rá!

James gyorsan pislogott a maszkja mögött, majd közönyösen hátralépett, aztán elment. Mozdulatlanul álltam, és figyeltem, ahogy elsétál: a szavai, a léptei, a gesztusai mind nyugtalanok voltak.

Egy szolga lépett be a Capuleték közelgő lakomája hírét hozva. Mi pletykáltunk, terveztünk, cselt szőttünk, mígnem egy harmadik maszkos érkezett: Alexander.

Szövege első sorát a puncsos asztal szélénél ülve mondta, karját a közönség két hozzá közel lévő tagja köré szőtte, az egyik megállás nélkül kuncogott a maszkja mögött, míg a másik elhúzódott tőle, nyilván megijedt.

– Nem’ Romeom! Neked tánczolni kell.

Olyan simán siklott el az asztaltól, mintha folyékony lett volna, és macskaszerű mozdulatokkal szökellt felém. Félretolt az útjából, apró körben megkerülte Jamest, majd megállt, és megszemlélte minden lenyűgöző porcikáját. Könnyed és lényegtelen szópárbajba kezdtek, majd James azt mondta:

– Gyöngédke lény, a szerelem?! Sőt inkább / Zord, érdes is, s úgy szúr, mint a tövis.

Alexander felszabadultan és öblösen felnevetett, majd a dubléjánál fogva megragadta Jamest.

Alexander: – Hozzád ha zord, légy zord hozzá te is.

Szúrd, hogyha szúr, így ő kerül alúl.

– Hejh, adjatok képemnek egy tokot,

Fintort, e fintor arczra!

Álarcuk homloka összekoccant, Alexander olyan szorosan tartotta Jamest, hogy hallottam, ahogy ő felnyög a fájdalomtól. Feléjük közelítettem, de amint megmozdultam, Alexander hátrébb lökte őt, pont a karomba.

Alexander: – Mit nekem,

Ha rútnak is vél a kiváncsiság:

Piruljon álarczom helyettem el!

Előrébb toltam Jamest, és azt mondtam:

– Jertek, kopogjunk. És ha benn vagyunk: / Hasznát vegye lábának mindenik.

Alexander: – Fáklyád gúnyára ég a napvilágnak!

James: – Hogyan?

Alexander (türelmetlenül): – Csak úgy, hogy a szó már elég,

S mint gyertya, a mely fényes déllel ég,

Szót vesztegetni szintoly hasztalan.

James: – Ne vesztegesd hát; úgyis oktalan, / A mit teszünk.

Alexander: – S miért?

James: – Megálmodám.

Alexander: – Álmodtam én is, úgy éjfél után.

James: – S mit álmodál?

Alexander: – Hogy álmodók hazudnak.

James: – Az meglehet; de álmuk, az való.

Alexander: – Már látom, Mab királyné volt tenálad.

Kétlépésnyire hátráltam, hogy megfigyeljem, ahogy kibontakozik a monológ. Alexander Mercutiója borotvaéles volt, kiegyensúlyozatlan, és éppen csak épelméjű. Éles metszőfogai kivillantak, amikor mosolygott, a maszkja pajkosan csillant, ahogy körbetáncolta a teret, egyik nézővel a másik után játszadozott. A hangja és a mozgása is egyre érzékibb és vadabb lett, végül teljesen elvesztette az irányítást, és rám borult. Én hátrébb hőköltem, de nem elég gyorsan, megragadta a hajamat, és a fejemet a vállára döntötte, és a fülembe vicsorgott.

Alexander: – Ő a lidércz, mely a hanyatt feküdt lányt

Megnyomva, rászoktatja, hogy utóbb

Elbírja a férjet is; ő az, a ki…

Fészkelődtem a szorításában, de acélként feszült meg, mégis az egyik ujjbegyével gyengéden simította végig a hímzést a mellkasomon. James mozdulatlanná dermedve figyelt, majd leküzdötte bénulását, és leszedte rólam Alexandert.

– Mercutio, csitt, sok semmit beszélsz. – Alexander arcát a keze közé szorította. – Csitt!

Alexander zavarodott pillantását Jamesre szegezte, és még lassabban kezdett beszélni.

Alexander: – Álmokról beszélek, az igaz,

A henye agy szülöttiről, miket

A semmi, vagy csak képzelet fogant!

Híg-testűebbek, mint a levegő,

És csélcsapabbak szélnél, mely imént

Éjszak fagyos keblén édelge még.

Amikor ismét rám került a sor, óvatosan beszéltem, azon gondolkoztam, vajon Alexander jelenleg biztonságos-e. Az esti beszélgetésünk még túl korai és friss volt ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam – mint egy újonnan szerzett sajgó horzsolás a bőrömön.

Én: – E szél, miről szólsz, elfú minket is:

Ben vacsoráltak már, későn jövünk.

James az ég felé emelte az arcát az üvegpiramis felé hunyorítva, ami olyan távolinak tűnt, a csillárok elmosódó ragyogásán túli titkos, sokkal távolabbi csillag fényét fürkészte. A buli éjszakája jutott eszembe, amikor mi ketten a kertben álltunk, és az eget kémleltük a lombkorona kusza résein át. Az utolsó saját, ártatlan pillanatunk; a csend, amely megelőzi a tajtékzó, hömpölygő vihart.

James: – Félek, korán is! Szívem valami

Balvégzetet sejt, mely a csillagok

Között lebegve még, ma sújt le tán,

S ez éjt iszonnyal jelzi, s únt napom

Silány futását egy bűnös merénnyel

A kora vég felé sietteti.

Szünetet tartott, enyhén meglepve nézett felfelé, a bánat kékje jelent meg szemében. Aztán sóhajtott, mosolygott, megrázta a fejét.

James: – De ő, ki éltem kormányát viszi.

Vezesse lobogóm’! Föl, víg urak.

Kis híján elfelejtettem, hol jártunk – azt is, kik voltunk éppen –, de a zenekar újra felzendült, és a valóság hamar visszatért. Újabb keringő szárnyalt az átriumban, és lehelt életet a közönségbe, akik az előző jelenetünk alatt némultak el. A Capuletek bálja hirtelen teljesen felélénkült.

Alexander elkapta a hozzá legközelebb lévő lányt, és táncra kényszerítette. A felállított oldalsó kulisszák mögül újabb színészek tűntek fel, és ők is ugyanezt tették, véletlenszerűen választva maguknak táncpartnert, így csődítették össze a bálozókat. A terem hamar mozgással telt meg, és meglepően kecses mozgással, figyelembe véve a párok számát. A könyökömnél találtam társat – a nyakán lévő fekete szalagtól eltekintve megkülönböztethetetlen volt a többi lánytól –, meghajoltam előtte, mielőtt táncolni kezdtünk volna. Ahogy pörögtünk, forogtunk, helyezkedtünk, a figyelmem állandóan máshol volt. Filippa jelent meg a szemem sarkában, maszkja fekete, ezüst és lila volt – őt is férfinak öltöztették –, egy másik lánnyal táncolt, arra gondoltam, talán ő lehet Paris. Megfordultam, és szem elől tévesztettem. Kerestem Jamest, kerestem Meredithet, de egyiküket sem találtam.

A zene (szerintem) túl hosszúra nyúlt. Amikor véget ért, ismét meghajoltam gyorsan, és kiosontam a teremből, egyenesen az erkély hátsó lépcsője felé véve az irányt. Ott csend volt, és nagyon sötét. Néhány pár ezt a fajta rejtőzködést kereste, és már álarcukat levéve csókolóztak a falnál. A zene újra felcsendült, ezúttal egy lassabb dal. A fények elhalványultak, kékessé váltak, kivéve egyetlen világos pontot, ahol James állt egyedül. Amikor rávilágítottak, a környező táncosok hátrébb húzódtak, és elcsendesültek.

James: – Ki az a hölgy,

Ki amaz ifjú karját ékiti?

A közönség megfordult, hogy lássák, merre nézett. És ott volt, fakó tüneményként, akár egy szellem: Wren. Kék és fehér maszkja körülölelte a szemét, de kétségtelenül ő volt az.

Az ujjaim a korlát végé köré fonódtak; olyannyira előrehajoltam, amennyire csak lehetett anélkül, hogy kiesnék.

James: – Szerettem én már? Esküdd el, szemem!

Mert szépet eddig nem láttam, so’sem!

A zene újra gyorsabb tempóra váltott. Wren és kölcsönbe kapott partnere lassan helyben megfordultak, és búcsút intettek egymásnak. James lába közelebb vitte őt hozzá, pillantása végig rászegeződött, mint aki attól tart, hogy csak úgy eltűnne, ha szem elől tévesztené. Amikor elég közel ért hozzá, megfogta a kezét. Wren megfordult, hogy lássa, ki érintette meg.

James: – Ha megfertőzi tán e durva kéz

E drága oltárt: bűnömnek bocsánat!

Két ajkam, e két piruló zarándok,

Az érintést csókkal lemosni kész.

Lehajtotta a fejét, és megcsókolta a tenyerét. Wren lehelete a haját lengette, miközben beszélt.

Wren: – Kegyes kezedet nagyon is megbántod:

Hisz az csak ájtatot mutatni kész.

A szentnek is van keze, jó zarándok,

S zarándok és szent csókja: kézbe kéz.

Beszéde közben lassan mozogni kezdtek együtt, kéz a kézben, finoman köröztek. Megálltak, kezet váltottak, majd együtt a másik irányba léptek.

James: – Szentnek s zarándoknak nincs ajka szinte?

Wren: – Van, ámde annak imádság a tiszte.

James: – Hagyd, drága szent, az ajknak, mit a kéz tesz:

Add meg, mit esd, ne hajtsd hitét kétséghez.

Wren: – A szent nem mozdul, bár kérést megadhat.

James: – Ne mozdulj hát, míg elveszem az adottat.

Nem mozdultak. James ujja végigsimította Wren arcát, aztán maga felé fordította, és megcsókolta a száját, olyan lágyan, hogy a lány talán meg se érezte.

James: – Ajkam megtisztult bűntől, ajkad által.

Wren: – Így hát a bűn ajkamra szálla által. James: – Ajkamról, bűn? Új, édes bűnre késztesz, Add vissza hát!

Újra megcsókolta, ezúttal sokkal hosszabban, elnyújtva.

A maszkom forró és ragadós lett az arcomon, a gyomrom kifordult, és fájt, mint egy nyílt seb. Ránehezedtem a korlátra, remegtem a párhuzamos igazságok súlya alatt, amiket addig el tudtam hallgattatni: James szerelmes volt Wrenbe, én pedig elvakultan és őrülten féltékeny voltam.

IV. FELVONÁS

PROLÓGUS

– Nagyobbra emlékeztem – mondom Colborne-nak a stégen állva a vizet figyelve. – Régen olyan volt, mintha több mérföldnyire elterült volna.

Az erdőn keresztül jutottunk el a tó déli partjára, közben csendben beszélgettünk. Colborne szakadatlan türelemmel figyel, minden egyes szót alaposan kiértékel, mérlegel. Felé fordulok, és azt kérdezem:

– Egyáltalán leengedik még ide a kölyköket?

– Nem igazán akadályozhatjuk meg, de amint rájönnek, hogy ez is csak egy kikötő, és nincs itt semmi látnivaló, már nem is érdekli őket. Inkább azok okoznak bajt, akik a maga régi cuccait lopkodják.

Ez soha fel sem merült bennem; ránéztem.

– Mint például? Megvonja a vállát.

– Régi könyveket, a jelmezek darabjait, színház mögötti előtérben lévő osztályképet. Azt mondjuk visszaszereztük, de addigra már valaki lekaparta az arcát. – Látja az arcomra kiült zavarodottságot, ezért hozzáteszi: – Nem olyan vészes. Még mindig kapok leveleket, amiben próbálnak meggyőzni, hogy maga ártatlan.

– Igen – mondom. – Olyanokat én is.

– Meggyőzték már?

– Nem. Én jobban tudom.

Végigsétálok a stégen, Colborne egy lépéssel mögöttem követ. Tudom, hogy a régi történetünkkel kapcsolatban még lógok neki egy új befejezéssel, de nem számítottam rá, hogy ennyire nehéz lesz folytatni. Karácsonyig tehettünk úgy, hogy nagyjából rendben vagyunk, vagy leszünk valamikor.

Megálltam a stég végénél, és lenéztem a vízre. Mondhatjuk, hogy jól állt nekem a kor. Hajam még mindig sötét, a testem feszesebb és erősebb, mint a börtön előtt volt. Már szemüveg kell az olvasáshoz, de ettől és még néhány hegtől eltekintve nem sokat változtam. Harmincegynél öregebbnek éreztem magam.

Hány éves Colborne jelenleg? Nem kérdezek rá, de megtehetném. A kapcsolatunk nem korlátozódik a kötelező udvariasságra. A cipőnk orra a víz fölé lóg. Nem beszélünk. A víz zöldes illatától egy enyhe rándulást érzek a torkom hátuljában.

– Nem sokat jöttünk le ide, amikor hideg volt – mondom mindenféle felvezetés nélkül. – Hálaadás és karácsony közt leginkább a Kastélyban tartózkodtunk a tűz köré telepedve mindenféle szöveggel. Szinte már normálisnak tűnt, attól az egy üres széktől eltekintve. Talán senkit sem láttam benne ülni a halála óta. Kissé babonásak voltunk, talán a boszorkányokkal és szellemekkel teli színdarabok miatt váltunk azzá.

Colborne alig láthatóan bólint egyet. Aztán megváltozik az arckifejezése, és a szemöldökét ráncolja.

– Shakespeare-t hibáztatja bármi miatt is?

A kérdés annyira valószínűtlennek és értelmetlennek hat egy ilyen józan gondolkodású ember szájából, hogy muszáj mosolyognom rajta.

– Az egész miatt őt hibáztatom – mondom.

Tükrözi a mosolyomat, bár az esetében kérdéses, miben is rejlik a humor.

– Miért?

– Nehéz szavakba önteni. – Megállok, egy percen át próbálom összeszedni a gondolataimat, majd úgy folytatom, hogy semmit sem kezdtem velük. – Négy évet, és sokunk még azelőtt néhány évet, töltöttünk azzal, hogy elmerüljünk Shakespeare-ben. Hogy belevessük magunkat. Itt kiélhettük a közös megszállottságunkat. Ez lett a második nyelvünk, költészet formájában társalogtunk, és némiképp elvesztettük a kapcsolatot a valósággal. – Ezen eltöprengek. – Nos, ez félrevezető. Shakespeare valós, de a karakterei az igazi szélsőségek világában élnek. Végletek között ingáznak: eksztázis és gyötrelem, szeretet és gyűlölet, ámulat és rettegés. Ez nem melodráma, ugyanakkor nem is túlzás. Minden egyes pillanat kritikus.

Oldalra lesek felé, mivel nem tudom, van-e értelme a mondandómnak. Még mindig az a bizonytalan félmosoly ül az arcán, de bólint, szóval folytatom.

– Egy jó Shakespeare-színész, vagy lényegében bármilyen jó színész, nemcsak kimondja a szavakat, hanem átérzi azokat. Mi éreztük a szereplők teljes szenvedélyét, és úgy adtuk elő, mintha a sajátunk lett volna. De a karakterek érzelmei nem oltják ki a színészét, inkább mindkettőt érzed egyszerre. Képzelje el, hogy minden gondolata és érzése összekeveredik egy teljesen más személy gondolataival és érzéseivel. Olykor nehéz kibogozni, melyik kihez tartozik.

Lelassítok, majd megállok, frusztrál, hogy nem tudom rendesen kifejezni magam (ezt csak erősíti a tény, hogy tíz év után még mindig színészként gondolok magamra). Colborne éles, kíváncsi tekintettel néz. Megnedvesítem az ajkamat a nyelvemmel, és óvatosan folytatom.

– Az érzelmi kapacitásunknak olyan kiterjedtnek kell lennie, hogy megrogyunk alatta, mint Atlasz a világ súlya alatt. – Felsóhajtok, és a levegő frissessége kizökkent. Vajon mennyi ideig tart, míg újra hozzászokom? A mellkasom sajog, talán a levegő idegen tisztasága miatt, talán nem. – Az a helyzet Shakespeare-rel, hogy olyan ékesszóló… Kimondja a kimondhatatlant. A gyászt győzelemmé alakítja, szavakba önti a mámort és a dühöt, valami olyasmivé formálja, amit megérthetünk. Felfoghatóvá teszi a teljes emberiség misztériumát. – Megállok. Vállat vonok. – Bármit igazolhatsz, ha elég költőien teszed.

Colborne lesüti a tekintetét, a nap tükröződő fehér ragyogását nézi a víz felszínén.

– Úgy véli, ezzel Richard is egyetértene?

– Szerintem Richard éppen annyira Shakespeare hatása alatt állt, mint mi.

Colborne ellenkezés nélkül elfogadja ezt.

– Tudja, azért ez különös – mondja. – Olykor emlékeztetnem kell magamat arra, hogy igazából soha nem ismertem őt.

– Szerette vagy gyűlölte volna.

– Miből gondolja?

– Ő már csak ilyen volt.

– Mi a helyzet magával? Szerette vagy gyűlölte őt?

– Általában mindkettő, egyszerre.

– Ezt értette a kétszeres érzés alatt?

– Á! – mondom. – Látja, maga tényleg megért engem.

Az ezt követő csend kényelmes, legalábbis számomra. Egy pillanatra megfeledkezem arról, miért vagyunk ott, és egy levélre leszek figyelmes, ami lazán lóg az egyik fáról, majd pörögve leszáll egy fuvallattal, és a vízen landol. Körkörös hullámok indulnak a tó partja felé, de eloszlanak, mielőtt elérnék. Szinte látom hetünket a fákon át a part felé rohanva, ahogy tépjük le a ruháinkat, versenyt futva a vízbe, készen arra, hogy közösen belevessük magunkat. Harmadév, a komédia éve. Könnyed, örömteli, távoli. Ezeket a napokat már soha nem kapjuk vissza.

– Szóval… – mondja Colborne, amikor már eleget várt arra, hogy szóljak végre. – Mi következik?

– Karácsony. – Elfordulok az erdő felé. A Kastély már közel, a Torony kimagaslik a fák közül, hosszú árnyéka a rozoga csónakházra vetül. – Ekkor ment minden tönkre.

– Hogyan kezdődött? – kérdezi.

– Már elkezdődött.

– Akkor mi változott?

– Különváltunk – mondom. – James Kaliforniába ment, Meredith New Yorkba, Alexander Philadelphiába, Wren Londonba, Filippa… ki tudja, hova. Én visszatértem Ohióba. A Kastélyba rekedve a bűntudatunkkal és Richard szellemével sok szempontból borzasztó volt. Viszont egymástól külön lenni szétszórva a világ minden szegletében, magunkra maradva, az sokkal rosszabb.

– Tehát mi történt? – kérdezi.

– Megrepedtünk – mondom, de nem érzem pontosnak a kifejezést. Nem volt olyan egyszerű, olyan tiszta, mint egy megrepedt üveg. – De nem törtünk szét, csak akkor, amikor újra együtt voltunk.

1. JELENET

A karácsony Ohióban katasztrofális volt.

Enyhe ittasság állapotát fenntartva éltem túl a megelőző négy napot, és csak akkor beszélgettem, amikor muszáj volt. A szenteste eseménytelenül telt, de a karácsonyi vacsora (az egy hónappal korábbi hálaadási vacsora izgalmas folytatása) csetepatéba torkollt, amikor Caroline gyanúsan sokáig eltűnt az asztal mellől, és az apám talált rá a fürdőben, ahol az étele nagy részét lehúzta a WC-n. Három órával később az étkezőben ő és a szüleim ordítoztak egymással, én pedig már pakoltam is a bőröndömbe, ami kinyitva hevert a bevetetlen ágyam közepén. Összecsavartam fél tucat sálat és ugyanennyi zoknit, és bedobáltam mindet.

– Oliver! – Leah állta el az ajtómat zokogva, ez ment már tíz perce. – Most nem mehetsz el!

– Muszáj. – A karommal lesöpörtem az íróasztalról egy halom könyvet, és a sálak tetejére hajítottam. – Nem bírom tovább. El kell tűnnöm innen.

Apám hangja dörgött a földszintről, Leah közben nyöszörgött.

– Neked is el kéne menned. – Eltoltam a húgom az utamból, és elvettem a kabátomat az ajtón lévő akasztóról. – Menj el az egyik barátodhoz, vagy ilyesmi.

– Oliver! – kiáltotta, én pedig elfordultam, nem tudtam ránézni, amikor az arca egy csecsemőjére hasonlított, és nedvesen ragyogott a könnyektől.

Egy csomó ruhát – tisztát vagy szennyest, nem tudom, nem is számított – beledobáltam a bőröndbe, majd összecsuktam. A cipzár könnyen összezárult, mivel csak feleannyit raktam bele, mint amennyivel jöttem. Lent az anyám és Caroline már egyszerre üvöltöttek.

Felhúztam a kabátomat, és leemeltem a bőröndöt az ágyról, majdnem összezúzva a testvérem lábát.

– Ugyan már, Leah – mondtam. – El kell engedned!

– Csak úgy itt hagysz?

Összezárva a fogaimat fojtottam el a bűntudat áramlását, ami epeként jött föl a gyomromból.

– Sajnálom – mondtam, majd eltolva magamtól kimentem az ajtón.

– Oliver! – üvöltötte a korlátot markolva, míg én lesiettem a lépcsőn. – Hova mész?

Nem válaszoltam. Nem tudtam, hova megyek.

Levittem a bőröndömet a kocsifeljáróra, amit porcukorszerű hó borított, és a járdánál vártam a taxira, amit még a bepakolás előtt hívtam. Közben azon tűnődtem, most mégis mi a fenéhez kezdjek. A Dellecher campusát karácsonyra bezárták. Broadwateri hotelszobára vagy kaliforniai repjegyre nem tellett. Philadelphia nem volt messze, de még mindig némiképp haragudtam Alexanderre, és nem akartam találkozni vele. Filippa lett volna a legjobb választás, de fogalmam sem volt, merre jár, vagy hogy lépjek vele kapcsolatba. Taxival elvitettem magam a buszállomásra, ahol egy fülkéből felhívtam Meredithet, és elmagyaráztam neki, mi történt, és rákérdeztem, hogy a hálaadáskor tett ajánlata érvényes-e még.

Karácsonykor nem járt busz, így hat órán át ülhettem az állomás előtt remegve, megkérdőjelezve a döntésemet. Reggelre annyira átfagytam, hogy nem érdekelt, mennyire rossz ötlet, de azonnal vettem egy jegyet Port Authoritybe. Majdnem végigaludtam az egész utat, arcomat a mocskos ablakhoz nyomva. Érkezésemkor újra felhívtam Meredithet, és ő megadta az Upper East Side-on lévő címét.

A szülei, a legidősebb bátyja és a sógornője megint Kanadában voltak. Még velem, vele és Calebbel (a középső testvér, aki független, és üvöltve vetette bele magát a harmincas éveibe) is üresnek és érintetlennek érződött a lakás, mintha egy tévéműsor díszletében lettünk volna. A bútorok drágák, stílusosak és kényelmetlenek voltak, a dekorációt vakító fehér és tompa palaszürke színek tették ki. A nappaliban az Architectural Digest virított a tulaj hivatását bizonygatva, valamint a Hiúságok máglyájának egy igen szamárfüles példánya, egy félig teli borosüveg és egy Armani kabát hanyagul a kanapé karfájára dobva. Az elmúlt ünnepet pusztán az ablakba ferdén állított menóra jelezte, amelyen négy félig leégett gyertya volt. (Meredith erről csak annyit mondott, hogy „elég bénák vagyunk abban, hogy zsidók legyünk”.)

A szobája kisebb volt, mint amilyenre számítottam, de a magas ívű mennyezet miatt nem érződött zsúfoltnak. A Kastélyban lévő szobájához képest itt kényszeres rend uralkodott: a ruhái a szekrényekben összehajtogatva, a könyvek témakör szerint rendezve a polcokon. A pipereasztal szúrt szemet elsőként. Többféle fekete, bojtos ecset, ragyogó rúzsok és szemfestékek hevertek rajta, annyi fotót ragasztottak a keretre, hogy a tükör alig látszódott ki. Ugyan volt egy kép a felső sarokban, amelyiken ő volt a testvéreivel (csoda szép gyerekek voltak, mind vörösesbarna hajjal és zöld szemekkel, orosz matrjoska babaként ültek egy fekete Mercedes lökhárítóján), ám a többi fotón mi voltunk. Wren és Richard fekete-fehérre festett arcokkal a másodéves pantomimórán. Alexander a galériában éppen eljátssza, hogy együtt dohányzik Homérosszal. Meredith és Filippa szakadt sortban és bikinifelsőben elterülve a vízben a tó északi partján, mint akik most zuhantak alá az égből. James mosolyog, de nem a fényképezőgép felé, szégyenlősen eltolva egyik kezével a lencsét, a másikat a nyakam köré fonva. Én, nem tudván, hogy fotóznak, a távolba nevetek, egy világos őszi levéllel a hajamban.

Csak álltam és bámultam, milyen nosztalgikus kollázst állított össze, majd egy gombócot éreztem a torkomban. Amikor átnéztem a vállam felett a szoba többi, személytelen része felé – sima, egyszínű ágytakaró, nyersfa padló –, csak akkor értettem meg, mennyire egyedül is volt. Nem találtam a megfelelő szavakat arra (ahogy máskor se), hogy megkésve kifejezzem, megértem őt, így inkább nem mondtam semmit.

Három napig Meredith és én együtt lógtunk – olvastunk, beszélgettünk, de nem értünk egymáshoz –, közben Caleb jött és ment, közönyös volt a jelenlétemmel kapcsolatban, ritkán volt józan, és mindig valakivel telefonált. Akárcsak a húga, ő is szinte már igazságtalanul vonzó volt, különös (ám nem kellemetlen) módon osztoztak a külső jegyeiken, ami kifinomulttá és femininné tette őt is. Könnyen mosolygott, de a tekintete mindig elrévedt, mintha az elméjét valami állandóan lekötötte volna, valami fontosabb dolog valahol máshol. Bár nekünk nem igazán számított, de egy extravagáns szilveszteri bulit ígért, és Caleb, minden hibája ellenére, mindig betartotta a szavát.

December 31-én fél tízre a lakás már tömve volt pompázatos ruhába öltözött emberekkel. Egyiküket sem ismertem, Meredith is csak néhányat, Caleb is legfeljebb a negyedét. Tizenegy órára már mindenki részeg volt – beleértve engem és Meredithet is –, de amikor elkezdtek kokaincsíkokat felszívni a konyhapultról, mi észrevétlenül kiosontunk két üveg Laurent-Perrier-vel.

Akárcsak a lakásban, a Times Square-en is hemzsegtek az emberek, Meredith a karomba kapaszkodott, nehogy elsodorja a járdán lévő tömeg. Nevetve botladoztunk, és ittuk a rózsaszín pezsgőt az üvegből, amit aztán egy ingerült rendőrtiszt el is kobzott. A hó konfettiként hullott a fejünkre és a vállunkra és tapadt Meredith szempillájára. Élénk és hibátlan drágakőként ragyogott az éjszakában. Ezt részegen közöltem is vele, és éjfélkor csókolóztunk a Manhattan utca sarkán, mi voltunk az egyik a millió másik csókolózó pár közül.

A városban bóklásztunk, míg a pezsgő hatása kiment, és megéreztük a hideget, majd visszabotorkáltunk a lakásba. Minden sötét volt, és csendes, az utolsó bulizók a nappali bútorain elterülve aludtak, vagy csak túlságosan betéptek ahhoz, hogy mozogjanak.

Belopóztunk Meredith szobájába, levettük az átázott ruháinkat, és összebújtunk a takaró alatt az ágyban. A meleg utáni sóvárgás lassan, de kiszámíthatóan csókolózáshoz vezetett, majd fokozatos vetkőzéshez, óvatos érintésekhez, végül az elkerülhetetlen szexhez. Utána vártam a bűntudat felbukkanását, a késztetést, hogy Richard szellemének könyörögjek megbocsátásért. Ám most az egyszer, amikor a leginkább számítottam arra, hogy mikor kinyitom a szemem, ott áll felettem, nem akart megmutatkozni. Helyette egy sziluettet láttam a falon, ami érthetetlen módon Jamesé volt, akinek akkor semmi keresnivalója sem volt abban a szobában, sem a gondolataimban.

Harag áramlott át rajtam, de mielőtt a fejembe juthatott volna, Meredith megmozdult, közelebb bújt, és ezzel megtörte az illúziót. Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, azt gondolva, hogy egy zavarodott félálomból ébresztett fel. Ujjbegyeim végigsimították a testét a vállától a dereka sima hajlatáig, megnyugtatott, mennyire puha és nőies. A feje a mellkasomon pihent, és én arra gondoltam, vajon érzi-e a görcsös, zavart lelkemben megtelepedő illékony nyugalmat.

A következő három nap ugyanúgy telt. Estére éppen annyit ittunk, hogy elviseljük Calebet, amíg csak lehet, majd bemásztunk együtt az ágyba. Napközben New Yorkot jártuk, könyvesboltokban, színházakban és kávézókban töltöttük az időnket, és költöttük a Dardenne család pénzét, a Dellecher utáni életről beszéltünk, közben végre rájöttünk, hogy ez már csak néhány hónapnyira van. Annyi minden lekötötte az elménket.

– A tavaszi műsoron már ott lesznek az ügynökök – mondta Meredith az egyik délután a könyvesboltból távozva, üres kézzel, elvégre már korábban jártunk ott. – Aztán meg májusban lesznek a vizsgaelőadásaink. Még nem is gondoltam ki, milyen szöveget válasszak. – Meglökött a könyökével. – Csinálhatnánk egy közös jelenetet. Lehetnénk… nem is tudom. Margit és Suffolk. – Megrázta a fejét, és felszabadultan azt mondta: – Vinnéd a szívem, mint egy ékszert egy dobozban?

– Nemtom. Cipelnéd a fejem egy kosárban, ha lefejeznének a kalózok?

Úgy nézett rám, mintha megőrültem volna, aztán – nagy örömömre és megkönnyebbülésemre – felnevetett, hangja vad és bájos volt, mint a nyíló tigrisliliom. Mikor a vidámsága alábbhagyott, körbenézett a járdán lévő emberekre, akik sűrűn hömpölyögtek az Union Square felé.

– Milyen különös lenne – mondta sokkal komolyabb hangon –, ha mindenki itt lenne a városban.

– Jó móka lenne – mondtam arra gondolva, vajon mind nála maradnánk a bemutató végiéig, és a földön aludnánk, mint egy kisiskolás pizsamás partin. – Mint egy próbakör. Jövőre ilyenkor már valószínűleg mindenki itt fog lakni.

– Gondolod?

– Mivel oda kell mennünk, ahol Shakespeare van. Te a lakásodban maradnál?

– Isten ments! El kell onnan tűnnöm.

– Akkor muszáj valami lebujba költöznöd velünk Queensben.

– Közelebb hajoltam hozzá, mígnem összeért a vállunk, és óvatosan rám mosolygott.

– Egymás hegyén-hátán fogunk élni megint, mint a Kastélyban?

– Nem értem, miért ne lehetne.

A mosoly elillant, és megrázta a fejét.

– Nem lenne ugyanaz.

Egyik karommal átkaroltam, közelebb húztam, és halántékon csókoltam. Éreztem, ahogy felsóhajt, és ahogy ő kifújta a bánatot, én belélegeztem azt. Nem, nem lenne ugyanaz. Ezzel nem vitatkozhattam.

Vasárnap este visszarepültünk az O’Hare-be – Caleb jóvoltából – első osztályon. Elsőként értünk vissza a Kastélyba, mivel a tanítás csak szerdán kezdődött. (Nagyon hálás voltam emiatt. Akármi is volt Meredith és köztem – nem igazán beszéltünk róla a szerencsétlen Bore’s Headben lévő „randink” óta –, még nem igazán álltam készen arra, hogy ezt másokkal kitárgyaljam.)

Letéptem a LaGuardia szalagját a bőröndömről, és a csomagom az ágyam lábánál hagytam. Egy pillanatra megálltam, és a szoba James felőli oldalát kezdtem bámulni. A családi komédia és a Meredith jelentette hatalmas elterelésnek köszönhetően sikerült egy-két hétre kiűzni őt az agyamból. Azt mondtam magamnak, hogy a karácsonyi álarcosbálon rám tört féltékenység csupán egy pillanatnyi téboly volt, a csalóka színházi varázs mellékhatása. Ám ahogy ott álltam a Torony szobájában az ő árnyékával, éreztem, ahogy lassan újra előkúszik.

Bizonytalanul lementem a lépcsőn, és még egy éjszakát Meredithtel töltöttem, mivel csak ez a gyógyír jutott az eszembe.

2. JELENET

Már szerda reggel kitették a hirdetőtáblára a második félévi meghallgatásokat.

Minden negyedévest, másodévest és meghívott harmadévest

kérünk,

készüljön fel egy kétperces monológgal a

LEAR KIRÁLYból.

A meghallgatások és a próbák időpontjait alatta részletezték. Alexander lett beosztva az első meghallgatásra, megfigyelő nélkül. Ő nézhette Wren meghallgatását, aki az enyémet, én Filippáét, ő Jamesét, aki aztán Meredithét.

A következő három kusza hétben a meghallgatásra készültünk, és mindenkit meglepett, hogy erre a darabra esett a választás. A Lear királlyal a Dellecher ötven éve alatt egyszer sem próbálkoztak, talán azért (és erre Alexander világított rá), mert egy zsenge huszonévest tenni a címszerepbe egészen abszurd. Csak találgathattunk, miképp oldja ezt meg Frederick és Gwendolyn.

A meghallgatás estéjén nyolc órakor egyedül ültem a Bore’s Headben a megszokott bokszunkban, és az asztalnál várva a csúnya pillantásokat kerülgettem. Meredith nemrég ment el, hogy felkészüljön a felolvasására, Filippának pedig – sejtésem szerint – hamarosan meg kellett volna érkeznie. Végignéztem a meghallgatását – kiválóan adta elő Tamorát –, és már nagyon vártam, hogy egy olyan valakivel átbeszélhessem a szereposztást, aki már előadott. (Alexandert és Wrent sehol sem találtuk.) Megittam a sörömet, de nem mentem el az asztaltól, biztos voltam benne, hogy azonnal lefoglalták volna, amint a pulthoz megyek.

Szerencsére úgy öt perccel később Filippa viharzott be. A haját a szél összekócolta, az arca pirosan ragyogott a hideg széltől, ami felkavarta a havat az utcákon. Amint leült, azt kérdeztem:

– Italt?

– Istenem, persze. Valami meleget.

Kicsúsztam a bokszból, ő pedig a sarokba pakolta a külső rétegeit – sál, kalap, kesztyű, kabát. Két bögre forró almaborral tértem vissza a pulttól, majd Filippa megemelte az övét egy néma köszöntés erejéig, és nagyot kortyolt belőle.

– Szerintem még a pokol is befagyott – mondtam, lesöpörve némi havat mellőlem, ami a sáljáról és a kalapjáról esett le.

– Majd én is elhiszem, ha meglátom a szereposztást. – Letörölte az ajkára tapadt borcseppet. – Szerinted hogy lesz?

– Ha tippelnem kéne? Leart illetően fogalmam sincs, de nyilván Wren lesz Cordelia. Te és Meredith lesztek Regan és Goneril. Valószínűleg én leszek Alban, James lesz Edgar, Alexander pedig Edmund.

– Az utolsóban nem lennék olyan biztos.

– Miért nem?

Mocorgott a helyén, közben a szomszédos boksz felé lesett, ahol három táncos ült hosszú szárú pohárból fehérbort kortyolgatva. Amikor szorosan az asztal fölé görnyedt, én ösztönösen utánoztam őt. Annyira közel hajoltunk egymáshoz, hogy az egyik hajtincse a homlokomat csiklandozta.

– Szóval ott voltam James meghallgatásán – mondta.

– Mit adott elő? – kérdeztem. – Nem árulta el.

– Plantagenet Rikhárd, VI. Henrik, Második rész. S kicsikarom attól a koronát, / Ki könyveivel lerántá Angliát.[76]

– Tényleg? Az a beszéd annyira… nem is tudom, agresszív.

Nem igazán az ő stílusa.

– Igen. Amint elért oda, hogy Lesz még idő, sajátom’ követelnem,[77] mintha hirtelen egy teljesen másik személlyé vált volna. – Lassan megrázta a fejét. – Látnod kellett volna, Oliver. Megijesztett, de komolyan.

Egy időre elnémultam, majd vállat vontam.

– Jó neki.

Filippa olyan mély kétkedéssel tekintett rám, hogy kis híján felnevettem.

– Pip, őszintén – mondtam. – Jó neki. Már az év elején mondta, hogy megunta ugyanazt a típust játszani, és mindig is megvolt benne ez a fajta karakter is, csak még soha nem kapott esélyt arra, hogy megmutassa, mert az ilyesfajta szerepeket mindig Richard kapta. Miért zavarna? Esélyt kapott, hogy valami újat csinálhasson.

Sóhajtott.

– Talán igazad van. Ég látja lelkem, én is szeretnék egy esélyt kapni valami újra.

– Esetleg ezúttal kissé változtatnak majd. Más a dinamika. – Enyhén az asztal vége felé bólintottam, ahol hat héttel korábban még Richard ült volna. Egy állandó vakfolttá vált a látóterem perifériáján – és gyanítom, a többiekén is.

– Ebben igazad van – mondta Filippa, félrenézve csak úgy az ajtó felé, de semmi konkrétra. – Mindegy is, engem meglepne, ha nem James kapná Edmundot.

Nem adtam sokat a jóslatára (amilyen ostoba voltam). A beszélgetésünk másfelé terelődött, és két óra telt el mindenféle kellemetlenség nélkül, majd Meredith lépett be egy fuvallatnyi havat hozva magával.

– Kint van a lista, és nem fogjátok elhinni – mondta az asztalra lecsapva a papírt. Nem volt időm rákérdezni, hogy merre vannak a többiek.

Filippával majdnem összekoccant a fejünk, amikor egyszerre ugrottunk rá a listára; félrenyelt, és almabort köhögött a bokszban mindenfelé.

– Frederick fogja játszani Leart?

– Camilo lesz Alban? – mondtam. – Mi a franc?

– Ez még nem minden – mondta Meredith a sálával hadakozva.

– Olvasd végig, tiszta őrület!

Újra lehajtottuk a fejünket, ezúttal óvatosabban. Frederick és Camilo voltak az elsők a listán, őket követték a negyedévesek, alatta a harmadévesek, végül pedig a másodévesek. A Lear király szereposztása a következő:

LEAR KIRÁLY – Frederick Teasdale

ALBAN FEJEDELEM – Camilo Varela

CORDELIA – Wren Stirling

REGAN – Filippa Kosta

GONERIL – Meredith Dardenne

EDMUND – James Farrow

EDGAR – Oliver Marks

BOLOND – Alexander Vass

CORNWALL – Colin Hyland

Colin nevéig olvastam, aztán felnéztem Meredithre.

– Mi a fenét műveltek?

– Fasz se tudja – mondta, és még mindig a sálát próbálta leszedni, ami már a hajába csavarodott. Ösztönösen nyújtottam a kezem, hogy segítsek, de a könyököm az asztal aljába ütődött, aztán úgy voltam vele, inkább hagyom a dolgot. – Mintha összekeverték volna a fiúkat, majd úgy gondolták, a lányok átmozgatása már túl nehéz lenne.

Filippa: – Alexander ki fog ugrani a bőréből.

Én: – Ha ez számít, én majd kiugrom a bőrömből.

Meredith: – Most őszintén, Oliver, úgy csinálsz, mintha szívességet tettek volna neked. Mintha nem érdemelted volna ki.

Az arca eltűnt a sál mögött, amikor felhagyott a kioldására tett kísérlettel, és inkább áthúzta fején. Filippa rám nézett, és megemelte a szemöldökét. Az almabornak is betudhattam volna a gyomromba költöző meleg érzést, de a bögrém már rég kiürült.

Meredith arca újra előkerült, és rádobta Filippa cuccaira az ádáz sálat.

– Csak ti ketten? – mondta.

– Sokáig csak én voltam itt – mondtam. – Hol van mindenki?

– Wren visszament a Kastélyba a meghallgatása után, és egyből ágyba is bújt – mondta Meredith. – Nem hiszem, hogy megkockáztatna még egy „rohamot”. – Így hivatkoztunk Wren Lady Anna monológja közben történt ájulására. Hogy pontosan mi volt a baja, azt senki sem tudta megmondani. Broadwaterben az orvosok „érzelmi kimerültség”-nek tudták be, de Alexander diagnózisa szerint a „bűntudatkomplexus” sokkal helyénvalóbb.

– Mi van Jamesszel? – kérdezte Filippa.

– Végigülte a meghallgatásomat, de végig rossz volt a hangulata – mondta Meredith. – Mélabús. Tudod. – (Ez nekem szólt, bár igazából nem tudtam, mire utal.) – Megkérdeztem, hogy jön-e a bárba, de nemet mondott, inkább sétálni akart.

Filippa szemöldöke még magasabbra kúszott, olyannyira, hogy majdnem eltűnt a hajában.

– Ilyen időben?

– Én is ezt mondtam. Erre ő azt válaszolta, hogy ki akarja szellőztetni a fejét, és nem igazán érdekli a szereposztás. Reggel ugyanezt mondta.

Meredithről Filippára emeltem a tekintetemet, és lassan azt mondtam:

– Rendben. Hol van Alexander? Filippa: – Biztos Colinnal.

Én: – De… honnan tudsz róla? Meredith: – Nem mintha titok lenne. Én: – Nekem azt mondta, hogy az.

Filippa: – Ugyan kérlek! Az egyetlen ember, aki szerint ez titok, az Colin.

Megráztam a fejem, és körbenéztem a zsúfolt bárban.

Én: – Miért is tennénk úgy, mintha itt bármi magánügy lenne? Meredith: – Isten hozott a művészeti iskolában! Ahogy Gwendolyn is mondani szokta: „Ha belépsz a színházba, három dolgot hagyj a küszöbön: méltóság, illem és magánszféra.”

Filippa: – Azt hittem, hogy méltóság, illem és egyéni büszkeség.

Én: – Nekem így mondta: méltóság, illem és kétkedés önmagunkban.

Mindhárman csendben maradtunk egy ideig, aztán Filippa azt mondta:

– Hát ez sok mindent megmagyaráz.

– Szerintetek három különböző dolgot mond minden tanulónak, akivel csak beszél? – kérdeztem.

– Bizonyára – mondta Meredith. – Engem csak az lep meg, hogy szerinte a magánszféra az én legnagyobb bajom.

– Talán csak fel akart készíteni arra, hogy minden egyes darabban bámulni, tapogatni és majdhogynem szexuálisan zaklatni fognak – mondta Filippa.

– Ha-ha, csak egy tárgy vagyok, nagyon vicces. – Meredith a szemét forgatta. – Esküszöm, elmehettem volna inkább sztriptíztáncosnak.

Filippa a bögréjébe vigyorgott, és azt mondta:

– Mindenkinek kell egy B-terv.

– Igen – vágott vissza Meredith. – Te meg bármikor nemet válthatsz, fiú lehetsz, és hívhatod magad Philipnek.

Mérgesen összenéztek, én pedig, próbálva enyhíteni a hangulatot, azt mondtam:

– Szerintem az én másik lehetőségem az egzisztenciális válság.

– Az nem olyan vészes – mondta Filippa. – Akkor csak játssz Hamletet.

Hárman összesen további hat bögre almabort megittunk, míg hiába vártuk a többiek feltűnését. Soha azelőtt nem mutattunk ilyen kevés érdeklődést a szereposztás iránt. Miközben ittunk és igyekeztünk nevetni, lehetetlen volt nem észrevenni a tényt, hogy mindenkinek a fontossági sorrendje megváltozott. Wren túl törékeny volt ahhoz, hogy megtegye a szokásos útvonalat a SZÉP-től a bárig. James túl szétszórt. Alexandert lekötötték a dolgai. A Dellechert irányító személyzet furamód kiismerhetetlenné vált.

Vajon miért lett vége hirtelen a fél évszázados Lear király-bojkottnak, és tették be közénk Fredericket és Camilót? Az éjszaka végén, míg felkaptam a kabátomat és a kesztyűmet, azt mondogattam magamnak, hogy csak a Richard által hátrahagyott űrt próbálják kitölteni. Ám egy másik hang is felütötte a fejét az elmém hátuljában, ami egyre csak azt kérdezgette, hogy nincs-e valami hátsó szándék az egész mögött.

Lehetséges lett volna, hogy ahogy Colborne, úgy ők se bíztak bennünk? Esetleg Frederick és Camilo többek voltak tanároknál és színpadi társaknál? Talán végre ők is kezdték észrevenni, mekkora veszélyben is voltunk.

3. JELENET

Amikor megtettük az első lépéseket a Lear király tragikus ingoványában, még mindig kevés dolog volt letisztázva. Ami viszont fájdalmasan egyértelmű lett számomra, hogy milyen elképesztően alábecsültük Richard hiányát. Több volt egy megüresedett hálószobánál, egy üres széknél a könyvtárban vagy a refektórium asztalánál, ahol Banquo szellemeként ült rajtunk kívül mindenki számára láthatatlanul. Gyakran látni véltem őt a szemem sarkából, mint egy elsuhanó árnyékot, ahogy egy saroknál épp eltűnik előlem. Éjjelente visszatérő alak volt az álmaimban – a vizsgaelőadáson jelenettársamként vagy csendes kísérőmként a bárban –, és a leghétköznapibb eseményeket átfordította valami sötétté és gonosszá.

Nem én voltam az egyetlen áldozata ezeknek az éjjeli gyötrelmeknek; James mocorogva motyogott álmában, és amikor Meredithtel osztoztunk egy ágyon, olykor arra ébredtem, hogy remeg mellettem. Kétszer ébredtünk Wren szobája felől érkező zokogás és sikoly hangjára.

Richard halálában is akkora zsarnok volt, mint amikor még élt, egy óriás, aki nem egy üres teret hagyott maga után, hanem inkább egy fekete lyukat, egy hatalmas, tátongó ürességet, ami előbb vagy utóbb minden vigaszunkat elnyelte.

Ám ahogy óvatosan haladtunk előre a legrövidebb naptári hónapban, a kényelmünk leginkább az én felelősségem volt.

A Kastély tisztán tartása lett a legfőbb elfoglaltságom az órák, próbák és házi feladatok mellett. A karbantartói beosztásom rendszertelen volt: főleg az határozta meg, mikor volt három szabad órám, és mikor nem volt senki sem az épületben. Ezek az eseti lehetőségek ritkák voltak és távol estek egymástól, és muszáj volt megragadnom őket, amikor csak lehetett, függetlenül attól, mennyire fáradt voltam. Február második napja négykézláb talált engem a könyvtárban, ahol végre megcsinálhattam azt, amit három hete halogattam: a kandalló alapos tisztítását.

Néhány rönk maradványa pihent a rácson, mint egy halom elszenesedett csont. Finoman felemeltem azokat, nehogy összeomolva kormos foltokat hagyjanak a szőnyegen, majd egyesével egy zsákba tettem őket, amit korábban odakészítettem. A makacs téli hideg ellenére izzadtam, nagy, sós gyöngyök potyogtak le a homlokomról a tűzhelyre. Amikor minden hasábot problémamentesen a zsákba tettem, a szeneslapáttal és kefével nekiláttam a hamunak, ami hegyként magasodott a kémény hátuljában. Dörzsölés közben Edgar szövegét motyogtam magamnak:

– Legtöbbet tűr, ki tűr s szenved maga,

Kit a szabad, víg élet elhagya.

De a lélek megbír bármily sokat, Ha búban lel osztályos társakat.[78]

Mivel nem jutott eszembe a következő sor, megálltam, és a sarkamra ültem. Hogyan tovább? Fogalmam sem volt, így jobban bemásztam a kandallóba, és ahogy folytattam a söprést, újrakezdem a szöveget. A legsűrűbb hamuhalom összeomlott a kefe alatt, és ahogy előretoltam, valami fennakadt a kefén. Egy hosszú, összecsavarodott, kígyóbőrszerű csík tűnt fel a tűzhely alján. Szövet.

Csak valami rongy volt, úgy tíz centi hosszú és öt centi széles lehetett, a végeinél fel volt pöndörödve. Az egyik vége nehezebb volt, duplán varrták; egy inggallér talán, vagy egy ingujj vége. Felé hajoltam, majd gyengéden ráfújtam, amitől némi hamu a levegőbe reppent. Az anyag egykor fehér lehetett, de nagyon roncsolódott, és sötét, mélyvörös foltokkal volt tele, mintha bor ömlött volna rá.

Egy ideig döbbenten bámultam rá, majd megdermedtem ott helyben, a tűzhelyben térdelve, és a rettenet annyira rám telepedett, hogy a lenti ajtócsapódást meg se hallottam. A léptek egyre hangosabbá váltak, ahogy közeledtek fölfelé, és én visszarázódtam az életbe. Felvettem a padlóról azt a baljós dolgot, és a zsebembe gyűrtem. Talpra ugrottam, egyik kezemben a kefével, a másikban a lapáttal, úgy tartottam őket, mint egy kardot és egy pajzsot.

Mereven és nevetségesen álltam, amikor Colborne belépett az ajtón.

A meglepetéstől kicsit elkerekedett a szeme, de hamar kisimultak a vonásai, amikor felismert.

– Oliver.

– Colborne nyomozó – mondtam esetlenül, kiszáradt szájjal.

A szoba felé mutatott.

– Bejöhetek?

– Ha szeretne.

A kezét a farmerja zsebébe dugta. Az övén lévő jelvénye felvillant az egyik oldalán, a másikon pedig a pisztoly markolata púposodott a kabátja alatt. Letettem a kefét és a lapátot a legközelebbi székre, és vártam, hogy megszólaljon.

– Általában nem ilyenkor szokott próbálni? – kérdezte, elhúzva a függönyt, hogy kiláthasson az ablakon, rá a tóra.

– Csak ötkor lesz a csata. – Átrágtam a mentális irattáramat Gwendolyn légzéstechnikái után, hátha segítenek kitisztítani az elmémet.

Bólintott, és kíváncsian mosolygott felém.

– És pontosan mit is csinál? Már ha nem bánja, hogy megkérdezem.

– Takarítok. – Négy szívverésig belégzés.

A szája megrándult, mintha egy őszinte mosoly bújt volna meg a mesterkélt mögött.

– Soha nem gondoltam volna, hogy a dellecheri hallgatók maguk után takarítanának.

– Általában nem is. Ösztöndíjas vagyok. – Öt szívverésig kilégzés.

Kuncogott, mintha nem igazán hitte volna el.

– Szóval magának kell kitakarítani a helyet?

– Egyéb dolgok mellett. – A pulzusom lassulni kezdett. – Nem bánom.

– Ohióból származik, ugye?

– Jó az emlékezete. Netán valahol van rólam egy aktája?

– Talán mindkettő.

– Idegesnek kéne lennem? – kérdeztem, de közben egyre kevésbé éreztem annak magam. Colborne egy sokkal éleslátóbb közönség volt, viszont attól még közönség.

– Azt jobban kellene tudnia, mint nekem.

Egymásra meredtünk. Még mindig kétrétegnyi mosoly volt az arcán, és felmerült bennem, hogy más körülmények közt talán kedveltem volna őt.

– Nehéz nem idegesnek lenni, amikor a rendőrség ilyen gyakran ki-be járkál a házadban – mondtam gondolkodás nélkül. Nem tudta, hogy egy hónappal korábban kihallgattam a Waltonnal folytatott beszélgetését. Ha feltűnt neki az elszólásom, akkor nem fogja annyiban hagyni.

– Jogos. – Ismét kitekintett az ablakon, majd végigment a szobán, és leült elém a kanapéra. – Maguk mind ilyen sokat olvasnak, vagy ezek csak dísznek vannak? – A közeli könyvespolcra mutatott.

– Olvasunk.

– Mást is olvasnak, vagy csak Shakespeare-t?

– Mást is, persze. Shakespeare nem egy vákuumban létezik.

– Hogy érti?

Nem tudtam megállapítani, hogy tényleg érdekli-e, vagy csak trükközik.

– Nos, vegyük a Caesart! – mondtam, nem tudván, miféle terhelő információt remélhetett a válaszomtól. – Látszólag az egész a Római Köztársaság bukásáról szól, de ugyanakkor a korai modern Anglia politikájáról is. Az első jelenetben a tribunosok és a tivornyázók úgy beszélnek a kereskedelemről és az ünnepekről, mintha 1599-ben Londonban lennének, pedig Kr. e. 44-ben játszódik. Néhány dolog nem korhű, mint a második felvonásban lévő óra, de a legtöbb esetben mindkét korban megállja a helyét.

– Ügyes – mondta Colborne, némi gondolkodás után. – Tudja, emlékszem, hogy az iskolában olvastam a Caesart. Semmi ilyesmit nem mondtak róla, csak végigrángattak rajta. Úgy tizenöt lehettem, és azt hittem, hogy ez valamiféle büntetés.

– Minden büntetésnek érződik, ha rosszul tanítják.

– Igaz. Csak azon tűnődtem, vajon mi visz rá egy ilyen korú srácot arra, hogy az egész életét Shakespeare-nek szentelje.

– Ezt most tőlem kérdezi?

– Igen. Kíváncsi vagyok.

– Nem is tudom – mondtam. Könnyebb volt tovább beszélni, mint leállni. – Korán rákattantam. A középiskolában kellett egy srác az V. Henrikbe, úgy tizenegy lehettem, szóval az angoltanárom elvitt a meghallgatásra; szerintem úgy volt vele, hogy ettől majd kevésbé leszek szégyenlős. Valahogy a színpadon kötöttem ki, és ott voltak azok a fiúk kardokkal, páncélokban, és kétszer akkorák voltak, mint én. Én meg csak üvöltöttem, hogy „Fiatal ficzkó létemre is keresztül pillantottam e három szájhőst”[79], és csak reméltem, hogy az emberek majd meghallanak. Meg voltam rémülve a premier estéjéig, de aztán már csak ezt akartam csinálni. Ez egyfajta függőség.

Egy ideig csendben volt, majd azt kérdezte:

– Boldoggá teszi?

– Tessék?

– Boldoggá teszi?

Kinyitottam a szám – az igen tűnt az egyetlen lehetséges válasznak –, de aztán inkább bizonytalanul becsuktam. Megköszörültem a torkomat, és még óvatosabban válaszoltam.

– Nem akarok úgy tenni, mintha nem lenne nehéz. Állandóan gürcölünk, nem alszunk sokat, és nehéz a saját körünkön kívül normális barátságot kötni, de már csak a mámor miatt megéri, hogy a színpadon lehetünk, és Shakespeare szavain szólhatunk. Mintha addig nem is igazán élnénk, aztán minden fény felvillan, és a rossz dolgok eltűnnek, és mi már nem is akarunk máshol lenni.

Embertelen mozdulatlansággal ült, éles szürke szemét rám szegezte.

– Nagyon szépen lefestette a függőséget. Próbáltam kihátrálni.

– Melodramatikusan hangzik, de mi már csak ilyenek vagyunk. Így érzünk át mindent.

– Lenyűgöző. – Colborne engem figyelt, ujjait összefonta a térdei közt. A póz ugyan lazának tűnt, mégis testének minden egyes izma megfeszült a várakozástól. Az óramutató kattogása szörnyen hangos volt, közvetlenül a dobhártyámon éreztem. A kandallóból kiszedett rongy ólomgolyóként húzta a zsebemet.

– Szóval… – mondtam, kétségbeesetten témát váltva, hogy eltereljem a szót a korábbi mondandómról. – Mi szél hozta?

Kissé nyugodtabban hátradőlt.

– Néha kíváncsivá válok.

– Mivel kapcsolatban?

– Richarddal – felelte, és meglepő volt hallani, hogy ilyen könnyen ki tudta mondani a nevet, amit mi szitokszóként kerültünk, mintha sokkal durvább lett volna, mint a káromkodások, amiket olyan szabatosan használtunk. – Maga nem?

– Inkább próbálok nem gondolni rá.

Colborne tekintete a lábamról az arcomra ugrott, majd vissza.

Végigmért. Az őszinteségemet mérlegelte.

– Csak arra gondolok, mi történt azon az éjszakán – mondta egyik kezével a kanapé karfáján dobolva. – Mintha mindenki máshogy emlékezne rá. – Volt a hangjában némi rejtett, undok felhívás: válaszolj, ha mersz!

– Szerintem mindenki máshogy élte meg. – A hangom hidegen és tompán csengett, az idegességem újra elcsitult a tudattól, hogy már kiosztott nekem egy szerepet, és szereposztóként nem volt több képzelőereje, mint Gwendolynnak. Mellékszereplő voltam, egy járókelő, egy vonakodó szemtanú, aki meggyőzhető.

– Mintha csak a híreket néznénk. Amikor katasztrófa történik, tényleg mindenki úgy emlékszik vissza rá? Mindannyian más szögből, más nézőpontból láttuk.

Kitérő válaszomat fontolgatva lassan bólintott.

– Gondolom, ezzel nehéz vitatkozni. – Talpra állt. Amikor felegyenesedett, a sarkára gördült, és felnézett a mennyezetre. – Elmondom, min őrlődöm, Oliver – mondta inkább a lámpának, mint nekem. – Matematikailag ennek semmi értelme.

Vártam, hogy kifejtse. Nem tette, így kiböktem:

– A matek soha nem volt az erősségem.

A szemöldökét ráncolta, de halovány mosoly bujkált az arcán.

– Meglepő. Elvégre Shakespeare költészet, legalábbis a nagy része, és némi matematikai minta van a költészetben, nem igaz?

– Mondhatni.

– Bármilyen matematikai egyenletben egy sor ismert és ismeretlen változó teszi ki a megoldást.

– Nagyjából ennyire emlékszem az algebrából. Mennyi az x?

– Pontosan – mondta. – Tehát van ez az egyenletünk egy ismert eredménnyel: Richard halála. Nevezzük x-nek. Az egyenlőségjel másik oldalán vannak maguk, azaz a negyedévesek beszámolói. A, b, c, d, e és f, ha úgy tetszik. Aztán ott van mindenki más. Ők legyenek y. Kilenc hónappal később megvan minden változónk, de mégsem tudom kiszámolni az x-et. Nem tudom egyenlőre hozni az egyenlet két oldalát. – Megrázta a fejét, a mozdulat kimért és kiszámított volt. – Szóval mit jelent ez?

Rámeredtem. Nem feleltem.

– Azt jelenti – folytatta –, hogy legalább az egyik változónk téves. Érti, mire gondolok?

– Bizony mértékben. De szerintem a feltételezés téves.

– Hogyhogy? – kérdezte gúnyosan, szinte kérkedőn. Vállat vontam.

– Nem lehet az emberséget számosítani. Nem mérhető, nem úgy, ahogy maga gondolja. Az emberek szenvedélyesek, hibásak, gyarlók. Tévednek. Az emlékeik kifakulnak. A szemük megtéveszti őket. – Szünetet tartottam, elég hosszút, hogy azt hihesse, nem terveltem ki a mondandómat. – Néha túl sokat isznak, és beleesnek a tóba.

Colborne pislogott, és olyan mély zavarodottság jelent meg az arcán, mintha azon töprengene, talán rosszul mért fel engem.

– Tényleg azt hiszi, hogy ez történt?

– Igen – mondtam. – Persze. – Már ezt mondogattuk hetek óta.

Igen. Elesett. Persze hogy így történt.

Colborne felsóhajtott, nehéz lélegzete beleveszett a langyos könyvtár levegőjébe.

– Tudja, Oliver, kedvelem magát. Még ha ez nem is vall rám.

A homlokomat ráncoltam, nem voltam biztos benne, hogy jól hallottam-e.

– Furcsa dolog ilyet mondani.

– Nos, az igazság furcsább a fikciónál. A lényeg, hogy szeretnék bízni magában. De ilyet nem kérhetek, inkább kérnék egy szívességet.

Rájöttem, hogy választ vár, így azt mondtam:

– Rendben.

– Gondolom, alaposan megnézi ezt a helyet, miközben kitakarítja – mondta. – Ha bármi szokatlanra bukkanna… Hát, nem bánnám, ha megemlítené.

Csend következett, mint egy tervezett szünet egy darab soraiban.

– Észben tartom.

Colborne szeme egy pillanatig rajtam maradt, majd a nyomozó lassan keresztülment a szobán a lépcső felé, ahol megállt.

– Legyen óvatos, Oliver! – nézett vissza rám. – Ahogy mondtam, kedvelem. És hadd fogalmazzak úgy, hogy maga is biztosan megértse: rohadt az államgépben valami.[80]

Azzal távozott is egy apró mosollyal az arcán, ami egyszerre tűnt keserűnek és gúnyosnak. Mozdulatlanul álltam, közben a léptei alatt recsegő lépcsőt hallgattam, és amikor kattanással becsukódott a főbejárat, csak akkor tudtam kiengedni az öklömet a zsebemben. A vérfoltos, gyűrött rongyot átáztatta az izzadság.

4. JELENET

Adtam Colborne-nak egy ötperces előnyt, mivel nem akartam, hogy rajtakapjon, ahogy épp eljövök a Kastélyból. Bepakoltam a tisztítószereket a konyhai mosogató alá, felhúztam a kabátomat és a kesztyűmet, majd a hátsó ajtón távoztam. Megállás nélkül elfutottam egészen a SZÉP-ig, végig ropogott a hó a talpam alatt. Mire odaértem, a végtagjaim már elzsibbadtak, a szemembe könny gyűlt a csípős februári levegő miatt.

Beengedtem magam az oldalajtón, és éberen figyeltem. A harmadévesek az auditóriumban voltak, éppen A két veronai nemes második felvonásával próbálkoztak. Abban reménykedve, hogy senki sem kószál el a színpad mögé, lerohantam a lépcsőn, egyik kezemmel súrolva a korlátot, egy-egy meredek lépcsőfokot kihagyva igyekeztem a pincébe.

Kiterjedt alagsor húzódott az Archibald Dellecher Színház alatt, mindenfelé folyosók és mellékterek. Általában csak a technikai személyzet ólálkodott ebben az alacsony mennyezetű, félhomályos odúban, hogy a tárolójukból régen szükségtelennek vagy használhatatlannak ítélt kellékeket és bútorokat kotorjanak elő.

Nem úgy terveztem, hogy itt kötök ki, és egészen a SZÉP-hez vezető út feléig fel se ötlött bennem, leginkább csak kétségbeesetten el akartam szabadulni a Kastélyból. Ám ahogy áthaladtam két vagy három sötét, színházi hulladékkal teli folyosón, ráeszméltem önnönmagam véletlenszerű zsenialitására. Senki sem találna meg semmit az alagsorban, még akkor se, ha pontosan tudnák, merre keressék. Egy pókhálós sarokban kötöttem ki, ahol rengeteg szekrény hevert rendezetten a falhoz állítva (amit biztos az átjáróból bontottak ki valamikor a nyolcvanas években). Rozsda szivárgott a lemezek alól, mintha régóta rászáradt vér lett volna, és szétterjedt a réseken és az éles szélű reteszeken. Ez is pont annyira megfelelő hely volt, mint akármelyik másik.

Arrébb toltam az ócska kecskelábú asztalt, majd átgázoltam az elém tornyosuló szeméthalmon. Az első szekrény ajtaján egy lakat lógott, amelynek kengyelén a rozsdafoltok úgy sorakoztak, mint a rossz fogak. Erősen megrántva a fogót leszedtem, és olyan hangosan káromkodtam, ahogy csak mertem, amikor az ajtó a sípcsontomba csapódott. A szekrény szinte üres volt, csak egy kifakult dellecheri címert viselő törött bögre volt benne, alá egy fekete kávégyűrű tapadt. A zsebembe nyúltam, hogy elővegyem a rongydarabot, amit a kandallóból kotortam ki. Ráhunyorogtam a félhomályban, és az a vészjósló vörös folt nézett vissza rám. Még abban sem voltam biztos, hogy az vér, de a saját paranoiám visszarángatott a Richardért rendezett megemlékezés napjára, amikor Filippát egyedül találtam a kandallónál. Riadtan toltam félre ezt a gondolatot.

Nem zárták a könyvtár ajtaját, így akármelyikünk lehetett. Az alagsori levegő ridegnek érződött. Akármelyikünk tehette?

Hirtelen rosszul lettem, és azonnal el akartam azt a dolgot tüntetni a szemem elől. Lehajoltam, és beletömtem a bögrébe. Ha bárki megtalálná, azt hinnék, hogy csak egy törlőrongy, festékfoltos, valami színező fogta be, vagy más ártalmatlan dolog. Amennyire meg tudtam állapítani, ez is volt a helyzet. Megszidtam magam, amiért ilyen ingerültté váltam. Alexandernek ebben igaza volt: ha most nem vagyunk észnél, minden összedől.

Becsaptam az ajtót, majd tétovázni kezdtem. Nem tudtam a számzár kombinációját. Nem akartam valaha is visszatérni ide, de azért kitárva hagytam.

Visszatoltam a kecskelábú asztalt a szekrény elé abban a reményben, hogy talán senki se akarja elmozdítani azt, és senki tudja meg még azt se, hogy erre jártam. Hátrébb léptem, és a lakaton lévő apró lyukba bámultam, a kengyel és a foglalat közti résbe. Milyen borzasztó a félrement döntések miatti gyötrelem.

5. JELENET[81]

Kicsit elkeveredtem a pincéből kifelé menet, így elkéstem a harci gyakorlatról, ahol már három másodéves várakozott.

– Elnézést – mondtam. – Bocsánat, elvesztettem az időérzékemet.

– Merre jártál? – kérdezte James fura pléhpofával. Én is ugyanezt akartam kérdezni tőle, de nem a többiek előtt.

Camilo közbeszólt.

– Majd beszéljünk máskor! Sok mindenen kell átmennünk, és nem túl sok időnk van rá. Ti ketten gyakoroltatok ezen a hétvégén?

Jamesre néztem, de mielőtt bármit is szólhattam volna, azt mondta:

– Igen. – Csak a koreográfiát vettük át kétszer, mivel ő szombat nagy részét és az egész vasárnapot a Kastélyon kívül töltötte.

– Akkor kezdjük is el! – mondta Camilo. – Indulhatunk Edgar kihívásától?

A Lear díszletének a körvonalait kék szalaggal kijelölték. Érdekes tervezésnek tűnt: az előszín egy kifutóba nyúlt el, ami végigment egészen a közönség középső soráig. Ezt hívtuk Hídnak, a jelölés szerint négy láb magasra tervezték.

Elfoglaltam a helyem a színpadon a rapírommal az oldalamon. James és a többiek már a helyükön álltak, ő a Híd tetején, a katonák a rendezői balon, Camilo és a hírnök a rendezői jobbon. Meredithnek is ott kellett volna lennie, de nem volt értelme behívni őt is, amikor csak annyi volt a dolga, hogy nézzen.

Én: – Ki felel itt Edmund glosteri gróf nevében?

James: – Maga. Mi mondani valód van neki?

Rámeredtem, a gyomrom kavargott, a tenyerem ökölbe szorult. Nem kellett senkit sem lenyűgöznöm az érzelmeimmel egy harci próbán, de mégis izgatott voltam.

Én: – Ránts kardot, hogyha tán nemes szívet

Sért meg szavam,

Elégtételt szolgáltasson karod.

Ím, itt az enyém.

Előhúztam a kardomat, James kissé felhúzta a szemöldökét, mint aki jól szórakozik. Átszeltem a színpad elejét, és a Híd tetejére léptem.

Én: – S hatalmas vagy, s bár kardod győzedelmes,

Szerencséd ragyog s bátor a szíved,

Hogy áruló vagy, hűtlen isteneid,

Bátyád s apád iránt, s fondorkodó

Ezen magas hercegnek élte ellen.

S fejed tetejétől a silány porig,

Melyet lábad tapod –

Varangyosbéka-mérgű áruló vagy.

Valamikor a beszédem közepén James gőgös jókedve elillant az arcáról, és a helyébe rideg, metsző kifejezés került. Amikor rákerült a sor, én közelről figyeltem, nem tudtam, hogy csak színészkedik, vagy mindketten titkokat csikorgattunk a fogaink között.

James: – Mit bátran s könnyen elhalasztanom

Lehetne a lovagtörvény szerint –

Én megvetem, s fejedhez visszavágom

Az árulást.

Ezen a ponton akár le is köphetett volna.

James: – A pokol-hazudta szót, mely elsuhant

Mellettem és alighogy sérthetett,

Melynek most kardom tüstént utat ád,

Hol mindörökre kell feküdnie.

Zendüljön harsonátok.

Felemeltük a fegyverünket, meghajoltunk, közben végig a másik szemébe meredtünk. Ő támadott elsőként; a mozdulataim elég ügyetlenre sikeredtek, és a pengéje dühösen sziszegve csúszott végig az enyémen egészen a markolatig. Eltoltam magamtól, és nehézkesen sikerült visszaszereznem egyensúlyomat. Egy újabb csapás, újabb mozdulat. Hárítottam, és eltaláltam a bal vállánál. A fémek egymásnak csapódtak, tompa éleik csörögve, csattanva ütköztek össze.

– Óvatosabban! – mondta Camilo. – Óvatosan!

Gyorsan elsasszéztunk a két hosszú szalaggal kijelölt keskeny sáv mentén. A koreográfia a következő volt: a Híd végéig legyűröm őt, ahol ő összeesik egyik kezével a hasán, és vér ömlik ki az ujjai közül. (Hogy pontosan miképp valósulna meg, azt még nem közölték a jelmezesek.) Egymásnak párhuzamosan állva harcoltunk, köztünk állandóan összecsaptak a kardok. Megrogyott, rosszul lépett, de amikor a karomat a gyilkos döfésre emeltem, az ujjai még szorosabban kezdték szorítani a kardja markolatát. A markolatgomb és a keresztvas elhúzott az arcom előtt, és fehér csillagok villantak a látóteremben, és a fájdalom úgy rohant nekem, mint egy faltörő kos.

Camilo és az egyik katona egyszerre kiáltottak. A rapír kiesett az elgyengült ujjaim közül, és elém zuhant, én pedig a könyökömre estem; a vér úgy ömlött az orromból, mintha egy csapot nyitottak volna meg.

James eldobta a fegyverét, és tágra nyílt szemmel és szájjal állt előttem.

– Mi a fenét csinálsz? – kiáltotta Camilo.

James alvajáró módjára lépett egyet hátra, lassan, transzba esve. Ujjai megfeszültek az oldalán, a bütykei vörösen csillogtak. Próbáltam megszólalni, de a szám fémízű volt, vér csöpögött le az államról, átáztatva az ingem elejét. A két katona felsegített, a fejem súlyosan előrebillent, mintha a nyakamat tartó inak elszakadt volna.

Camilo még mindig kiabált.

– Elfogadhatatlan! Mi az ördög ütött beléd? James inkább rá nézett, mint rám.

– Én…

– Kifelé! – mondta Camilo. – Veled később foglalkozom.

James szája szótlanul mozgott. Hirtelen nedvesen kezdett csillogni a szeme, megfordult, és kiszaladt a teremből a kabátját, a kesztyűjét és mindenét hátrahagyva.

– Oliver, jól vagy? – Camilo mellém térdelt, és megemelte az államat. – Minden fogad megvan?

Összezártam az ajkaimat, lenyeltem a vért, és azon küszködtem, nehogy hányjak.

Camillo rámutatott előbb a két katona közül a magasabbra, majd a másikra.

– Te, vidd el a gyengélkedőre! Te, szaladj, és keresd meg Fredericket, mondd meg neki, hogy azonnal találkoznia kell velem és Gwendolynnal. Mozgás!

Felsegítettek, közben a világ forgott körülöttem. Kicsit azt reméltem, hogy elájulok, és soha többé nem ébredek fel.

6. JELENET

Csak tizenegy után jutottam ki a gyengélkedőből. Az orrom kicsit eltört. Egy sínt ragasztottak az orrnyergemhez, hogy egyenesen tartsa, alatta vörös és lila foltok jelentek meg a szemem alatt.

Gwendolyn és Frederick meglátogattak, megkérdezték, mi történt, hosszasan bocsánatot kértek; és arra kértek, hogy ne beszéljek erről senkinek, ha más hallgató rákérdezne, csak balesetként hivatkozzak rá. Azt mondták, hogy nem kell nekünk több probléma, sem pletyka. Mire visszaértem a Kastélyba, még nem döntöttem el, hogy hallgatok-e rájuk vagy sem.

Azonnal felmentem, de nem a toronyba. Valószínűtlennek tűnt, hogy James ott lenne, de nem akartam megkockáztatni. Inkább Alexander ajtaján kopogtattam óvatosan. Hallottam, ahogy egy fiókot behúztak, majd egy pillanat múlva megjelent előttem, egyik kezével a kilincset szorította.

– Basszus, Oliver – mondta. – Pip mesélte, mi történt, de nem gondoltam, hogy ennyire rossz a helyzet. – A szeme véreres volt, ajka száraz és cserepes. Nem nézett ki sokkal jobban nálam.

– Nem igazán akarok beszélni róla.

– Jogos. – Szippantott, majd pulóver ujjába törölte az orrát. – Segíthetek?

– Rohadtul fáj a fejem, és most inkább nem szeretnék semmit sem érezni a nyakam felett.

Szélesebbre nyitotta az ajtót.

– A doktor most rendel.

Nem gyakran jártam Alexander szobájában, de mindig meglepett, mennyire sötét volt. Valamikor az elmúlt hetekben kárpitot tűzött az ablakára. Az ágyát egy halom könyv alá temette, ezeket összegyűjtötte, és átrakta a már amúgy is megpakolt asztalára. Gyűrött papírok, törött gyufák és koszos ruhák hevertek a földön. Az ágy felé mutatott, én hálásan leültem rá, a pulzusom erősen lüktetett a halántékaim közt.

– Megkérdezhetem, mi történt? – mondta, közben az asztala felső fiókjában matatott. – Nem muszáj beszélned róla. Csak azért kérdezem, hogy belelökjem-e Jamest a tóba, amikor legközelebb találkozom vele.

Nem tudtam, hogy Alexander megjegyzése csak a morbid humorérzékének vagy valami szándékosabbnak az eredménye. Az ágyon feszengtem, aztán ezt is hozzáadtam a bennem keringő paranoiához, majd úgy döntöttem, nem foglalkozom vele.

– Láttad mostanában? – kérdeztem. – Olyan, mintha soha nem járna erre.

– Jön, megy. Neked nálam jobban kéne tudnod.

– Általában akkor jön, amikor én már alszom, és mire felkelek, már el is tűnt.

Alexander némi levélmorzsalékot kirázott egy filmtekercstartóból, majd rászórta a cigarettapapírra.

– Ha engem kérdezel, szerintem túl mélyre ásta magát a szerepében. Tudod, beleélés. Már nem tudni, hol ér véget ő, és hol kezdődik Edmund.

– Hát az nem túl jó.

Felnézett rám és az összezúzott orromra.

– Nyilván nem. – Olyan képet vágott, mintha a nyelvébe harapott volna. – Adtak neked erre valamilyen fájdalomcsillapítót?

Előhúztam a zsebemből a fehér pirulás üvegemet.

– Remek – mondta. – Adj abból kettőt!

Átnyújtottam neki. Mindkettőt összezúzta a tekercstokkal, majd a port ráhintette a papíron lévő fűre. Aztán újra a fiókba nyúlt, és egy másik rejtélyes gyógyszeres üveget vett elő. Felpattintotta, és rácsapott a tenyere aljával. Még több fehér por, ez viszont finomabb volt. Úgy adta hozzá a spanglihoz, hogy azt se közölte, mi is az. Nem kérdeztem.

– Szóval mi történt? – kérdezte, közben elkezdte pödörni a papírt. – Benne voltatok a három per egy csatajelenetében, ő meg lecsapott?

– Lényegében.

– Mi a picsa? Miért?

– Elhiheted, azt én is szeretném tudni.

A nyelvét végighúzta a papír ragadós szegélyén, majd az egyik ujjbegyével letapasztotta. A végét egy apró csomóba csavarta, majd átnyújtotta a spanglit.

– Tessék – mondta. – Szívd el egy ültő helyedben, és egy hétig semmit sem fogsz érezni.

– Csodás. – Felálltam, közben a szék háttámlájába kapaszkodtam. A fejem lüktetett.

– Jól vagy?

– Néhány perc múlva jól leszek.

Nem nézett ki úgy, mint akit meggyőztem.

– Biztos?

– Igen – mondtam. – Megleszek. – Úgy mentem az ajtó felé, mint egy vak: egyik bútorról a másikra tettem a kezem, mígnem elértem a falig.

– Oliver – mondta, míg kiengedtem magam az ajtón.

– Tessék?

Dobott nekem egy öngyújtót, amikor megfordultam, majd szomorúan mosolyogva az orrára mutatott. Az arcomhoz nyúltam. Egy friss vérfolt volt a felső ajkamon.

A házirend szerint a Kastélyban tilos a dohányzás. Kimentem az oldalajtón, megálltam a felhajtón a spanglival, majd beleszippantottam abba az akármibe is, ami az ajkaim közt lógott. Beszívtam, ahogy azt Alexander két évvel ezelőtt tanította: mélyen letüdőzve.

Még februárhoz képest is hideg volt, a lélegzetem és a füst egyetlen hosszú spirálként hagytak el a számat. Az arcüregemet nehéznek és vaskosnak éreztem, mintha agyag tapadt volna bele. Azon gondolkoztam, mikor halványulnak el a foltok, és hogy három hét múlva újra a régi lesz-e az orrom.

A falnak dőltem, és próbáltam nem gondolni semmire, máskülönben biztosan beleőrültem volna. Az erdő csendes volt, ám mégis valahogy halk hangok kavalkádja áramlott onnan:

egy bagoly távoli huhogása, a száraz levelek susogása, a lombok tetején átfújó szellő.

Az agyamnak valahogy sikerült lassan lekapcsolódni az énem többi részétől. Még mindig fájdalmat éreztem, még mindig facsart a döntésképtelenség szorítása, de volt valami köztem, az érzések, a gondolatok és minden más közt: egy finom köd, egy megvilágított vászon, árnybábok sziluettjei mozogtak lágyan annak túloldalán. Nem tudtam, hogy a hideg miatt, vagy talán Alexander cigijétől, de apránként kezdtem eltompulni.

Kinyílt az ajtó, majd becsukódott. Mindenféle várakozás és kíváncsiság nélkül néztem felé. Meredith volt az. Egy ideig a verandán állt tétován, majd lejött. Nem mozdultam. Kivette a cigarettát a számból, a földre dobta, és megcsókolt, mielőtt bármit is mondhattam volna. Egy tompán lüktető fájdalom indult az orrnyergemből az agyamba. Éreztem a tenyere melegét az arcom oldalán, az ajkai mágnesként húztak. Úgy fogta meg a kezem, mint oly sok héttel korábban, és visszavezetett az épületbe.

7. JELENET

Majdnem átaludtam a következő napot, csak pillanatokra tértem magamhoz, amikor Meredith kicsúszott az ágyból, félresöpörte a hajamat a homlokomból, és órára ment. Valamit motyogtam neki, de nem igazán formálódtak igazi szavakká. Az álom ragaszkodó, doromboló állatként kúszott vissza rám, és még nyolc órán át fel sem keltem. Amikor végre felébredtem, Filippa ült mellettem az ágyon keresztbe tett lábakkal.

Csipásan tekintettem fel rá az előző éjszaka ködös emlékein keresztül, abban sem voltam biztos, hogy volt-e rajtam ruha a takaró alatt. Visszalökött, amikor megpróbáltam felülni.

– Hogy érzed magad? – kérdezte.

– Hogy nézek ki?

– Őszintén? Pocsékul.

– Véletlen? Hát nem. Mennyi az idő? Az ablakban már sötét volt.

– Háromnegyed kilenc – mondta a homlokát ráncolva. – Átaludtad az egész napot?

Nyögtem, mocorogtam, képtelen voltam felemelni a fejem.

– Nagyjából. Milyen volt az óra?

– Nagyon csendes.

– Miért?

– Mivel nélküled csak négyen voltunk.

– Ki más hiányzott?

– Szerinted?

A párnámon fekve elfordultam tőle, és hosszan a falra meredtem. A mozdulat fájdalmas lüktetést okozott az orrjárataimban, ami egy pillanatra megzavart.

– Gondolom, azt várod, hogy rákérdezzek, hol van – mondtam.

Belecsípett a mellkasomra terített takaró szélébe.

– Senki sem látta őt tegnap óta. A csata után eltűnt. Rámorogtam, és azt mondtam:

– Mintha egy „de” következne.

Felsóhajtott, kissé megemelkedett, aztán mélyebbre süllyedt a válla.

– De már visszajött. Fent van a Toronyban.

– Ebben az esetben addig itt maradok, amíg Meredith ki nem rúg innen.

A szája egy egyenes, rózsaszín vonallá préselődött. A szemüvege mögött – nem tudtam, miért hordta, hiszen éppen nem olvasott semmit – álmatag óceánkék szeme türelmesnek, ám fáradtnak tűnt.

– Ugyan már, Oliver! – mondta halkan. – Az nem árthat, ha felmész és beszélsz vele.

Az arcomra mutattam.

– Öhm, úgy tűnik, mégis.

– Mi is mind dühösek voltunk rá. Szerintem Meredith még egy égésnyomott is hagyott a padlón, ahol állt, amikor James bejött. Még Wren sem szólt hozzá.

– Helyes – mondtam.

– Oliver.

– Mi van?

Arcát az egyik kezébe helyezte, és valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag kelletlenül mosolygott.

– Mi van? – kérdeztem újra, kissé finomabban.

– Te – mondta. – Azt ugye tudod, hogy itt se lennék, ha bárki más lenne a helyedben?

– Ez mégis mit jelent?

– Azt, hogy nálunk több okod van a haragra, de mégis te fogsz elsőként megbocsátani neki.

A nyugtalanító érzés miatt, hogy Filippa ennyire a vesémbe lát, mélyebben belesüppedtem a matracba.

– Valóban? – motyogtam haloványan és még magamhoz képest sem túl meggyőzően.

– Igen. – A mosolya elillant. – Most nem engedhetjük meg magunknak, hogy egymás torkának essünk. Már így is elég rossz a helyzet.

Hirtelen törékenynek tűnt. Vékonynak és áttetszőnek, mint egy rákbeteg. A rendíthetetlen Filippa. Egy fura késztetést tört rám, hogy csak úgy átöleljem; szégyelltem, hogy – ugyan csak egy pillanatig – gyanúsítottam őt bármivel is. Be akartam húzni a takaró alá, és köré fonni a karjaimat. Majdnem meg is tettem, majd eszembe jutott, hogy (talán) meztelen vagyok.

– Rendben – mondtam. – Megyek, beszélek vele.

Bólintott, és mintha egy könnycsepp villant volna a szemüvege mögött.

– Köszönöm. – Egy pillanatig várt, majd feltűnt neki, hogy meg se mozdultam, mire azt mondta: – Oké, és mikor?

– Öhm, egy perc.

Pislogott, és a könny minden nyoma – már ha egyáltalán volt is – eltűnt.

– Meztelen vagy? – kérdezte.

– Meglehet.

Kiment a szobából. Komótosan felöltöztem.

Ahogy vánszorogtam felfelé a Torony lépcsőjén, úgy éreztem, mintha lassítva mozognék. Nem olyan volt, mintha néhány nap után először találkoznék Jamesszel. Inkább mintha karácsony óta nem is igazán láttam volna őt, szóltam volna hozzá, vagy bármilyen lényegesebb módon kommunikáltam volna vele. A lépcső tetején az ajtó résnyire nyitva volt. Idegesen megnyaltam az ajkamat, majd kitártam.

Az ágy szélén üldögélt, a padlót bámulta. De nem az ő ágyán, hanem az enyémen.

– Kényelmes? – kérdeztem.

Sietve felállt, és két lépést hátrált.

– Oliver…

Egyik kezemet tenyérrel előre felemeltem, mint egy forgalomirányító.

– Ne… csak maradj ott egy percre! Megállt a szoba közepén.

– Rendben. Amit csak akarsz.

A lábam bizonytalanul állt a padlón. Nyeltem egyet, legyűrve egy különös, csüggedt ragaszkodási hullámot.

– Meg akarok bocsátani neked – mondtam. – De James, most meg tudnálak ölni, de tényleg. – Kitárva a tenyerem, a levegőben felé nyúltam. – Azt akarom, hogy… Istenem, nem tudom elmagyarázni. Olyan vagy, mint egy madár, tudsz róla?

Kinyitotta a száját, egy kérdés, a zavarodottsága a nyelve hegyén akadt. Egy durva, nyers gesztust ejtettem, egy kézlendítéssel belé fojtottam a szót. A gondolataim megszállottan és kaotikusan törtek fel.

– Alexandernek volt igaza – folytattam –, nem Richard a veréb, hanem te. Te egy… nem is tudom, egy törékeny tünemény vagy, és úgy érzem, ha el tudnálak kapni, összetörnélek.

Szörnyű, sérült kifejezés ült ki az arcára, amihez jelenleg semmi joga sem volt. Fél tucat belső viszály rohant le egyszerre, és én egy hatalmas, suta lépést tettem felé.

– Annyira őrülten akarok rád haragudni, ahogy csak tudok, de nem megy. Inkább magamra haragszom. Felfogod, mennyire igazságtalan ez? – Szigorú és magas lett a hangom, mint egy kisfiúé, amit utáltam, ezért hangosan káromkodtam. – Bassza meg! Baszódjon meg ez is, én is, meg te is… a rohadt életbe, James! – A földhöz akartam vágni, legyűrni… és aztán? Az erőszak gondolatától megriadtam, és egy felháborodott nyögéssel felvettem az ágya végénél lévő ládáról egy könyvet, és felé hajítottam, el is találtam a térdét. A Lear egy puhafedeles példánya volt az, könnyű és ártalmatlan, James mégis összerezzent, amikor nekipuffant. A lába elé hullott a padlóra, az egyik oldala gyűrötten kilazult a kötésből. Amikor James felnézett rám, azonnal félrenéztem.

– Oliver, én…

– Ne! – Az ujjammal csendre intettem. – Ne! Csak hagyd, hogy… csak… egy pillanatra. – Végighúztam az ujjaimat a hajamban. Egy kemény fájdalomgolyó pattogott az orrnyergem mögött, a szemem nedves lett.

– Micsoda ez benned? – kérdeztem, a szavak elnehezültek az erőfeszítéstől, hogy ne remegjen a hangom. Ránéztem egy választ várva, de tudtam, hogy nem kaphatom meg. – Most utálnom kéne téged. És ezt is akarom… egek, tényleg ezt akarom… de ez nem elég.

A fejemet ráztam, kifogytam a szavakból. Mégis mi történt velünk? Jeleket kerestem az arcán, bármit, amibe belekapaszkodhattam volna, de már egy ideje nem csinált mást, csak lélegzett, és olyan képet vágott, mint akinek a levegővétel is fáj.

– Utálom a nevem, te drága szentség – mondta –, Mert néked ellenséged a nevem.[82]

Az erkélyjelenet. Túl gyanakvó voltam ahhoz, hogy kitaláljam a jelentését, így azt mondtam:

– Ne csináld ezt, James, kérlek! Nem lehetnénk most inkább csak önmagunk?

Leguggolt, felvette a megtépázott könyvet a padlóról.

– Sajnálom – mondta. – Most könnyebb Romeónak lennem, vagy Macbethnek vagy Brutusnak vagy Edmundnak. Valaki másnak.

– James – próbálkoztam ismét, ezúttal finomabban. – Jól vagy?

Leszegezett fejét rázta. Óvatos, ijedt szavak kúsztak ki a száján.

– Nem. Nem vagyok.

– Rendben. – Egyik lábamról a másikra helyeztem a súlyomat. A talaj még mindig nem érződött elég biztosnak. – Meg tudod mondani, mi a baj?

– Oh – mondta egy különösen üres mosoly kíséretében. – Nem. Minden.

– Sajnálom – mondtam, és kicsit kérdésként hangzott.

Elmozdult előre, egyetlen lépést tett, csökkentette a köztünk lévő apró távot, majd felemelte a kezét, megérintette a szemem alatt húzódó foltot. Egy cseppnyi fájdalom. Megremegtem.

– Nekem kellene elnézést kérni – mondta. A tekintetem az egyik szeméről a másikra ugrott. Szürke, mint az acél; arany, akár a méz. – Nem tudom, miért csináltam. Soha azelőtt nem akartalak téged bántani.

Az ujjbegyeit jégnek éreztem.

– És most? – kérdeztem. – Miért?

A karja élettelenül hullott maga mellé. Félrenézett, és azt mondta:

– Oliver, nem tudom, mi baj velem. Az egész világot bántani akarom.

– James. – Megragadtam a karját, magam felé fordítottam. Mielőtt eldöntöttem volna, hogyan tovább, megéreztem, ahogy a keze a mellkasomra kerül, és lenéztem. A tenyere a pólómhoz nyomódott, az ujjai szétterültek a kulcscsontomon. Vártam, hogy közelebb húzzon, vagy ellökjön magától. Viszont ő csak a kezét figyelte, mintha az valami különleges dolog lett volna, amit még soha azelőtt nem látott.

8. JELENET

A február nem tartott sokáig. Mire a hónap közepére értünk, már végre nem írtam tévesen januárt a keltezéshez. A féléves vizsgaelőadásaink gyorsan közeledtek, és bár Frederick és Gwendolyn szokatlanul kedvesek voltak a jelenetekkel kapcsolatban, mi küzdöttünk, hogy a felszínen maradjunk a tömérdek megtanulandó, elolvasandó és beadandó szöveg tengerén.

Vasárnap kora este James, én és a lányok összegyűltünk a könyvtárban, ahol átfutottuk a következő hét tanóráira ütemezett jelenetek szövegeit. James és Filippa kapta Hamletet és Gertrudot; Meredith és Wren Emiliát és Desdemonát; én Alexander érkezését vártam, hogy felolvassa Arcite sorait az én Palamonomhoz.

– Most komolyan – mondta Filippa, amikor negyedjére bukott el ugyanannál a sornál –, belehaltak volna, ha én lettem volna Ophelia? Akármennyire is túlfeszítjük a képzeletet, akkor se vagyok elég öreg ahhoz, hogy az anyád legyek.

– Bár ne volna az – mondta James. Filippa egy óriásit sóhajtott.

– Mit tettem én, hogy nyelved ily gorombán / Mer rám zajongni?

– Oly tettet, mitől / Lehámlik a kegy, az illem pirul.[83]

Tovább vitáztak csendben. Én hátradőltem a kanapén, és egy ideig néztem, ahogy Meredith Wren haját fésüli. Szépen festettek együtt, ahogy a tűz lágy fényjátékot adott elő az arcukon az ajkak és a szemhéjak ívein ragyogva.

Wren: – Te megtennéd azt, az egész világért?

Meredith: – Hajh! Az egész világ nagy; drága bér Ily kis bűnér’.

Wren: – Nem tennéd, azt hiszem.[84]

Újra felvettem a jegyzetfüzetem. A szövegeim áthúzva és négy különböző színnel aláhúzva virítottak, annyira kaotikusan jelölve, hogy alig lehetett megtalálni az eredeti szavakat. Magamnak motyogva olvastam, míg a többiek hangja finoman beleveszett a suttogásba és a tűz ropogásába. Tizenöt perc telt el, majd húsz. Már kezdtem nyugtalan lenni, amikor lent kinyílt az ajtó.

Felültem.

– Végre. – Gyors léptekkel jött fel valaki a lépcsőn, én azt mondtam: – Már ideje volt. Egész éjjel rád vártam. – Aztán rájöttem, hogy nem Alexander volt az.

– Colin – mondta Wren a jelenetéből kiszakadva.

Colin bólintott, kezei nyugtalanul mocorogtak a kabátja zsebében.

– Elnézést, hogy csak így rátok törtem.

– Mi a helyzet? – kérdeztem.

– Alexandert keresem. – Arca rózsaszín volt, de kétlem, hogy a hideg miatt.

Filippa és Meredith gyorsan összenéztek, majd Meredith azt mondta:

– Úgy tudtuk, veled volt.

Colin bólintott, a pillantása körbefutott a teremben, ügyelve arra, hogy elkerülje mind a négyünk tekintetét.

– Igen, azt mondta, hogy megiszunk valamit ötkor, de nem láttam, nem is hallottam felőle. – Vállat vont. – Aggódni kezdtem, tudjátok.

– Igen. – Filippa már fel is állt a székéből. – Valaki be akar nézni a szobájába? Én szétnézek a konyhában, hátha hagyott egy üzenetet.

– Megyek. – Colin szinte kirohant a könyvtárból, nyilván mindenképp ki szeretett volna jutni a hallba, ahol nem bámulhattunk rá.

Meredith: – Szerintetek miről van szó?

Én: – Nem tudom. Mondott bármelyikőtöknek is bármit? Wren: – Nem, de mostanában fura volt.

James: – Ahogy mi is.

Wren felém nézve ráncolta a szemöldökét. Nem volt hozzáfűznivalóm, így vállat vontam. Wren épp mondani készült valamit, de sosem tudjuk meg, mit, mert Colin viharzott vissza, és a rózsás tónus már eltűnt az arcáról.

– A szobájában van, valami baj van, valami nagyon nagy baj!

– Az utolsó szónál elcsuklott a hangja, és mind talpra ugrottunk.

Filippa kiáltása követett minket a konyhából a hallba, magas és ideges hangon kérdezve:

– Srácok? Mi történt?

Az ajtó erősen nekicsapódott a falnak, amikor Colin kitárta. Könyvek, ruhák és gyűrött papírok hevertek a szobában szerteszét, mintha egy bomba robbant volna. Alexander feküdt elterülve a padlón, a végtagjai furcsán hajlottak, a feje hátrahanyatlott, mintha eltört volna a nyaka.

– Ó, istenem! – mondtam. – Mit tegyünk? James haladt el mellettem.

– Félre! Colin, segítsd fel, menni fog? Wren a szoba túlsó vége felé mutatott.

– Az meg ott micsoda?

Az ágy alatt a földön pirulás dobozok és filmtekercstartók hevertek mindenütt, félretolva a lelógó takaró alá, hogy ne legyenek szem előtt. Néhányról letépték a vénycímkéket, amik rojtos, fehér papírcsíkokat hagytak maguk után.

James Alexander mellé térdelt, és a pulzusát keresve megszorította a csuklóját. Colin felemelte a fejét a padlóról, amitől halk hang szökött ki az ajkai közül.

– Él – mondtam –, élnie kell, ő csak… James hangja mély és feszült lett.

– Hallgassatok el egy kicsit, így nem… Filippa lépett be mögöttünk az ajtón.

– Mi folyik itt?

Alexander motyogott valamit, majd Colin közelebb hajtotta hozzá a fejét.

– Nem tudom – mondtam. – Biztos túl sokat szedett be valamiből.

– Ó, te jó isten! Micsodát? Mit szedett, tudja valaki?

– Nagyon akadozik a pulzusa – mondta James gyorsan és halkan. – Kórházba kell vinni. Valaki menjen le, és hívjon mentőt! Valaki meg gyűjtse össze azokat a szarokat! – Az ágy alatt lévő gyógyszeres dobozok felé mutatott.

Alexander izzadt fejét az ölében tartva Colin elsápadt.

– Nem küldhetitek azt a cuccot a kórházba! Azt akarjátok, hogy kicsapják?

– Inkább meghaljon? – csattant fel James.

Mielőtt Colin válaszolhatott volna, Alexander egész teste megmerevedett, a fogai összeszorultak, az izmai rángatóztak.

– Tegyük, amit mond! – utasította Meredith. – Valaki menjen a telefonhoz azonnal! – Leguggolt James mellé, és elkezdte kisöpörni a dobozokat az ágy alól. Alexander felnyögött, egyik kezét a padlóhoz nyomta. Colin megfogta, erősen megszorította, és óvatosan megemelte. Wren a sarokba hátrált, ahol magát átkarolva leguggolt, úgy tűnt, rosszul van. A gyomrom próbált kimászni a számon át.

Filippa megragadta a karomat.

– Oliver, esetleg…

– Igen, megyek, te figyelj Wrenre!

Kimentem a szobából, zsibbadt és esetlen lábakkal száguldottam le a lépcsőn. Felkaptam a telefonkagylót, és tárcsáztam a 911-et.

Egy hang szólt bele. Női hang. Közönyös. Tárgyilagos.

– Kilenc-tizenegy, milyen típusú a vészhelyzet?

– A Kastélyban vagyok a dellecheri iskola területén, és sürgősen mentőre van szükségünk.

– Milyen természetű a vészhelyzet? – Higgadt volt, nagyon nyugodt. Leküzdöttem a késztetést, hogy rákiáltsak:

„Vészhelyzet! Ez magának semmit sem jelent?”

– Valamilyen túladagolás, nem tudom. Küldjön segítséget, most!

Elejtettem a telefont, hagytam kiesni a kezemből, és így a megfeszült kábelen himbálózott, mint egy akasztott ember egy kötélen. Ahogy a telefonból kiszűrődő irritáló hangot és a fentről érkező aggodalmas felfordulás zaját figyeltem, csak arra tudtam gondolni, hogy vajon miért. Miért drogok, miért túladagolás, mit tett mit tett mit tett?

Képtelen voltam felmenni, de ott sem maradhattam, mivel megrettentem attól, hogy a rendőrök vagy a mentők kérdéseire kelljen válaszolnom. Otthagytam a telefont lógva, majd a kabátom, a sálam, a kesztyűm és bármi nélkül feltéptem az ajtót.

Felgyorsultam, ahogy haladtam le a felhajtón, a kavicsok apró jégdarabnak érződtek a zoknim alatt. Mire a földútra értem – amit egy réteg sár, rég leesett hó és tűlevelek takartak be –, már teljes erőből futottam. A szívem hevesen pumpált a hidegben, a vér áramlott az ereimben, zubogott és üvöltött az fülemben, míg az orrjáratomban lévő gát át nem szakadt, és a vér kiömlött az orromon át. Egyenesen a fák közé szaladtam, ahol az ágak és tövisek az arcomat, a karomat és a lábamat tépték, de alig éreztem, az apró szúró fájdalmak elvesztek a kavargóan túláradó pánikban.

Letértem az ösvényről, és olyan mélyen megindultam az erdőbe, hogy nem tudtam, visszatalálok-e, olyan mélyen, hogy senki se halljon. Amikor már úgy éreztem, hogy a szívem és a tüdőm kirobban, négykézlábra zuhantam, rá a jeges levelekre, és addig üvöltöttem bele az erdőbe, míg valami meg nem tört a torkomban.

9. JELENET[85]

Csütörtök reggel csak négyen voltunk órán: James, Filippa, Meredith és én. Alexander még nem jött vissza a broadwateri sürgősségi klinikáról, bár azt mondták, hogy addigra már stabil volt az állapota. Minket egy pszichiátriai felülvizsgálat miatt kivettek a hétfői első óráról. Az iskola agyturkásza és egy broadwateri doktor felváltva tettek fel mindenféle tolakodó kérdést rólunk, külön-külön és együtt a droghasználattal kapcsolatban. (Mindannyian kaptunk egy brosúrát a kábítószer veszélyeiről, és egy szigorú emlékeztetőt, hogy a közelgő alkoholtudatossági szemináriumon való részvételünk kötelező.) James és Wren a nyilvánvaló stressz és kimerültség okozta problémák mellett – ezt útban a mosdó felé hallottam Holinshed irodája előtt – poszttraumás stressz szindróma tüneteit is mutatták. Wren egy újabb nap felmentést kapott az órák alól, hogy pihenjen, de amikor ugyanezt javasoltam Jamesnek, ő azt mondta:

– Ha egy egész napra bezárnak egyedül a Kastélyba, bekattanok.

Ezzel nem vitatkozhattam, de mint kiderült, az ötös stúdióban sem volt jobb neki.

– Nos – kezdte Gwendolyn, amint leültünk –, szerintem ma senki sem áll készen egy új anyagra, amellett nem is vagytok elegen. Holnap ugyanezt átvesszük még egyszer. – Azt találta ki, hogy a Lear problémás jelenetein dolgozzunk, amelyeket az időhiány miatt a próbákon nem vesézhettünk ki.

James és én egy órán át néztük, ahogy Gwendolyn Meredithben és Filippában vájkált, hogy a valós testvéri viszály szikráját szedje elő belőlük, amiből lángot éleszthetnek majd a színpadon. Nagyon megizzadt velük: Meredith alig ismerte a saját fivérét, Filippa pedig azt állította, hogy egyetlen testvére sincs. (Még mindig nem tudom, hogy ez igaz-e.) Gwendolyn kizökkentett a bódulatomból, hogy az én testvéreimről kérdezzen, ami akkor nem volt – és azóta sem – a kedvenc témám. Egy pillanatig majdnem leleplezett engem, mint a Kastély új gondnokát, de kegyesen nem forszírozta. Amikor már eleget vesződött a szétszórt lányokkal, egy ötperces pihenőt rendelt el, és utasította Jamest és Meredithet, hogy jöjjenek vissza a IV. felvonás 2. jelenetéből felkészülve.

Amikor visszamentünk, Gwendolyn az előző heti teljesítményünkről szóló beszéddel indította a színpadi munkát.

– Komolyan gondolom – mondta. – Ez a darab egyik legszenvedélyesebb része, a két leghatalmasabb emberrel. A tét ennél magasabb már nem is lehet, szóval nem akarom azt érezni, mintha valaki bénán próbálna felszedni valakit. – Meredith és James némán figyelt, majd amikor Gwendolyn végzett, elfoglalták a helyüket, de alig véve tudomást a másikról. (Miután James eltörte az orromat, Meredith hozzáállása vele kapcsolatban langyosból jéghidegre váltott, ami kétségtelenül hozzájárult a színpadi kémiájukhoz.)

Filippa megadta a kezdősort – nem a megfelelőt, de Gwendolynt nem zavarta –, ők pedig olyan mereven vették át a mozdulatokat, amitől én éreztem magam kínosan. A szavaik tompák voltak, az érintéseik erőltetettek és esetlenek. Mellettem Filippa figyelte a jelenet összeomlását olyan komor, keserű arccal, mintha kínozták volna.

– Állj, állj, állj! – mondta Gwendolyn egyik kezével James és Meredith felé intve. – Állj! – Örömmel hátráltak egymástól, mint az azonos pólusú mágnesek. Meredith keresztbe fonta a karjait, James a padlót bámulta. Gwendolyn egyikőjükről a másikra emelte a tekintetét, és azt mondta:

– Mi a csuda ütött belétek? – Meredith mereven állt. James megérezte ezt, és anélkül, hogy ránézett volna, ő is megfeszült. Gwendolyn csípőre tett kézzel élesen végigmérte őket. – Kiderítem, legyen szó bármiről is – mondta –, de beszéljünk előbb a jelenetről. Mi is történik? Meredith?

– Gonerilnek Edmund segítségére van szüksége, ezért megzsarolja őt úgy, ahogy tudja. – Kifejezetten unottnak hangzott.

– Persze – mondta Gwendolyn. – Ez egy jó válasz, hogyha nyaktól lefelé béna vagy. James? Halljuk tőled is. Mit történik Edmunddal?

– Ő másképp is el tudja érni, amit akar, és kijátssza a neki osztott lapokat – mondta James monoton, automata módon.

– Ez érdekes. És persze hülyeség is – mondta Gwendolyn, én pedig meglepetten emeltem fel tekintetemet a térdemről. – Valami hatalmas hiányzik a jelenetből, és a képetekbe bámul – folytatta. – Goneril nem azért öli meg a férjét, hogy új kapitány legyen a terepen, és Edmund nem fogja megkockáztatni Regan titulusának elvesztését, hacsak nem állnak elő egy sokkal vonzóbb ajánlattal. Tehát miért csinálják?

Senki sem szólalt meg. Gwendolyn megpördült, és sóhajtott.

– Oh, az ég szerelmére! Oliver! – Olyan hangosan kiáltott rám, hogy összerezzentem. – Tudom, hogy te tudod. Mint a füst a lánggal, / A gyilkos ép oly rokon a[86]… mivel?

A Perikles régi ismerős sora átvillant a fejemen.

– Bujával? – mondtam ki óvatosan a szót, mivel ez lehetett a jó válasz, de akár a rossz is.

– Bujaság! – kiáltotta Gwendolyn, és az öklét rázta James és Meredith felé. – Szenvedély! Ha csak a jelenet logikáját játsszátok el, de az érzéseket nem, akkor nem fog működni. – Ismét kettőjük felé intett. – Nyilvánvaló, hogy ti ketten nem érzitek, szóval ezt fogjuk kijavítani. Hogyan? Először is álljunk egymással szembe! – Megragadta Jamest a vállainál, és élesen elfordította, így Meredithtel majdnem összeért az orruk. – Most pedig engedjétek el ezt a harmadik személyben való sületlen beszédet! Ne mondd, hogy „Edmund”, mintha az valami srác lenne, akit egy buliban ismertél meg! Nem ő, hanem te.

Mindketten üres tekintettel néztek rá.

– Nem – mondta. – Nem. Ne rám nézzetek! – Elfordultak, és mogorván egymásra bámultak, mire Gwendolyn hozzátette: – Nem farkasszemet néztek.

– Ez nem megy – fakadt ki Meredith.

– És miért nem? – mondta Gwendolyn. – Most épp nem bírjátok egymást? Milyen kár! – Megállt, felsóhajtott. – Srácok, az a helyzet, és ezt onnan tudom, hogy egy hosszú és botrányos életem volt, szóval a helyzet a bujasággal, a vággyal kapcsolatban: nem kell kedvelnetek egymást. Hallottatok már az utálatszexről?

Filippa halk fuldokló hangot hallatott, én pedig egy ideges nevetést fojtottam el.

– Nézzetek csak egymásra, de állítsatok meg, ha tévedek! – folytatta Gwendolyn. – James, nem bírod Meredithet. Miért nem? Gyönyörű. Intelligens. Heves. Szerintem megijeszt, és nem szereted, ha megfélemlítenek. De más is van, nem igaz? – Sétálni kezdett egy apró körben körülöttük, mint egy portyázó vadmacska. – Úgy nézel rá, mintha undorodnál tőle, de nem hinném, hogy erről van szó. Szerintem elvonja a figyelmedet, ahogy elvonja minden lélegző férfi figyelmét. Amikor ránézel, egyre csak piszkos, szexi gondolataid támadnak, ami miatt magadtól undorodsz.

James keze ökölbe szorult a teste mellett. Figyeltem, hogy mennyire figyel a légzésére, a mellkasa óraműpontossággal emelkedett és süllyedt.

– És itt van Miss Meredith – mormolta Gwendolyn. – Te nem félsz attól, hogy mocskos és szexi legyél, tehát miről van szó? Hozzászoktál ahhoz, hogy mindenki úgy néz rád, amikor elsétálsz előtte, mintha egy istennő lennél, és szerintem sértve érzed magad, amiért James ellenáll neked. Ő ez egyetlen fiú, akit nem kaphatsz meg. Ettől mégis mennyire akarod őt?

Jamesszel ellentétben Meredith mintha egyáltalán nem lélegzett volna. Teljesen mozdulatlanul állt, az ajka szinte teljesen összezárva, arcán élénk rózsaszín pírral. Ismertem ezt a nézést, ugyanezzel a meggondolatlan, lángoló tekintettel meredt rám a lépcsőn a Caesar-partin is. Valami mocorgott a tüdőm alatt.

– Most az egyszer – vezényelt Gwendolyn – azt akarom, hogy feledkezzetek meg a szemkontaktusról, és nézzétek meg jó alaposan a másik minden porcikáját. Csináljátok! Nem sietünk!

Engedelmeskedtek. Egymásra néztek, bámultak, belemerültek a másik látványába, én pedig követtem a szemüket; néztem, amit ők néztek: James állának vonalát, a gallérja résén át kilátszó sima bőrének háromszögét. A kézfejét, a finom csontjait, alakjának határozott vonalait, mintha maga Michelangelo faragta volna azokat. És Meredithet: finom kagylóhéjpink színű száját, torkának ívét, vállainak lejtését. Az apró nyomokat a tenyere alján, amelyeket én ejtettem rajta a fogaimmal. A feszültség a testem minden idegén átvillant.

– Most nézzetek egymás szemébe! – mondta Gwendolyn. – És most átéléssel. Filippa?

Filippa letekintett a kezében lévő szövegkönyvbe, és felolvasta Oszvald utolsó sorát: Szeretni látszott, ami visszatetszős, / S min örülni kelle, bántalmára volt.

Meredith gyorsan vett egy mély levegőt, mint aki most ébredt. Mielőtt James megmozdulhatott volna, Meredith keze a mellkasán landolt, és egy karnyújtásnyira tartotta őt.

Meredith: – Úgy hát ne menj el. – Gyáva lelke nem

Mer vállalkozni. Bántalmat nem érez,

Csakhogy ne kelljen érte megfelelni.

Vágyunk, miről útközt szólánk, sikerülhet.

Közben James ingének gallérjával játszadozott, talán megzavarta a szövet alatti melegség. James a lány csuklójához nyúlt, és ujjbegyeivel a kék vénáját követte.

Meredith: – Menj vissza, Edmund, bátyámhoz: siettesd,

Hogy gyűjtse össze s hozza el hadát;

Én itthon fegyvert váltok s a guzsalyt

Férjemre bízom.

James Meredith száját figyelte beszéd közben, aki, behajlítva a könyökét, közelebb hívta a másikat magához, mintha elfelejtette volna, miért is kellett tartani a távolságot.

Meredith: – E hű szolga lesz

Köztünk a hírnök. És ha magadért

Szerencsét mersz próbálni, nemsokára

Megtudhatod úrnőd kivánatát.

Meredith keze a pulóvere nyaka felé indult, vele húzva James kezét, akinek a tenyere hajszálnyira lebegett a bőre felett, miközben Meredith előhúzta a zsebkendőjét, és feltartotta.

– Viseld ezt – mondta – és ne szólj. / Hajtsd meg fejed.

Egy hirtelen mozdulattal James elragadta tőle a kendőt, és olyan erősen megcsókolta Meredithet, hogy majdnem feldöntötte. Meredith két kézzel megragadta James ingét, mintha meg akarta volna fojtani, és hallottam, ahogy James lélegzete elakadt, az apró válaszsóhaját. Erőszakos volt, agresszív, a kendőt és annak kifinomult csábítását pedig összegyűrték és elfelejtették. Ha karmaik lettek volna, szétmarcangolták volna egymást. Forróságot éreztem, rosszul voltam és szédültem. Félre akartam nézni, de nem tudtam, mintha egy autóbalesetet néztem volna. Olyan erősen összeszorítottam a fogaimat, hogy a látásom kezdett elmosódni. Meredith Jamest egylépésnyire eltolva kiszabadította magát.

Egyméternyire álltak egymástól, ziláltan és kifulladva meredtek a másikra.

Meredith: – Ha szólni bírna e csók, egekig

Emelné lelkedet. Érts meg, s üdv veled.

James: – Halálban is tiéd.

James elfordult, és a rossz oldalon vonult el, és egyből ki is sétált a teremből. Amint eltűnt, Meredith elfordult James korábbi helye felől, és erős, dühös szavakkal azt mondta:

– Ó, mily különbség férfi s férfi közt! / A nő vonzalma téged illet;

ágyam / E balga embert csak bitolja.

Kicsengettek, éppen időben. A folyosó felé siettem, a többiek tekintete követett, amitől a bőröm alá ocsmány érzés kúszott.

10. JELENET

Felrohantam a lépcsőn, az ötös stúdióból való sietős távozásommal majdnem átlöktem egy filozófiahallgatót a korláton. Elejtettem egy könyvet, de nem mentem vissza érte, valaki majd úgyis felveszi – a nevem rajta volt a borítón. Amikor elértem a galériába, kopogás nélkül berontottam az ajtón, majd becsuktam magam mögött, és a hátammal nekitámaszkodtam. Egy tüsszentés indult meg az orromon lévő sín alatt, és egy pillanatig lélegezni sem mertem, attól tartva, mennyire is fog az fájni nekem.

– Oliver? – Frederick lépett elő a tábla mögül, egyik kezében egy krétatörlő ronggyal.

– Igen – mondtam, közben kifújtam a levegőt. – Elnézést, csak egy kis… csendet akartam.

– Érthető. Miért nem ülsz le, míg én öntök teát?

Bólintottam, a szemem bekönnyezett az erőlködéstől, mivel próbáltam visszatartani a tüsszentést. Átmentem a szobán, hogy kinézhessek az ablakon. Minden sivár volt, és szürke, a tó unalmasan és fénytelenül terült el a vékony jégréteg alatt. Olyan messziről és magasról úgy nézett ki, mint egy ködös tükör, és elképzeltem, ahogy Isten alányúlva tisztára törli az üveget az ingujjával.

– Mézet? – kérdezte Frederick. – Citromot?

– Igen, kérek – mondtam, az elmém messze járt a számtól. James és Meredith összefonódva birkózott az agyamban. Izzadság folydogált a fejtetőmről és a lapockáim közt. Ki akartam tárni az ablakot, beengedni a tél hideg fuvallatát, hogy enyhítse a növekvő lázamat, és annyira lefagyasszon, hogy ne érezzek semmit.

Frederick odahozta nekem a csészét és a csészealjat, én pedig felhörpintettem egy korty teát. Leforráztam a nyelvemet és a szájpadlásomat, így nem éreztem az ízét, még a citrom csípését sem. Frederick félve figyelt engem. Próbáltam mosolyogni, de inkább egy grimasz jöhetett össze belőle, mivel ő megkocogtatta az orra oldalát, és azt kérdezte:

– Milyen érzés?

– Viszket – mondtam. Ösztönös válasz volt, viszont elég őszinte.

Először kifejezéstelen arcot vágott, majd kuncogott.

– Oliver – mondta –, te aztán tényleg hajthatatlan vagy. Egy mosoly vulkánként tört fel belőlem.

Hátrált a tálaló felé, és újabb adag teát töltött ki. A lehető legszorosabban ökölbe szorítottam a kezem, és küzdöttem, nehogy kiáltsak vagy végre elengedjem azt az őrült nevetést. A torkom még mindig száraz volt, és fájt Alexander túladagolása óta.

Megszólalt a csengő, én felnéztem Frederickre, aki a csuklóján lévő apró aranyórájára tekintett.

– A többiek késve érkeznek? – kérdezte.

– Nem tudom. – A hangom rideg és merev volt. – Alexander a klinikán, Wren csak holnap jön vissza, de…

– A többiek?

– Nem tudom – ismételtem magam, és képtelen voltam elnyomni egy villanásnyi pánikot. – Mind Gwendolyn óráján voltak.

Az agyam apró racionális része kilistázta a késésük okait. Valószínűleg még mindig kivannak a legutóbbi próba miatt. Fáradtak. Nem érzik jól magukat. Poszttraumás stressz szindróma.

Frederick kilesett a folyosóra, elnézett az egyik irányba, majd a másikba, mint egy gyermek, aki át akar kelni az úttesten. A teámért nyúltam annak reményében, hogy majd az lenyugtatja az idegeimet, de a csésze kicsúszott a bizonytalan kezemből. Az égetően forró folyadék rácsöppent a bőrömre; a fájdalomtól felnyögtem, a porcelán pedig széttört a padlón.

Fredericket ilyen gyorsnak még soha nem láttam, ahogy megindult az ajtótól.

– Oliver – mondta meglepett, szinte rosszalló hangon.

– Sajnálom! – mondtam. – Sajnálom, kicsúszott a kezemből…

– Oliver – mondta megint becsukva maga mögött az ajtót. – Nem a csésze miatt aggódom.

Egy szalvétáért nyúlt a tálaló felé, majd odahozta nekem. Megszárítottam remegő kezemet, amennyire csak tudtam, és furcsán rövideket csuklottam, míg nyeltem be a krétás levegőt, mint aki attól tart, hogy az mindjárt elfogy.

Frederick letette magát arra a székre, ahol általában James ült.

– Nézz rám, kérlek, Oliver! – mondta határozottan, mégis lágyan. Felnéztem. – Most pedig áruld el, mi a gond!

– Mindenki… – Megráztam a fejemet, közben érzéketlen, mégis sajgó ujjbegyeimmel tépkedtem a szalvétát. – Mind szétesünk.

Addigra már tudtam, hogyan alakul a történet. A mi kis drámánk gyorsan robogott a végső krízis felé. Mi jön azután, hogy elértük a szakadékot?

Először az elszámolás. Majd a zuhanás.

V. FELVONÁS

PROLÓGUS

A földszintről a Toronyig tartó lépcsőmászás egy évtizednek érződik. Lassan megyek felfelé, mint aki a bitófa felé lépdel, Colborne nehézkesen jön mögöttem.

A hely szaga – finom por fedte régi könyvek és fa – nyomasztóan ismerős, pedig soha fel sem tűnt tíz évvel ezelőtt, amikor itt éltem. Az ajtó résnyire nyitva, talán közülünk az egyik huszonéves hagyta úgy, miközben a színházba, az ötös stúdióba, a Bore’s Headbe vagy akárhová is igyekezett. Egy röpke pillanatig átfut rajtam, hogy talán James vár a másik oldalán.

Az ajtó hangtalanul nyílik ki, ahogy kitárom, nem rozsdásodott el úgy, mint én. Az üres szoba tátong felém, amint átlépek a küszöbön, és felkészítem magam az emlékezés fájdalmára, hogy villámcsapásként tör majd rám. Helyette viszont gyenge suttogás fogad, egy sóhaj, egy fuvallat az ablaküveg túloldaláról. Beljebb lépek.

Úgy tűnik, még mindig laknak itt hallgatók. Az üres könyvespolcokon lévő porréteg csak néhány hetes, nem pedig néhány éves lehet. Az ágyak üresek, meztelennek, csontvázszerűnek hatnak. Az enyém. Jamesé. Az ágya egyik oszlopa felé nyúlok, a csavart fa sima, akár az üveg. Kifújom a levegőt, amiről nem is tudtam, hogy addig visszatartottam. A szoba csupán egy szoba.

A gardróbom és James ágya közti keskeny, résnyi ablak a tóra néz. Ha kinyújtom a nyakam, ellátok a nyári smaragdzöld vízbe nyúló stég végéig. Azon tűnődöm (különösmód ekkor először), hogy vajon innen láttam volna-e, ahogy megtörténik, ha nem töltöm a Caesar-parti éjszakáját egy szinttel lejjebb Meredith szobájában. Túl sötét volt, mondom magamnak. Nem láttam volna semmit.

– Ez volt a szobájuk? – Mögöttem Colborne néz a plafon egy távoli pontja felé, ahol a fénypászmák küllőként egyesültek. – A magáé és Farrow-é.

– Igen, Jamesé és az enyém.

Colborne tekintete lassan lejjebb kúszik az arcomat keresve.

Megrázza a fejét.

– Magukat kettőjüket soha nem értettem.

– Ahogy mi sem. Könnyebb volt így.

Egy ideig a megfelelő szavak után kutatva küszködik.

– Mik voltak? – kérdezi végül. Tapintatlannak hangzik, pedig csak egy elkeseredett próbálkozás volt a részéről, mivel nem tudja jobban megfogalmazni a kérdést.

– Mi sok minden voltunk. Barátok, fivérek, bűntársak. – Komor arcot vág, de nem érdekel, folytatom. – James volt minden, ami én annyira lenni akartam, de hiába: tehetséges, intelligens, kifinomult. Az egyetlen gyermek a családban, aki többre értékelte a művészetet a logikánál, a szenvedélyt a békénél és a csendnél. A találkozásunk pillanatától fogva bogáncsként tapadtam rá abban reménykedve, hogy a nagyszerűségéből talán ragad rám valami.

– És ő? – kérdezi Colborne. – Mit látott magában?

– Olyan nehéz elhinni, hogy valaki csak szimplán kedvel engem, Joe?

– Egyáltalán nem. Többször is mondtam már, hogy kedvelem, Oliver, ami egyáltalán nem vall rám.

– Igen – mondom közönyösen –, és minden alkalommal meleg, bolyhos érzés kelt bennem.

Vigyorog.

– Nem kell válaszolnia, de a kérdésemet még fenntartom.

– Ám legyen. Persze ez csak tipp, de szerintem James épp az ellenkezője miatt kedvelt engem. Mindenki „rendesnek” nevezett, de igazából a „naivra” gondoltak. Naiv voltam, befolyásolható és megdöbbentően átlagos. Viszont elég okos ahhoz, hogy lépést tartsak vele, és hagyta is.

Colborne egy különös pillantással végigmér.

– Csak ennyiről lenne szó?

– Persze hogy nem – mondom neki. – Négy évig elválaszthatatlanok voltunk. Az ilyesmit nem lehet néhány percben elmagyarázni.

A szemöldökét ráncolva zsebre teszi a kezét. A tekintetem automatikusan az övére téved a rendőrségi jelvény villanását keresve, majd eszembe jut, hogy munkát váltott. Ismét az arcára nézek. A kor főleg az őszülésén mutatkozott, ahogy a kutyák is öregednek.

– Tudja, hogy szerintem mi volt? – kérdezi.

Kíváncsian megemelem a szemöldökömet. Az emberek gyakran akarták hallani, hogyan magyarázom a kapcsolatomat Jamesszel – ami nem tűnt korrektnek, hiszen az egyenlet feléből akarják kitalálni az egészet –, de még senki sem ajánlotta fel a saját diagnózisát.

– Szerintem magába zúgott, mivel maga annyira belezúgott. („Belezúg”. Megjegyzem, hogy ezt a szót választotta. Nem tűnik pontosnak, de nem is teljesen téves.)

– Lehetséges – mondom. – Sohasem kérdeztem. A barátom volt, az igazat megvallva, sokkal több annál, és ez elég is volt. Nem kellett tudnom, miért.

Egymással szemben állunk csendben, ami csak őt zavarja. Van még egy kérdés, ami nagyon piszkálja, de nem fogja feltenni. Körbejárja, amennyire csak tudja, lassan kezdi, hátha talán ráugrok, és befejezem helyette a gondolatot.

– Amikor azt mondja, hogy „több egy barátnál”… Várok.

– Igen?

Félbehagyja a próbálkozást.

– Igazából nem is számít, de mégis elgondolkoztat.

Olyannyira kétesen mosolygok, hogy biztosan még egy ideig el fog gondolkozni a témán. Ha elég bátorsága lett volna, hogy rákérdezzen, megmondtam volna. A James iránti rajongásom (jobb szó, mint a „belezúg”) a nemek fogalma felett állt. Colborne – a hétköznapi Joe, boldog házas, két gyermek apja, bizonyos értelemben hasonlít az én apámra – nem olyan alaknak tűnik, aki ezt megértené. Egy férfi sem, amíg ő maga át nem éli, és utána már fölösleges lenne tagadni.

Tehát akkor micsodák is voltunk? Tíz év alatt sem találtam meg a minket megfelelően jellemző kifejezést.

1. JELENET

Amint a harmadévesek végeztek A két veronai nemessel, mindenféle ceremóniát mellőzve sietve szétszedték a díszletet. Három nappal később a Lear díszlete foglalta el a színpadot, mi pedig először sétálhattunk keresztül az átalakult téren. A megszokott harci órák helyett a kulisszákon át vonultunk be egyesével – általában izgalmas élmény volt meglátni az új díszletet, ám ekkor hidegen hagyott minket. (Alexander addigra már visszajött a klinikáról. A sor végén kullogott üres tekintettel, mereven és élettelenül, akár egy sétáló tetem. Annyira megtörtnek tűnt, hogy nem volt szívem – vagy inkább képem –, hogy szembesítsem őt bármivel kapcsolatban is.)

– Itt is van – mondta Camilo, majd felkapcsolta a világítást. – Ezúttal tényleg odatették magukat.

Egy csodás pillanat erejéig megfeledkeztem a fáradtságomról, az állandó aggódás terhéről, ami a vállamat nyomta. Mintha egy álomvilágba kalandoztam volna el.

A padlón szalaggal jelölték a megtévesztően egyszerű díszletet: a csupasz színpadot és a keskeny Hidat, ami kifutóként nyúlt le a széksorok közepéig. Egy hatalmas tükör borította a padló minden szegletét, ami visszaverte a függönyön túli sötét árnyékokat. Egy másik tükör emelkedett a színpad falánál, ahol a háttér szokott lenni, amit éppen csak annyira döntöttek meg, hogy csak a fekete ürességet mutassa, és ne a közönséget.

Meredith merészkedett elsőként a színpadra, én legyűrtem a nevetséges késztetésemet, hogy a karja után kapva visszahúzzam őt. Az ikre jelent meg fejjel lefelé a padlón tükröződve.

– Istenem! – mondta. – Ezt meg hogy csinálták?

– Plexitükör – magyarázta Camilo –, szóval nem fog eltörni, teljesen biztonságos, lehet rajta sétálni. A jelmezesek speciális tapadókat tesznek a cipőtalpainkra, hogy el ne csússzunk.

Meredith bólintott, letekintett egy meredek lejtőre, ami valami felé vezetett. Filippa óvatosan csatlakozott hozzá. Majd Alexander, aztán Wren, utána James. Én bizonytalanul vártam oldalt.

– Azta! – mondta Wren, halk, csodálkozó hangon. – Hogy nézhet ki a színpadi fényekkel?

– Akár meg is mutathatom – mondta Camilo a súgósarok képernyője felé fordulva. – Voilà!

Wren levegőért kapott, amikor felgyúltak a fények. Nem a hőség miatt, az izzasztó sárgához már hozzászoktunk, a ragyogóan káprázatos fehérhez viszont nem. Csak pislogtunk és pislogtunk, míg a szemünk hozzá nem szokott. Aztán Meredith felfelé mutatott:

– Nézzétek!

Felettünk a háttértükör és a nagyfüggöny közt (ahol általában csak néhány csupasz tartóléc és hosszú kötél szokott lenni)

milliónyi apró száloptika lógott, amik világoskéken égtek, mint a csillagok. A lábaink alatt elterülő tükör egy végtelen éjjeli égbolttá alakult.

– Gyerünk! – mondta nekem Camilo. – Megígérem, hogy biztonságos.

Engedelmesen elhagytam az oldalsó kulisszát, és rátettem a padlóra a lábamat azon aggódva, hogy az majd simán átmegy rajta, én pedig lezuhanok. Viszont a tükör megtévesztően szilárd volt. Óvatosan a színpad közepe felé sétáltam, ahol az osztálytársaim szoros kis csoportot alkottak, és felváltva néztek fel, majd le, mély ámulattal az arcukon.

– Valódi csillagképeket készítettek – mondta Filippa. – Az ott a Sárkány. – Rámutatott, James követte a tekintetét. Én a Híd felé néztem, ahol egy újabb sor száloptika lógott a terem mennyezetéről.

– Szédületes – mondta halkan Alexander.

Alattunk a tükörképeink a csillagos mélybe nyúltak. A gyomrom kellemetlenül forgott.

– Csak nyugodtan! – mondta Camilo. – Sétáljatok körbe!

Szokjatok hozzá a háromdimenziós padlón való mozgáshoz!

A többiek szétszóródtak, csöndben távolodtak tőlem, mint a tó felszínén lévő hullámok. A gyomorszájam mögött fura, apró szikra ráébresztett, mire is emlékeztetett: a tél derekán lévő tóra, mielőtt befagyott volna, a mérhetetlen fekete ég úgy tükröződött vissza róla, mint egy átjáró egy másik univerzumba. Lehunytam a szememet, tengeribeteg lettem.

Az elmúlt hetek kavargó iramban teltek, az idő néha elviselhetetlenül lassan telt, máskor pedig olyan gyorsan, hogy alig bírtuk szusszal. Álmatlanok apró kolóniájává váltunk. Az órákat és a próbákat leszámítva Wren alig hagyta el a szobáját, és általában egész éjjel égett nála a villany. Alexander, miután kiengedték a kórházból, heti két órát töltött el egy nővérrel és az iskola terapeutájával, és rátelepedett az állandó feszültség, hiszen hajszálnyira volt a kicsapástól. Colin és Filippa a Kastélyban állandó megfigyelés alatt tartották őt, mivel nagyon gyötörték az elvonási tünetek.

Rendszertelenül és szokatlan órákban aludtam, és mindig csak keveset. Amikor Meredithtel töltöttem lent az éjszakát, ő higgadtan és csendben feküdt mellettem, de egyik kezét mindig a karomon, a hátamon vagy a mellkasomon tartotta, miközben olvasott (néha órákon át egyetlen oldal lapozása nélkül), talán csak azért, hogy megbizonyosodjon a jelenlétemről. Ha nem tudtam elaludni az egyik szobában, átvonultam a másikba.

James kiszámíthatatlan szobatárs volt. Néha a szemközti ágyainkban feküdtünk meghitt csendben. Néha mocorgott és motyogott álmában. Máskor, amikor azt hitte, én már álmodom, kibújt az ágyából, felvette a kabátját és a cipőjét, majd eltűnt kint a sötétben. Sosem kérdeztem, hová ment, aggódtam, hogy talán nem kérte volna, hogy kövessem.

Még mindig láttam Richardot szinte minden éjjel, főleg az alagsorban volt. Vér szivárgott a szekrényajtó alól, és amikor kinyitottam, őt láttam belegyömöszölve, vér csöpögött az orrából, a szeméből és a szájából.

Viszont nem ő volt az egyetlen szereplő az álombéli előadásban: Meredith és James is csatlakoztak, néha szeretőmként, máskor ellenségemként, olykor olyan kaotikus jelenetekhez, hogy nem tudtam, épp micsodák. A legrosszabb az volt, hogy úgy csaptak össze, mintha engem nem is láttak volna. A tudatalatti drámámban, akárcsak az erőszak és az intimitás, valahogy felcserélhetőkké váltak. Többször is bűntudattal ébredtem, nem emlékezve, melyik hálószobában vagyok, és ki más lélegzik még rajtam kívül lágyan a csendben.

Kinyitottam a szememet, és a saját szédítő tükörképem meredt fel rám. Az arcom beesett volt, a bőröm foltos a fakuló zúzódásoktól. Felemeltem a fejemet, az egyik barátomról a másikra néztem. Alexander a Híd vége felé vette az irányt, ahol leült, és az üres termet bámulta. Meredith a színpad legszélén állt, a zenekari árokba nézett le, mint egy magát halálba vetni készülő ember. Wren néhány lépéssel mögötte óvatosan tette egyik lábát a másik elé, kitárt karokkal sétált, mint egy kötéltáncos. Filippa a bal kulisszákhoz vonult vissza, arca Camilóra meredt, aki közel hajolva hozzá folyamatosan suttogott neki valamit.

James a háttér előtt állt egyik kezét kinyújtva, tenyere a saját tükörképe tenyerét támasztotta; kék szeme elveszett a hideg, kozmikus fényekben.

Ahogy megmoccantam, a cipőm nyöszörgött a tükrön. James megfordult, és elkapta a tekintetemet. Nem mozdultam, nem mertem megindulni felé, nehogy elveszítsem az egyensúlyomat, elszakadva attól, ami addig a szilárd talajon tartott engem, és elsodródjak az üres űrbe, mint egy bolyongó, vándor hold.

2. JELENET[87]

A Lear első előadása viszonylag simán ment. A fehér és éjfélkék poszterek minden üres falon megjelentek a campuson és a városban. Az egyik változatán a fehér köpenyes Frederick szerepel, a lábánál a mozdulatlan, összetört Wrennel. Alatta ezzel a szöveggel:

NE JÖJJ A SÁRKÁNY ÉS HARAGJA KÖZÉ

Egy másikon James áll egyedül a Hídon karddal az oldalán, világos foltként a sötétségben. A Bolond bölcs szavait szórták el az alatta tükröződő csillagok közé:

NE BÍZZ A FARKAS SZELÍDSÉGÉBEN

Telt ház volt a premier estéjén. Mind ott voltunk a színpadon a függöny legördülése után, a közönség álló tapsviharral fogadott minket, de a taps nem nyomta el az utolsó tragikus jelenet gyászának halk hangjait. Gwendolyn az első sorban ült Holinshed dékán mellett, könnyek csillogtak az arcán, és egy zsebkendőt tartott az orra alá. Fojtogató csendben tértünk vissza az öltözőinkbe.

A megszokott társulati partit péntek estére terveztük, bár egyikünknek sem volt kedve bulizni – nekem biztosan nem. Ugyanakkor mindenképp úgy akartunk tenni, mintha minden rendben lett volna – vagy valami olyasmi –, és ezt mások előtt bizonyítani szerettük volna.

Colin, aki a harmadik felvonásban meghalt, vállalta, hogy a zárótaps előtt visszamegy a Kastélyba, és az érkezésünkig mindent előkészít. Némiképp tisztelegve az iskola felelőtlen alkoholfogyasztás elleni fellépése előtt, csak a megszokott italmennyiség felét vettük, Filippa és Colin pedig minden érkező vendéggel tisztázta, hogy ha a Kastély – vagy Alexander – egy mérföldes körzetébe hoznak bármilyen illegális szert, csúnyán ráfáznak.

Ráérősen vetkőztünk a műsor után, részben bonyolult jelmezeink miatt (kék, szürke és halványlila árnyalatú, neoklasszikus, empire stílusú ruhát viseltünk), részben pedig azért, mert rossz alvók voltunk, és túl fáradtak voltunk a gyorsabb mozgáshoz. James sebesebben öltözött nálam és Alexandernél, felakasztotta a jelmezét a fogasra, majd szó nélkül kiment az öltözőből. Amikor kiértünk az átjáróba, már nyomát sem találtuk.

– Biztos már elindult a Kastélyba.

– Gondolod?

– Hova mehetett volna?

– Ki tudja? Már nem is agyalok ezen.

Az éjszaka hideg volt, erős és könyörtelen szél csapott le fentről. Szorosan magunkhoz húztuk a kabátunkat, és fürgén, leszegett fejjel haladtunk. A szél olyan hangosan süvített, hogy csak a főbejárat előtt hallottuk meg a zenét. A legutóbbi bulinkkal ellentétben, most nem voltak kint fények, csak a tompa, sárgás ragyogás szűrődött ki a konyhából. A könyvtár egyik emeleti ablakában egy gyertya pislákolt.

Beengedtük magunkat, a konyhában alig voltak. Csak két nagy üveges italt bontottak meg, és az ételhez alig nyúltak hozzá.

– Mennyi az idő? – kérdeztem.

– Elég késő – mondta Alexander. – Már több embernek kellene itt lennie.

Fogadtuk a félszeg gratulációkat a pultnál összegyűlt apró tömegtől, majd Wren és Filippa bejött az étkezőből. Átöltöztek a partis ruhájukba, mégis furamód színtelennek tűntek: Filippa simulós ezüstszürkében volt, Wren jeges, halovány rózsaszínben.

– Szia – mondta Filippa, annyira megemelve a hangját, hogy halljuk a másik szobából beszűrődő lüktető zenétől, ami oda nem illően vidámnak érződött. – Jöhet egy ital?

Alexander: – Akár. Mink van?

Wren: – Nem sok. Elraktunk pár üveg Stolit az emeleten. Én: – Az nekem jó lesz. Látta bármelyikőtök is Jamest?

Egyszerre rázták meg a fejüket. Filippa: – Azt hittük, veletek jön vissza. Én: – Igen. Mi is.

– Talán csak megint elment sétálni egyet – tippelgetett Wren.

– Szerintem kell neki néhány perc, hogy kiszálljon Edmund szerepéből, tudod?

– Igen – ismételtem magamat. – Gondolom.

Alexander tekintetével a szobát pásztázta, a nyakát nyújtotta, hogy átlessen mindenki feje fölött, és azt kérdezte:

– Hol van Colin?

– Az étkezőben – mondta Wren. – Nálunk jobb házigazda. Filippa megérintette Alexander könyökét.

– Gyerünk! – mondta. – Rád vár. Együtt eltűntek az étkezőben.

Wren haloványan mosolygott. Hiteltelenül utánoztam őt, majd azt mondtam:

– Gondolom, nem láttad Meredithet.

– A kertben van, azt hiszem.

– Nem gond, ha itt hagylak? Bólintott.

– Megleszek.

Kissé vonakodva, de mégis magára hagytam, majd kimentem. Meredith ismét az asztalon ült. A hírhedt novemberi éjszakára emlékeztető ismerős látvány lett volna, ha nem érződött volna olyan üresnek és kihaltnak az udvar. A szél kavargott körülöttem, bemászott a felsőm és a kabátom alá, amitől libabőrös lettem.

Meredith az asztalon görnyedt, a könyökét szorosan a testéhez szorította, térdeit jól összezárta. Megint feketében volt, mintha inkább egy virrasztásra és nem egy bulira öltözött volna ki. Hajába túrt a szél, és vörös fuvallatként lebegett az arca körül.

Ahogy átkeltem az udvaron, a fák ágai egymásnak bólogattak, tompa sziszegő zörgést keltve az árnyak közt. A zene ütemesen áradt a Kastélyból, egy pillanatra elhalt a széltől, majd, mint az édesen kormos füstölő illata, elillant a fák között.

Leültem az asztalra Meredith mellé, a haja az ujjai közé csavarodott, miközben próbálta elsimítani az arcából. Először alig láttam őt a félhomályban, de észrevettem, hogy a szeme alatti lágy bőr csillog, és apró fekete festékfoltok kenődtek a szempillái alá. Rongybaba Panni. Aprókat lélegzett az orrán keresztül, de ezen kívül teljesen csendben volt. Rám se nézett, mióta kijöttem, de nem tudtam, hogy az érintésem megnyugtatóan vagy kellemetlenül hatott volna rá, így inkább nem csináltam semmit.

– Jól vagy? – kérdeztem, amikor a szél egy pillanatra alábbhagyott. Ugyanezt kérdeztem Jamestől a Toronyban egy hónappal korábban, ahogy akkor is, most is tudtam a választ.

– Egy kicsit sem.

– Segíthetek? – A kezeimre tekintettem, ahogy bénán és hasztalanul hevertek az ölemben. – Még mindig… segíteni szeretnék.

Megint feltámadt a szél, néhány hajtincsét az arcomba fújta. A haja végigsimította az ajkamat, és megcsiklandozta az orromat. Addigra már ismerős volt a parfümje: borostyán és jázmin. Valami belenyilallt mélyen a mellkasomba. A szellő elvonult, és a haja visszahullott a vállaira. A pohara szélét piszkálta a rövidre rágott körmeivel, amit borvörös lakkal próbált elfedni.

– Oliver – mondta feszült, keserű hangon –, el kell mondanom valamit.

A mellkasomba szúró fájdalom élesebb lett, a lelkemen lévő seb majdnem felnyílt.

– Rendben – mondtam.

Egyetlen kósza könnycsepp egy nedves fekete csíkot festett az arcára. Le akartam törölni, megcsókolni mindkét szemhéját, a kezeit dörzsölve némi meleget adni neki. Helyette viszont inkább vártam.

Hirtelen megmozdította a fejét, megdörzsölte a szeme alját, és oldalra nézett, felém.

– Tudod, mit? Inkább beszéljük meg holnap!

– Tényleg? – mondtam. – Én nem… Éreztem a kezét a térdem oldalán.

– Holnap.

– Rendben. Ha tényleg ezt akarod.

– Tényleg – mondta. – Próbáljunk kicsit szórakozni ma este!

A fájdalom egy szomorú, beteg érzéssé halványult, és belesüllyedt a gyomromba.

– Persze. – A szemem sarkára mutattam. – Szeretnéd a…?

– Igen. Hadd szedjem rendbe magam, aztán majd megkereslek. – Átnyújtotta a szinte teljesen üres poharát. – Öntenél egy italt?

– Segítene?

– Ártani nem árt.

Lecsúszott az asztalról, kezével végigsöpörve a térdem. Figyeltem a körvonalait, miközben átkelt az udvaron, a szél megint felerősödött, a hajába kapott és meglobogtatta. Amikor beért, az agyam fogaskerekei forogni kezdtek, de először csak lassan. Vajon milyen szörnyű dolgot akarhatott mondani, ami könnyet csalt egy márványból faragott nő szemébe?

Kérdésekkel gyötörtem magamat: vajon az önző vágyam – hogy őt büntetlenül megkapjam – erősebb tényező volt, mint a Richardtól való félelem, amikor belementem, hogy hagyjuk őt meghalni? De sohasem gondoltam arra a lehetőségre, hogy Meredith bűnös lenne valami hasonlóban, vagy valami még rosszabban.

Az elmúlt hat hónap apró, éles emlékszilánkokra tört: a nevető Meredith fogán megcsillanó tűz fénye; a parton a testére tapadt homok, víz és nedves lepedő. Ahogy leesik a színpadról, vér csöpög ki a ruhájából. Merev karjai a teste mellett, közben Richardra kiabál a konyhában. Richard ujjai Meredith hajába kapva. Egy véres rongydarab a kandallóban. Ő tette volna? Hagyott aludni a szobájában, kiosont a Kastélyból, lement a kikötőbe, és megölte a fiút, majd levéve a ruháit visszabújt az ágyba mellém? A puszta gondolattól is megszédültem. Abszurd volt, szinte lehetetlen. Biztosan felébredtem volna rá.

Egy újabb kép, egy újabb villanás zúdult az agyamba spontán, félig álom, félig emlék. Ötös stúdió. Ő. James. Összeszorított szemmel rázom a fejemet, hogy eloszlassam, elsöpörjem a képet, mint egy rajzot a száraz homokban.

Míg igyekeztem elterelni a gondolataimat, a poharát az ajkamhoz emeltem, és belekortyoltam abba, ami az alján maradt. Vodka. Lemásztam az asztalról, és bementem a hátsó ajtón, amikor a szél ismét süvíteni kezdett.

Beszédhangok és zene töltötték be a Kastélyt, ezek a kinti orkán miatt bent rekedtek. A konyhában Wren és Colin beszélgettek a Learben szereplő másodévesekkel. Filippát és Alexandert senki se látta, és addigra már Meredith is eltűnt. Átcsúsztam néhány elsőéves közt, akik nem túl lelkesen tárgyalták ki, mit terveztek a nyárra, aztán elindultam fölfelé a lépcsőn. Wren mondta, hogy a Stolit fent rejtették el, de azt nem, hogy pontosan hova. Biztos nem Alexander szobájába, amit szermentes övezetté nyilvánítottak. A könyvtár tűnt a legvalószínűbbnek. Beléptem oda, és meglepődve tapasztaltam, hogy nem volt üres.

– James.

Nekem háttal állt az asztalon zsebre tett kézzel. Kitárta az ablakot, és a szél betört a terembe, szaggatta a be sem gombolt inge alját. Egy nagy üveges vodka állt mellette az asztalon, de sehol sem láttam egy poharat se.

– Mit csinálsz? – kérdeztem. Az összes gyertya – amit általában sohasem gyújtottunk meg a számos jelen lévő könyv miatt – égett, lángjuk pislákolt a lüktető fuvallattól, amitől az árnyékok egymást üldözték a polcokon, a padlón és a mennyezeten. Úgy tűnt, mintha valami szeánszot tartott volna.

– Tudtad, hogyha ide állsz, rálátsz a csónakházra?

– Remek – mondtam. – Lejönnél onnan? Kezdek aggódni.

Megfordult, és a kezét még mindig a zsebében tartva lelépett az asztalról. Meglepő könnyedséggel ért le ahhoz képest, hogy alig egy óra alatt fél liter vodkát megivott. Átsétált a termen, majd közvetlenül előttem megállt. A műsor óta nem mosta le az arcát, a fakó púder és a szeme alatt elmosódott szemceruza azt a látszatot keltette, mintha a szeme mélyen besüllyedt volna a koponyájába.

– Egy szóra, bátyám! – mondta egy fura, félszeg tekintettel.

– Rendben, de előbb becsukhatnánk az ablakot?

– Mylord, ez zordon éj lesz; zárj kaput.

Elsétáltam mellette, az ablakhoz mentem, és bezártam.

– Fura hangulatban vagy.

– Ez a hideg éj mind bolondokká és őrűltekké tesz bennünket.

– Hagyd abba! Nem értelek. Sóhajtott, és azt mondta:

– Azok meg akarnak korbácsoltatni az igazmondásért, te meg akarsz korbácsoltatni a hazudásért s néha megkorbácsolnak, ha békén vagyok.

– Mi van veled?

– Rosszul vagyok.

– Inkább részeg.

– Megrögzött engedelmességből a planétai befolyások iránt – mondta kitartóan. – És ő itt terem, mint a végfordulat a régi komédiában. – Visszamászott az asztalra, leült, és a lábait lóbálta. Még soha nem láttam ilyen részegnek, és mivel nem tudtam, mitévő legyek, belementem a játékba.

– Hogy vagyunk, Edmund öcsém? – kérdeztem. – Miféle komoly dolgokról elmélkedel?

– Azon jóslatról gondolkozom, bátya, melyet a napokban olvastam – mondta. – Halál, éhínség, régi barátságok felbomlása… fenyegetés, átkozódás… jóbarátok számkivetése… házasok elválása, s mit tudom én.

– Foglalkozol te ilyenekkel?

Néhány sort előreugrott.

– Ha kimégy, fegyverrel járj.

– Fegyverrel, öcsém? Bátyám, én javadat akarom: fegyverrel járj. Ne legyek becsületes ember.

Vártam egy „ha” szót, amivel folytatnia kellett volna, de hiába. Érthetetlen módon, megint előreugrott.

– Elmondtam neked, amit láttam és hallottam, de csak csínján, távol sem oly ijesztőleg, mint valóban van. – Leugrott az asztalról, és az ablakhoz szaladt, majd megint kitárta. – Útban van, itt lesz rögtön, még az éjjel. – Elfehéredett ujjakkal megragadta az ablakpárkányt, és annyira kihajolt, ahogy csak tudott, a pillantása oda-vissza cikázott a kopasz faágakon. – Itt álla éles karddal a sötétben.

A vállára tettem a kezem, attól tartottam, hogyha jobban előredől, kiesik, majd azt mondtam:

– De hol van? – Kire gondolhatott? Richardra? Az alapján, ahogy lélegzett, és hogy pislogás nélkül bámult, meg tudtam állapítani, hogy nem csak játszott.

Végigtörölte az egyik kezével az arcát, aztán levegőért kapott.

– Nézd, uram, én vérzem. – Meglendítette a csupasz tenyerét, és az arcomba nyomta. Én elcsaptam magamtól, a türelmem fogytán volt.

– Szólj, hol a gazfiú, Edmund?[88] – kérdeztem.

Tébolyultan rám mosolygott, majd mint egy visszhang, elismételte:

– Szólj, hol a gazfiú, Edmund? Egy szünet a központozás miatt, nem igaz? De nem a drámaíróé; a vesszők a betűszedőkre tartoznak. Szólj, hol a gazfiú Edmund? Erre szökött meg. Mert hogy semmi módon…

– Megrémítesz – mondtam. – Térj magadhoz!

A fejét rázta, a vigyora egyre elhalványult, mígnem teljesen eltűnt.

– Menj, kérlek – mondta.

– James, mondj már valamit! Egylépésnyire eltolt magától.

– Kérlek, távozzál. Szolgálatodra leszek ez ügyben.

A vállával belém jött, ahogy sietve az ajtó felé indult. Én utánaszaladtam, megragadtam a karját, és megfordítottam.

– James! Állj le!

– Megállj! Segítség! Szemünk előtt az ellenség! – Ekkor már üvöltött, és keményen püfölte az egyik kezével a mellkasát, haragosvörös foltot ejtve magán. Próbáltam a másik könyökét megszorítani. – Megfordult a kerék, s én itt vagyok.

– James! – Megrántottam a karját. – Miről beszélsz? Mi a baj?

– Mi nem kevesebb, mint minden… Ó, sokkal többet: az idő majd fényre hozza. – Elhúzta a karját, és végigsimította elöl az ingét, mintha tisztára akarta volna törölni a kezét. – Egy pár csepp vér tanúságot teend / Hogy bátran szembeszálltam. – Egy lépést hátrált a lépcső felé.

– James! – Ismét a karjáért nyúltam, de ő gyorsabb volt, egyik kezét fellendítette, és levert néhány gyertyát a közeli polcról.

Káromkodva hátrébb ugrottam.

– Fáklyát, hejh! – kiáltotta. – Élj boldogul.

A lépcső felé sietett, majd eltűnt. Megint káromkodtam, és eltapostam a gyertyákat. Az alsó polcon lévő egyik fakszimile lapjának a sarka meggyulladt. Kitéptem a többi alól, és a szőnyeg sarkával eloltottam a lángot. Amikor kialudt, leguggoltam, és a felsőm ujjával megtöröltem a homlokomat, amin addigra jó néhány izzadságcsepp megjelent az ablakon befújó hideg márciusi levegő ellenére is.

– Mi a fasz! Mi a fasz! – Motyogtam, és remegve felálltam. Átmentem a szoba másik végébe, hogy becsukjam az ablakot, bezártam, majd az asztalon lévő vodkásüvegre meredtem. Kétharmada kiürült. Meredith, Wren és Filippa is biztos ivott belőle, de ők nagyjából józanok voltak. James soha nem volt nagy ivó. Rosszul lett a Caesar-bulin, de… de mitől? Akkor még feleannyit sem ivott.

Zavarodott szavai visszhangoztak az üres szobában. Egy színész hadoválása, mondtam magamnak. Beleélés némi tébollyal. Semmi jelentősége. Az ajkamhoz emeltem az üveget. A vodka égette a nyelvemet, de egy húzásra lenyeltem. Bő nyál gyűlt a torkom hátsó részébe, majdnem rosszul lettem.

Gyorsan elfújtam a gyertyákat, majd elindultam lefelé a lépcsőn az üveget szorongatva, és elhatároztam, hogy megkeresem Jamest. Kivonszoltam volna a csípős levegőre, és ott tartottam volna, míg eléggé ki nem józanodik ahhoz, hogy újra észhez térjen.

Majdnem összeütköztem Filippával a lépcső alján.

– Csak a vodkáért indultam – mondta. – Jézusom, ezt mind egyedül ittad meg?

Megráztam a fejem.

– James. Hol van?

– Egek, nem tudom. Egy perce haladt át a konyhán.

– Oké – mondtam.

Miközben próbáltam elsiklani mellette, megfogta az ingujjamat.

– Oliver, mi a baj?

– Nem tudom. James nagyon zavart. Próbálom megkeresni, és rájönni, mi a fene történt. Te addig figyelj a többiekre.

– Jó – mondta. – Jó, persze. A kezébe nyomtam a Stolit.

– Rejtsd ezt el! – mondtam. – Jamesnek már mindegy, talán már Meredithnek is, de ha tudod, tartsd Wrent és Alexandert józanul! Furcsa érzésem van ezzel az éjszakával kapcsolatban.

– Rendben – mondta. – Hé! Légy óvatos!

– Mivel?

– Jamesszel. – Vállat vont. – Te mondtad, hogy nem önmaga.

Csak… emlékezz, mi történt legutóbb.

Addig meredtem rá, míg rá nem jöttem, hogy a törött orromra célzott.

– Jó – mondtam. – Kösz, Pip.

Elhaladtam mellette, át a folyosón a konyhába. Csak harmadévesek voltak ott, főleg színház szakosok. Amikor beléptem, abbahagyták a beszélgetést, és felém néztek. Colin nem volt köztük, így az egész csoporthoz szólva megemeltem a hangomat, hogy a másik szobából behallatszó zenétől is hallják.

– Látta valaki Jamest?

Tízből kilenc a fejét rázta, de az utolsó a főbejárat felé mutatott, és azt mondta:

– Arra. A mosdó felé, így ránézésre.

– Köszönöm. – Bólintottam a lány felé, és elindultam arrafelé, ahová mutatott. Az előcsarnok sötét volt, és üres. A szél verdeste az ajtót és rázta az ablakkereteket. A mosdó ajtaja zárva volt, de fény szűrődött ki alóla, ezért kopogás nélkül benyitottam.

A látvány sokkal különösebb és nyugtalanítóbb volt, mint ami a könyvtárban fogadott. James görnyedt a mosdókagyló felett, öklével támasztotta magát, a jobb kezén a bütyke felszakadt és vérzett. Egy hatalmas repedés ágazott szét a tükrön szaggatott vonalban saroktól sarokig, a polcon egy hosszú fekete csík, ami egy szempillafesték keféjéhez vezetett. A tubus a földre gurult, és metállilán csillant. Meredithé.

– James, mi a fene? – mondtam, végigbizsergett a gerincem. A fejét hirtelen felrántotta, mintha nem hallotta volna az ajtót, és észre sem vette volna, hogy bejöttem. – Széttörted a tükröt?

A tükörre tekintett, majd újra rám.

– Balszerencse.

– Nem tudom, mi folyik itt, de muszáj mondanod valamit – kérleltem, a fülemben doboló pulzusom kissé megzavart, és összekevertem a falon keresztül – megállás nélkül – dübörgő zenével. – Csak segíteni akarok. Hadd segítsek, rendben?

A fogai közé szorította a remegő ajkát, de a karjai is reszkettek, mintha nem bírták volna el a súlyát. Az elrepedt tükör négy külön képre szabdalta az arcát. Megrázta a fejét.

– Nem.

– Ugyan már! Nekem elmondhatod. Még akkor is, ha rossz, még ha nagyon rossz is. Keresünk rá megoldást. – Feltűnt, hogy már könyörgök neki, és nagyot nyeltem. – James, kérlek.

– Nem. – Próbált félretolni, de az útját álltam. – Engedj!

– James! Várj…

Részegen és nehézkesen teljes súlyával nekem feszült. Egyik kezemmel az ajtóba kapaszkodtam, a másikkal megragadtam őt a vállánál. Amikor megérezte a kezemet, nagyot lendített, és a keze összeütközött az enyémmel, én pedig azon igyekeztem, nehogy ellökjön vagy mindkettőnket a földre döntsön.

– Eressz el! – mondta tompa hangon, mivel az arca a karom szorításába került. Egy pillanatig küszködött velem, de valahogy sikerült határozott fogást találni rajta, és a karja kettőnk közé rekedt, a kezei erőtlenül nyomódtak a mellkasomhoz. Hirtelen olyan aprónak tűnt akkor. Olyan könnyű lett volna felülkerekedni rajta.

– Nem, amíg nem beszélsz velem. – A torkom összeszorult, és attól tartottam, sírni fogok, majd feltűnt, hogy James sírt, zokogott; a nagy, esetlen lélegzetvételeitől rázkódott a válla a szorításom alatt. Addig mocorogtunk, míg valahogy a szorítás egy ölelésbe torkollt, aztán felemelte a fejét, és az arca túl közel került az enyémhez. Hátrahőkölt, majd kiment az előcsarnokba, és gyermeki sértődéssel azt mondta:

– Ne kövess engem, Oliver!

De ostoba módjára vakon követtem őt, mint akit egy álomban egy nála nagyobb, rejtélyes erő késztet a haladásra. Elvesztettem szem elől az ebédlőben táncoló embertömegben, a fények elhomályosodtak és összemosódtak, kék és lila, elektromos árnyékok mozogtak kábán faltól falig. Átpréseltem magam a táncolók közt James arcát keresve az elmosódott emberek közt. Egy pillanatra felvillant, ahogy átment a konyhába, én pedig a nyomába eredtem, a nagy sietségemben majdnem elestem.

Wren, Colin, Alexander és Filippa csatlakozott a harmadévesekhez. James visszanézett a válla felett, meglátott, majd megragadta Wrent a karjánál, és félrehúzta a többiektől.

– James! – nyögte Wren mögötte bukdácsolva. – Te meg mit… James már ki is ment vele a konyhából a lépcső felé.

– Ne… – mondtam, de félbeszakított.

– Wren, gyere fel velem az ágyba, kérlek!

Wren megdermedt, mi lefagytunk körülötte, és csak néztünk. Ő viszont csak Jamest látta. Wren ajkai némán mozogtak, majd azt rebegte:

– Rendben.

James átnézett a feje felett egyenesen rám, valami különösen keserű és haragos volt az arckifejezésében, de ez csak egy pillanatig tartott. Majd eltűnt, kivonszolva Wrent a szobából. Hitetlenkedve követni akartam őket, de Alexander elkapott a vállamnál.

– Oliver, ne! – mondta. – Most ne.

Ő, Filippa és én egymást bámulva álltunk, közben az elnémult harmadévesek ránk meredtek. A zene önfeledten áradt mögöttünk, a szél pedig tombolt odakint. Lebénulva álltam a szoba közepén, túlságosan ledöbbentem a beszédhez vagy a mozgáshoz. Egyszer csak feltűnt, hogy Meredith nincs ott.

3. JELENET

Egyedül ébredtem Filippa szobájában. Miután James eltűnt a Toronyban Wrennel, az éjszakát kábult bolyongással töltöttem a Kastélyban, azon tűnődve, vajon hová tűnt Meredith, és sokkal jobban aggódtam, mint ahogy bárki előtt is felvállaltam volna. Mire kiürült a hely, és mindenki ágyba bújt, arra a nyugtalanító következtetésre jutottam, hogy nem jön vissza.

Fél négykor kopogtam Filippa ajtaján. Egy túlméretes flanelinget és egy vádliközépig húzott gyapjúzoknit viselve nyitott ajtót.

– Nem mehetek fel a Toronyba – közöltem vele. – Meredith eltűnt. Nem akarok egyedül aludni. – Végre megértettem az érzést.

Kitárta az ajtót, ágyba dugott, majd egy szó nélkül összegömbölyödött mellettem. Amikor reszketni kezdtem, közelebb húzódott, egyik kezét az oldalamra tette, és az állát a vállamra fektetve aludt el. A légzését figyeltem, éreztem a szívdobogását a hátamon, és azzal a gondolattal áltattam magamat, hogy mikor felébredünk, talán minden visszatér a normális kerékvágásba. De mégis mi lenne az a normális, amihez visszatérhetnénk?

Reggelre mindenki elment. Nem tudtam, hová, de arra számítottak, hogy egy ragyogóan tiszta Kastélyba térnek vissza, ahonnan a buli minden bizonyítékát már eltüntették. Drogként sóvárogtam a figyelemelterelés után, hogy valamivel lekössem és lefárasszam az elmémet, nehogy visszatérjen az előző éjszaka emlékeinek labirintusába. Így hát a következő órákat négykézláb töltöttem a klór szagától bekábultan, sikálástól kikezdett kezekkel. Nagyon úgy tűnt, hogy a Kastélyt nem takarították ki rendesen már évek óta, szóval nekiestem a csempék közti résekbe tapadt mocsoknak. Az a gondolat vezérelt, hogy képes vagyok megtisztítani a helyet, megkeresztelni, megváltani a bűneitől, hogy megújulhasson.

A konyha után a lenti mosdóval folytattam, majd az étkezővel, aztán az előcsarnokkal. A törött tükörrel nem tudtam mit kezdeni – ez ügyben a Hallban lévő karbantartókat kellett keresnem –, de letöröltem a James vére által hagyott vörös foltokat és Meredith sminkjének fekete maszatjait. A tubus még mindig a padlón hevert. Felvettem, zsebre vágtam, és arra gondoltam, vajon mikor adhatom vissza neki.

Bútorfénnyel és ronggyal a kezemben másztam meg a lépcsőt, és a második emeletre érve már sajgott a térdem. A könyvtár szőnyegének égésnyomaival nem tudtam mit kezdeni, ezért azokat úgy hagytam, letöröltem a hálószobaablakokat, rendet tettem, ahol csak tudtam mások dolgainak piszkálása nélkül. Beágyaztam Filippa szobájában. Wren – nem használt, rendezett – ágyának látványától görcsbe rándult a gyomrom. Be se mentem, csak becsuktam az ajtót.

Alexander szobájában túl nagy volt a felfordulás, nem sokat segíthettem rajta. Belestem az ágya alá és a fiókjaiba drogok és gyógyszerek után kutatva, de nem találtam semmit. (Azt reméltem, okult az esetből.) Meredith szobája pont úgy nézett ki, ahogy hagytuk, szétszórt, de nem kaotikus: könyvek tornyosultak az asztalán, üres borosüvegek az éjjeliszekrényen, ruhák dobálva az ágy végébe. Nem láttam az előző éjszaka viselt ruháit.

Amikor kimentem, Richard ajtaja mintha engem figyelt volna a folyosó végéről. Valaki becsukta a halála után, és tudomásom szerint senki sem nyitotta ki azóta. Pislogtam, és képtelen voltam felidézni, hogy is nézett ki a szobája.

Mielőtt felfogtam volna, már el is indultam, és azon kaptam magam, hogy megyek előre a folyosón, és fordítom el a kilincset. Az ajtaja ellenállás nélkül kinyílt, még csak nem is nyikorgott. A kora esti fényben a napnyugta rózsaszín színével áramlott át az ablakon és terült el az ágyon. A szoba többi részében csendes szürkéskék árnyalatok uralkodtak, türelmesen várva az éjjel érkezését.

Olyan sok dolog maradt még ott; keményfedeles könyvek – amelyek meztelenek voltak a védőborítójuk nélkül – egy halomban az ágy feletti polcon, az órája (tudtam, bár nem akartam, hogy ezt harmadévben kapta Meredithtől születésnapjára) hevert az asztalon. Egy pár barna bőrből készült bokszkesztyű lógott a gardróbajtó sarkáról, ami mögött egy sor vállfát láttam, ezeken az általa annyira kedvelt fehér trikók és a szintén kedvenc ingjei kissé gyűrötten.

Egy rég elfeledett érzés kavargott bennem, és félrenéztem olyan valami után kutatva, ami emlékeztethetett volna arra, miért is voltam akkora bolond, hogy egy pillanatra bántam, amiért nincs többé. Az ablakpárkányon egy fából készült sakk-készlet figurái sorakoztak parancsra váró katonaként. Mind a helyén volt, kivéve a fehér huszárokat, amiből az egyik eldőlten hevert. A másik hiányzott. Arra gondoltam, talán leesett a peremről, ezért leguggoltam, hogy az ágy alá nézzek, és éreztem, amint a lelkiismeretem egy tompa, fojtott hangon felkiált. Egy pár cipő hevert szétszórva úgy, ahogy lerúgta őket, a fűzők összegabalyodva lógtak. Eléggé ismertem ahhoz, hogy tudjam, soha nem hagyta volna őket így, ha tudja, hogy már nem jön vissza.

A gyász olyan hirtelen rohant le, hogy azt hittem, elájulok. Ő ott volt abban a szobában, ahová próbáltuk becsukni, elzárni a szemünk elől, az összes halálos bűnünkkel együtt. Feltápászkodtam, kitámolyogtam a folyosóra, és becsaptam az ajtót.

A lépcsőn a Torony felé vettem az irányt. Nem tudtam, mi fogadhat, de kétségbeesetten igyekeztem olyan távol kerülni Richard szobájától, amennyire csak lehet. Első ránézésre ugyanolyannak tűnt minden, mint ahogy mindig, és egy pillanatra imbolyogva megálltam az ajtónál, hátha nyugalmat lelek a szelíd, ismerős környezetben. A mi kis padlásszobánk a két ágyával, a két könyvespolcával és a két ruhásszekrényével. Amikor már elég stabilnak tűntek a lábaim, bemerészkedtem. A gyűrött ágyamat pedáns rendbe szedtem, ezzel is késleltetve az elkerülhetetlent: a szoba Jameshez tartozó oldalát. Amikor már nem volt mit kiegyenesíteni, hajtogatni, elrejteni a fiókban vagy eltenni a szekrénybe, elindultam a sarkomtól az övéhez.

Elrendeztem a könyveket, kiráztam a port a függönyökből, felszedtem egy polcról legurult tollat. James mindig is rendezett volt, így nem sok mindennel tudtam lekötni magam. Végül elértem az ágytakaróhoz, lehúztam, és alatta a matrachoz simítottam a lepedőt, próbáltam nem rá és Wrenre gondolni, hogy mégis hogyan alakulhattak ki azok a gyűrődések.

A lepedő egyik sarka kilógott a matrac alól. Odahajoltam, hogy megigazítsam, de megálltam, amikor valami váratlanul puha ért az ujjaimhoz. Felemelve a kezemet egy fehér pamacs lebegett ki a tenyeremből, majd hullott a padlóra. Elhúztam James takaróját, és egy újabb pamutcsomót találtam az ágykeret egyik lábánál. mintha azt valaki véletlenül lábbal besöpörte volna oda. Jobban visszahajtottam a takarót. Ha poloskás volt, vagy kilógott egy rugó, akkor egy új matracot is igényelnem kellett az igazi karbantartóktól.

Az ágy lábától elhúztam a lepedőt. Egy recés szakadás volt a matrac végén, olyan volt, mint egy tizenöt centis vigyorgó száj. Ellenőriztem a deszkát egy szöget, egy kiálló szálkát keresve, de nem találtam semmit, ami felszakíthatta volna a szövetet. A rés kitágult, rám nevetett, és fel se fogtam, de egyre közelebb hajoltam felé, és egyszer csak megláttam egy keskeny piros foltot a szakadás szélén, mintha egy rúzs hagyta volna. Egy ideig a matracon ülve meredtem rá, mintha odaolvadtam volna. Aztán belenyúltam a lyukba.

Matattam a rugók, a pamut és a műhab közt, mígnem valami kifejezetten szilárdra nem tapintottam. Nem jött ki könnyen – valami a végénél folyamatosan elakadt –, de egy határozott rántással kiszabadítottam, és a padlóra ejtettem. Riasztóan rosszul festett ott heverve, korunkon kívülinek tűnt, majdnem gótikusnak, mintha egy sötétebb korból lopták volna el. Az agyam hátuljában igazából már tudtam, mi volt az: egy régi csónakhorog, az egyik vége karomszerűen görbült, a csónakház mögötti rég elfeledett szerszámhalomból nyúlták le. A kampót és a rudat sietve tisztára törölték, de a vér még mindig látszódott a rések közt, és rozsda módjára pergett le róla.

A tüdőm levegő után kapkodott. Felkaptam a horgot a padlóról, és kimenekültem a szobából, egyik kezemmel a számat szorítottam, attól féltem, hogy a földre okádom a szívemet.

4. JELENET[89]

Átrohantam az erdőn a SZÉP-ig, pont, ahogy egy héttel ezelőtt a rongydarabbal a kezemben. A csónakhorgot lándzsaként tartva az oldalamnál szaladtam, a lábam letaposta a földet alattam. Amikor már láttam az épületet, rájöttem, milyen hibát vétettem: elfeledkeztem az időről. Az emberek már kint sorakoztak az előadáshoz, a színházlátogatók a kimenős esti ruháikban a fényes programfüzetet szorongatva beszélgettek és nevetgéltek. Térdre vágtam magam, és lehajtott fejjel eloldalaztam a domb lábánál.

A lépcsőre nyíló oldalajtó nyikorogva tárult ki. Elkaptam, mielőtt becsapódhatott volna mögöttem, és finoman becsuktam, majd olyan gyorsan siettem le a lépcsőn a pincébe, hogy majdnem elestem.

Izzadságtól gyöngyöző arccal vágtam keresztül az alagsorban felhalmozott bútorhegyeken. Három idegtépő perc után ismét ráleltem a szekrényes szobára, a kinyílt lakat küklopszi szemként meredt rám. Megint elhúztam a kecskelábú asztalt, levettem a lakatot, és feltéptem az ajtót. A rongy még mindig ott hevert érintetlenül, a bűnös szövetdarab összegyűrt szalvétaként volt betömködve az aljára. Mellé nyomtam a csónakhorgot, becsaptam az ajtót, majd a hanggal mit sem törődve egy rúgással rásegítettem. A lakat csikorogva csúszott a lyukba, habozás nélkül nyomtam vissza a zárat a helyébe. Hátráltam, egy pillanatig csak bámultam, majd visszabotorkáltam a lépcsőhöz, a pánik tomboló rohamként áramlott át rajtam a talpamtól a fejem búbjáig.

Átszaladtam a két színpad mögötti folyosón, a közönség moraja átszivárgott a falakon. Az átjáróban két másodéves sietve haladt el mellettem az oldalszárnyak irányába, mutogatva suttogtak, míg én csak rohantam. Kitártam az öltöző ajtaját, és mindenki egyszerre nézett fel rám.

– Hol a faszba voltál? – követelte a választ Alexander.

– Sajnálom! – mondtam. – Én csak… majd később elmesélem.

Hol a jelmezem?

– Hát Timothy viseli, baszod, mivel nem tudtuk, merre vagy.

Megfordultam, és megláttam Timothyt (a másodévest, aki amúgy Cornwall lázadó szolgáját játszotta), aki már talpon volt, úgy nézett ki, mindjárt elhányja magát, és a szöveget szorongatta a kezében.

– Picsába, sajnálom – mondtam. – Tim, add azt ide!

– Hála istennek! – mondta. – Oh, hála a kurva égnek, próbáltam betanulni a szövegeidet…

– Sajnálom, valami közbejött…

Én ledobtam a ruháimat, míg ő lehúzta az övét, vergődtem a csizmával, a kardövvel, a kabáttal. A fenti hangszóróból hallatszó közönség moraja elcsendesedett. Egy apró sóhaj érkezett a teremből, és tudtam, hogy felgyúltak a fények, és bevilágították Lear királyi palotáját.

Kent: – Úgy hittem, a király inkább kedveli Alban herceget, mint Cornwallt.

Gloster: – Nekünk is mindig úgy tetszett; de most az ország felosztásánál ki nem vehető, melyik fejedelmet becsüli inkább; mert az egyenlőség úgy ki van mérve, hogy maga a szigor sem tehet választást osztályrészeik közt.

Kent: – Nem a te fiad az, mylord?

Letekintettem Alexanderre, aki térdelve kötözte be a csizmámat, míg én a mellényem gombjaival bíbelődtem.

– James már a színpadon? – kérdeztem.

– Nyilván. – Olyan erősen megrántotta a fűzőmet, hogy majdnem elvesztettem az egyensúlyomat. – Maradj már veszteg, a fenébe is!

– És Meredith? – A kravátlimért nyúltam.

– Biztos a kulisszáknál.

– Szóval itt van – mondtam.

Felállt, és befűzte az övemet a nadrágomba.

– Miért ne lenne?

– Nem tudom. – Az ujjaim bizonytalanok és ügyetlenek voltak, képtelen voltam egy normális csomót kötni. – Tegnap este nem jött vissza.

– Majd később aggódj emiatt! Most nem ennek van itt az ideje.

– Túl szorosra csatolta az övemet, aztán elvette a pultról a kesztyűmet. A tükörbe néztem. A hajam erősen csapzott volt, izzadság csillogott az arcomon. – Szörnyen nézel ki – mondta. – Beteg vagy?

– Hogy kórrá tett a küzdő tépelődés[90] – mondtam, mielőtt leállíthattam volna magam.

– Oliver, mi…

– Nem számít – mondtam. – Mennem kell.

Elhúztam az átjáróba, mielőtt bármit is mondhatott volna. Az ajtó durván csapódott be mögöttem, a kezemmel a kilincsen vártam, rávettem magam, hogy nyugton álljak, mivel abban a pillanatban még a légzés is komoly koncentrációt igényelt. Lehunytam a szemem, a kiüresített elmém csak a be- és kilégzésre figyelt, mígnem az első jelenet utolsó sora visszahozott a valóságba. Meredith hangja volt az, mély és elszánt:

– Kell tennünk valamit.

Megindultam a kulisszák felé.

Vonszoltam magam a színpad mögötti kegyetlenül sötét átjáróban, mígnem a szemem alkalmazkodott a kellékes sarokban világító lámpa hűvös ragyogásához. A színpadi asszisztens kiszúrt, és a fején lévő mikrofonjába szólt:

– Vezérlő? Van itt egy Edgarunk. Nem, az eredeti. Kicsit megviseltnek tűnik, de be van öltözve, és készen áll. – Kezével elfedte a mikrofont, és azt motyogta nekem: – Gwendolyn ki fog herélni, haver.

Ezután ismét a színpadra irányította a figyelmét. Kíváncsi voltam, vajon mit mondott volna, ha közlöm vele, hogy jelenleg Gwendolyn aggaszt a legkevésbé.

A színpadon James állt az apja előtt tiszteletteljes főhajtással. Gloster: – Megettük kenyerünknek javát. Fondorság, csel, árulás, romboló zavargás kísérnek nyakra-főre sírunkba. Keresd fel ezt a gazfiút, Edmund…

James szája rángott, és felrémlett az előző éjszakai monológja. Gloster végzett a beszédével, és elvonult a csillaggal hintett padlón át a túlsó kulisszák felé.

– Ez – kezdte James, amikor Gloster eltűnt. – Ez a legfölségesebb bohózat a világon, hogy midőn szerencsénk beteg (mi pedig többnyire erkölcseink megzabálásából ered), balsorsunkra vetünk: napra, holdra, és a csillagokra, mintha gazemberek kényszerűségből volnánk, bolondok az ég akaratjából, semmirekellők, tolvajok, országárulók a szférák hatalmánál fogva, részegesek, hazugok, házasságtörők csupa megrögzött engedelmességből a planétai befolyások iránt, szóval, ami rosszban leledzünk, az mind isteni unszolásból történnék. – Az ég felé tekintett és az öklét rázta a csillagokra. Egy nevetés indult el az ajkától, és a fülemben visszhangzott. Szégyentelen és merész volt. – Csodálatos kibúvási mód a kurafinak bakkecske hajlamait a csillagokra hárítani. – Egyik ujját felemelte, és a több száz csillagkép közül az egyikre mutatott, és még komolyabban folytatta: – Atyám a sárkányjegy alatt közösködött anyámmal, s születésem a nagymedve alá esik, azért vagyok én durva és korhely. – Megint felnevetett, de ezúttal sokkal keserűbben. A helyemen fészkelődtem, a nyakam hátulján minden szőrszál felállt. – Eh! én biz az lettem volna, ami vagyok, ha mindjárt a legszűziesebb csillag pislogott volna az ég boltozatán, mikor engem fattyúvá nemzettek. Edgar…

Tétovázott, nem tudtam, hogy azért, mert kételkedett abban, hogy feltűnök, vagy valami nagyobb dolog nyugtalanította. Egy óvatos lépéssel megjelentem a csillagvilágunkban.

– Hogy vagyunk, Edmund öcsém? – Kérdeztem ezúton már másodjára tizennyolc óra alatt. – Miféle komoly dolgokról elmélkedel?

Simán lefolytattuk ugyanazt a beszélgetést, ami az előző éjszaka töredékesen, darabosan ment. James arca akár egy maszk is lehetett volna. Olyan higgadtan adta elő a sorait, mint mindig, fogalma sem volt arról, hogy minden egyes alkalommal, amikor ránéztem, kis híján szétszakított engem a hitetlenkedés, a rémület és a düh. Durva és szigorú szavakkal azt mondtam:

– Bizonyosan valami semmirekellő rágalmazott!

– Attól tartok én – mondta lassan, de amint folytatta, visszacsúszott a megszokott, selymes, vontatott beszédstílusába.

Elfelejtettem a mozdulatomat, mereven álltam, a válaszaim laposak és gépiesek lettek.

Amikor megint végzett, én élesen azt mondtam:

– Hallok felőled nemsokára?

– Szolgálatodra leszek ez ügyben – mondta. Most nekem kellett volna távoznom, de nem tettem. Túl sokáig vártam, elég sokat ahhoz, hogy James átlásson Edmundon, és megpillantson engem. Felismerés villant fel a szemében, egy szikrányi félelemmel. Elfordultam, hogy induljak, és ahogy sétáltam a takarás felé, hallottam, hogy ismét beszélni kezd, de sokkal halkabban.

James: – …nemes testvér, kinek

Lelkéhez úgy nem fér mást bántani,

Hogy ilyesről még csak sejtelme sincs!

S így dőre jámborságát cseleim

Könnyen megnyergelik.

Hencegése hirtelen hamisnak hangzott. Tudta, amit én is tudtam. Ekkor ez elég volt. A darab ment tovább.

5. JELENET[91]

Tíz jeleneten át az öltözőben vesztegeltem Jamesre várva. Nem jött, de jobban ismertem őt annál, mint hogy a kulisszák mögött keressem. Egy olyan konfrontációra ítéltettünk, amit nem lehetett holmi átjáróban vagy háttérfolyosón lebonyolítani. A szünetben volt a legtöbb esélyem elkapni őt, mielőtt leléphetett volna.

Ahogy közeledett a harmadik felvonás erőszakos tetőpontja, kikeltem a székemből, és felvettem a kabátomat a meztelen felsőtestemre. A bolond rongyaimtól meztelennek és sebezhetőnek éreztem magam.

Az átjáró üres volt, tompa, őszies fény világította be. A színpad mögé vezető ajtóért nyúltam, amikor Meredith tűnt fel a folyosó másik oldalán. Az éjszaka folyamán nem is igazán figyeltem rá, és egy pillanatra a földbe gyökerezett a lábam. Úgy nézett ki, mint egy hellén hercegnő, világoskék műselymet viselt fátyollal, egy arany szalag volt a homlokán, haja hullámokban omlott a hátára. Megfordultam, és felé vettem az irányt, mivel nem tudtam, mikor találhatom őt ismét egyedül, vagy mit hozhat még az éjszaka. A lépéseim zajára felnézett, rám csodálkozott. Megragadtam, és megcsókoltam olyan vadul, ahogy csak mertem.

– Ezt miért kaptam? – kérdezte, amikor elhajoltam.

Tisztában volt vele, hogy gyönyörű. Ezt mondanom sem kellett neki.

– Azt ugye tudod, hogy pokolian megijesztettél? – mondtam a ruhája anyagát szorítva, hogy közel tartsam magamhoz.

– Micsoda?

– Nem is tudom, mintha rád néznék, és hirtelen minden szonett értelmet nyerne. Legalább is a jófélék.

Bármire is számított bármelyikünk, ez nem az a mondat volt. Elpirult, és némi vidámság hullámzott át rajtam, ami valószínűtlen és érthetetlen volt az est fejleményeinek fényében. Ám ez is gyertyalángként kialudt, a kétely kioltotta.

– Hol voltál tegnap éjjel? – kérdeztem. Félrenézett.

– Én csak… El kell kellett mennem valahová.

– Nem értem.

– El fogom mondani – mormogta szétszórtan, közben az ujjbegyét húzogatta a kulcscsontom ívén. – Este. Később.

– Rendben. – Csak az járt a fejemben, hogy vajon lesz-e később időnk rá. Mit is jelenthetett egyáltalán a „később”? – Később – egyeztem bele mégis.

– Mennem kell. – Félresöpörte a hajamat a homlokomból, ami egy édesen gyengéd gesztus volt a részéről, ami addigra már ismerős volt, és mindig számítottam rá. Az aggodalomtól és a kételytől viszont elgyengült a lábam.

– Meredith – mondtam, míg ő elindult a női öltöző felé. Megállt az ajtó előtt. – A minap az órán… – Nem akartam kimondani, de nem tudtam megállni. – Máskor ne csókold meg úgy Jamest!

Üres értetlenséggel bámult rám egy pillanatig, aztán a kifejezése komorabb lett, és azt kérdezte:

– Kire vagy igazából féltékeny? Rá vagy rám? – Halkan az undorának adott hangot, majd belépett az ajtón, mielőtt válaszolhattam volna. A torkom kiszáradt. Mégis mit kellett volna tennem? Megvédenem, figyelmeztetnem? Mit? Nyitott tenyeremet a falhoz csaptam, amitől megfájdult a kezem.

Várnom kellett. A harmadik felvonás lassan a végéhez ért; a hangszórókban hallottam Colint felsóhajtani.

Colin: – Megsebesültem. Jer velem. –

El e szemetlen gazzal. – E dögöt

Vessétek a szemétre. – Regan, én nagyon

Kezdek vérezni. Rosszkor jött e seb.

Jer, nyújtsd karod.

A rendezői balnál lévő ajtóban vártam a falnak támaszkodva. A fények kihunytak, a közönség tapsolt, először csak gyengén, majd egyre hevesebben, lesokkolva attól, ahogy Gloster szemét kitépték. A másodévesek kiözönlöttek a kulisszáktól, és úgy haladtak el mellettem, hogy észre sem vettek. Majd Colin, aztán Filippa. Aztán James.

Megragadtam a könyökénél, és az öltöző felé irányítottam.

– Oliver! Mit művelsz?

– Beszélnünk kell.

– Most? – kérdezte. – Engedj el, fájdalmat okozol!

– Valóban? – Igen keményen szorítottam a karját, nagyobb voltam nála, és most először azt akartam, hogy ezzel mindketten tisztában legyünk.

Kitártam a folyosóajtót, és magammal húztam. A raktér jutott először eszembe, de Alexander és néhány másod- és harmadéves már biztosan kint dohányzott. Az alagsorra is gondoltam, de nem akartam ott rekedni. James két vagy három kérdést még feltett – a „mégis hová megyünk” változatait –, de figyelmen kívül hagytam azokat, amitől elhallgatott. A pulzusa felgyorsult az ujjaim alatt.

A Hall mögötti gyep széles volt, és sima, az utolsó szabad tér, utána a talaj lejteni kezdett az erdő irányába. Az igazi ég végtelenül terült el felettünk, amitől a mi ragyogó, tükrözött színpadi lámpáink nevetségesnek tűntek – az ember Isten utánzására tett meddő kísérlete. Amikor már elég messze jártunk a SZÉP-től ahhoz, hogy ne lássanak – és főleg, hogy ne is halljanak – meg minket a sötétben, elengedtem James karját, és ellöktem magamtól. Megbotlott, de talpon maradt, majd idegesen hátranézett a válla felett a mögötte lévő meredek lejtő felé.

– Oliver, egy előadás kellős közepén vagyunk – mondta. – Mi ez az egész?

– Megtaláltam a csónakhorgot. – Hirtelen az előző éjszaka vad, süvítő szele után vágyódtam. A világ csendessége és a sötét égbolt alatt fullasztó volt, masszív, elviselhetetlen. – Megtaláltam a csónakhorgot a matracodba gyömöszölve.

Az arca csontfehér lett a nyers holdfényben.

– Meg tudom magyarázni.

– Igazán? – mondtam. – Mivel én nyitom a negyedik felvonást, tizenöt perced van arra, hogy meggyőzz arról, hogy ez nem az, amire gondolok.

– Oliver… – kezdte, és elfordította az arcát.

– Mondd, hogy nem te tetted! – Egy lépést megkockáztattam felé attól tartva, hogy a suttogásnál erősebb hangerőre váltok. – Mondd, hogy nem te ölted meg Richardot!

Lehunyta a szemét, nyelt egyet, és azt mondta:

– Nem akartam.

Egy acélököl markolt a mellkasomba, és kiszorította belőlem a levegőt. A véremet hidegnek éreztem, ahogy morfiumként kúszott az ereimben.

– Ó, istenem, James, ne! – Elcsuklott a hangom. Elpattant. Egy nyikkanás se maradt.

– Esküszöm, hogy nem akartam… ezt meg kell értened! – mondta kétségbeesetten közelítve felém. Háromlépésnyire hátráltam, ahol már nem érhetett el. – Baleset volt, ahogy mi is mondtuk… baleset volt. Oliver, kérlek!

– Nem! Ne gyere túl közel! – préseltem ki fuldokolva a szavakat. – Maradj távol! Mondd el, mi történt!

A világ mintha a forgásában is megállt volna, és bizonytalanul egyensúlyozott a tengelye körül. A csillagok kegyetlenül ragyogtak odafönt, mint szétszórt üvegszilánkok az égen. A testemben minden ideg feszültség alá került, eltompult a hideg márciusi levegő érintésétől. James még hidegebb volt, jégből faragták, már nem a barátom, már nem is ember.

– Miután felmentetek Meredithtel, valami történt Richarddal – mondta. – Mint halloweenkor, csak rosszabb. Kirontott a Kastélyból ezzel a… zabolázhatatlan dühvel. Látnod kellett volna. Mintha egy csillag felrobbanását néznéd. – Lassan megrázta a fejét, a rémület és a csodálkozás megkülönböztethetetlenné vált az arcán. – Wren és én az asztalnál ültünk. Fogalmunk sem volt arról, mi történik, aztán csak úgy megjelent olyan ábrázattal, mint aki bármit szétzúzna, aki az útjába kerül. Az erdő felé vette az irányt, hogy miért, arról fogalmam sincs, Wren pedig próbálta megállítani. – Megakadt, lehunyta a szemét, mintha az emlék túl közel került volna, túl fájó, gyötrelmes lett volna. – Istenem, Oliver! Richard megragadta őt, és esküszöm, azt hittem, hogy mindjárt kettéhasítja Wrent, de aztán keresztülhajította a fél udvaron. Aztán elviharzott az erdőbe, és otthagyta a zokogó Wrent. Borzalmas volt. Segítettem neki, amennyire bírtam, majd Pip és én ágyba tettük. De nem hagyta abba a sírást, és egyre csak azt mondogatta, hogy „menj utána, ártani fog magának”. Szóval utánamentem.

Hitetlenkedve kinyitottam a számat, de nem hagyott elég időt ahhoz, hogy bármit is szóljak.

– Mondanod sem kell, mekkora butaság volt ez – folytatta. – Tudom. Tudtam akkor is. Mégis mentem.

– És rátaláltál. – Már szinte éreztem, merre haladt a történet.

Egy vita. Egy fenyegetés. Egy lökés. Túl sok.

– Először még nem – mondta. – Egy ideig még a sötétben botorkáltam, mint egy idióta, és őt szólítottam. Aztán arra gondoltam, hogy talán lement a kikötőbe. – Vállat vont, és annyira erőtlen és szánalmas volt ez a mozdulat, hogy a mellkasomban lévő csomó némiképp meglazult. – Lementem a dombon, de nem láttam sehol. Elmentem a csónakházig, hogy meggyőződjek arról, nem csinált semmi butaságot, például beleugrott a vízbe, és amikor megfordultam, hogy visszamenjek, ott volt. Egész idő alatt engem követett az erdőben, mintha valami beteges játék lett volna. – Ekkor már gyorsabban beszélt, a hónapokig elfojtott szavak most egyszerre áramlottak ki belőle. – És azt mondtam: „Hát itt vagy. Menjünk vissza, az unokatestvéred totál kivan.” Ő azt mondta… kitalálhatod, mit. Azt, hogy „Te csak ne aggódj az unokatestvérem miatt!”. Mire én: „Rendben. Mindenki feszült. Gyere vissza, és megoldjuk!” És ő megint úgy nézett rám. Istenem, Oliver, hetekig erről álmodtam, mintha a világ minden utálata egybegyűlt volna. Nézett már rád így bárki is? – Egy pillanatra ugyanaz a bénító félelem lett úrrá rajta, de megrázta a fejét, és folytatta.

– És akkor kezdődött. A lökdösődés. A kötekedés. – A hangja magasabb lett, idegesen elvékonyodott, és a karját dörzsölte, egyik lábával a földet taposta, mintha nem tudta volna melegen tartani magát. – És nem állt le. Mint halloween estéjén: gyerünk, játsszunk egyet! Nem mentem bele, de csak rosszabb lett. „Miért nem küzdesz? Nem akarod bemocskolni a kezed? Játsszunk egy játékot, kisherceg, gyere játsszunk!” Neki az egész csak ennyi volt, de én annyira féltem, és próbálkoztam, még egyszer elmondtam, hogy inkább menjünk vissza a Kastélyba, és beszélünk Wrennel. Beszélünk Meredithtel, megoldjuk. És akkor… azt mondta… – Megállt, az arca csúnyán elvörösödött, mintha a szavak annyira aljasak lettek volna, hogy képtelen volt elismételni azokat.

– James, mit mondott?

Határozottan rám nézett, a feje hátradőlt, a szája komor, egyenes vonalat rajzolt, a szeme sötétbe borult. Úgy nézett ki, mint Richard, még a hangja is olyanná vált, amikor megszólalt.

– „Miért nem ismeritek el Oliverrel, hogy egymásra vagytok buzulva, és hagyjátok a csajainkat békén?”

Összeszorult torokkal meredtem rá, a hideg verejtékes rettenet érzése terjedt szét lassan a végtagjaimban.

– Erre én – folytatta James, ismét a saját hangján – azt mondtam: „Nem tudom, miért képzeled azt, hogy Meredith a tiéd, és Wren pedig pláne nem az. Idd magad a halálba, ha ahhoz van kedved! Én léptem.” De nem engedett el.

– Hogy érted?

– Verekedni akart. Máshogy nem engedett el. Próbáltam elmenni mellette, de megragadott, és a csónakház ajtajához vágott. Az nem volt túl stabil, nagyon régi volt, így az betört, és egy halom mindenféle dolog közé estem. Ő nekem rontott, és én a legközelebbi tárgyért nyúltam, ami a csónakhorog volt.

Megállt, a tenyerét a szeméhez nyomta, mintha el akarta volna törölni az emléket. Az ajkai remegtek. Az egész teste reszketett.

– És aztán? – Nem akartam rákérdezni, nem akartam tudni, nem akartam még egy szót hallani.

– És aztán ő nevetett – mondta James gyenge hangon a keze mögül. Szinte hallottam Richard hangját, a sötétben zengő mély, veszélyes kacagást. – Nevetett, és azt mondta, „csináld csak szépfiú, te kisherceg, ha mered”. És megint meglökött. Egészen a kikötő végéig lökdösött azt mondogatva, hogy „nem mered, nem mered, nem fogod megtenni”. Magam mögé néztem, és már ott volt a víz, és én csak a halloweenre tudtam gondolni, és ezúttal ki tartotta volna vissza őt attól, hogy megfojtson? És be nem állt a szája, egyre csak azt mondogatta, hogy nem teszed meg, nem mered, nem mered, nem mered, én meg… – A keze lecsúszott, hogy eltakarja a száját, a szeme a rettenettől tágra nyílt, mintha csak ebben a pillanatban döbbent volna rá, mit is tett.

– Nem akartam – mondta egy halk nyögéssel a keze mögül. – Nem akartam. De annyira féltem, és olyan dühös voltam.

Láttam magam előtt, mi is történhetett. Egy vad, nem tudatos csapás. A becsapódás okozta fájdalom. Az arcra ömlő forró vér okozta döbbenet. Richard lassítva a víz felé zuhan. Borzalmas csobbanás, és még borzalmasabb csend.

– Oliver, azt hittem, meghalt – mondta, de olyan elhaló hangon, hogy alig hallottam. – Esküszöm, azt hittem, már halott. Nem tudtam, mitévő legyek, így hát… rohantam. Szerintem egy pillanatra még az eszem is elvesztettem. Visszaszaladtam a fák közé, és talán egész éjjel rohantam volna, ha nem futok bele Filippába.

Zsibbadtnak, dermedtnek és betegesen kábultnak éreztem magam.

– Hogy micsoda?

Zavarodottan bólintott, mintha nem igazán emlékezett volna, hogy mi is történt ezután.

– Gondolom, aggódott, amiért nem mentem vissza, és engem keresett, én pedig pont belé szaladtam. Csoda, hogy nem esett baja, az a kurva horog még mindig a kezemben volt… Nem tudom, miért is vittem magammal.

– Ő tudta – mondtam, és ez a tény ismétlődve ugrált az agyamban. – Ő tudta?

– Annyira higgadt volt, mint aki számított rá. Még csak nem is kérdezősködött, de tényleg, csak valahogy bevezetett, majd fel az emeletre. Annyira reszkettem, hogy neki kellett lesegítenie a ruháimat, de amint kiment elégetni mindent, ami véres lett, én azonnal hányni kezdtem, és nem tudtam leállni, amíg… – Váratlanul elhallgatott, egy fura gesztussal felém mutatott, mintha nekem kellett volna befejeznem a mondatát.

– Oh, istenem! – tört ki belőlem. Én. Félálomban, félig felöltözve. Ő. Kalapáló szívvel a földön guggolva. – Nem mondtad el. – Ezt csak akkor fogtam fel, amikor megszólaltam, és ez a tény önmagában rosszabb volt minden másnál. – Miért nem mondtad el?

– Nem akartam, hogy tudjad – válaszolta. Újabb lépést tett felém, de ezúttal nem hátráltam. – Filippa, talán mert őrült, nem tudom, de őt semmi sem izgatja… de te? Oliver, te… – A hangja cserben hagyta, és annak hiányában megint felém mutogatott, de ez egy olyan gondolat volt, amit nem fejezhettem be helyette.

– Én micsoda, James? Nem értem.

Hagyta a kezét maga mellé esni, és ismét ugyanolyan tehetetlenül megvonta a vállát.

– Soha nem akartam, hogy úgy nézz rám, ahogy most.

Talán némi rettegés volt ugyan az arcomon, de nem amiatt, amiért ő gondolta. Rátekintettem a hideg holdfényben, törékeny volt, apró és riadt, és a karácsony óta belém zsúfolt ezernyi kérdés, ami feltört bennem, akárhányszor csak ránéztem, egybeforrott, összeolvadt, míg végül csupán egy lett belőle.

– Oliver?

– Igen – mondtam ezt az egy szót, ami egyszerre mindent elfogadott. Nem emlékszem, mikor kezdett sírni, de a könnyei az arcán fénylettek. Bizalmatlanul és zavartan rám nézett.

– Minden rendben – mondtam, inkább magamnak, mint neki. Visszatekintettem a SZÉP felé, és valamiért megnyugtatott, amikor a fejemben Hamlet csendült fel: „Készen kell rá lenni.”[92]

– Minden rendben lesz – ismételtem, bár ennél kevésbé biztos még semmiben sem voltam. – Megoldjuk ezt, de most vissza kell mennünk. – Nem tudom, hogy az „ezt” mit is jelentett, vagy ő mire gondolt, mit jelent. – Vissza kell mennünk, és úgy tennünk, mintha nem lenne semmi gond. Végig kell csinálnunk ezt az éjszakát, és majd azután aggódunk emiatt. Rendben?

Megkönnyebbülés… remény… bármi… valami végre felmelegítette az arcát.

– Jól…

– Igen, jól vagyok – mondtam, ez volt az egyetlen lehetséges válasz, bármit is akart tudni. – Menjünk! – A SZÉP felé fordultam. Megragadta a karomat.

– Oliver – mondta, és egy kérdés lógott a nevem végén.

– Minden rendben – mondtam ismét. – Később. Megoldjuk ezt.

– Leszegezett tekintettel bólintott, de az ujjaival a karomat szorította. – Gyerünk!

Követett, miközben visszarohantunk a színházba. Beosontunk az oldalajtón, majd szétváltunk, én a kulisszák felé mentem, ő a másik irányba a fürdőszoba felé, hogy a zaklatottság minden jelét elűzze az arcáról. Abban a rövidke pillanatban tényleg azon tűnődtem, hogy vajon a „rendben” vagy valami ehhez hasonló még lehetséges-e. De a miénkhez vagy a Lear királyhoz hasonlatos tragédiák már csak így törik össze a szíved: egészen a legutolsó percig elhitetik veled, hogy még lehet boldog a vége.

6. JELENET[93]

Az előadás második fele gyorsan, lendületesen haladt előre. Annyira őrült és szétszórt voltam, amennyire Tom o’ Bedlamnek lennie kellett, ám Fredericknek és Glosternek biztos feltűnt, hogy megváltoztam, mivel mindketten nagyon gyanúsan méregettek a negyedik felvonás végéig.

Az ötödik felvonás Jamesszel indult, ahogy a serege mozgását irányította. Feltűnő sietséggel szónokolt, talán ő is annyira kétségbeesetten be akarta fejezni az előadást, ahogy én, hogy elkülöníthessük magunkat a Toronyban, és kitaláljuk, mi legyen. Röviden szólt Wrenhez, mintha ott se lett volna, és Fredericket a jól megszokott apátiával kezelte.

Camilo közeledett, oldalán Filippával és Meredithtel, utóbbi elég bűnösnek tűnt ahhoz, hogy elhiggyem, talán valakit tényleg megmérgezett. A színpad végében lévő árnyak közt ólálkodva vártam a belépőmre és a darab végére.

Filippa hamar rosszul lett, és Camilo karjáért nyúlt, hogy megtámassza magát.

Filippa: – Rosszul vagyok.

Meredith (félre): – Ha nem volnál rosszul,

Nem bíznám többé méregben soha.

James (Camilóhoz fordulva ledobta a kesztyűjét):

– Itt ellenzálogom. Ki árulónak

Mond, bárki a világon, gaz, hazug.

Hangosan hívott engem elő a rejtekemből. A hírnököket megidézték, a harsonák megszólaltak; Filippa összeesett, majd egy csapatnyi másodéves levitte őt a színpadról.

A hírnök (olvasva): – Ha valaki a seregben, kinek tisztsége vagy rangja van, be akarja bizonyítani Edmund, állítólag glosteri gróf ellen, hogy az több rendbeli hitszegést követett el, jelenjék meg a harmadik harsonaszóra. Ő kész magát védeni.

Az orromat és a számat fedő maszkon keresztül mély levegőt vettem, majd kezemben a kardommal kiléptem a színpadra.

Én: – Tudd: nevem elveszett,

A rágalom fenéje és foga

Marták le rólam azt.

De nemes vagyok, mint

Ellenfelem, kivel megvíni jöttem.

Felsoroltam Jamesnek a bűneit, ő pedig feszült és bensőséges figyelmet szentelt nekem. Válaszában a megszokott rosszindulat és arrogancia rejtőzött. Szavai átgondoltnak tűntek, alázatos tudatában volt azok hamisságának.

James: – Én megvetem, s fejedhez visszavágom

Az árulást, s szívedre halmozom fel

A pokol-hazudta szót, mely elsuhant

Mellettem és alighogy sérthetett,

Melynek most kardom tüstént útat ád,

Hol mindörökre kell feküdnie.

Előrántottuk a kardjainkat, meghajoltunk a másik előtt, és kezdetét vette a végső párbajunk. Majdnem teljes összhangban mozogtunk, a pengéink villantak és csillogtak a mesterséges csillagok alatt. Kezdtem előnyre szert tenni, több csapást vittem be, mint amennyit kaptam, vezetve Jamest a Híd keskeny szája felé. Izzadság csillant a homlokán és a nyaka medrében, a léptei egyre ügyetlenebbé váltak. Belekényszerítettem a terem mély, barátságtalan sötétjébe, míg végül már nem mehetett tovább.

A fémek utolsó összecsapása visszhangzott a fülemben, a vívótőrömmel a karja alá döftem. Megragadta a vállamat, felsóhajtott, a pengéje a Híd tükrös padlóján csattant. Én is elejtettem a kardomat, egyik karomat a háta köré fonva tartottam meg a súlyát, és láttam, ahogy elnézett mellettem, a rendezői balon lévő kulissza ragyogásába. Gwendolyn állt a fény peremén sokktól kiüresedett arccal. Holinshed állt mellette, aki mellett Colborne nyomozó, a jelvénye megvillant a száloptikás csillagfényben.

James ujjai a karomba mélyedtek. Összeszorítottam a fogaimat, és lassan a padlóra eresztettem őt. Mögöttünk Meredithet terelték az előszíntől a kulisszák felé. Camilo figyelte őt kérdésektől elsötétedő arccal.

Meredith: – Ne kérdd, ha ismerem-e?

Camilo: – Magán kívűl van, menjetek nyomába,

Vigyázzatok rá.

Az utolsó másodéves is elhagyta a színpadot. James fölé guggoltam.

Az ibolyaszínű selyemszalag, amit vérként használtunk, bújt elő az inge nyakrésze alól, amit én lassan előhúztam, míg ő beszélt.

– Mivel vádoltok, tettem többet annál – mondta. – Ó, sokkal többet: az idő majd fényre hozza. – Reszketett alattam, az egyik kezemet a mellkasára tettem, hogy nyugton tartsam. – De vége, s úgy nekem is. – Egy fáradt mosolyt formált a szája. – Most szólj, ki vagy te, / Kinek e szerencse szolgált ellenem? / Ha nemes vagy, úgy megbocsátok.

– Legyünk egymáshoz irgalommal. – Elhúztam a sálat az arcából. Mást nem tehettem azért, hogy megnyugtassam. – Edgar vagyok s apádnak gyermeke.

A kulisszák felé lestem. Meredith állt Colborne mellett, és a nyomozó füléhez hajolva mondott valamit. Amikor feltűnt Meredithnek, hogy őt figyelem, összezárta az ajkait, és lassan megrázta a fejét. Visszafordultam Jameshez.

– Az ég igazságos – mondtam –, mert kéjeinkből / Csinál, bennünket ostorozni, eszközt.

James megtörten felnevetett, és mélyen a tüdőmben éreztem, ahogy valami kettétört.

– Jól szólottál: való – mondta –, Megfordult a kerék, s én itt vagyok.

Camilo beszélt mögöttünk, de alig hallottam. A következő sorom neki szólt volna, de inkább Jamesnek mondtam.

– Tudom, / Nemes herceg.

James egy pillanatra felnézett rám, majd felemelte a fejét, és közel húzott magához. Majdnem egy testvéri csók lett, de azért mégsem az. Annál törékenyebb volt, fájdalmasabb. A döbbenet és zavarodottság halk suttogásokat keltett a közönség soraiban. A szívem zakatolt, és annyira fájt, hogy beleharaptam az ajkába.

Éreztem a leheletét, majd elengedtem, visszaeresztettem a padlóra.

Sokáig időzött a csend. Akármi is volt Camilo sora, megfeledkezett róla, így én mondtam a szövegemet.

– Halld röviden / Történetét, s bár megszakadna szívem.

A többire már nem emlékeztem. Nem érdekelt. Camilo félbeszakította a szövegemet, talán ezzel behozva az előbbi kihagyását, hangja bizonytalanul botladozott. James elernyedve hevert a padlón, mintha Edmund élete távozott volna belőle, és bármi is maradt benne a sajátjából, az már kevés volt ahhoz, hogy meg tudjon mozdulni.

Camilo: Ha még van, ami ennél sajnosabb,

Úgy el ne mondd, mert ezt hallván, egész

Lényem bomlásnak indult.

Már nem szólaltam meg. A hangomat feladtam. Egy másodévesnek feltűnt, hogy sem én, sem James nem mondtunk semmit, berohant, és a színpadra szállt csendet szétoszlatta.

– Segítség, ó, segítség!

Hagytam, hogy Camilo társalogjon vele. Felmérték és összeszámolták a holtakat. James ideje már lejárt, de egyikünk sem mozdult, mivel nagyon is tisztában voltunk azzal, mi vár ránk a függöny túloldalán. Szolgák és hírnökök mondták el a sorainkat bizonytalan, félénk hangon. Frederick belépett Wren holttestével a karjában. Frederick is a földre hullott, és másokkal nem törődve a gyász súlyától összeomlott. Camilo – összezuhanó világunk utolsó bástyája – legjobb tudása szerint befejezte a darabot az én soraimmal.

Camilo: – Nehéz idő sújt: itt engedni kell, És mondanunk, mi fáj, nem ami illik.

A legkorosb legtöbbet szenvedett. Ifjabbak, akik itt vagyunk, nem érünk Ily dolgot, s nem jut ily sokáig élnünk.

A csillagok egyszerre hunytak ki. Sötétség ereszkedett le ránk.

A közönség lassan, bizonytalanul tapsolni kezdett. Én Jamesbe kapaszkodtam, míg újra fel nem gyúltak a fények, majd talpra segítettem őt. Wren és Frederick élőholtak módjára feltámadtak. Filippa, Meredith és Alexander előjöttek a kulisszák mögül, de a tekintetüket végig a lábaikra szegezték. Mereven derékból meghajoltunk, és vártuk, hogy ismét kialudjanak a fények. Amikor ez megtörtént, egy sorban elindultunk a kulisszák felé. A függönyt behúzták mögöttünk, a nehéz bársony elzárta a közönség tompa emberi zajait, ahogy felegyenesedtek, talpra álltak.

A fenti jelzőlámpákat felkapcsolták. Az első- és másodévesek elhátráltak az ismeretlen Colborne-tól. Lassan elindult a díszlet szélétől, és úgy figyelte Jamest, mintha más nem is lett volna a világon.

– Nos – mondta –, nem színlelhetünk örökké. Készen áll arra, hogy elmondja az igazat?

James megingott mellettem, beszédre nyitotta a száját. Mielőtt azonban bármilyen hangot is kiadhatott volna, előreléptem, és a döntést ott és abban a pillanatban meghoztam.

– Igen – mondtam. Colborne kétkedve felém fordult. – Igen – ismételtem meg. – Készen állok.

7. JELENET

Fények és szirénák. Kint a testtelen levegőben a közönség tagjai a legjobb ruhájukban, a technikusok feketében és a színészek jelmezben figyelték, ahogy Walton egy kocsi hátuljához vezet, aminek az oldalán a Broadwateri Rendőrség felirat állt. Mindenki suttogott, bámult, mutogatott, de én csak az osztálytársaimat láttam, ahogy egymást átölelték, pont úgy, ahogy aznap a kikötőben. Alexander arcát annyira elöntötte a bánat, hogy már nem maradt hely a döbbenetnek. Filippa csak iszonyú zavarodottságot mutatott ki. Wren ürességet. Meredith valami heveset, amire nem találtam a megfelelő szót. És James arca a kétségbeesést.

Richard állt mellettük, olyan szilárdan, hogy szinte csoda volt, hogy más nem látta őt a lángoló fekete – valamiért még mindig elégedetlen – tekintetével.

Lenéztem, ahogy máris csillant a bilincs a csuklómon, majd beültettek az autó repedezett bőrülésére. Colborne csukta rám az ajtót, és a sűrű, csöndes sötétségben nehezen kaptam levegőt. A következő negyvennyolc órát egy ablaktalan kihallgatóteremben töltöttem langyos vízzel teli apró poharakat simogatva, és válaszolgattam Colborne, Walton, valamint két másik rendőrtiszt kérdéseire, akiknek a nevét azonnal el is felejtettem, amint meghallottam. Elmeséltem James történetét úgy, ahogy ő is nekem, csak a szükséges dolgokon változtattam. Richard Meredith árulása miatt feldühödött rám. Én lendítettem a fejéhez a csónakhorgot a féltékeny félelem hevében. A másnap reggelről nem kérdeztek.

A Lear többi előadását lemondták. Colborne öt zseblámpás rendőrt küldött az alagsorba, akik a Walton jegyzetfüzetébe rajzolt térképemet követték, ott egy pajszerrel és egy csapszegvágóval feltörték a szekrényt. A terhelő bizonyítékon ott hevertek az ujjlenyomataim.

– Most – közölte hűvösen Colborne – lenne itt az ideje felhívni az ügyvédjét.

Természetesen nem rendelkeztem vele, így egy ügyvédnőt rendeltek ki mellém. A kérdés nem az volt, hogy emberölés történt-e, csak az, hogy mennyire súlyos. Az ügyvédnő úgy magyarázta, hogy a legjobb esélyünk az, ha a gondatlanságból elkövetett emberölés helyett az önvédelemből elkövetett emberölésre megyünk rá. Bólintottam, de nem mondtam semmit. Elutasítottam a családom hívását. Nem ők voltak azok, akikkel beszélni akartam.

Hétfő reggel tájékoztattak az új státuszomról, miszerint előzetes letartóztatásba helyeztek, de nem küldtek azonnal a bíróságra. Broadwaterben maradtam, mivel (Colborne szerint) egy nagyobb, zsúfoltabb intézetben talán soha nem jutottam volna el a tárgyalásig. Sokkal inkább úgy tűnt, hogy csak az időt húzta. Még az írásos vallomásom átnyújtása után sem voltam biztos benne, hogy teljesen hitt nekem. Elvégre ő azért jött a SZÉP-be, hogy Jamest tartóztassa le egy „névtelen forrás” által szolgáltatott információk alapján. Meredithre gyanakodtam.

Talán a benne lévő kétely miatt engedélyezett annyi látogatót nekem. Filippa és Alexander voltak az elsők. Egymás mellett ültek egy padon a rács túloldalán.

– Istenem, Oliver – mondta Alexander, amint meglátott. – Mi a fenét keresel te itt?

– Csak… várok.

– Nem úgy értettem.

– Beszéltünk az ügyvédeddel – mondta Filippa. – Felkért, hogy legyek a jellemtanúd.

– Engem viszont nem – tette hozzá Alexander egy apró, keserű mosolyt villantva. – Drogproblémák.

– Ó! – Filippára néztem. – Vállalod? Szorosan keresztbe fonta a karjait.

– Nem tudom. Nem bocsátottam még meg neked ezért.

Az egyik ujjamat végighúztam az egyik köztünk húzódó rácson.

– Sajnálom.

– Fogalmad sincs róla, ugye? Hogy mit tettél? – A fejét rázta, pillantása komor és dühös volt. Amikor újra megszólalt, a hangja ugyanolyan volt. – Az apám tizenhárom éves korom óta börtönben van. Elevenen felfalnak.

Nem tudtam ránézni.

– Miért? – kérdezte Alexander. – Miért tetted?

Tudtam, hogy nem azt kérdezte, miért öltem meg Richardot.

Feszengtem az ágyon, ahol ültem, a kérdés letaglózott.

– Ez olyan, mint a Romeo és Júlia – mondtam végül.

Filippa türelmetlenségének adott hangot, majd azt kérdezte:

– Te meg miről beszélsz?

– Romeo és Júlia – ismételtem meg, és megpróbáltam rájuk tekinteni. Alexander a falnak dőlt. Filippa szikrázó szemmel nézett. – Megváltoztatnátok a végét, ha lehetne? Ha mondjuk Benvolio előlépett volna, azt mondván, „én öltem meg Tybaltot”.

Filippa a fejét lógatta, és a hajába túrt.

– Oliver, te ostoba – mondta. Ezzel nehéz lett volna vitatkozni. Időnként visszajöttek hozzám. Csak úgy beszélgetni. Hogy elmondják, mi történt a Dellecherben. Hogy meséljenek arról, amikor a családom megtudta. Filippa volt egyedül elég bátor ahhoz, hogy telefonon beszéljen az édesanyámmal. Én magam sem voltam elég bátor hozzá. Soha nem hallottam az apám vagy Caroline felől, de nem is számítottam rá.

Colborne egyik reggel Leah-t találta az őrs előtt, zokogott és köveket hajigált az épület oldalához. (Az éj leple alatt szökött el Ohióból, ahogy egyszer én is tettem.) Colborne bevezette hozzám, de a húgom nem beszélt. Csak ült a padon, bámult rám, és szétharapdálta az ajkát. Az egész napot bocsánatkéréssel töltöttem, de hiába, aztán éjjel Colborne feltette egy hazafelé tartó buszra. Walton biztosított róla, hogy felhívta a szüleimet, hogy tudassák velük, merre van a lányuk.

A tárgyalásom előtt nem láttam Meredithet, és csak Alexanderen, Filippán és az ügyvédemen keresztül hallottam felőle. Kétségbeesetten keresnem kellett volna a lehetőséget, hogy elmagyarázzam a történteket, de mégis mit mondhattam volna? Addigra már megkapta a válaszát a hozzám intézett utolsó kérdésére.

Azért gyakran gondoltam rá. Többször, mint Frederickre, Gwendolynra, Colinra vagy Holinshed dékánra. Wrenre egyáltalán nem is akartam. Természetesen az egyetlen személy, akit tényleg látni akartam, az James volt.

Az elzárásom első hetének a közepén jött. Hamarabb számítottam rá, de Alexander szerint napok óta ez volt az első alkalom, hogy képes volt felkaparni magát a padlóról.

Aludtam, amikor megérkezett, a hátamon feküdtem a keskeny ágyon még mindig abban az állandó kábulatban, amibe a Lear óta rekedtem. Éreztem, hogy valaki áll a cellám előtt, így lassan felültem. James ült a padlón a rácsok előtt, sápadt volt, és áttetsző, mintha fények, emlékek és illúziók részleteiből varrták volna össze rongybaba módjára.

Lecsúsztam az ágyamról, váratlanul gyengén éreztem magam, majd leültem vele szemben.

– Nem hagyhatom, hogy ezt tedd – mondta. – Azért nem jöttem hamarabb, mert nem tudtam, mit tegyek.

– Ne! – mondtam azonnal. Szerepem volt az egészben, nem igaz? Követtem Meredithet az emeletre anélkül, hogy belegondoltam volna, mi történhet, ha Richard rájön. Meggyőztem Jamest, hogy hagyja Richardot a vízben, amikor más nem tudta. Jócskán kivettem a részem tragikus hibákból, és nem kértem, hogy mentsenek fel alóluk. – Kérlek, James! – mondtam. – Ne tedd semmissé, amit tettem.

Hangja karcosan és nyersen tört fel a torkából.

– Oliver, nem értem – mondta. – Miért?

– Tudod, miért. – Többé már nem akartam színlelni.

(Nem hiszem, hogy valaha megbocsátott nekem. A bebörtönzésem után eleinte gyakran meglátogatott. Amikor jött, mindig arra kért, engedjem őt jóvátenni mindent. Mindig elutasítottam. Addigra már tudtam, hogy túlélhetem a börtönéveket csendben számolva a napjaimat, mígnem minden bűnömért vezekeltem. Ám az ő lelke finomabb volt, teljesen legyűrte volna a bűn, és nem hiszem, hogy túlélte volna. Minden alkalommal egyre nehezebben fogadta a visszautasításomat. Legutoljára hat évvel a börtönbe kerülésem után látogatott meg, akkor már hat hónapja nem láttam őt. Idősebbnek tűnt, betegnek, kimerültnek.

– Oliver, könyörgöm – mondta. – Ezt nem bírom tovább. – Amikor megint elutasítottam, áthúzta a kezemet az asztalon, megcsókolta, majd megfordult, és elindult. Amikor megkérdeztem, hová megy, azt mondta: – A pokolba. Északra. Sehova. Nem tudom.)

A tárgyalásom kegyesen rövid lett. Filippát, Jamest és Alexandert behívták tanúskodni, de Meredith nem akart mondani semmit, sem a védelem ügyében, se másképp, és minden kérdésre ugyanazt a semmitmondó választ adta: „Nem emlékszem.”

Az elhatározásom minden egyes alkalommal, amikor ránéztem, kissé megtört. A többi ismerős arcot elkerültem. Wrenét és Richard szüleiét. Leah-ét és anyámét, akiké könnyektől elmosódott és távoli volt. Amikor rám került a sor, hogy mondjak valamit, az írott vallomásomat idéztem mindenféle érzelem és körítés nélkül, mintha csak egy újabb betanult monológ lett volna. A végén úgy tűnt, mindenki bocsánatkérésre várt, de részemről ilyen nem történt. Mit is mondhattam volna? A sötétség fia, ez itt, enyém.[94]

Megegyeztünk gondatlanságból elkövetett emberölésben (valamint az igazságszolgáltatás akadályozásában), mielőtt az esküdtszék ítéletet hirdetett volna. Egy busz néhány mérföldnyire délre vitt. Leadtam a ruháimat és a személyes tárgyaimat, majd megkezdtem a tízéves büntetésemet ugyanazon a napon, amikor a dellecheri tanév véget ért.

Colborne arca az utolsó ismerős arc, amit láttam.

– Tudja, még mindig nem késő ahhoz – mondta –, hogy bevallja, ha van az igazságnak egy másik változata.

Valahogy meg akartam köszönni neki, hogy nem akart hinni nekem.

– Én meglehetős becsületes vagyok – ismertem el –, mégis oly dolgokkal vádolhatnám magamat, hogy jobb lett volna, ha anyám világra sem szül. Ily fickók, mint én, mit is mászkáljanak ég s föld között! Cinkos gazemberek vagyunk mindnyájan: egynek se higgy közülünk.[95]

EPILÓGUS

Teljesen leszívva érzem magam a történetem végén, mintha az elmúlt órákban beszéd helyett szabadon véreztem volna.

– Semmit se vallok – mondom Colborne-nak. – Tudtok, a mit tudtok; / E percztül egy szót sem szólok tovább.[96]

Elfordulok a Torony ablakától, és a tekintetét kerülve elhaladok mellette a lépcső felé. Tiszteletteljes csendben követ engem lefelé a könyvtárig. Filippa ott van, a kanapén ül a Téli rege egy példányával az ölében. Felnéz, és a halványuló esti fény megvillan a szemüvegén. A szívem kissé megkönnyebbül a látványa miatt.

– Már csaknem virrad – mondja Colborne-nak – S még is, hiszem, tisztán nem értitek / Ez eseményeket.[97]

– Viszont többet már nem kérhetek Olivertől – válaszolja. – Megerősítette néhány régóta fennálló gyanúmat.

– Könnyebben pihen majd így, kevesebb rejtéllyel az elméjében?

– Őszintén szólva nem tudom. Azt gondoltam, hogy a lezárás elviselhetőbbé teszi, de most már nem vagyok ebben olyan biztos.

A terem széle felé indulok, és a szőnyegen lévő hosszú, fekete égésnyomot bámulom. Hogy elmondtam mindent Colborne-nak, most úgy érzem magam, mintha kihúzták volna a lábam alól a talajt. Már semmim sem volt, még titkaim sem.

A nevem hallatán visszafordulok a többiekhez.

– Oliver, egy kérdést még megenged? – kérdezi Colborne.

– Kérdezhet – mondom. – Választ viszont nem ígérhetek.

– Jogos. – Filippára néz, majd ismét rám. – Most mihez kezd?

Csak kíváncsi vagyok. Most mi lesz?

A válasz annyira egyértelmű, hogy meglep, ez meg se fordult a fejében. Először tétovázom, nem igazán akarom felfedni. Aztán elkapom Filippa tekintetét, és rájövök, őt is érdekli.

– Úgy volt, a testvéremnél maradok, tudja, Leah-nál. A doktoriját végzi Chicagóban – mondom. – Nem hibáztatnám az egész családomat, ha látni se akarnának. Viszont leginkább, és ezt már tudnia kell, mindennél jobban látni akarom már Jamest.

Valami különös dolog történik. Nem látom az arcukon azt a bosszúságot, amire számítottam. Colborne Filippához fordul vészjóslóan tágra nyílt szemmel. Filippa felül a kanapén, és az egyik kezével int neki, hogy ne mondjon semmit.

– Pip? – mondom. – Mi a gond?

Lassan feláll, kiegyenesíti a farmerjén lévő láthatatlan gyűrődéseket.

– Van valami, amit nem mondtam el neked. – Nyelek egyet, legyűröm a késztetést, hogy a szobából kirohanva soha ne tudhassam meg, amit közölni akar. Azonban a helyemen maradok, a földbe gyökerezik a lábam a rettegéstől, elvégre nem tudni sokkal rosszabb. – Attól féltem, hogyha elmondom neked, amíg bent vagy, akkor soha nem akarnál kijutni – folytatja. – Ezért inkább vártam.

– Elmondani? Mit? – kérdezem. – Mit?

– Oh, Oliver – mondja, hangja annyira távolinak tűnik, mintha a saját visszhangja lenne. – Annyira sajnálom. James elment.

A világ eltűnik alólam. Vakon a mellettem lévő könyvespolchoz nyúlok, hogy valamibe megkapaszkodhassak. Rámeredek az égésnyomra a szőnyegen, és a saját szívverésemre figyelek, de nem hallok semmit.

– Mikor? – kérdezem, csak ennyit sikerül mondanom.

– Négy évvel ezelőtt – mondja halkan. – Már négy éve.

Colborne lehajtja a fejét. Miért? Szégyelli magát, hogy kiszedte belőlem a történetet úgy, hogy ő végig tudta, én pedig nem?

– Hogy történt? – kérdezem.

– Lassan. A bűntudat miatt, Oliver – mondja. – A bűntudat ölte meg. Mit gondoltál, miért nem látogatott többé? – Keserűség szűrődött ki a hangjából, de nem éreztem szánalmat emiatt. Nem maradt hely neki. Nem maradt hely a haragnak sem. Csak a veszteség katasztrofális érzésének. Filippa még beszél, de alig hallom a szavakat. – Tudod, milyen volt. Ha mi mindent kétszeresen éreztünk, akkor ő négyszeresen.

– Mit csinált? – követelem a választ. A szavai aprók. Alig kivehetők.

– Megfulladt – feleli. – Vízbe fojtotta magát. Istenem, Oliver, annyira sajnálom. El akartam mondani, mi történt, de annyira féltem, mit tennél. – Az biztos, hogy ettől még most is tart. – Sajnálom.

Széthullok. Semmivé leszek.

Hirtelen úgy érzem, mintha egy negyedik személy is lenne a szobában. Tíz év után először arra a székre nézek, ami mindig Richardé volt, és azt látom, hogy nem üres. Ott ül elterülve oroszlánszerű arroganciával. Engem néz borotvaéles mosolyával, és rájövök, hogy ez az a végkifejlet, a megtorlás, a finálé, amire annyira várt. Csak addig időzik, hogy diadalittasan összeszűkülő szemmel jól megnézzen magának, majd ő is elmegy.

– Szóval… – mondom, miután elég levegőt gyűjtök a beszédhez. – Most már tudom.

Nem szólok egészen addig, míg el nem búcsúzunk Colborne-tól a Hallnál. A napnak már vége, az éj leszállt, és a sötétség világába zárt minket, míg mi sétáltunk az erdőn át. Ma éjjel nincsenek csillagok.

– Oliver – mondja Colborne, amikor ismét a Hall árnyékában állunk. – Sajnálom, hogy a nap így ért véget.

– Nagyon sok mindent sajnálok.

– Ha bármit is tehetek magáért… Nos, tudja, hol talál. – Máshogy néz rám, ahogy azelőtt még soha, és ráeszmélek, hogy végre megbocsátott nekem, most, hogy tudja az igazat. Kezet nyújt, én elfogadom. Kezet rázunk. Aztán elindulunk, mindketten más-más irányba.

Filippa az autónál vár.

– Elviszlek, ahová csak szeretnéd – mondja –, ha megígéred, hogy nem kell aggódnom.

– Nem – mondom. – Azt nem. Egy életre eleget aggódtunk már, nem gondolod?

– Tíz életre is eleget.

A kocsinak támaszkodom mögötte, és sokáig állunk úgy a Hallra bámulva. Hamis nagyságában a Dellecher címere mered vissza ránk.

– Mind felejtve van? – kérdem. – El iskolánk? az ártatlan gyerekkor?[98]

Vajon Filippa ráismer az idézetre? Az ő sora volt egykor, a harmadév gondtalan napjaiban, amikor mind azt hittük, sérthetetlenek vagyunk.

– Sohasem feledjük – mondja. – Ez a legrosszabb. A talpammal a földet kaparászom.

– Egy dolgot még mindig nem értek.

– Mit?

– Ha mindvégig tudtad, miért nem szóltál senkinek?

– Istenem, Oliver, hát nem egyértelmű? – Vállat von, mivel nem felelek. – Ti voltatok az egyetlen családom. Én magam öltem volna meg Richardot, ha ezzel a többieket biztonságban tudhatom.

– Ezt megértem – mondom, közben magamban azt gondolom, hogy ha ő tette volna, minden bizonnyal meg is úszta volna. És igazából bármelyikünk megtehette volna. – De nekem, Pip? Miért nem mondtad el nekem?

– Jobban ismerlek, mint te magadat – mondja, és tízévnyi bánatot hallok ki a hangjából. – Megrémültem, hogy pontosan azt tennéd, amit végül tettél is.

A mártírságom nem önzetlen eredetű. Nem tudok Filippára nézni a szégyen miatt, amiért annyi kárt okoztam; mint akinek a mellkasára bombát rögzítettek, és a járulékos veszteséggel mit sem törődve kész volt arra, hogy felrobbantsa magát.

– Frederick és Gwendolyn hogy vannak? – kérdezem valami könnyedebb beszédtémába kapaszkodva. – El is felejtettem megkérdezni.

– Gwendolyn még mindig ugyanolyan – közli velem egy vigyor kíséretében, ami amint megjelenik, már el is illan. – Bár szerintem már némi távolságot tart a hallgatókkal.

Bólintok, nincs hozzáfűznivalóm.

– És Frederick?

– Még mindig tanít, de már lassul le – mondja. – Sokat kivett ez belőle. Sokat kivett mindannyiónkból. Viszont máskülönben nem is lenne rám szükségük, hogy rendezzek, szóval legalább ennyi jó van a dologban.

– Gondolom – motyogom, mint egy üres visszhang. – És Camilo? – Nem tudom, hogy is kezdődött köztük, de gyanítom, a negyedéves hálaadás alatt. Mennyire szétszórtak lehettünk, hogy nem vettük észre.

Apró, bűnbánó mosoly jelenik meg az arcán.

– Semmit sem változott. Minden második héten kérdez felőled, amikor hazamegyek.

Az ezt követő rövid hallgatása alatt majdnem meg is bocsátok neki. Minden második héten.

– Hozzámész feleségül? – kérdezem. – Már elég régóta tart.

– Ő is ezt mondja. Ezért azért már visszajönnél, ugye? Kell valaki, aki az oltárhoz kísér.

– Csak ha Holinshed vezeti a ceremóniát.

Nem az a határozott ígéret, amit hallani akart. Azt viszont nem fogja megkapni. James elment, és már semmiben sem vagyok biztos.

Még egy ideig szótlanul állunk egymás mellett. Majd azt mondja:

– Későre jár. Hová vihetlek? Tudod, hogy mi is szívesen látunk.

– Nem – mondom. – Köszönöm. A buszpályaudvar jó lesz. Beszállunk a kocsiba, elindulunk, és csendben utazunk.

Tíz éve nem jártam Chicagóban, és a kelleténél sokkal tovább tart, míg megtalálom a címet, amit Filippa vonakodva leírt. Egy szerény, ám elegáns városi ház, ami pénzről, sikerről és a háborítatlanság iránti igényről árulkodik.

Hosszan állok a járdán, mielőtt bekopognék az ajtón, és a hálószoba ablakát bámulom, ahonnan tompa fehér fény szűrődik ki. Már hét éve nem láttam őt, csak akkor egyszer látogatott meg, hogy közölje velem, hogy én ugyan nem verek át senkit. Őt legalábbis biztos nem.

„Az az ingdarab a szekrényben” – mondta. – Nem a tiéd volt, nem az volt rajtad aznap éjjel. Én már csak tudom.”

Olyan mély levegőt veszek, amekkorát csak tudok (a tüdőmet még mindig aprónak érzem), aztán bekopogok. Míg a verandán várakozom a meleg nyári árnyékban, arra gondolok, vajon szólt-e neki Filippa.

Amikor ajtót nyit, a szeme már könnyes. Keményen pofon vág, amit én ellenkezés nélkül fogadok. Sokkal rosszabbat érdemlek. Halkan sértett elégedettségének ad hangot, majd szélesre tárja az ajtót, hogy beengedjen.

Meredith éppolyan tökéletes, ahogy az emlékeimben. A haja, bár nem sokkal, de rövidebb. A ruhái, bár az se sokkal, de lazábbak. Bort töltünk magunknak, de nem isszuk meg. A nappaliban ülünk, ő egy széken, én a mellette lévő kanapén, és beszélgetünk. Órákon át. Egy évtizednyi ki nem mondott dologról.

– Sajnálom – mondtam, egy igen hosszú csend után elegendő bátorságot gyűjtve. – Tudom, hogy nincs jogom rákérdezni, de… ami James és közted történt Gwendolyn óráján, az megesett máskor a színpadon kívül is?

Bólintott, de nem nézett rám.

– Egyszer, pont azután. Azt hittük, másfelé megyünk, de beléptem a zeneterembe, és ott volt ő is. Azonnal sarkon fordultam, de megragadott, és mi…

Tudom anélkül, hogy elmesélné, mi történhetett.

– Nem tudom, mi vett rá minket. Meg kellett értenem, téged, őt és azt, hogyan csavarhatott olyan szorosan az ujja köré. Más ötletem nem volt – mondja. – De vége lett, amint elkezdődött. Hallottuk, hogy valaki közeledik… Filippa, ki más; biztos tudta, hogy valami nincs rendben, mi pedig észhez tértünk. Aztán csak ott álltunk. Majd James azt kérdezte: „Mire gondolsz?” Én azt feleltem: „Ugyanarra, amire te.” Még a nevedet sem kellett kimondanunk. – Fanyar arccal a vörösborba meredt. – Csupán egy csók volt, de jó ég, pokolian fájt.

– Tudom – mondom neheztelés nélkül. Melyikünk is mondhatná, hogy ellene többet vétkeztek, mint amennyit ő vétkezett? Annyira manipulálhatóak voltunk, a zavarodottság remekművei.

– Azt hittem, hogy akkor vége lett – mondja feszült és bizonytalan hangon. – De a Lear-buli éjszakáján én a mosdóban voltam, a sminkemet igazítottam, és éreztem, ahogy valaki megérinti a derekamat. Először azt hittem, te vagy az, de ő volt, és nagyon részeg volt, és úgy beszélt, mint egy bolond. Ellöktem, és azt mondtam: „James, mi ütött beléd?” Ő azt mondta: „El se hinnéd, ha elmondanám.” Megint megragadott, de sokkal erőszakosabban. Fájt. Azt mondta: „Vagy talán a világon csak te hinnél nekem, de minek ellenkezni? Ami történt, megtörtént, és majd méltányosan szolgáltatnak igazságot mindkettőnknek.” És ennyiből már tudtam is. Éppen hogy, de sikerült eljönnöm. Kimentem a Kastélyból, és egyenesen Colborne-hoz mentem. Elmondtam neki mindent, amit tudtam. A kikötőről és arról a reggelről semmit, de minden mást. El akartam mondani neked, ott az átjáróban, de féltem, hogy valami hülyeséget tennél, mondjuk, segítenél neki elszökni a szünet alatt. Soha nem gondoltam volna…

A hangja elnémult.

– Meredith, sajnálom – mondom. – Nem gondolkoztam. Nem érdekelt, mi lesz velem, de arra gondolnom kellett volna, mi lesz veled.

Nem néz rám, de azt mondja:

– Egy dolgot muszáj most megtudnom.

– Persze. – Ennyivel tartozom neki.

– Rólunk. Olyan hosszú ideig. Abból bármi is valódi volt, vagy mindvégig tudtad, és mi csak amolyan „ingyen szabadulhatsz a börtönből” kártya voltunk Jamesnek? – Rám mered azzal a sötétzöld szemével, én pedig rosszul vagyok.

– Istenem, Meredith, dehogy. Fogalmam sem volt róla – közlöm vele. – Valódi voltál számomra. Néha úgy hittem, te voltál az egyetlen, ami valódi volt.

Bólint, mintha hinni akarna nekem, de valami meggátolja ebben. Azt mondja:

– Szerelmes voltál belé?

– Igen – mondom ki egyszerűen. James és én olyan szenvedéllyel voltunk a másik felé, amiről Gwendolyn egyszer mesélt nekünk: öröm és düh és vágy és kétségbeesés. Végül is olyan különös lett volna? Többé már nem csodálkozom, nem értetlenkedek, nem szégyellem. – Igen, az voltam. – Ez nem a teljes igazság. A teljes igazság az, hogy még mindig szerelmes vagyok belé.

– Tudom. – Kimerültnek hangzott. – Akkor is tudtam, csak úgy tettem, mintha nem tudnám.

– Ahogy én is. Ahogy ő is. Sajnálom.

Megrázza a fejét, egy pillanatra kitekint a sötét ablakon.

– Én is sajnálom. Tudod, ami vele történt.

Nagyon fáj beszélni róla. A fogaim sajognak a fejemben. Beszédre nyitom a számat, de helyette csak egy sóhaj tör elő, zokogás és a gyász – ezeket eddig a sokk tartotta kordában, de most átszakad a gát. Előredőlök, az a fura, eltorzult nevetés, ami tíz éven át volt a torkomba rekedve, végre kitört belőlem.

Meredith talpra ugrik a székéből a borospoharát is feldöntve, de az üvegtörésre oda se figyel. A nevemet mondja, és tucatnyi más dolgot, amit alig hallok.

A gyötrelemnél nincs kimerítőbb dolog. A következő negyedóra teljesen leszív, a megtépázott torkom fáj, az arcom forró és a könnyektől ragadós. A padlón heverek, nem emlékszem, hogy kerültem oda, és Meredith mellettem ül a fejemet tartva, mintha az egy értékes, törékeny valami lenne, ami bármikor összetörhet. Fél órán át meg se szólalok, majd segít felállnom, és az ágyhoz vezet.

A komor sötétben fekszünk egymás mellett. Egyre csak Macbeth jár a fejemben, a képzeletemben James arcát viseli, és azt üvölti: „Ne alugyatok! / Macbeth az álmot meggyilkolja!”[99] Ó, balzsam ez a sérült elmének. Olyannyira aludni akarok, de ebben nem is reménykedhetek.

Mégis másnap reggel duzzadt szemmel pislogva ébredek, az ablakon a felkelő nap fénye áramlik be. Valamikor az éjszaka során Meredith megfordult, most az arcával a vállamon fekszik, mögötte a haja szétterülve.

Ugyan soha nem került szóba, mégis valahogy eldőlt, hogy határozatlan időre Meredithnél maradok. Míg a szakmai életében emberek zsongtak körülötte, a magánéletét leginkább elvonultan tölti, könyvekkel, szavakkal és borral töltve ki a hosszú órákat. Az egyik héten megismételjük a New York-i karácsonyunkat, de sokkal óvatosabban. Én a kanapén ülök egy bögre teával a könyökömnél és egy könyvvel a térdemen, néha olvasok, néha csak a lapokat bámulom. Először velem szemben ül. Aztán mellettem. Majd a fejével az ölemben fekszik, míg én az ujjaimmal a haját simogatom.

Amikor erről mesélek Leah-nak, nem tudom megállapítani, hogy csalódott vagy megkönnyebbült.

Alexander felhív, és belemegy, hogy megigyunk valamit, amikor legközelebb a városban jár. Abban nem is reménykedem, hogy Wrenről hírt kapok; Meredith elárulja, hogy Londonban van, dramaturgként dolgozik, és a világtól tartva elvonultan él. Jamesről többé nem beszélünk. Tudom, hogy bármi is történjék, akkor sem fogunk.

Filippa hív, engem keres. Közli, hogy küldött valamit postán. Két nappal később megérkezik egy sima barna boríték, benne egy kisebb fehér borítékkal. James kézírásának látványától egy pillanatra kihagy a szívem. A kanapé párnája alá rejtem, elhatározva, hogy majd kinyitom, amikor Meredith nincs ott.

A következő héten Los Angelesbe megy forgatásra. Egy kulcsot helyez az éjjeliszekrényre, megcsókol, és hagy aludni az ágyban, amire egyre inkább úgy gondolok – talán ez még korai –, hogy a mi ágyunk. Amikor újra felébredek, előveszem James levelét.

Ekkorra már többet tudok arról, mi is történt. Elautózott északra a Berkeley-n kívül eső apró lakásából, és a San Juan-szigetek jeges vizébe fulladt. A kompátkelőnél leparkolt kocsijában hagyta a kulcsait, egy üres doboz Xanaxot és egy pár szinte teljesen egyforma borítékot. Az egyikre nem írt semmit, nem volt lezárva sem, és egy rövid kézzel írt búcsúüzenetet tartalmazott, de sem magyarázatot, sem vallomást arról, ami évekkel ezelőtt történt. (Legalább tiszteletben tartotta az utolsó neki intézett kérésemet.) A másikra csak egyetlen szót írt:

OLIVER

Esetlen ujjakkal nyitottam fel. Tízsoros szöveget róttak a lap közepére. James kézírása, de sokkal szakadozóbb, mintha sietve írta volna egy kifogyóban lévő tollal. Felismerem a szöveget, egy csapongó, mozaik-monológ, ami a Perikles egyik korai jelenétéből lett összeollózva:

Oh! szirtre sújtva, partról partra űzvén

Hullámok élve csak azért hagyának,

Hogy elgondoljam, mily közel halálom.

Mi voltam, elfeledtem; mi vagyok,

Ínség tanít meg gondolóra venni.

Megvett a fagy már; vérem csupa jég;

Nyelvemnek is csak alig adhat annyi

Élethevet, hogy esdhessen: segélyt!

S ha ezt nem adtok, kérlek, a halottnak

Sírt ássatok: ’sz én is ember vagyok![100]

Háromszor is elolvasom azon tűnődve, vajon miért ilyen különös, homályos részletet hagyott rám, majd eszembe jut, hogy azóta nem hallottam ezeket a szavakat, hogy ő kántálta ezeket nekem részegen a Del Norte partján a homokban fekve, mintha csak az apály sodorta volna oda mellém.

Tisztában vagyok vele, hogy elkeseredettségemben igyekszem értelmet találni ebben az őrületben, és míg az alakot ölt, gyanakvó vagyok, félek reménykedni. Ám a szövegből levont következtetéseket és a történetünk apró részleteit lehetetlen figyelmen kívül hagyni, túlságosan kritikusak egy olyan aprólékos tanulónak, mint amilyen James, hogy szemet hunyjak felette.

Amikor már nem bírok egy újabb tétlen pillanatot elviselni, felrohanok az irodába, a fejem zsong attól, hogy mik lettek volna Perikles utolsó szavai, ha nem kért volna segítséget.

Az asztalon a számítógép életre kel, amint megérintem az egeret, majd egy végtelennek tűnő perc múlva az interneten vagyok, és James Farrow 2004 zord telén történt halálával kapcsolatos minden elérhető információt felkeresek. Átrágok öt régi cikket, majd hatot, tízet, mind ugyanarról ír. December utolsó napján vízbe fojtotta magát, és bár a helyi hatóságok a fagyos vizet hosszú mérföldeken és napokon át kutatták, a testét soha nem találták meg.

Exeunt omnes[101]

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

A könyv írása során olyan sok különböző Shakespeareválogatással és egyes darabok különböző kiadásaival dolgoztam, hogy lehetetlen lenne mindet felsorolni anélkül, hogy ne lenne hosszabb az irodalomjegyzék a történetnél. Azonban mégis néhány kötet valóban kiemelkedő, így azok említésre (és az örök hálámra) érdemesek. A The Riverside Shakespeare (2. kiadás) nemcsak a könyv írásánál volt szinte állandó társam, de minden Shakespeare-rel kapcsolatos munkám során is, amióta csak 2010-ben a tulajdonomba került. Újabban, és kiváltképp a kézirat átírásának bonyolult folyamata során, a The Norton Shakespeare-re (3. kiadás) támaszkodtam, amely igen eltökélten megőrizte a „csodát és a relevanciát”, ahogy azt Stephen Greenblatt jellemezte a 2015 októberében tartott nyitópartin. Ahogy a Riverside, úgy ez is elengedhetetlenné vált, főleg a Lear király szöveglabirintusában való tájékozódásban. További két könyv említését vétek lenne kihagyni: Patsy Rodenberg Speaking Shakespeare című műve, amely jelentős hatással volt Gwendolyn színházi filozófiájára; valamint a René Girard által írt Theatre of Envy, amit ha Oliver kicsit hamarabb olvasott volna, akkor talán a legtöbb félresiklott dolgot megelőzhette volna.

Ezúton is elismerem, hogy Shakespeare teljes életművén önfeledt könnyedséggel rágtam át magam. A negyedéves színjátszók az egyszerű angolt beszélik úgy, hogy shakespeare-i szavakkal, idézetekkel, szófordulatokkal és kifejezésekkel színesítik azt, és ez szinte már új (és tagadhatatlanul is kivételesen mesterkélt) dialektusnak is tekinthető. Mivel ez egy természetes és szabályozatlan jelenség, néhány esetben a Bárdtól kölcsönzött idézetek – amelyeket az átláthatóság miatt dőlt betűvel lettek jelölve függetlenül attól, hogy az líra vagy próza – nem szóról szóra lettek átvéve. Ez a nyelv kreatív szabadsága. A történet érdekében a Shakespeare és társai (akárkik is voltak) által írt szövegek mindig vagy a szereplők szájának, vagy Oliver agyának a szűrőjén estek át, így apróbb átalakuláson mentek keresztül.[102] A korai modern helyesírás szeszélyei szabályozva lettek a mai olvasó érdekében, és úgy központoztam a szöveget, amely leginkább a jelenet vagy az elbeszélő érdekeit szolgálta. Ahogy James is megjegyzi az V. felvonásban: „A vesszők a betűszedőkre tartoznak.” Ám akármilyen apró eltérés is található benne, a Mintha gonoszok volnánk azzal a szándékkal íródott, hogy William Shakespeare előtt tisztelegjen, akinek jócskán kijutott a rágalmazókból, a becsmérlőkből és az ellenzőkből. („Be bolond az ember faj!”[103]

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sokkal tartozok Arielle Datz-nak, aki nagyon nagyot vállalt, és nagyon fiatal íróval, számos szakadéktól elterelve őt, valamint a kiadás folyamatán végig csalhatatlan türelemmel és lankadatlan lelkesedéssel kísérte. Christine Koppraschnak, aki a legszörnyűbb vicceimen is nevetett, és a történetmesélés művészetével kapcsolatos lenyűgöző hozzáértésével és meglátásaival csodákat művelt a kusza kézirataimmal. Mindenkinek a Flatiron Booksnál, akik elszántsága, kreativitása és a könyvek iránti szeretete olyan ösztönzően hatott rám. Chris Parris-Lambnek, akinek az útmutatása nélkül a kezdőszakasznál sem jutottam volna tovább. A King’s College-i mesterszakos hallgatótársaimnak, akik igazolták azon meggyőződésemet, hogy igenis emberek lehetnek eléggé megszállottak ahhoz, hogy egész párbeszédeket folytassanak le Shakespeare-idézetekkel. Margaretnek, aki minden panaszomat meghallgatta. Korai olvasóimnak (Madisonnak, Crissynek és Sophie-nak), akiket borral fizettem le a felbecsülhetetlen visszajelzésükért. A Chapel Hillen lévő barátaimnak (Bailey-nek, Carynek és a Simpson családnak), az ő jó szándékuk sosem ingott meg, még a bénító művészi szorongásom árnyékában sem. A tanároknak, rendezőknek és professzoroknak (Natalie Dekle-nek, Brooke Linefskynek, Greg Kable-nek, Ray Dooley-nak, Jeff Cornellnek és Farah Karim Coopernek), akik bátorítottak, és megerősítettek a Shakespeare iránti rajongásomban. Nagymamámnak, aki kiskoromtól fogva táplálta az irodalom iránti szeretetemet, és hagyta meginni az összes teáját és italainak nagy részét, míg a könyvtára sarkában a kéziratomon dolgoztam. És a szüleimnek, akik számtalan próbára elvittek, végigülték számos igazán borzalmas darabomat, elolvasták egy csomó hasonlóan szörnyű első vázlatomat, és sohasem becsmérelték a nem túl praktikus szenvedélyemet. Mindezért fogadjátok „hő köszönetem”.[104]

Megjegyzések

[←1]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←2]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←3]

Kettős kockázat elve: kétszer elítélni valakit ugyanazért a bűnért.

[←4]

William Shakespeare: Szeget szeggel (Mészöly Dezső fordítása)

[←5]

William Shakespeare: Szonettek – 27. szonett (Szabó Lőrinc fordítása)

[←6]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←7]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←8]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←9]

[←10]

William Shakespeare: Ahogy tetszik (Rákosi Jenő fordítása)

[←11]

William Shakespeare: V. Henrik király (Lévay József fordítása)

[←12]

Bore’s Head jelentése: „unalom feje”, de hangzása hasonlít a Boar’s Headre, ami azt jelenti: „a vaddisznó feje”. (a ford.)

[←13]

William Shakespeare: Tévedések vígjátéka (Arany László fordítása)

[←14]

William Shakespeare: V. Henrik király (Lévay József fordítása)

[←15]

William Shakespeare: A velencei kalmár (Ács Zsigmond fordítása)

[←16]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←17]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←18]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←19]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←20]

William Shakespeare: Julius Ceaser (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←21]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←22]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←23]

William Shakespeare: Ahogy tetszik (Rákosi Jenő fordítása)

[←24]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←25]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←26]

William Shakespeare: Szeget szeggel (Mészöly Dezső fordítása)

[←27]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Macbeth (Szász Károly fordítása).

[←28]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←29]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←30]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←31]

William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←32]

William Shakespeare: Téli rege (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←33]

William Shakespeare: A vihar (Fábri Péter fordítása)

[←34]

William Shakespeare: IV. Henrik király – Első rész (Lévay József fordítása)

[←35]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←36]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←37]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←38]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←39]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←40]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←41]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←42]

William Shakespeare: VI. Henrik – Második rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←43]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←44]

Eredeti címe: Theatre of Envy.

[←45]

William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←46]

William Shakespeare: Othello, a velencei mór (Szász Károly fordítása)

[←47]

William Shakespeare: Cymbeline (Rákosi Jenő fordítása)

[←48]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←49]

William Shakespeare: A két veronai nemes (Szabó Magda fordítása)

[←50]

William Shakespeare: Cymbeline (Rákosi Jenő fordítása)

[←51]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←52]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←53]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←54]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←55]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←56]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←57]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←58]

William Shakespeare: Macbeth (Szász Károly fordítása)

[←59]

William Shakespeare: Macbeth (Szász Károly fordítása)

[←60]

William Shakespeare: IV. Henrik király – Második rész (Lévay József fordítása)

[←61]

William Shakespeare: Julius Caesar (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←62]

William Shakespeare: VI. Henrik király – Első rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←63]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←64]

William Shakespeare: Ahogy tetszik (Rákosi Jenő fordítása)

[←65]

William Shakespeare: III. Richard király (Szigligeti Ede fordítása)

[←66]

William Shakespeare: János király (Arany János fordítása)

[←67]

William Shakespeare: Antonius és Cleopatra (Szász Károly fordítása)

[←68]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←69]

Jelentése: titkos szeretők.

[←70]

William Shakespeare: Sok hűhő semmiért (Mészöly Dezső fordítása)

[←71]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←72]

William Shakespeare: János király (Arany János fordítása)

[←73]

William Shakespeare: III. Richard király (Szigligeti Ede fordítása)

[←74]

William Shakespeare: A vihar (Fábri Péter fordítása)

[←75]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Romeo és Júlia (Szász Károly fordítása).

[←76]

William Shakespeare: VI. Henrik – Második rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←77]

William Shakespeare: VI. Henrik – Második rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←78]

William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása)

[←79]

William Shakespeare: V. Henrik király (Lévay József fordítása)

[←80]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←81]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←82]

William Shakespeare: Romeo és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)

[←83]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←84]

William Shakespeare: Othello, a velencei mór (Szász Károly fordítása)

[←85]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←86]

William Shakespeare: Perikles (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←87]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←88]

A hivatkozott fordításból átvett szöveg szórendje változtatva.

[←89]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←90]

William Shakespeare: VI. Henrik – Második rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←91]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←92]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←93]

A fejezetben előadott darab (és az egyéb hivatkozással nem jelölt idézetek) forrása: William Shakespeare: Lear király (Vörösmarty Mihály fordítása).

[←94]

William Shakespeare: A vihar (Fábri Péter fordítása)

[←95]

William Shakespeare: Hamlet, dán királyfi (Arany János fordítása)

[←96]

William Shakespeare: Othello, a velencei mór (Szász Károly fordítása)

[←97]

William Shakespeare: A velenczei kalmár (Ács Zsigmond fordítása)

[←98]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←99]

William Shakespeare: Macbeth (Szász Károly fordítása)

[←100]

William Shakespeare: Perikles (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

[←101]

„Mindenki el” (lat.), vagyis minden színész távozik a színpadról. (a szerk.)

[←102]

A magyar változat esetén: a Shakespeare-idézetek a megjelölt fordító által használt eredeti szövegek kerültek felhasználásra. Néhány helyen a központozás módosult a folyószöveghez való illeszkedés miatt.

[←103]

William Shakespeare: Szentivánéji álom (Arany János fordítása)

[←104]

William Shakespeare: VI. Henrik király – Harmadik rész (Lőrinczy [Lehr] Zsigmond fordítása)

Tartalom

I. FELVONÁS

PROLÓGUS

1. JELENET

2. JELENET

3. JELENET

4. JELENET

5. JELENET

6. JELENET

7. JELENET

8. JELENET

9. JELENET

10. JELENET

11. JELENET

12. JELENET

II. FELVONÁS

PROLÓGUS

1. JELENET

2. JELENET

3. JELENET

4. JELENET

5. JELENET

6. JELENET

7. JELENET

8. JELENET

9. JELENET

10. JELENET

III. FELVONÁS

PROLÓGUS

1. JELENET

2. JELENET

3. JELENET

4. JELENET

5. JELENET

6. JELENET

7. JELENET

8. JELENET

9. JELENET

10. JELENET

11. JELENET

12. JELENET

13. JELENET

14. JELENET

15. JELENET

16. JELENET

17. JELENET

18. JELENET

IV. FELVONÁS

PROLÓGUS

1. JELENET

2. JELENET

3. JELENET

4. JELENET

5. JELENET

6. JELENET

7. JELENET

8. JELENET

9. JELENET

10. JELENET

V. FELVONÁS

PROLÓGUS

1. JELENET

2. JELENET

3. JELENET

4. JELENET

5. JELENET

6. JELENET

7. JELENET

EPILÓGUS

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSEI

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS