A Holdsugár könyvesbolt rejtélyei

Mónica Gutiérrez

Európa (júl 2021)

Címke: chick lit, romantikus, regény, humor

chick litttt romantikusttt regényttt humorttt

„– És ezen a héten milyen olvasmányhoz volna kedve?
A nő egy másodpercig sem habozott a válasszal:
– Valami horrorhoz.
– Javítson ki, ha tévedek, de mintha Stephen Kinggel már leszámolt volna.
– Kinget nagyon szeretem, de most egy új szerzővel próbálkoznék.
– Mi az, ami önben félelmet kelt?
Dresden asszony vállat vont, és Edwardnak akkor tűnt csak fel, hogy a nő otthoni papucsban lépett be a boltba.
– Úgy sejtem, ön már semmitől se fél – jegyezte meg.
– Fiatalkoromban rettegtem az adóbevallástól, nagyanyám derűs történeteitől és a nászéjszakámtól.
Ez utóbbi megjegyzés arra inspirálta Livingstone urat, hogy otthagyja vevőjét, majd Mary Shelley Frankenstein-jének egy szép olajzöld vászonkötésű példányával térjen vissza a romantikusok sarkából.
– Ez itt – figyelmeztette az asszonyt, mielőtt átadta volna neki a könyvet – a valaha írt legfélelmetesebb könyv.
– Úgy tudom, egy szörnyetegről szól.
– »Ott leszek veled a nászéjszakádon« – idézte fejből Livingstone úr. – Hát mi lehet ennél félelmetesebb?”

London a csodák városa. Így amikor Agnes Martí, a Barcelonából érkező régészlány betéved Edward Livingstone, a hírneves felfedező leszármazottjának varázslatos könyvesboltjába, rögvest Alice, Pán Péter, Twist Olivér társaságában és világában találja magát. Nem kevés furcsa kérdésekkel hozzá forduló vásárlóval, vagy egy kék fénybe burkolózó, állandóan körmölő íróval. A könyvespolcok és a világirodalom labirintusában lépten-nyomon rejtélyekbe botlik, melyek megfejtéséhez egy detektív szegődik mellé társául a Scotland Yardtól – hogy közösen leljék meg a legtitokzatosabb kincset, mely két embert összefűzhet…
A Holdsugár könyvesbolt rejtélyei egy könyvbolond, az angol regényekért és humorért egyaránt lelkesedő spanyol író csodás ajándéka minden, szintúgy a könyvekért rajongó, az irodalom és a szív titkaira egyformán kíváncsi olvasónak.
Na és a Sztárom a párom című film kedvelőinek…

MÓNICA GUTIÉRREZ

A Holdsugár könyvesbolt rejtélyei

Mérnökömnek. Mindenért. Mindig.

1.

Livingstone úr felháborítónak találta, hogy Roberta Twist a presbiteriánus Szent András-templomban Olivérnek kereszteltette egyetlen fiát. Nem mintha bármi kifogása lett volna a presbiteriánus hívők vagy a Szent András hajmeresztő kupolája ellen, hanem mert igen nagy aljasságnak tartotta, hogy valaki hétfőtől péntekig a boltja ajtajában hagyjon egy Twist Olivér nevű gyereket.

Edward Livingstone immár negyven éve volt könyvkereskedő. Nem holmi hivatástudat vezérelte, hanem egyfajta túlélési vágy; Livingstone úr ugyanis jobban értette a könyveket az embereknél. Habár ez utóbbi megállapítás nem egészen helyénvaló – még a legmegátalkodottabb könyvkereskedő is letér olykor a kitaposott útról –, egy könyvesboltban azonban általában mégiscsak több a könyv, mint a vevő.

Boltja – melynek kék tábláján fehér betűkkel díszelgett a Holdsugár könyvesbolt felirat – egy öreg, kétszintes épületben foglalt helyet, a Temple negyed egyik kis utcájában. Szemközt egy – még a múlt század negyvenes éveiben – jobb időket megélt szabósággal. Az öreg szabó – aki kísértetiesen hasonlított Mr. Magoora 1 – olyan vén volt már, hogy vendégei java része nem tartott többé igényt a szolgálataira. Livingstone urat nem zavarta, hogy a könyvesboltja ilyen eldugott helyen van, miután meggyőződéssel vallotta, hogy rejtélyek nélkül fikarcnyit sem ér az élet.

A Holdsugár könyvesbolt kék keretes kirakata és benne a gondosan elrendezett regények több-kevesebb sikerrel csalogatták be a járókelőket. Az üzlet látványáért nem maga Livingstone úr felelt, ám elégedett dünnyögéssel nyugtázta a kiállított műveket. Amikor a vevők lenyomták a szintén kékre festett faajtó madártoll alakú kilincsét, különös hangzású csilingelés fogadta őket.

Üzlete fennállásának negyven éve alatt Livingstone úr saját olvasási filozófiája szerint rendezte be a helyiséget. A klasszikusokat az alsó, a kortársakat pedig a felső szinten helyezte el, a filozófiai, teológiai, történelmi és egyéb tematikus művek és útikönyvek mellé, úgyhogy még a legmodernebb szerzők sem kerülhették el Arisztotelész, Plutarkhosz, Thuküdidész, Voltaire, Rousseau vagy Kant – a modernek tiszteletre méltó őrei – tekintetét. A csiszolt parketta az idő múlásával egyre jobban recsegett; az egykor talán lila színű fal megbújt a hatalmas, könyvektől roskadozó polcok mögött, és egy – szintén fából készült – csigalépcső kötötte össze a két szintet. A lépcsőt egy csodálatos, fekete kovácsoltvas korlát szegélyezte, királyi eleganciával, gyönyörű, rózsás és növényi ornamentikával. Livingstone úr úgy vélte, ahhoz, hogy valaki a felső szint szerzőinek műveit élvezhesse, ismernie kell az alsó szinten sorakozók java részét – ezért is rendezte el ilyen sajátosan a könyveket. S bár nem szokott hangos megjegyzéseket tenni a pompás szecessziós korlátra támaszkodva, a figyelmes olvasók – ha ki nem haltak volna évszázadunkra – figyelmét bizonyára nem kerülte volna el, mily gyengéden simogatja az ujjbegyeivel a sötét felületet, ahányszor csak a pazar lépcsőn megfordult.

Ahhoz, hogy az ember megértse a tulajdonos névválasztását, fel kellett tekintenie a csillagos égboltra. Livingstone úr úgy vélte, elfogadhatóbb szempontok szerint járt el, mint Twist asszony egyetlen fia nevét illetően. Az emeleti szint magas, gerendás mennyezetét impozáns, piramis alakú üveg világítónyílás koronázta. Napközben – a többnyire esős londoni időben – alig eresztette át a fényt, ha azonban valaki vette magának a fáradságot, hogy egy derűs éjszakán feltekintsen, a csillagos égbolt és a hold gyönyörű panorámája tárult a szeme elé. A Holdsugár könyvesbolt tulajdonosa a csigalépcsőt és a világítónyílást a legértékesebb javainak tekintette.

Edward Livingstone – aki távoli rokona volt a skót orvosnak, rabszolgaság-ellenes aktivistának és a Zambézi folyónál található, Viktória-vízesésnek keresztelt zuhatag felfedezőjének – viktoriánus felmenője kalandvágyát örökölte ugyan, de kizárólag az irodalomra szorítkozva. Jó könyvkereskedőhöz méltón a könyvesbolt volt az ő világa; államszervezete az olvasás, alkotmánya pedig az ábécérendbe szedett szerzők és címek voltak, melyek katalógusát már évekkel korábban számítógépre vitte, habár – még a legrosszabb napjain is – fejből tudta, hol keresse a vevők által igényelt köteteket.

Twist Olivérnek – megsemmisítő erejű gyermeki logikájával – egy keddi napon sikerült győzedelmeskednie Livingstone úr mindaddig megingathatatlan dogmatikus munkamódszerén. A londoni novemberekre jellemző sebességgel sötétedett; már égtek a lámpák a könyvesboltban, és három reménybeli vevő fürkészte az újdonságokat az alsó szinten. Az öreg, csiszolt parketta recsegett a könyvesboltba látogatók talpa alatt, és a különc könyvkereskedő még a szokásosnál is zsémbesebb kedvében volt.

Edward Livingstone aznap délután oly sokat mászkált fel s alá a gyönyörű csigalépcsőn, hogy kifogyott a szuszból, és elveszítette a fonalat. A frissen érkezett köteteket pakolászta – kedd reggelente jöttek a szállítók –, és olyan kimerült volt, hogy úgy érezte, muszáj leülnie néhány percre az egyik püspöklila kanapéra a felső szinten.

– Fel kellene vennie egy segédet.

Twist Olivér – aki szokásos zugában kuksolt a hátizsákjával meg a csillagászati könyveivel a történelem szekcióban – tudálékos kis hangja felbosszantotta Livingstone urat.

– Neked pedig már otthon volna a helyed.

Olivér – aki nem sok esélyt látott rá, hogy az anyja záróra előtt érte jöjjön – vállat vont, és visszadugta a fejét a Jupiter holdjairól szóló hatalmas értekezésbe. Olyannyira megszokta már a háziúr nyers modorát, amennyire az is elfogadta Olivér néma jelenlétét a felső szinten.

Mindennap, miután kijött az iskolából, a kapuban találkozott Clarával, Twisték alkalmazottjával, aki a gyerek kezébe nyomta az uzsonnáját, és némán a Holdsugár könyvesbolthoz kísérte. Olivér nem volt pontosan tisztában Clara szerződésben foglalt kötelezettségeivel, azt azonban világosan látta, mire nem terjednek ki: nevezetesen az ő személyére. Szülei megbízottja igyekezett mielőbb elvégezni a feladatot, és lerázni magáról a terhet, lehetőleg egyetlen szó nélkül. Olivér úgy érezte, Clara egyfajta kézbesítendő csomagként tekint rá. Márpedig nincs olyan épeszű ember, aki egy csomaggal társalogna.

Livingstone úrnak nem volt éppen ellenére Olivér társasága. Úgy vélte, a gyerek gyakorta tanúbizonyságot tesz a józan eszéről – aminek bizony sok tucat ember híján volt, akik naponta átlépték a könyvesbolt küszöbét –, és türelemmel viselte a tehetséges gyerekekre jellemző kis mániákat. Ugyanakkor meg volt győződve arról, hogy Twist asszony jóérzése megkérdőjelezhető, és döntésével csak tovább táplálta az iskolások Dickens iránti utálatát. Livingstone úr úgy gondolta, hogy a modern otthonokban megbélyegzik Dickenst, és holmi elfajzott, franciás stílusban alkotó írókat részesítenek előnyben vele szemben. Roberta Twist csinos ügyvédnő volt; úgy festett, akár a Hókirálynő, és jégszívét vajmi kevéssé olvasztotta meg a sajnálat, amiért mindennap magára hagyja a fiát. A könyvkereskedő nemigen törődött Olivér intelligenciahányadosával, és igyekezett nem tudomást venni az őt körülvevő családi drámákról, mégis méltányolta a fiú okos észrevételeit.

Egyszer – amikor Edward még azzal áltatta magát, hogy a fiú csak időlegesen tartózkodik a történelem szekcióban – megkérdezte tőle, miért tölti nála a délutánokat.

– Nem akarnál inkább a barátaiddal kviddicsezni?

– Nincsenek barátaim – szólalt meg a földön ücsörgő fiú a könyvkupacok közül.

– Nem feltétlenül kell hogy a barátaid legyenek ahhoz, hogy játssz velük – helyesbítette felvetését Livingstone úr, annak tudatában, hogy az ő baráti listája sem bővelkedik a nevekben.

– Szívesen vagyok itt.

Aznap délután Livingstone úr bátorkodott ismételten felhívni Twist asszony figyelmét a helyzetre.

– Ez nem valami gyermekmegőrző; nem hagyhatja itt minden délután a fiát.

– Mondtam már, hogy szívesen fizetek óradíjat – felelte méltóságteljesen a Hókirálynő, kisebb bőröndnek is beillő retiküljével az egyik kezében, s mobiltelefonjával a másikban.

Az ügyvédnő – szent meggyőződésében, hogy mindennek ára van – képtelen volt megérteni, hogy a Holdsugár könyvesbolt tulajdonosa elhatárolódik a közhelyektől.

– Ez egy könyvesbolt. Nem szedünk pénzt az itt parkoló gyerekekért.

– Olivér olvasó. Nem csinál piszkot, nem zavar senkit, és nem harap – összegezte mondandóját az ügyvéd asszony, mielőtt kiviharzott az ajtón.

A fiú pedig vállat vont, és a füle is elvörösödött szégyenében. Másnap elárulta Livingstone úrnak, az ő ötlete volt, hogy délutánonként a Holdsugár könyvesboltban időzzék, a szülei álláspontjának ellentmondva.

– Összeraktak nekem egy rakás iskolán kívüli foglalatosságot, de egyik sem volt ínyemre. Sikerült is elérnem, hogy mindenhonnan kidobjanak.

– Hogyan?

– Alvást színleltem a különórákon. A pszichológusok nem ajánlják a szülőknek, hogy olyan külön tanulmányokra kényszerítsék a gyerekeiket, amelyek nem éppen kedvükre valók. Márpedig engem csak az űrkutatás érdekel.

Edward, aki már sok évvel korábban elveszítette a különféle pszichopedagógiai elméletekbe vetett hitét, nem óhajtott mélyebbre ásni a magyarázat hitelességét illetően. Az viszont érdekelte, vajon miért épp az ő könyvesboltját választotta a fiú.

– Nincs túl sok asztronómiai tárgyú könyvem.

– Viszont innen látni a csillagokat a sötétben – felelte Olivér. Nem hibáztathatta a fiút, amiért jól érzi magát azon a helyen, amely számára is az egyetlen menedéket jelentette a világon.

De nem ez a leleplezés tántorította el Livingstone urat a további tiltakozástól, amiért Olivér a könyvesboltjában tartózkodik (s amire Roberta Twist rá se hederített); vagy az, hogy a fiú jelenléte nemigen zavarta a vevőket. Nem is a fiúnak a könyvek iránti feltétlen imádata, vagy a piramis alakú világítónyílás iránti csodálata volt az ok, vagy hogy Olivérnek éppenséggel sikerült kivívnia a könyvkereskedő rokonszenvét. Twist Olivér a szokás hatalma folytán rekedt meg a Holdsugár könyvesbolt felső szintjének egyik sarkában. Itt táborozott minden délután, iskola után; letelepedett az öreg faparkettára, elővette hátizsákjából a kincseit (ódon égi térképeket, szextánsokat, könyveket, papírt és színes ceruzákat), s boldogan elmerült a végtelen univerzumban. Oly sok napon át gyakorolta egy könyvesbolti asztronauta szertartásos mozdulatait, hogy végül befészkelte magát Livingstone úr mindennapjaiba, aki egyszer csak azon kapta magát, hogy hiányzik neki a fiú, amikor az influenzás lett, és otthon kellett maradnia.

Edward érezte, hogy fáj a csípője, és mozgatni kezdte a lábát, hogy lássa, még mindig remeg-e az erőfeszítéstől; majd némán elátkozta az öreg könyvesboltosok életébe előbb-utóbb beköszöntő nyavalyákat. Talán valóban elérkezett az idő, hogy felvegyen egy nála fiatalabb munkatársat, gondolta; aki segítségére lehet a rendelésben, illetve a könyvek felvitelében büszkeségén, a csigalépcsőn.

– Remélem, nem saját magadra gondolsz – szúrta oda otthonosan befészkelt kis vendégének, miután a kisfiú előrukkolt az ötlettel.

– Nem. Nekem minden időmet arra kell fordítanom, hogy…

– … te légy a világ legifjabb asztronautája. Igen, tudom.

– Vegyen fel egy egyetemistát. Azok erősek, és nem számít nekik, ha csak részmunkaidősek.

– Nem szokásom taknyos hatévesek tanácsára hallgatni.

– Nyolcéves, két hónapos és háromhetes vagyok.

– Akkor egy nyolcévesére – dörmögte Livingstone úr, és közben megnézte, mi a címe a könyvnek a beszélgetőpartnere kezében. – Ezt a boltot én vezetem, és nem a Jupiter holdjainak asztronauta gyerekei.

Ha van olyan csengettyűhang, amely borúsan hat a szellemre, akkor a Holdsugár könyvesbolt csengettyűhangja ilyen volt. Egy-egy vevő érkezését vagy távozását jelezte, és Edward Livingstone ilyenkor tudta, hogy le kell mennie a pénztárgéphez.

– Szeretném leszögezni – közölte a könyvkereskedő, miközben valamennyi csigolyája recsegett-ropogott, amint feltápászkodott –, hogy ha felveszek is egy részidős kisegítőt, akkor azt nem a te javaslatodra teszem, hanem az új kiadású földrajzi atlaszok megsemmisítő súlya miatt, amelyeket egész délután cipeltem.

Edward ismét lement becses lépcsőjén, hogy megbizonyosodjék róla, minden rendben van, és vágyakozva tekintett a különleges asztalára. Pusztán egyetlen könyvtípussal tett kivételt, amit beengedett a Holdsugár könyvesbolt alsó szintjére, a hőn szeretett klasszikusai közé. Livingstone úr kis, színes gyengéiről, az illusztrált könyvekről volt szó. Sokéves irodalmár- és tudós kutató tevékenysége ellenére (vagy talán épp ezért) óhatatlanul is behódolt minden ilyen példány előtt, ahányba csak belebotlott – lett légyen szó egy kiadói újdonságokat tartalmazó katalógusról, vagy a távoli előd, dr. Livingstone felfedezéseihez hasonlóképp lenyűgöző antikvár ritkaságról. Egy hatalmas, többszintes asztalon Benjamin Lacombe, Tim Burton, Iban Barrenetxea, Sara Morante, Charlotte Voake, Stephen Biesty és Quentin Blake boldogan megfért Maurice Sendak, George Barbier, Alfons Mucha, Toulouse-Lautrec és Gustave Doré jó állapotban megőrzött metszeteivel. Livingstone úr vasfegyelme ellenére – melynek hőn szeretett könyveit alávetette – ez volt a legelvadultabb és legzabolátlanabb sarok a boltban; egyszerre senki földje és mindenkié; festők, grafikusok, metszetkészítők, publicisták, tervezők, illetve a toll és az ecset egyéb illusztris (és felettébb illusztris) képviselőinek otthona.

A kincses asztal egy kis posztamensben csúcsosodott ki, amelyen egy diszkréten megvilágított vitrin pihent. Livingstone úr ebben helyezte el felfedező őse eredeti naplóját, kinyitva, melynek Kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai megfigyelések Dél-Afrikában (1849-1851) volt a címe. Dr. David Livingstone kézírásos füzetét a könyvesbolt-tulajdonos egyedülálló nénikéjétől örökölte, úgy tíz évvel azelőtt. Habár Edward – különösebb hűhó nélkül – pusztán a kis vitrinszekrényben őrizte a történelmi jelentőségű családi relikviát, aki ismerte őt, tudta, milyen becses e napló a szívének. Oly gondosan ügyelt a kéziratra, hogy még Olivérnek sem mutatta meg, hiába rimánkodott érte – miután annyira magasan állt a vitrin, hogy a kisfiú nem csodálhatta meg a felfedező csodás hagyatékát.

Talán könyvesboltja rendezett tengere eme anarchisztikus kis szigetének hatására, vagy mert sosem nyerte el az év legzsémbesebb könyvesbolt-tulajdonosának járó Scrooge-díjat 2 (melyre pedig már kétszer is felterjesztették), Livingstone úr hamarosan megenyhült, és felülemelkedett ama álláspontján, miszerint nem hallgat holmi kisfiú jó tanácsára. Még aznap délután kiakasztott egy táblát a Holdsugár könyvesbolt ajtajára: KISEGÍTŐ MUNKATÁRSAT KERESEK.

2.

Agnes Martí fájdalmasan felnyögött, miután az internet segítségével megnézte a számlaegyenlegét. Három hónapja volt Londonban, és nem sikerült olyan munkát találnia, amilyet elképzelt magának, amikor leszállt a repülőgépről.

– Elmegyek – mondta a szüleinek, mielőtt elhagyta szülővárosát, Barcelonát. – Elegem van ebből a bizonytalanságból, a sok félbeszakított kutatásból, és abból, hogy egy évben csak négy hónapot dolgozhatom. Belefáradtam már a tavaszi ásatásokba, és hogy az önéletrajzommal koldulok ebben a könyörtelen városban.

Szülei – akiket inkább elszomorított, semmint lenyűgözött lányuk beszéde – nem túl nagy meggyőződéssel bár, de rábólintottak lányuk döntésére. Nem voltak biztosak benne, hogy felkészültek az üresfészek-szindrómára, melynek képét már oly sokszor felfestette előttük egy pszichológus nagynéni.

– És ott mihez kezdesz? – kérdezte az anyja.

– Egy múzeumban szeretnék dolgozni. Valamelyik nagyban. A British Museumban.

Agnes egészen halkan ejtette ki az utolsó két szót. A British Museum nevének puszta említését is vakmerőségnek érezte, mert sosem tartozott azok közé, akik mindent nagy képernyőn és színesben képzelnek el. Ha azonban szavakba meri foglalni legnagyobb vágyait, gondolta, akkor talán lesz elég bátorsága, hogy harcoljon is értük. Nem mintha Agnes a new age filozófia feltétlen híve lett volna, mégis úgy vélte, hogy minden embernek szíve-joga hinnie olykor jó sora beteljesülésében.

A sejtelmes, hullámzó oxyrhynchiai tájban, a tavaszi ásatásokon merült fel benne a gondolat, hogy Londonba vándorol, új szakmai kihívások reményében. Agnes régész volt, és – megszakított időszakokban – öt éve dolgozott a Josep Padró által vezetett ásatásokon. A Kairótól délnyugatra elhelyezkedő Oxyrhynchus – amely az egyiptomi Pr-Medjed hellenizált neve – a mai el-Bahnasa helyén állt Felső-Egyiptomban, és virágzó kulturális-kereskedelmi központ volt a hellenisztikus korban; a hetedik századi arab megszállást követően azonban elhagyatottá vált. A huszadik század végétől a Barcelonai Egyetem, a Katalán Egyiptológiai Társaság és az Egyiptomi Régiségek Múzeuma kutatási tervet készített a térség történelmi-régészeti felderítésére. Agnest évről évre rabul ejtette a szirének éneke, ami az ókori Egyiptom hellenisztikus korszakának kutatására irányuló ásatásokat, a feltárt építmények állagmegóvását, az új régészeti feltárásokat és az ezzel kapcsolatos vizsgálatokat jelentette. Naplementekor, miután véget ért a munkanap, a régészlány a gyönyörű romok közt sétálgatott, és a páratlan afrikai színeket csodálta a feltárt kövek sziluettjein is megtelepedő por közepette. Szívesen gondolt arra, hogy a múlt század húszas éveiben Flinders Petrie3 is ugyanazon ösvényeken járkált a kövek közt.

Kutatótársai körében, professzora lelkesedése láttán könnyű volt elsodortatnia magát a régészet romantikus világában. Nyaranta azonban, amikor Agnes rendre visszatért Barcelonába, óhatatlanul is szembetalálta magát a kellemetlen valósággal. Tökéletesítette ugyan angol nyelvi ismereteit, de továbbra sem volt stabil munkája, a szüleivel élt, és valamennyi régész barátja távozott az országból, vagy épp csapnivaló szerződések függőségében nyomorgott. A tanítás kísértésének ellenállt, mert attól félt, elragadja a tantermek klausztrofób hangulata; nyáron pedig az oxyrhynchiai ásatások előrehaladását taglaló munkákat írt. Mindaddig három ilyen kutatási összefoglalót publikált, melyeket Josep Padró professzor és más jeles régészek is dicséretben részesítettek. Tudta, hogy mindez nem elegendő ahhoz, hogy megnyissa számára a British Museum kapuit, mégis haragudott volna magára, ha meg sem próbálja.

Amióta Londonba költözött, a végsőkig kiaknázta a kapcsolatait; fejből tudta vagy fél tucat állásközvetítő iroda elérhetőségét, és személyesen vitte el az önéletrajzát a különböző múzeumokba. Ám szemmel láthatóan senkinek sem volt szüksége egy ókorkutató régészre; még az angolok nagy becsben álló, szent templomainak legrejtettebb zugaiban sem.

– Stratford-upon-Avonben sajnos nincsenek ásatások – közölte vele komoly hangon a hófehér hajú, csontkeretes szemüveget viselő hölgy a British Library második emeletén, aki legalább megtisztelte azzal, hogy elolvassa referenciáit.

– Nem feltétlenül kell ásatásnak lennie…

– Bocsásson meg, de nem értem, miért szeretne nálunk dolgozni. Bizonyára tudja, hogy ez a Shakespeare Társaság.

– Talán előásnának valamely kéziratot, vagy meggyőződnének az eredetiségéről…

– Nyelvészekkel és más különös szerzetekkel dolgozunk együtt, régészekkel azonban nem.

– Feltételezem, hogy történészekkel is.

– Ezt meg kellene nézni az annalesekben – jegyezte meg a hölgy, és felnevetett saját sziporkázó megjegyzésén.

– A régészek is történészek, csak a régészek jobban bepiszkolják a kezüket.

– Nos, hacsak nem a poros könyvekről van szó…

– Azokat is szívesen leporolnám.

Ez volt az a pillanat, amikor Agnes Martíban tudatosult a felismerés, hogy az elkeseredettség és a szomorúság miatt kezd becsavarodni.

Tragikus sóhajjal elbúcsúzott a fehér hajú, csontkeretes szemüvegű hölgytől – sok Júlia megirigyelte volna drámai levonulását a színről –, és hagyta, hogy a léptei a Saint Pancras pályaudvarig vigyék. Agnes nem érzett különösebb vonzalmat a vonatpályaudvarok iránt, a Saint Pancras azonban – vörös tégláival és gyönyörű, csúcsíves szerkezetével – magával ragadta bolygó, munkanélküli szívét. A pályaudvar látványos neogótikus homlokzata sokszor feltűnik a Harry Potter-filmekben, jóval szerényebb külsejű rokona, a Kings Cross homlokzatának álcázva magát. Agnes sosem értette, vajon J. K. Rowling miért nem a Saint Pancrasba helyezte a 9 és 3/4. vágányt, ahonnan a Roxfort Expressz indult.

Azonban nem csak holmi építészeti jelenség volt az, ami – pár nappal Londonba érkezését követően – megragadta a régészlány figyelmét. Ha Agnes némi békességre és vigaszra lelt is a Saint Pancras pályaudvaron, akkor az két személynek volt köszönhető. Az egyik fémből készült, a másik hús-vér ember volt, nevezetesen John Betjeman költő szobra, illetve lakótársnője, Jasmine, aki pincérnőként dolgozott egy kis Fortnum & Mason kávézóban, a vágányok tőszomszédságában. Az első a szabadság romantikus eszméjét, valamint azok feszültséggel és erőfeszítéssel teli útját idézte, akik a szívüket követik. A másodikkal pedig szimpatizált, és ő volt az, aki felszolgált neki egy csésze Earl Greyt, kis tejfelhővel, valamint egy szeletet London legízletesebb répatortájából.

John Betjeman fáradhatatlanul küzdött a Saint Pancras megőrzéséért, amikor Londonban komolyan felmerült annak lehetősége, hogy lebontják, vagy teljes egészében átalakítják a második világháborús bombatámadásokat követően. Kitartóan hangoztatta, hogy a Saint Pancras „túlságosan gyönyörű és túlságosan is romantikus építmény, ezért fenn kell maradnia a vasbetonvilágban”, vagyis hogy helyre kell állítani. Ez a szenvedélyes, romantikus beállítottság volt a kulcsa, hogy az épületet végül eredeti formájában megőrizték, s hogy a huszonegyedik században az egyik legékesebb londoni kincs vált belőle, amely reménysugarat lehelt a megfáradt régészlányok szívébe.

Agnest lenyűgözte Betjeman szobra – Martin Jennings alkotása –, amely magasba emelt fővel szorítja fejéhez a kalapját, és a pályaudvar pazar boltozatát csodálja. Oly megnyugtató látványt nyújtott Agnes számára, akár egy kedves, öreg barát. Lábait pedig egyik verse, a Winter Seascape (Tengertáj télen) sorai övezik:

Itt állok, a sziklaszirten,

Győztesen és rendületlen.

Vihar tépáz. Oda vágyom

Hol a tenger ring, habos ágyon.

Azon az őszi délutánon, amikor Agnes olyannyira maga alatt volt, némán üdvözölte a költőt, majd sietősen a Fortnum & Mason felé vette az irányt. Belépett a kis boltba, és beült a sarokba, ahol már előkészítették a kerek asztalokat a teázáshoz – bár Agnes számára még mindig nem volt világos, hány órára is tehető ez az esemény, miután a londoniak szinte minden órában teáztak. Jasmine, élénk, gesztenyebarna szemű, széles mosolyú fekete nő, kilépett a hátsó helyiségből, és felélénkült lakótársnője láttán. Egy közös barátnőjük közbenjárására adta ki neki az egyik nagyobb szobáját, és boldog volt, hogy végre egyszer rokonszenves albérlőt kapott.

– A szokásosat?

– Igen, légy szíves.

Jasmine figyelmét nem kerülte el vendége letörtsége, mégis jobbnak látta, ha felszolgálja neki a teát és a süteményt, mielőtt tragikus, elhagyatott Júlia-lelkülete felől kérdezné.

– A Shakespeare Társaságnak sem kellek.

– Talán megemlítetted nekik Marlowe nevét?

– Csak annyit mondtam, hogy régész vagyok, és munkát keresek.

Agnes a teáját kevergette kiskanállal, és a porceláncsésze finoman cizellált, vörös és zöld virágmintáit bámulta.

– Ha belátható időn belül nem kapok munkát, haza kell utaznom. Rosszul állok anyagilag, és ez az egész nehezebb, mint gondoltam.

– És miből gondoltad, hogy Londonban könnyebb munkát találni, mint Barcelonában? – érdeklődött Jasmine.

– Mert London a csodák városa… És a múzeumoké, ahol persze tesznek rám.

– Drága Alice – mosolygott a felszolgálónő –, ez itt nem a Fehér Nyúl odúja.

– Akár itt is dolgozhatnék – lepte meg saját magát Agnes, amint hangot adott a gondolatainak.

– Talán a Kalapos nemszületésnapján?

A kellemes világítás, a világos tónusú fadekoráció és a gőzölgő tea aromája arra ösztönözte Agnest, hogy ebbe a lehetőségbe meneküljön.

Jasmine energikusan megrázta a fejét, amivel mozgásba hozta sötét fürtjeit.

– Egy hétig sem bírnád.

– Az edény-helyreállítás nagymestere vagyok. A ti csészéitek sem különbözhetnek olyan nagyon a terra sigillata-tól.4

Az üzletvezető – sápadt, vékonydongájú belga, aki már-már azt kockáztatta, hogy összekeverjék egy két lábon járó seprűreklámmal – odaszólt Jasmine-nak, hogy szolgáljon ki egy párt, amelyik éppen betoppant. Agnes kihasználta barátnője távollétét, hogy közelebbről is megismerkedjen a pompás répatortájával, és eljátszadozzon a lehetőséggel, hogy desszertkóstolónak szegődik.

– Eszembe jutott valami – szakította félbe Jasmine az álmodozásait. – Az előbb, amint Alice-nak neveztelek… Van egy hely…

– A Fehér Nyúl odúja?

– Nem, itt, Londonban. A Temple negyed. Szerintem az pont az a hely, ahol elfeledkezhetnél a baljós gondolataidról.

– Talán sok ott a múzeum meg a történelmi társaság?

– Nem.

– Akkor hát miért akarod, hogy odamenjek?

– Mert… majd meglátod.

– Na és mihez kezdjek én ott? Ellentmondásokba keveredjem a Szív Királynővel, míg kiabálva a fejemet nem követeli? Még fej nélkül is megszállottan a balszerencsémet hangoztatnám… Agnes átnyújtotta barátnőjének üres tányérját és csészéjét.

Nyűgös volt és kedvetlen.

– Ugyan mit is találhatnék, Jasmine? – kérdezte sóhajtva.

– Attól függ, mit keresel.

Agnes nehéz szívvel hagyta el a Saint Pancrast, abban a szent meggyőződésben, hogy a sárga por, amely Petrie csizmájára is rátapadt Oxyrhynchusban, elhomályosította a józan ítélőképességét. Már készen állt rá, hogy a bankszámláján maradt nyomorúságos morzsákból megvegye a visszaútra a repülőjegyét, de úgy döntött, ad még egy esélyt Jasmine javaslatának; legalább szépen elbúcsúzik a rendkívüli várostól, gondolta. Miközben lefelé haladt a mozgólépcsőn, hogy metróval közelítse meg a Temple negyedet, a vereségén rágódott.

A Temze-part és a Fleet Street között, nem túl messze a Waterloo Bridge-től terül el a Middle Temple Gardens, akár egy puha szőnyeg, amely a Temple utcácskáinak, udvarainak és kertjeinek békés birodalmába vezet. Agnest rögvest rabul ejtette a virágágyak őszi bűvölete és a magas fák sokszínűsége, s menten elillant a pesszimizmusa. Amint a rakpartok felől áthaladt a Temple bejáratát képező boltív alatt, arra gondolt, hogy mindeddig egészen más képet őrzött a Cityről. A gyér forgalmú, tiszta, csöndes utcák hálójában sétálgatva megbékélt a világgal. Útikönyvében azt olvasta, hogy a City ügyvédeinek java része – az Inn of Courts5 tagjai –, illetve más csodalények éldegélnek azokban a festői utcácskákban, amelyek szinte mind kertes kis udvarok köré rendeződtek.

Jasmine fején találta a szöget, amikor úgy gondolta, egy alkonyi séta az angol bűvölet eme szegletében gyógyírként hat majd csüggedt barátnőjére. Agnes tudomást sem vett róla, hogy a felhők a Temze irányában haladnak, s hogy az égbolt szürkébe borul a feje felett; ismét felülkerekedett benne a kalandvágy, és kíváncsian taposta az új utakat. Vakmerően megpróbált bejutni a Temple Churchbe, a templomos lovagok körtemplomába. Háromszor is. De csak a negyedik próbálkozásra sikerült neki; arra fogta rossz tájékozódását, hogy nem volt nála se térkép, se iránytű.

Vagy fél tucat kényelmetlen padon ücsörgött, hogy a gondosan karbantartott, apró kertek csendjét élvezze, és hosszú ideje először valóban úgy érezte magát, mint Alice a labirintusban. Ugyanakkor a félelem legparányibb szikrája sem fenyegette, amiért nem tudja, merre van a kijárat. Mivel azonban egy olyan helyen, mely ügyvédeknek szolgál hajlékául – tűnjék bár felettébb békésnek –, sosem lehet igazán biztonságban az ember, s mivel ez volt az egyetlen olyan nap, amikor az előrelátó régészlány nem vitt magával ernyőt, eleredt az eső.

Az eső cinkosa, az alkonyat is gyorsan rátelepedett a városra. Agnes immár nem találta olyan vonzónak a céltalan csavargást. Nem ücsörgött hát tovább a padon, hanem elindult a folyó felé. Legalábbis ez volt a terve. Átsuhant fején a gondolat, hogy az élet bizony sajátos humorérzékkel bír, amikor is egyszeriben szembetalálta magát a Temple Church főbejáratával. Megszaporázta a lépteit, érezvén, hogy az eső átjárja hosszú, száműzötthercegnő-hajzatát, elnehezíti testén a kabátot, és tönkreteszi egyetlen pár valamirevaló cipőjét.

Amint egy nosztalgikus hangulatot árasztó, Edward-korabeli épületnél befordult a sarkon, fel sem pillantott, hogy megnézze az utcatáblát. Miközben alig látott valamit az esővíztől, mégiscsak felfigyelt egy álomszerűen kék faburkolatra, amely egy különösnek tűnő üzlet kirakatát keretezte. Hasonló színű táblán meseszép kézírással, hófehér betűk díszelegtek a hangulatosan megvilágított kirakatban, amely ordító ellentétet képezett a beázott cipőjével.

– Holdsugár könyvesbolt – olvasta hangosan.

Pusztán azzal a kifogással, hogy jócskán megkésve bár, de bemeneküljön valahová az eső elől – agya kellemesen kikapcsolt, talán még mindig sorvasztotta az egyiptomi sivatag pora –, lenyomta a madártoll alakú kilincset, és belépett a könyvesboltba.

Agnes igyekezett az átázott holmijának, s nem a baljós csilingelésnek tulajdonítani, hogy egyszeriben libabőrős lett.

3.

Edward Livingstone Sioban Clark iránti szerelme olyan mély volt, mint az óceán. Ő talán nem ezekkel a szavakkal írta volna le az érzéseit, ám elméje minden egyes zugában érezte, hogy ez a helyzet. Mivel mindketten a könyvkereskedők és könyvkiadók háborgó tengerében éltek, a találkozásuk sorsszerűnek mondható. Egy nap, a könyvkereskedők és könyvkiadók egyik konklávéján, miközben körülöttük mindenki a zsebkönyvek árának szükségszerű emelése mellett tette le igen harsányan a garast, csak egy hölgy temetkezett hallgatagmód a könyvébe. Edward olyasfajta kíváncsiságtól hajtva, amit csak egyik olvasó érezhet a másik iránt, odalépett hozzá, hogy megtudja a könyv címét, amely olyannyira rabul ejtette a nőt. Az idő múlásával sokat töprengett azon, vajon mi ragadta meg először Sioban lényében – a kellemes külseje; a képessége, hogy elhatárolódjék a sokaságtól; az elegancia, amivel hófehér kezében a könyvet tartotta, vagy hogy az a könyv épp Sir Walter Scott The Antiquary (A régiségbúvár) című műve volt. Azóta tizenkét év telt el.

Sioban könyvkereskedelmi menedzserként helyezkedett el a Penguin Classicsnál.

London könyvesboltjait járta az újdonságokat tartalmazó katalógusokkal, és igyekezett meggyőzni a tulajdonosokat, hogy az elmúlt századok szerzői örök értéket képviselnek. A Holdsugár könyvesboltba csak azért nem tette be a lábát sosem, mert Edwardot semmiről sem kellett meggyőzni, ami a huszadik század előtt jelent meg; a Penguin katalógusában szereplő újdonságok megkérdőjelezhetetlenül és kivétel nélkül havonta megjelentek a boltjában.

Aznap délután, amikor először találkozott Livingstone úrral, Sioban nyugalmat keresett az olvasásban, amit akkor máshol nem talált. Egy volt egyetemista barátjával alig egy hónappal azelőtt saját könyvkiadót alapítottak. Symbelmynë névre keresztelték, abban a titkos reményben, hogy egy nap lesz olyan szerencséjük, hogy kiadhatnak valamit J. R. R. Tolkientől.6 Miután nevetségesen csekély  volt  az  alaptőkéjük,  az  első  két  évben  olyan  műveket óhajtottak megjelentetni, melyek szerzői joga lejárt. Alig kezdtek bele a vállalkozásba, amikor Siobant – aki meg volt róla győződve, hogy ez élete legfontosabb projektje – rémálmok kezdték gyötörni a nyomdákkal és a terjesztőkkel kapcsolatban. Éjszakai nyugtalansága a végletekig fokozódott – gyakorta felriadt, és a Büszkeség és balítélet borítóját látta maga előtt, vérző zombikkal.7

– Mi a helyzet Monkbarnsban…?8 – zavarta meg Edward azon a találkozón.

Sioban feltekintett a könyvéből, és csak bámulta a magas, vékony, sötét hajú, cvikkeres, apró kék szemű férfit.

– Parancsol…?

– Az egyik kedvenc könyvem – világosította fel Edward a hölgyet, és az ölében lévő példányra mutatott. Ezt követően kezet nyújtott neki, és elmosolyodott. – Edward Livingstone, könyvkereskedő.

Idővel Livingstone úr többször is elgondolkodott azon, vajon az első közeledése alkalmával tudatában volt-e, hogy flörtölni óhajt Sir Walter Scott gyönyörű olvasójával; azzal mindenesetre tisztában volt, hogy ritkán megmutatkozó mosolya a legkeményebb páncélt is megtörné.

– Sioban Clark, könyvkereskedő. – Kezet fogtak. – Bocsásson meg, nem is, én… kiadó is vagyok, egy könyvkiadót képviselek. Egy kis könyvkiadót. Kicsit és újat. Jaj, kérem, ne hagyja, hogy tovább beszéljek, lőjön le, kérem…

– Talán majd később. Most inkább innék egy csésze teát. Volna kedve csatlakozni hozzám?

– Igen, hogyne. Ígérem, lefoglalom magam egy szendviccsel.

És hát általános igazság, hogy minden valamirevaló szerelmi történet egy teázásra szóló meghívással kezdődik.

Tizenkét évvel később Sioban Clark kis kiadója továbbra is kicsi volt, habár alapítójának nagyon sok örömet okozott. A hónapok során lassan visszaszorultak a rémisztő borítókról és szeszélyes terjesztőkről szóló rémképei; békés, pihentető volt az álma – talán azt a hetet kivéve, amikor a könyvelője betoppant a félelmetes bejelentéssel, hogy be kell fizetni a negyedéves adót, illetve mérleget kell készíteni a veszteségről és nyereségről. Sioban, akinek ugyanaz volt a könyvelője, mint Edwardnak – a vörös hajú, Percival Donohue nevű. fiatalember azt kívánta, bárcsak benne is megvolna az a képesség, hogy hidegvérrel kezelje a nyilvánvaló tényt, miszerint mindössze annyi a bevételük, hogy az üzlet kiadásaira és két szerény életvitelre fussa belőle.

– Nem azért szenteljük az életünket a könyveknek, hogy pénzt keressünk, vagy mert ez is egy üzlet, netán a megélhetés egyik többé-kevésbé becsületes módja.

– Ezt a magad nevében mondd, Edward! – panaszkodott Sioban, amint kedvenc könyvkereskedőjéből kibukott a filozofikus hajlam. – Én szeretnék egy új táskát, márpedig ebben a hónapban bizony nem engedhetem meg magamnak.

– Ugyan mit számít egy táska, amikor épp most adtad ki a The Expedition of Humphrey Clinker-t (Humphrey Clinker expedíciója), Tobias Smollettől?

– Ez most olyan volt, mintha maga a jó Tobias ítélkezne felettem.

– Ő gyűlölte a luxust.

– Könyvkereskedő volt talán?

– Író volt és könyvkiadó – vágott vissza derűsen Edward. – A könyvek nem az üzletet, hanem az életet jelentik számunkra. És ugyan mióta hoz anyagi hasznot az élet?

– De hát olyan szép az a táska…

Egy teliholdas estén, a Holdsugár könyvesbolt üveg világítónyílása alatt, egy öreg, hordozható lámpás fényében ajánlott Livingstone úr első ízben házasságot Siobannak.

– Légy a feleségem! – mondta, s koccintásra emelt egy pohárka chardonnay-t.

– De Edward…!

– Minden könyvem megvan a katalógusodból. Mi ez, ha nem szerelem?

– A könyvek iránt.

– Akkor a könyveim miatt gyere hozzám.

– Még mit nem!

– Gyere hozzám a pénzem miatt.

– Nincs is pénzed.

– Akkor azért gyere hozzám, mert úgy szeretlek, ahogy még soha senki mást. A könyveimet is beleértve!

Sioban egy hosszú csókba fojtotta a gondolatait, a csillagos égbolt alatt.

– Szeretlek, Edward, borzasztóan szeretlek. De éppen ezért nem megyek hozzád.

Livingstone úr fürkésző tekintettel tanulmányozni kezdte a bölcsesség kútját szerelme szivárványhártyája mögött, s közben türelmesen meghallgatta Sioban érveit, hogy miért is veszítette el a házasság intézményébe vetett hitét. Kiváló stratégaként kedvese egyetlen érvét sem óhajtotta megcáfolni; hallgatott, és gondosan elraktározta az információt. A nő azt mondta, hogy szereti; ezzel időt nyer, hogy meggyőzze őt, gondolta.

A teliholdas este óta Livingstone úr Sioban minden egyes érvét megcáfolta, és még két alkalommal kérte meg a kezét. A gyönyörű könyvkiadó hölgy legutóbbi válasza már jóval kevésbé volt határozott, mint legelőször, amikor elutasította az ajánlatot. Edwardnak az volt a titkos meggyőződése, hogy a türelmes könyvkereskedők előbb-utóbb győzedelmesen kerülnek ki az efféle nemes csatározásokból.

Sioban a csütörtök délutánokat a Holdsugár könyvesboltban szokta tölteni, miután a tulajdonossal ebédelt. Tudta, hogy ez az a nap a héten, amikor váratlan események szoktak történni, és titokban megmosolyogta Edward mártírarcát, ahányszor csak megszólalt a csengettyű, és feltűnt a bizonytalanság árnya. Sioban átnézte vele a katalógusokat, és frissítgette a kirakatot; az idő nagy részét azonban odafent töltötte, a történelem szekcióban, és Olivérrel uzsonnázott, vagy lelkesen hallgatta a kis zseni értekezéseit az univerzum rejtélyeiről. Azon a csütörtökön azonban némi hozzáadott vidámságban is részesült; Olivér ugyanis – az érintettek jóváhagyásával – felvette a beszélgetéseket, amelyeket Livingstone úr a kisegítőjelöltekkel folytatott a héten. Siobannak már fájt a mellkasa a sok nevetéstől.

– És ez volt a harmadik. Egy biológia szakos egyetemi hallgató – jelentette be Twist, mielőtt lejátszotta volna mobilján a hangfelvételt.

“– És ön garantálja, hogy ebben a boltban minden egyes könyv lapjai újrahasznosított papírból készülnek? – Parancsol…? – A megfelelő grammarányokra és az elfogadható klórszintre gondolok. És, persze, a nyomdafestékre, amelynek nem lehet túl nagy az ólomtartalma, és a szabályozó bizottság által jóváhagyott…

– Talán el akarja fogyasztani valamelyik könyvemet…? – Látja, máris kibújtak önből az előítéletek! – harsogta méltatlankodva a lány. – Csak azért beszél így, mert vegán vagyok, ugye?”

– A biológia szakos hallgató most öt percben kifejti Livingstone úrnak az élelmiszeripar offshoring-jának káros, sőt felettébb káros hatásait a nyomdaipar piaci lehetőségeire nézve – mutatott rá Olivér.

– Játszd le a következőt, kérlek!

Sioban letörölte a könnyeit. Majd meghalt a nevetéstől, már attól is, ha csak maga elé képzelte, milyen arcot vághatott Edward. Neki, aki még a vevőivel is mindig oly visszafogott volt, egy csapat munkakereső őrülttel kellett interjúznia!…

„Beszéljen a jelenlegi munkájáról – hallgatta Sioban a könyvkereskedő hangját Olivér felvételén. – Koktélokat keverek. Egy koktélbárban. Minden este, kilenctől kettőig. – És miért szeretne könyvesboltban dolgozni? – Az időbeosztás miatt. Össze tudnám egyeztetni a koktélbárral. Nem hinném, hogy könyveket árulni nehezebb volna, mint italokat keverni. – Egyáltalán nem az.

– Iszákos vendégek vagy könyvmolyok… Mindkettő függő, és mindkettő igyekszik kedvére eltölteni a szabadidejét, nem igaz? – Maga egy költő.”

– Miután elment, töltöttem magamnak kétujjnyi whiskyt, jéggel. Nem is tévedett olyan nagyot – szakította félbe a hallgatóságát Livingstone úr, és felnézett a csigalépcsőn. – Örülök, hogy ilyen jól szórakoztok a nyomorúságomon.

Sioban és Olivér összenevetett.

– Ez óriási, Edward, első osztályú nyersanyag – lelkesítette a nő a férfit. – Kiadhatnál egy olyan könyvet, mint a Könyvesbolti furcsaságok, Jen Campbelltől.9 Nagy sikere volna!

– Azzal vádolnának, hogy nem vagyok elég hihető.

– A tízes számú jelentkező nem is volt olyan rossz – jegyezte meg Olivér, és megkereste a hangfelvételt.

„… és csinálhatnék egy performance-t, a posztneorealizmus működésképtelenségének alátámasztására. Golyóállóvá tenném a kirakatüveget, mint egy bunkerben; sertésbelet akasztanék a falakra, és egyfajta lövészárkot alakítanék ki, ami azt jelképezné, hogy… – Tisztában van vele, hogy ez egy könyvesbolt? – Hát persze. – Egy olyan hely, ahol könyveket árulnak? – Természetesen. – Olyan embereknek, akik el is akarják olvasni ezeket? Olyanoknak, akiket vajmi kevéssé érdekel a sertésbél?”

Edwardnak kikerekedett a szeme, és nem volt hajlandó tovább hallgatni a felvételeket. Az alsó szinten ismét csilingelt a csengettyű, holott már záróra volt.

– Utálatosak vagytok – jelentette ki, mielőtt faképnél hagyta a nevető párost, és lement a lépcsőn.

Livingstone úr készen állt rá, hogy közölje a vevővel, záróra, amikor szinte kővé dermedt a remekbe szabott lépcsője tövében. Egy lány, hosszú, vizes hajjal, csak úgy letette az ajtó mellé a kabátját, a cipőjét és a zokniját, s mezítláb indult felé a Holdsugár könyvesbolt recsegő fapadlóján. Edwardnak úgy tűnt, az egész könyvesbolt lélegzet-visszafojtva figyeli, amint a lány menet közben a magas, könyvekkel teli polcokat figyeli, majd az illusztrált könyvekkel megpakolt asztal mellett megtorpan. A könyvkereskedőnek olyan érzése támadt, mintha egy mezítlábas nimfa hatolt volna be a birodalmába, valamiféle ősi mágia – például az egyik felmenője naplója – bűvöletében.

Az utolsó lépcsőfok felnyögött Edward lába alatt, és a vendég elindult felé.

– Feltételezem, dr. Livingstone… Mármint hogy ez David Livingstone eredeti naplója.

Az ismeretlen hang hallatán Sioban és Olivér lopva kidugták a fejüket a lépcsőfeljárón.

– Jaj, bocsásson meg ezért az ostobaságért. Bizonyára milliószor hallotta már.10

– Ne higgye. Az emberek fele, akik ide betérnek, nem emelik fel a fejüket a vitrinig, a másik fele pedig azt sem tudja, ki volt David Livingstone.

Edward szemügyre vette a fiatal hölgyet. Sápadt volt, nagy, barna szemekkel, s a hirtelen hőmérséklet-változástól kipirult az arca. Szomorúnak és elveszettnek tűnt. Nem is szomorúnak. Inkább elveszettnek és mélabúsnak.

– Az egyik ok, amiért régész lettem, dr. Livingstone és Henry Morton Stanley találkozása volt – vallotta be a lány. – Bár a szüleim a mai napig meg vannak róla győződve, hogy Indiana Jones miatt lettem az.

– Nem hibáztatnám érte, ha így volna. Senkin nem áll olyan jól a nemezkalap, mint őrajta.

A könyvkereskedőnek tetszett a lány mosolya.

– Nagyon késő van, és nem találom a metróhoz vezető utat; eligazítana, kérem, hogyan juthatnék vissza az állomáshoz?

– Melyik állomáshoz?

– Akármelyikhez, amelyik a legközelebb van.

– Nem mindegyik jó önnek. Attól függ, hová szeretne visszajutni.

Livingstone úr előszeretettel tetszelgett Vigyor kandúr szerepében, Sioban azonban – aki továbbra is a felső szintről kémlelt – a szemét forgatta.

– Mondja csak – fogta vallatóra Edward honnan jött?

– A Saint Pancrasból.

– A kiejtésére utaltam, habár nagyon kedvelem azt a pályaudvart, John Betjeman szobrával.

A lány erre ismét felderült.

– Én is. Barcelonából jöttem, de oly sok éve beszélem a nyelvüket, hogy reménykedtem benne, már nem hallatszik az akcentusom.

– Enyhe az akcentusa, és meg nem mondtam volna, hogy spanyol.

– Talán mert Oxyrhynchusban tökéletesítettem az angolnyelv-tudásomat, a régészek nemzetközi táborában, Petrie nyomdokain haladva.

– Petrie-nek tetszett volna az ön akcentusa; ő greenwichi volt, és ott imádják a bájos akcentusokat – hízelgett a lánynak a könyvkereskedő. – Tudta, hogy Betjeman C. S. Lewis tanítványa volt az oxfordi Magdalen College-ban? – kérdezte Edward, visszakanyarodva a pályaudvaron álló szoborhoz. – Lewis csak „gátlásos naplopóként” emlegette.

– Gondolom, az hozta meg a kedvét, amikor eltökélte, hogy megmenti a Saint Pancrast.

Livingstone úr – aki hasonló véleménnyel volt a költőről – figyelmesen vizslatta a lányt a szemüvege fölött, majd kezet nyújtott neki.

– Edward Livingstone – mutatkozott be végül –, a Holdsugár könyvesbolt tulajdonosa.

– Agnes Martí – felelte a lány, és kezet fogott Edwarddal –, elveszett, tönkrement régész, munkanélküli. Ön talán dr. Livingstone rokona?

– Az ükunokája vagy valami hasonló. Azt mondja, nincs munkája?

Agnes bólintott. Vizes hajával úgy festett, mint egy esőbe kicsapott hercegnő.

– Ne ijedjen meg – mondta Livingstone úr suttogva –, de most meghívom egy teára, és amikor ezt hangosan is bejelentem, két különc barátom rajtaütésszerűen megjelenik majd, mintha kekszért jönnének. De ártalmatlanok.

– Akkor ugyan miért kellene megijednem?

– Mert attól tartok, megkérik majd, hogy maradjon itt dolgozni a Holdsugár könyvesboltban.

4.

Továbbra is szakadt az eső, amikor Agnest formálisan is meghívták egy csésze teára – tejszínes keksszel! – a Holdsugár könyvesboltban. Miközben Livingstone úr a bolt hátsó részében – amely hol dolgozószobaként, hol raktárhelyiségként szolgált – előkészítette a teáskannát, Sioban és Olivér keresetlen természetességgel megjelent, és beszámoltak neki az utolsó csütörtöki tea hagyományáról.

– Ez itt a romantikus sarok – magyarázta a kisfiú, miközben a szóban forgó helyre kísérte.

Agnesnek nem kellett megkérdeznie, mire is utal, amint megpillantotta a püspöklila bársonyhuzatos karosszékeket, meg a Shelley, Byron, Coleridge, Wordsworth, Goethe, Keats, Scott, és a romantika gyógyíthatatlan betegségében, kínok közt szenvedő más szerzők műveivel megpakolt, alacsony asztalt.

Talán a tejszínes keksz miatt; vagy a parkettás és kovácsoltvas lépcsős könyvesbolt kellemes társasága miatt; vagy a szőke ügyvédnő miatt, aki estéről estére elrabolta Twist Olivért; vagy mert záróra után Sioban taxival hazavitte őt; vagy talán mindezért együtt – a teáért, a vendégszeretetért az esőben, a Temple negyed novemberi estéinek varázslatáért döntött úgy Agnes, hogy elfogadja Livingstone úr ajánlatát, és beáll dolgozni a Holdsugár könyvesboltba, délután egy és hét óra között, a hét minden napján, vasárnap kivételével.

– Nem tudok túl sokat fizetni – mentegetőzött a könyvkereskedő –; alig marad annyi nyereségem, hogy egy táskát vehessek Siobannak karácsonyra.

– Ne hagyd, hogy pénzről beszéljen – figyelmeztette az érintett hölgy –, mert a végén még sikerül meggyőznie arról, hogy a könyvek egyfajta életformát jelentenek számunkra, amihez nem kell pénz.

– „Pompás Miranda! A neve is csoda: mirákulum! A föld legdrágább kincse! – felelte erre a kedvese.

Vagyis nem hódolt be egészen a sajátos könyvesbolt és társasága bűvöletének, hanem inkább úgy tekintett a könyvesboltra, mint egyfajta oázisra a szakmai hullámvölgyében.

– Nem sokat tudok a könyvekről, talán azok kivételével, amelyeket ismerek. Mindenekelőtt az ókori történelmi és régészeti könyvekre gondolok, illetve a paleontológiai tárgyúakra – tudatta Agnes Livingstone úrral.

– Edward már azzal is beéri, ha nem falod fel őket – jegyezte meg sejtelmes mosollyal Sioban.

Livingstone úr nem bocsátkozott magyarázatokba és nem adott további instrukciókat e tekintetben, de a munkatapasztalata vagy a motivációi felől sem faggatta őt. Különösmód meg volt győződve róla, hogy Agnes valami varázslat folytán került a boltba, noha néhány nappal korábban kitette a táblát a kirakatba: KISEGÍTŐ MUNKATÁRSAT KERESEK. Nem törődött vele, hogy Agnes esetleg szakmai ambícióihoz méltóbb helyet keres majd magának, vagy hogy netán másnap vissza se talál a Holdsugár könyvesboltba. Agnes pedig elsőre elfogadta az ajánlatot, mert adott magának még egy esélyt, mielőtt megvette volna a repülőjegyét Barcelonába. Bevételre volt szüksége, hogy tovább kalandozhasson, és olyan érzés kerítette hatalmába, hogy a könyvesbolt egyfajta mentőmellény lesz számára – inkább átvitt, semmint anyagi értelemben.

Agnes Kensingtonban élt, az Earl’s Court közelében, egy olyan kétszintes, udvaros, kis kertes házban, amilyenek a nagy sugárutak környékét tarkították. Egy barátnője – aki nemrég Oxfordba költözött – adta meg neki Jasmine elérhetőségét, és Agnes gondolkodás nélkül ki is vette az egyik szobáját. Amikor a megadott címre ért, érezte, hogy jól kezdődik a londoni kiruccanása.

A szerény kis házikó Jasmine nagymamájának a tulajdonát képezte, aki néhány éve vidékre költözött egyedülálló húgához, és egyetlen unokájára hagyta a házat. Jasmine pedig azzal egészítette ki a Fortnum & Masonben megkeresett jövedelmét, hogy bérbe adta a ház egyik szobáját, amit újra kellett gondolnia, miután a két utóbbi lakója büdös volt, és késett a fizetéssel. Csak azért adott lehetőséget Agnesnek, mert a közös barátnőjük ajánlotta, de csak akkor lélegzett fel, amikor megismerte őt. Rokonszenves, felelősségteljes lánynak tűnt, úgy a külseje, mint a belső kisugárzása rendben volt. Az is hozzájárult Jasmine nyugalmához, hogy tisztaruha-illat lebegett körülötte, illetve hogy a világ összes teája közül az Earl Grey volt a kedvence.

– Jó sokáig elmaradtál – fogadta Jasmine az alsó szinten, a nappaliban.

– Ha az volt a terved, hogy megszabadulj tőlem, mondhattad volna.

– Eltévedtél.

– Ha legközelebb a Temple-be küldesz, ne felejts el kincses térképet rajzolni nekem!

– Csupa víz vagy. Menj, öltözz át, szárítsd meg a hajad, aztán vacsorázzunk valamit!

– Nem is kérdezel semmit? Jasmine értetlenül nézett rá.

– Meg sem kérdezed, hogy megtaláltam-e? – erősködött Agnes.

– Mit, a Temple Churchöt?

– A kincset!

– Talán fel akarod tárni a templomosok sírját? – kérdezte elrettenve Jasmine.

– Nem, de majdnem ilyen izgalmas a dolog: a Holdsugár könyvesboltban fogok dolgozni.

– Az valami templomos lovag múzeum?

– Hagyd már békében nyugodni a templomosokat, Jasmine! Nem, hanem egy könyvesbolt. Szó sincs kardokról, vallásos rendekről, és a Szentföldet sem kell meghódítanom. Viszont lesz fizetésem, és szabad délelőttjeim, amikor állásinterjúkra járhatok, és tovább kereshetem a Szent Grált.

– Nos, ha ez így jó neked, akkor boldog vagyok! – mondta őszinte mosollyal Jasmine. – Szerintem menj fel, szárítkozz meg, és ugorjunk le megünnepelni a sikeredet! A vendégem vagy!

Jasmine hűtője mindig dugig volt mindenféle ínyencséggel a Fortnum & Masonből, miután az üzletpolitika szerint az alkalmazottak hazavihették a napi maradékokat, a lejárat előtt álló csomagolt árut, illetve azt, amelyiknek valami kis hiba volt a címkéjén, valamint mindazt, ami nem került a közétkezdékbe. De még Agnesnek is – aki imádta ugyan mind az élelmiszereit, mind a teáját a híres cégnek, amely feltalálta az utazók számára a skót tojást;12 és még Viktória királynő védnöksége alatt  ételt szolgáltatott az afrikai expedíciókhoz; vagy alapvető élelmiszereket tartalmazó kosarakat küldött az aktivista tevékenységük miatt börtönben sínylődő szüfrazsetteknek – fel kellett lélegeznie olykor a sok történelmi glamour közepette. Ilyenkor pedig a kis kensingtoni ház lakói lementek a sarki pubba, hogy elfogyasszanak egy pint barna sört jó sok sült krumplival, ami R. Cadwallader ízletes hamburgereit kísérte.

A Sötét Árnyak – baljós neve ellenére – hagyományos londoni pub volt. Ez azt jelentette, hogy néha megszállták a futballrajongók hordái, máskor pedig nyugdíjasok kockabarlangja lett; színházi társaságok és költők gyülekezőhelye is volt olykor, vagy épp betévedt ide egy-egy turista, az Earl’s Court metróállomásról jövet. Zöld és gránátvörös tónusú volt a dekoráció, a padló és a bútorok fából készültek, a kőfalak pedig bányászfotókban bővelkedtek, melyek – megmagyarázhatatlan módon – távoli évezredek szász és normann kardjainak reprodukcióival váltakoztak. Agnes nem tudta pontosan, vajon a régi idők motívumai vagy a drámai bányászjelenetekkel alkotott kontrasztjuk nyűgözi-e le jobban.

A pub – amely kocsma és fogadó is volt egykor – egyazon család birtokában maradt, s apáról fiúra szállt a tizenkilencedik század folyamán, míg aztán a huszadik század elején egy üzletláncmágnás megvásárolta. A húszas években bezárták, és büntetést róttak ki rá, amiért karácsonykor húsos pitét árusított – a mince pie fogyasztása ugyanis tilos volt a karácsonyi ünnepek alatt –; illetve bombatámadás érte a második világháború idején. Lényegében egy darabka történelem volt Londonban, ahol a megfáradt vendégek némi nyugalomra, társaságra és sörre leltek. Az előző század vége óta Solomon Drake tulajdonát képezte, aki Michael fiával tartotta a frontot a bárpultnál. A Drake-ek – akik tagadták, hogy bárminemű, rokoni szál fűzné őket a „Sir” rangjára emelkedett híres kalózhoz – tisztában voltak vele, hogy vendégkörüket a meleg vendégszeretetnek, a sportcsatornának és a remek walesi szakácsnak, R. Cadwalladernek köszönhetik, mely utóbbi olyan mogorva alak volt, hogy sosem merték megkérdezni tőle, milyen keresztnevet takar az „R” betű a vezetékneve előtt.

Egy kínai mondás szerint „ha nem tudsz mosolyogni, ne nyiss üzletet”. A Drake-ek – kiknek szakálla megnehezítette az ilyen jellegű arctornát – kedvességgel, kellemes modorral és jó szándékkal helyettesítették a mosolygást. Régóta ismerték Jasmine-t; értékelték a lány optimizmusát és humorérzékét, így minden olyan napon, amikor a Sötét Árnyak nem volt tömve valami meccs miatt, amint megpillantották, a rendelkezésére bocsátottak egy alacsony asztalt egy-két kényelmes fotellel, a kandalló közelében. Azon az esős estén valóságos áldás volt a Sötét Árnyak félhomályában ücsörögni.

Agnes – immár száraz hajjal, kényelmes nadrágban és rózsaszín gyapjúpulóverben – befészkelte magát a foszladozó huzatú fotelbe, és megeresztett egy röpke, elégedett kis sóhajtást. Vidáman táncoltak a lángok a tűzifa ropogására, s meleg, barátságos légkört teremtettek. A régészlány kedvencei, két szász kard keresztezte egymást a kandallón, uralva az otthonos szegletet. A hangulatos világítás, a többi vendég csevegésének moraja, a Sötét Árnyak kőfala és fabútorai… mindez együtt hozzájárult a lélekmelengető varázslathoz, amely rendre megnyugvást hozott az utazóknak, egy-egy hosszú nap után.

– A kezdetekre – emelte Jasmine barna sörös poharát, amint Michael kiszolgálta őket.

– Még egy napra, Howard Carter városában!

– Ez Tutanhamon átka…? 13

– Ugyanaz az átok, amelyik akkor hull majd rám, amikor a jövő évi adóbevallással szembesülök.

– Segítek – ígérte Jasmine –, és együtt vesszük fel a harcot az abszurd brit törvényekkel.

– Mennyire abszurdak?

– Lássuk csak… Például nem halhatsz meg a Parlamentben, mert az törvényellenes. – Az ujján számolta a törvényeket, miközben sorolta őket. – Ha pestises vagy, nem szállhatsz taxiba. Megölhetsz egy skótot a kastélyodon belül, de csak ha íjjal és nyilakkal van felfegyverkezve. Ja, és a kedvencem: ha a brit partoknál feltűnik egy döglött bálna, a feje a királyt illeti, a farka pedig a királynét, de csak ha új halcsont szükségeltetik a fűzőjébe.

– És ha azt a rubrikát töltöm ki, hogy elefántidomár vagyok, nem pedig egyéni vállalkozó, akkor azért deportálnak majd, mert nem fizetek mogyoróadót?

– Azért én örülnék, ha inkább maradnál…

Agnes biztosította a barátnőjét, hogy ő is hasonló állásponton van.

– … és kisegítenél a bérleti díjjal – tette még hozzá Jasmine, nevetve.

Agnes hétfő délután állt hivatalosan munkába a Holdsugár könyvesboltban. Délelőtt részletes tervet dolgozott ki mint régész álláskereső, és úgy számolta, hogy két hónapon belül valamennyi londoni kollégájával találkozhat. Mielőtt elindult volna otthonról, megbizonyosodott róla, hogy ott lapul a táskájában a Temple részletes térképe a könyvesboltig vezető útvonaltervvel. Jasmine szándékosan lehagyta róla a templomos lovagok templomát; még mindig kétségek gyötörték a tekintetben, vajon barátnője nem enged-e mégis a kísértésnek, hogy kiássa őket.

Első munkanapján öt perccel a hivatalos kezdés előtt szólaltatta meg a csengettyűket a könyvesboltban. Alig ha kétszer tévedt csak el, mielőtt odaért.

– Nem adom vissza a pénzt, Dresden asszony – jelentette ki Edward Livingstone, egy alacsony, kivörösödött arcú, lilás hajú nővel a nyomában az alsó szint könyvespolcai közötti folyosón.

Agnes gyorsan letette a kabátját és a táskáját a tulajdonos irodájában, nehogy bármiről is lemaradjon.

– De ön azt mondta, hogy ez egy szórakoztató regény! – tiltakozott az asszonyság, E. F. Benson Queen Lucia (Lucia királynő) című regényét lobogtatva. – Pedig az égvilágon semmi sem történik benne!

– Épp ezért szórakoztató.

– Nem az. Ha olyan könyvet szeretnék, amiben levél se rezdül, akkor már inkább Henry Jamest olvasok.

– James nem éppen szórakoztató. Maga szórakoztató könyvet kért, és én Bensont ajánlottam. Talán nem nevetett rajta?

– De igen, egy kicsit.

– Látja? És ezen a héten mihez volna kedve?

– Egy olyan könyvhöz, amelyikben sok minden történik.

– Mi minden?

– Sok minden…

Dresden asszony öt perccel később William Shakespeare Szentivánéji álom és A velencei kalmár című műveivel a hóna alatt távozott a könyvesboltból.

– Ez a hölgy – magyarázta Agnesnek, miután vendége becsukta maga mögött az ajtót – Agatha Dresden. Minden hétfő délután megbolygatja majd az idegrendszerét.

– És van, hogy visszaadja neki a pénzt?

– Természetesen soha. A ravasz, fösvény szíve tudja, hogy minden egyes olvasmánnyal örömet szerez magának, hiába szajkózza az ellenkezőjét. Látom a szeme csillogásán, amikor beszámol róluk.

– Kivétel nélkül mindig?

Livingstone úr a cvikkere fölött Agnesre nézett. Tetszett neki új segédje éleslátása.

– Okos lány. Mindig van kivétel. Visszaadtam neki az Anna Karenina árát, és soha többé nem ajánlottam neki orosz szerzőt. Fáj tőlük a feje.

Edward a raktárba kísérte Agnest, és elmagyarázta neki a polcok rendjét, illetve a függőben lévő pakolásokat.

– Hétfőnként Dresden asszony. Keddenként érkeznek az újdonságok és a szállítók. Nekem meg kell vívnom a csatáimat a könyvkereskedőkkel és a könyvkiadókkal; attól tartok, ezeken a délutánokon eléggé magára lesz hagyatva, de szerintem jól elboldogul majd. Minden hónap első szerdáján beugrik Donohue, a könyvelő. A péntek rendszerint elég kaotikus; sosem értem, miért. Szombatonként egy csomó burzsoá hivatalnokot szolgálunk ki, akik éppen valamelyik vendéglőbe tartanak ebédelni, és azt hiszik, kevésbé lesznek fafejek, ha ezt vagy azt a könyvet elolvassák, amit valamelyik ügyeletes guru ajánlott a televízióban.

– És a csütörtök?

– Mi van csütörtökön? – kérdezett vissza Livingstone úr, és megtorpant, hogy fellélegezzen.

– A szerdáról és Donohue-ról a pénteki káoszra ugrott. Mi történik csütörtökön?

– Fogalmam sincs. Ahogy másnak sem. Ezen a napon általában váratlan dolgok történnek.

Edward sokat sejtetően felemelte a jobb mutatóujját, mintha figyelmeztetné valamire Agnest. Majd meggondolta magát, és tovább matatott a könyvespolcoknál, s ide-oda nyúlt, ha éppen olyan könyvre lelt, amely megszökött a helyéről.

– Olivér délután fél öt tájt szokott jönni – magyarázott tovább.

– Ne hagyja, hogy túlságosan lefárassza a csillagászati értekezéseivel. Igyekezzen kívül maradni az anyja auráján, ha érte jön; tudja, ügyvéd… A Holdsugár könyvesbolt gárdája zárórakor teázik – ezt is tudja – a romantikus sarokban. Hold nélküli éjszakákon a tulajdonos engedélyével felmehetünk a csillagokat kémlelni, miután elmentek a vevők. A teleszkóp Olivéré, de mindannyian felváltva használjuk, miközben ő a Perseidákról és ki tudja, mi másról regél.

Agnes – aki feltétlen csodálatot tanúsított a felső szinten a piramis alakú világítónyílás iránt – sóváran felsóhajtott. Nem esett nehezére elképzelni, amint a következő hold nélküli éjszaka a meleg fapadlón hever, az égboltra szegezett tekintettel, miközben Twist Olivér a csillagképeket magyarázza; a háttérben Sioban és Edward, a könyvek szerelmeseinek bájos élcelődése közepette. Erezte, ha nem vigyáz, a végén még maga is foglyul esik a Temple utcácskáinak képtelen szövevényében megbúvó, túlméretezett könyvszekrény varázslatának.

– Ki az a savanyú fickó, ott, a kék lámpa alatt? – kérdezte halkan, Edward nyomában, miközben igyekezett szerzők szerint ábécérendbe szervezni a polcokon a könyveket.

– Ó, igen… Ő a mi bentlakó írónk. Hétfőtől csütörtökig a berendezés részét képezi. Fogalmam sincs, a hét többi részében merrefelé írogat. Öt óra tájt mindig megkínálom egy csésze teával és néhány keksszel. A mazsolásat szereti a legjobban.

– És miért pont ott ül?

– Azt mondja, nem működik elég jól a wifi a könyvesbolt másik végében. Ám ez bizonyára csak ürügy. Gyanítom, hogy beleszeretett a kék lámpába.

Livingstone úr vállat vont. Már maga a tény, hogy egy író inkább az ő könyvesboltját választja menedékként a rakparti Starbucks helyett, némiképp visszaadta neki az emberiségbe vetett hitét.

– Minden író bolond kicsit. A legádázabb ellenségemnek sem kívánnék hasonlóképpen siralmas tevékenységet – összegzett Livingstone úr.

– És mit ír?

– Az rejtély.

Agnes nagyon elégedett volt az első munkanapjával. Edward türelmesen és szórakoztatóan magyarázta el neki az üzlet sajátosságait; öröm volt hallgatni őt, amint a könyvesboltról és a vendégeiről beszámolt, és különös bájjal merült el a részletekben.

5.

A napok gyorsan teltek, és az egyiken, amikor Agnes mélabúsan, gondolataiba merülve sétálgatott a Covent Gardenben, s a háttérzenét egy konzervatóriumi diákokból alakult vonósnégyes szolgáltatta, egy létra tetején álló lányra esett a pillantása, és akkor rádöbbent, hogy a november bizony már elszaladt. Nem a létra miatt; nem is azért, mert a zenészek Beethovent játszottak, s nem is, mert a város fagyos szele meglegyintette az arcát, hanem a karácsonyi díszek miatt hasított bele a felismerés, melyeket a létrás lány a boltja ajtajára akasztott. A december dickensi nosztalgiába burkolta a várost.

– Merre járt ma délelőtt? – kérdezte Livingstone úr, amint Agnes a könyvesboltba ért, és észrevette a szemében bujkáló rejtélyes búbánatot.

Lehet, hogy Edward zsémbes természet volt, és némi mizantrópia jellemezte, Agnes mindenesetre valami különös kíváncsiságot ébresztett benne; talán a szomorúhercegnő-aura miatt, ami körbevette; vagy mert előszeretettel járkált mezítláb a Holdsugár könyvesbolt ódon parkettáján; talán a hosszú haja miatt, amely majdnem belegabalyodott a korlát növényi motívumaiba, ahányszor csak felszaladt az emeletre; vagy talán mert oly sok év után kiderült, hogy Livingstone úr angol ereiben a normann vér dominál, és nem a szász – hiszen a felfedező szellem mindig is normann jellegzetesség volt.

– A Covent Gardenben.

– Á – dünnyögte. – Bizonyára rádöbbent, hogy közeleg a karácsony.

Agnes épp meg akarta kérdezni, hogyan jutott erre a következtetésre, amikor is egy sűrű, fehér szemöldökű, alacsony termetű, pocakos öregember lépett be a Holdsugár könyvesboltba. Alig látszott ki a szeme a sok redő alól, a mosolya azonban fénybe vonta az egész arcát, és kétségkívül jó szándékot tükrözött. Maga volt a megtestesült Mr. Magoo.

– Hm, hm… – mondta rekedt hangon. – Végre megismerhetem Edward szép segítőtársát.

– Agnes, ő itt egy régi jó barátom, Charlie Caldecott. A szomszédos szabóság tulajdonosa – mutatta be őket egymásnak Livingstone úr. – Gyanítom, hogy a kíváncsiság vezérelte ide.

– Teázni jöttem – védekezett az érintett. – És hogy megismerjem az új munkatársad.

– Nagyon örvendek, Caldecott úr.

– Részemről a megtiszteltetés, hm… Hiába koptatott meg a múlt század, még mindig jó a szemem.

Miközben Edward előkészítette a teát, Caldecott úr leroskadt az egyik karosszékbe a romantikus sarokban, és Agnesre kacsintott.

– Boldog vagyok, hogy ez a morcos alak végre beadta a derekát, és leszerződtetett valakit. No, nem mintha a Holdsugár könyvesbolt milliókat hozott volna a számára; a Párkák azonban már évek óta tudják, hogy segítségre szorul.

– Ne higgye, nekem úgy tűnik, hogy elégedett önmagával. Bizonyos napokon olyan érzésem támad, hogy pusztán jótékonyságból alkalmaz engem.

– Kivéve, amikor naponta ötvenszer meg kell járnia ezt a pompás lépcsőt.

– Csitt…! – igyekezett elhallgattatni az öreget Agnes, amint látta, hogy Livingstone úr közeledik a tálcával. – Nagyon büszke a lépcsőjére!

– Én meg az öltönyeimre, kedvesem, csakhogy már 1956-ban kimentek a divatból.

Caldecott úr ott maradt teázni, s közben megcsillogtatta sziporkázó elméjét, amit pedig őszerinte már réges-rég elveszített. A könyvkereskedő és kisegítője felváltva társalogtak az öregúrral, miközben kiszolgálták a vevőket. Amikor készen állt rá, hogy átsétáljon az utca túloldalára, és újra kinyissa a boltját, elégedetten vigyorgott, és a hasát ütögette.

– Micsoda finom tea volt, hm, hm… – mondta indulás közben.

– Mégsem veszett még ki a világból a jó szomszédi viszony…

– Ő volt Mr. Magoo – közölte Livingstone úr, miután becsukódott az ajtó az öreg háta mögött.

Agnes felnevetett, és bevallotta, hogy neki is épp ő jutott róla eszébe.

– Holnap merrefelé szeretne bolyongani? Van egy útvonalam, ami szerintem tetszene önnek. És van itt még valami, várjon csak… Edward kotorászni kezdett a pult fiókjában, a pénztárgép alatt, majd átnyújtott neki egy vajszínű borítékot.

– Referenciák – mondta. – Méghozzá nem rosszak.

A lány fogta a borítékot, és megnézte a címzettet.

– Baker Street 221B? Ellát referenciákkal, hogy Sherlock Holmes alkalmazzon? Miből gondolja, hogy szüksége volna egy régészre?

– Watson doktor elárulta, hogy gyanús csontok kerültek elő.

– Bizonyára a sátán kutyájáé.

– Akármilyen elmés is a párbeszédünk, igyekszem felhívni valamire a figyelmét – váltott határozottabb stílusra a könyvkereskedő. – Azt mondta, olykor a Hyde Parkban sétálgat délelőttönként.

– Igen, és ha elfáradok, leülök egy padra, a kacsaúsztatóval szemben.

– Olyan nincs is.

– De igen, van! A tó mellett, a zenészek pavilonjánál, ott vannak a kacsák.

– Azokra a nyomorúságos csirkékre gondol?

– Kacsákra.

– Akármikre – mondta még Livingstone úr türelmetlenül.

– Szóval a Marble Archon keresztül menjen ki a Hyde Parkból, a Marylebone negyedben, és menjen fel a Baker Streeten. Mielőtt a hasonló nevű metróállomáshoz érne – amely az egyik legrégebbi Londonban –, arra a házra összpontosítsa a figyelmét, amelyik a bank és egy telefonos bolt közé esik. Ebben az épületben élt és dolgozott Arnold Bennett és H. G. Wells, életük különböző szakaszaiban. Néhány londoni utca mind a mai napig irodalmi hangulatot kínál a sétákhoz.

Agnes úgy vélte, szívesebben ismerné meg mindezt, ha a meglepetésekben bővelkedő Livingstone úr volna az idegenvezető. A lány a könyvkereskedőt a felmenőjéhez hasonlatosnak képzelte – az aszfalt dzsungelének fáradhatatlan felfedezőjeként, a város irodalmi aspektusainak szakavatott ismerőjeként, London irodalmi rejtélyeinek narrátoraként.

– Ha továbbmegy, a Sherlock Holmes Múzeum mellett (amely nem pontosan a Baker Street 221B szám alatt található, hanem egy kicsit feljebb, szinte a Regent’s Parkot súrolja) megtalálja Hudson asszony boltját.

– Ez valami vicc?

– Nem, ez egy szuvenírbolt. Menjen be, és keresse Alice Shawnt. Ő a múzeum kurátora, de más fővárosi múzeumokkal is együttműködik.

– Már torkig van velem, igaz?

– Ne legyen hálátlan, Agnes Martí. Vegye úgy, hogy ez a karácsonyi ajándékom. Vagy azt hiszi, annyi pénzem van, hogy a fizetésén túl még arra is futja, hogy a Harrodsban vegyek önnek valamit?

Agnes lelkesen követte Livingstone úr útmutatásait. Megetette a Hyde Parkban a kacsákat, áthaladt a Marble Archon, megállt Arnold Bennett és H. G. Wells háza előtt, és az ódon Baker Street-i metróállomást csodálta. Még annak is ellenállt, hogy a londoniak nemzeti sportját, a queueing-et, a – szinte az időn kívüli teázáshoz hasonlóan népszerű – sorban állás művészetét gyakorolja, illetve hogy meglátogassa Holmes és Watson képzelet szülte házát a 221B szám alatt. Alice Shawnt pontosan ott találta, ahol Livingstone úr elmagyarázta. Ajánlólevelének hála, a hölgy barátságosan fogadta, tiszteletteljesen elbeszélgetett vele, és figyelmesen meghallgatta. Shawn asszony – kinek lényéből bizonyos viktoriánus romantika áradt – az oxyrhynchiai ásatásokat emelte ki az önéletrajzából, és megígérte, hogy – bár abban a pillanatban nem tudja, hogyan lehetne a segítségére – megőrzi az elérhetőségét, és amennyiben valami érdekes szakmai lehetőség kínálkozna számára, értesíti őt.

Agnes fáradtan tért haza, és ismét erőt vett rajta a reménytelenség érzése. Ugyan nem táplált illúziókat a Baker Street-i kirándulással kapcsolatban, de kimerítette a sok séta a Hyde Parktól a Regent’s Parkig, és megint jelentéktelennek érezte magát. Az emblematikus utcán a kamerás turisták és a hatalmas papírpohárból kávézgató londoniak közepette – fél tucat Starbucksot és Costa Cafét számolt össze – ismét meglepték a csillogó, piros és zöld színű karácsonyi díszek.

Úgy döntött, nem megy haza karácsonyozni Barcelonába. Óhatatlanul is magával ragadta az ilyenkor szokásos mélabú, és az a szomorú tudat, hogy ezúttal nem ülhet egy asztalhoz a testvérek, bácsikák, unokatestvérek miriádjával, akik a munkája, a vőlegénye és a tervei felől kérdezgetnék, amiből persze semmit sem tudna felmutatni. Elképzelte a Saint Pancras pályaudvart John Betjeman szobrával a sok-sok fehér égő ragyogásában; a vacsorát Jasmine-nal a Sötét Árnyakban, Drake-ék jókívánságai közepette, amint rongyos zoknijuk az öreg kandallón lóg; Twist Olivér pusziját a fagyöngy-dekoráció alatt, amit Sioban a Holdsugár könyvesbolt felső szintjének boltíves ablakaira akaszt; Edward Livingstone-t, amint a stresszes vevőáradat – akik az utolsó pillanatra hagyták a vásárlást – és az ajtóban letáborozó, karácsonyi dalokat zengő énekesek miatt zsörtölődik. Elképzelte, hogy fehér karácsony lesz.

Teljes erejéből így kívánta, már amennyi ereje maradt a kimerítő nap végére. Megértette, hogy a rezzenéstelen levegő bársonyos csöndjére van szüksége maga körül, miközben fejére szállingóznak az első hópelyhek.

„– Kisfiú – szólította meg udvariasan –, miért sírsz?

Péter is kifogástalanul udvariasan tudott viselkedni, mert a tündérünnepségeken megtanulta ennek minden csínját-bínját, úgyhogy azonnal felpattant, és szépen meghajolt.”14

Egy nem túl rutinos megfigyelő számára úgy tűnhetett, hogy Twist Olivér nem figyelt a felolvasásra. Agnes azonban észrevette, hogy néhány oldal óta a fiú felhagyott a jegyzeteléssel, és már nem állítgatja a teleszkópját. A november végi délutánon idejekorán besötétedett, és a Holdsugár könyvesbolt gyönyörű, átlátszó kupolája félhomályba borult. Agnes hangosan olvasta neki a Pán Péter-t, olykor egy-egy – leplezett elérzékenyüléstől terhes – kis szünetet tartva, hiszen vannak olyan könyvek e világon, amelyeket mindig ugyanolyan illúziókkal teli lelkesedéssel olvasunk, mint először.

„– Jobbra a második, aztán egyenesen előre, egészen hajnalig.”

Az sem kerülte el Agnes figyelmét, hogy Olivér kedvetlen grimaszt vágott, amikor odalent csilingelni kezdtek a csengettyűk, és neki le kellett mennie a lépcsőn, hogy fogadja az új vevőt. Livingstone úr egy kiadói értekezleten vett részt, és csak egy órával későbbre várták.

– Tartanak DVD-t? – kérdezte egy szép szürke kabátos fiatalember, Burberry sállal a nyakán.

– Ez egy könyvesbolt – mosolygott rá Agnes mentegetőzésképp.

– De nem tartanak filmeket? A lány értetlenül nézett rá.

– Könyvek filmadaptációira gondolok – fejtegette a férfi. – A Ne bántsátok a feketerigót! című könyvet ajánlották nekem, de nem szeretek olvasni. Inkább megnézném a filmet.

– Van egy példányom Harper Lee regényéből. Csodálatos könyv, kiváló ajánlás!

– Értem.

A férfi továbbra is az ajtó közelében várakozott. Agnes nem tudta, mi mást mondhatna még neki, azon kívül, hogy nagyon szép a szürke kabátja.

– Akkor hát, megvan a film is?

– Nincs.

– És nem rendelhetném meg?

– Ez egy könyvesbolt, és nem tartunk filmeket – ismételte Agnes, s közben kilesett a kirakatüvegen, hogy vajon nem valamiféle rejtett kamerás műsorba csöppent-e.

Kihalt volt az utca; csak Charlie Caldecott szabóságából lépett ki egy hölgy a túloldalon.

Ekkor egy középkorú pár jött be a boltba, mire a kabátos férfi kihúzta magát, majd távozott, miközben az Amazonról rendelhető Armageddon-ról motyogott valamit. Az újonnan érkezettek pár percig bóklásztak az alsó szinten a polcok között, majd felmentek, és a műfajok szerint csoportosított műveket kezdték mustrálgatni. Amikor Agnes megkérdezte, segíthet-e nekik, nemmel feleltek, így a lány jobbnak látta, ha a pénztárgép mellett marad. Ekkor kicsapódott az ajtó, és Dresden asszony csörtetett be feldúltan; biztosan azért, mert nem hétfő volt.

– Muszáj segítenie, hogy megértsek valamit, de most rögtön – lihegte kivörösödött fejjel, kócos, lilás hajjal. – Zsákos Frodó nem hal meg, ugye? Nem halhat meg, mert az bizony keresztülhúzná a számításaimat!

Agnesnek egy szempillantás alatt vagy fél tucat szörnyűségesebb irodalmi katasztrófa jutott eszébe annál, mint hogy valami keresztülhúzza Dresden asszony számításait, ám egy mosollyal igyekezett leplezni a gondolatait. A nő kíméletlenül meglobogtatta Agnes orra előtt A Gyűrű Szövetsége puha fedeles példányát.

– Megsebesítette egy Morgul-tőr Széltetőn. Azt hiszem, a nazgûlok vezére, az angmari boszorkánykirály a bűnös.

– Lenyűgöző felfedezés, Dresden asszony.

– Szerintem is. Ez a fajta sérülés mérgezéses halált okoz. Gondolja, hogy Tolkien olyan kegyetlen író volt, hogy meggyilkolja Zsákos Frodót?

– Nem hinném, hogy a cselekménynek bármi köze volna egy-egy író kegyetlenségéhez – jegyezte meg Agnes. – Gondoljon csak a krimiírókra, akik elbűvölő emberek. Legalábbis többnyire.

A nő kissé közelebb lépett hozzá, hogy egyfajta vallomást tegyen.

– De Tolkiennek orkjai voltak – suttogta. – Orkjai!

– Miért nem olvassa még egy kicsit tovább a könyvet? Akkor elosztanak majd a Zsákos Frodóval kapcsolatos kétségei. Hétfőn pedig elviheti a következő kötetet; Livingstone úr kikészíti önnek A két torony címűt.

– De ebből már nem sok van hátra – panaszkodott a nő. – És ha nem oldódik meg ebben a kötetben a Frodó-rejtély?

Agnes, aki kamaszkorában olvasta A Gyűrűk Urá-t, az emlékezetében kutatott.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy Frodó sebesülésének kérdése még ebben a kötetben megoldódik. De mindjárt megnézem a raktárban, megérkezett-e már a második kötet. Várjon, kérem!

Mire Agnes visszaért, a nő egyfajta katatóniás állapotba került. Meg kellett győznie őt, hogy bár még nem érkezett meg a második kötet, hétfőre feltétlenül ott lesz. A nő bizalmatlanul fürkészte Agnest, de a lány határozottsága végül meggyőzte őt, hogy a legjobb, amit tehet, ha hazamegy és kiolvassa a könyvet. Sóhajtott egyet, megtörölte verejtékező homlokát, majd egyszeriben megtört az olvasmánya varázsa.

– Nem is tudom, miért jöttem – dünnyögte, és búcsút intett –, nincs is hétfő.

Becsukódott mögötte az ajtó. Agnes arcáról még le sem hervadt a mosoly, amelyet Dresden asszony vehemens intermezzója okozott, amikor a pár az emeletről elégedett ábrázattal megállt a pult előtt.

– Egy könyvet keresünk.

„Eddig rendben van”, gondolta a régészlány.

– Zöld, és arany betűs a borítója.

Agnes várta, hogy folytassák a leírást, ám mindketten csöndben rászegezték a tekintetüket, mintha most rajta volna a sor, hogy valamiféle trükkel elővarázsolja a szóban forgó könyvet a cilinderéből. Ám nem volt cilindere, így nyugtalanul megköszörülte a torkát; már kezdte remélni, hogy a kabátos férfi, Dresden asszony és a Morgul-tőr után egy jól megérdemelt, könnyű kis vásárlásban lehet része.

– Ha megmondanák a könyv címét és a szerző nevét, talán segíthetek.

– Zöld, és arany betűs – ismételte a hölgy.

Livingstone úr semminemű instrukciót nem adott a könyvek kromatikus elrendezését illetően; arra azonban felhívta a figyelmét, hogy nézegesse a kiadói katalógusokat, az egyes gyűjtemények külsejének könnyebb megismerése végett. Agnes a pultra tette őket, és gyorsan átlapozta, az óhajtott zöld szín után kutatva. A Persephone Books és a Faber & Faber kiadványai közt szerepeltek olyan kiadványok, amelyekre ráillett a keresett könyv leírása.

– Nem, ezek közül egyik sem az – elégedetlenkedett a férfi, miután átfutották a katalógusokat.

– Sajnálom – jelentette ki Agnes –, de ilyen csekély információ birtokában… Arra nem emlékeznek, milyen műfajba sorolható a könyv, vagy hogy mi a témája?

– Hogy milyen műfajú?

– Fantasy, vidám könyv, romantikus regény, krimi, melankolikus történet…

A páros csak rázta a fejét; a csalódottság és a bosszúság határán, a semmiből előkerült eladónő alkalmatlansága láttán.

– Majd visszajövünk, ha Edward is itt lesz – jelentette ki a férfi. Aztán köszönés nélkül elindultak, és arról morogtak, micsoda ostobaság egy külföldit alkalmazni könyvesbolti eladónak, Agnes leverten összepakolta a katalógusokat.

– Nem a te hibád – vigasztalta Olivér, miután visszatért az emeletre.

– De igen. Egy kicsit sem konyítok a könyvekhez.

– De ismered a Pán Péter-t, és pontosan tudod, hogy Zsákos Frodó nem hal meg az első kötetben.

– Csitt, ezt úgy hívják, hogy spoiler!

– Kicsi-nél azért ezek szerint többet tudsz, közepesnek mondanám – nevetett fel Olivér, a hobbitok termetére utalva.

– Nem itt van a helyem. Régész vagyok.

– Ezért vagy szomorú?

– Nem vagyok az.

– Ha azt mondom, asztronauta vagyok, de továbbra is a Föld nevű bolygón tartózkodom, akkor rosszkedvem lesz, mert ugyan miféle asztronauta az, aki a saját lakónegyedét sem hagyja el? – magyarázott Olivér türelmesen.

– Frusztrált – dünnyögte Agnes rosszkedvűen.

– Úgy beszélsz, mint a pszichopedagógusom.

– Bizonyára ő is így érzi magát.

– A trükk abban rejlik, hogy nem szabad kimondani, „régész vagyok” vagy „asztronauta vagyok”. Te sok minden vagy: ember, Livingstone úr asszisztense, csinos…

– Köszönöm.

– … jó Pán Péter-olvasó, szimpatikus, okos… És mindez együtt a javadra válik, úgyhogy ne légy szomorú.

Agnes pár másodpercig elgondolkodott Olivér érvelésének logikáján. Ha elfelejtené, hogy az élete alig terjed túl a szakmája iránti szeretet határain, ebbe belefér, hogy most Londonban van, és egy arany betűs könyvet keres. Ha azonban elfogadja, hogy a régészet csupán lénye egy része, minden katasztrofális arányokat nyer. Az még ugyan nem a világ vége, hogy nem álmai munkáját végzi, sőt még az sem, ha egyáltalán nincs is munkája, a boldogsággal azonban nem lehet jóllakni, attól még nem lesz tető a fejünk felett, sőt az orvos számláját sem fedezi, ha lebetegszünk. Talán az, hogy csinos, és J. M. Barrie-t olvas, a javára válik, ő azonban továbbra is az ásatásokról álmodozik, meg a sigillatadarabokról; az elveszett civilizációkról alkotott új elméletekről és a régi korok gyönyörű darabjainak állagmegőrzéséről.

– Nem voltam tudatában, hogy szomorú vagyok – foglalta össze a tűnődéseit. De talán valóban az vagyok. Nem találom a helyem a világban, akár egy asztronauta, aki eltévedt a világűrben, és hazavágyik.

– Az engem nem zavarna.

Olivérnek nagyon jól állt, ha mosolyog; kis gödröcskék voltak az arcán, nagy szeme, amivel oly sokszor bámult a teleszkópba, és szőke kefefrizurája.

– Miért nem?

– Mert előbb-utóbb mindig akad valaki, aki szeret bennünket annyira, hogy hazavigyen. – Kezébe adta a Pán Péter-t, és szelíd bociszemekkel nézett rá. – Olvasol még egy kicsit, kérlek?

Livingstone úr későn és rosszkedvűen érkezett a könyvkiadók és könyvkereskedők találkozójáról; ha rajta múlik, azok az emberek sem az egyik, sem a másik szakmát nem gyakorolták volna sokáig. Kevéssel hét óra előtt hazaküldte Agnest; meg sem hallotta a sirámait a ki tudja, miféle vevőkről, akik megérdemelnék a Morgul-tőr fenyegetését, és némán tűrte Roberta Twist nagyképű modorát, amikor eljött, hogy hazavigye egyetlen sarját.

– Tökéletesebb már nem is lehetne a munkaideje – közölte sipító hangon, miközben lecibálta magával a lépcsőn a hátizsákos fiát.

– Sajnálom, hogy épp egybevág az önével – felelte szarkasztikusan Livingstone úr.

– Nekem nincs munkaidőm. Szép estét!

– Viszlát, holnap, Livingstone úr! – mosolygott Olivér, igyekezve összekapni magát.

– Soha senki sem volt még képes megfejteni egy ügyvédet – sóhajtotta Edward, miután becsukódott az ajtó –, legfeljebb félreértelmezni.

Töltött magának kétujjnyi whiskyt, jég nélkül; kifelé fordította a „ZÁRVA” táblát, és a romantikus sarok felé vette az irányt, hogy a püspöklila karosszékben leljen menedékre. Amikor azonban az illusztrált könyveknek hajlékot nyújtó, bálványozott asztala mellett elhaladt, életében először megértette a „megfagyott az ereiben a vér” kifejezést.

A David Livingstone Kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai megfigyelések Dél-Afrikában (1849-1851) című naplóját őrző vitrinszekrény üres volt.

6.

– Nem hiszem el, hogy ilyen nyugodt vagy, Edward. Tudom, mit jelent neked ez a napló, és most sehol sincs.

Sioban egy olasz kisvendéglőben foglalt asztalt a Sohóban, a kiadójához közel. Tudta, hogy Livingstone úrnak averziói vannak a városrésszel szemben, mégis gyakorta sikerült meggyőznie őt, hogy ott találkozzanak, azzal kecsegtetvén barátját, hogy végigsétálhat a Charing Cross Roadon – a könyvkereskedő irodalmi képzelete oly hatalmas volt, hogy továbbra is a Marks &

Co.-t15 látta a McDonald’s helyén –, illetve hogy ott fogyaszthatja a világ legjobb spaghetti a la Normá-ját. Edward beszámolt neki a napló eltűnéséről a Holdsugár könyvesbolt vitrinszekrényéből, ám mindezt olyan könnyedén tette, mintha csak azt közölné a barátnőjével, hogy aznap reggel felhős az égbolt London felett.

– Attól, hogy ideges leszek, még nem kerül vissza a napló a vitrinbe – felelte, miközben akkurátusan tekergette a spagettit.

– Be kell jelentened az eltűnését.

– Nem kell kivárni a negyvennyolc órát?

– Az csak emberekre vonatkozik! Itt lopás történt.

– Nem tudjuk, ellopták-e a naplót.

Sioban letette a villáját a Cézár-salátás tányérjára, és némán Edwardra bámult. Oly sok év után még mindig nem sikerült megszoknia barátja excentrikus személyiségét.

– Milyen más lehetőségre gondolsz? – kérdezte. A férfi vállat vont, szemmel láthatóan nem óhajtotta megosztani a különös elképzeléseit könyvkiadó barátnőjével. Látta, hogy a hölgy nincs éppen játékos kedvében. – Edward, elloptak egy értékes tárgyat. Ha te nem jelented, akkor én megteszem.

– Elhamarkodottnak gondolnám. Van némi gyanúm a tekintetben, mi történhetett.

– Olyasfélék, mint hogy miként kerültek Wilkie Collins könyvei egyik reggel a földre? Még egy tézist is kidolgoztál Mark Twain bűnösségéről!

– Úgy állítod be a dolgot, mintha képtelenség lett volna.

– Mert az is volt!

– Mellesleg Twain túl kedves, semhogy a földre hajigálja más szerzők műveit. Még ha ektoplazma formájában látogatna a boltba, akkor is visszafogottan viselkedne.

Sioban türelmetlenül a borospoharához kocogtatta a villáját, hogy gátat szabjon lehetetlen társa kalandos kitérőinek. Edward vette a jelzést.

A fantáziadús elméleteket félretéve Livingstone úr meg volt róla győződve, hogy őse naplója eltűnésének jóval egyszerűbb és kevésbé borzalmas a magyarázata, mint hogy egy tolvaj ellopta. Mindenesetre megindította Sioban könyvek értékébe vetett vak hite, és annak lehetősége, hogy valaki úgy vélje, gyümölcsöző üzlet ellopni őket.

– Ezúttal egy kissé homályosabb, és kevésbé természetfeletti az elképzelésem, de még így is… – védekezett.

– Még így is most rögtön felhívom az egyik barátnőm fiát, hogy segítsen megtenni a feljelentést, és kezdeményezzen nyomozást.

– Talán egy krimiíróról van szó?

– Egy rendőrről.

– Az MI5-tól? 16

– Még mit nem.

– A Scotland Yardról.

– Nem mindegy, hol dolgozik?!

– Tudtam, hogy a Scotland Yardról!

– Na és akkor mi van? A te neved Livingstone, és nem Holmes.

Sioban ezzel megoldottnak tekintette a kérdést, befejezték az ebédet, majd a két szerelmes kissé nyers búcsút vett egymástól, és ki-ki ment a maga munkahelyére. A könyvkiadó hölgy nem értette Edward vonakodását a feljelentéstől, az egyik legnagyobb becsben tartott értéke eltűnését illetően; a könyvkereskedő úr pedig túlzásnak tartotta a Scotland Yard bevonását egy olyan ügybe, melyről úgy vélte, hogy – különösebb bonyodalmak nélkül – maga is képes megoldani (ráadásul Mark Twain szellemének bevonása nélkül).

Esett az eső, amikor Agnes Martí aznap délután a Holdsugár könyvesboltba érkezett. Mint az első nap, amikor a lány a könyvesboltba lépett, Edward a szeme sarkából leste, miközben megszabadult a kabátjától és a cipőjétől. Vastag fekete harisnyanadrágot, loknis, fekete-fehér csíkos szoknyát, és csónaknyakú, szintén fekete pulóvert viselt. A könyvkereskedőnek az volt a benyomása róla, mintha az Álom luxuskivitelben Audrey Hepburnje épp egy Tim Burton-filmből szabadult volna. Könyvelője, Percival Donohue hangos sóhaja rázta fel a mélázásából.

– Eszedbe ne jusson! – sziszegte a foga között, és a könyökével oldalba bökte.

– Mi az? Meg se szólaltam!

– Tudod, hogy értem. Hallottam a sóhajodat.

– Nem is sóhajtottam.

– Ismerlek, Percy. Ismerem a rossz ízlésedet a nyakkendők és a zoknik terén, és a romantikus, szerelmes hajlamodat is az esőben eltévedt, csinos lányok iránt.

A vörös hajú könyvelő, aki valóban egy sütőtökszínű, borzalmas nyakkendőt viselt, valamint színben hozzá illő zoknit, tagadólag megrázta a fejét, majd behúzódott Edward irodájába, hogy rendbe tegye a számlákat.

– Agnes – szólalt meg Livingstone dr. – Nem szeretném felzaklatni, de hadd kérdezzem meg, történt valami szokatlan dolog a boltban tegnap délután a távollétemben?

A régészlány mindent szokatlannak talált, ami a könyvesboltban történt, de miután nem tudta, ez vajon hízelgő-e vagy sértő a tulajdonos számára, jobbnak látta megtartani a véleményét. Beszámolt hát neki a DVD-s fickóról, Dresden asszonyról meg a Morgul-tőrről, és a furcsa párról, akik egy zöld könyvet kerestek, arany betűkkel.

– Azt hiszem, a zöld könyves házaspár ismeri önt, mert azt mondták, visszajönnek, ha majd maga is itt lesz a boltban.

– Feltűnően magas, szőke nő és Mikulás-szakállas, kopasz férfi…?

Agnes bólintott.

– Akkor a Rosemberg házaspár lehetett. És erről eszembe jut… Livingstone úr felszaladt az emeletre, miközben ujjbegyeivel – a szokás hatalmából – végigsúrolta a lépcső fekete kovácsoltvas korlátjának volutáit. Miután lejött, átnyújtott egy könyvet Agnesnek.

– Mr. Rosenblum listája – olvasta a lány a borítón –, Natasha Solomonstól.

– Ezt feltétlenül el kell olvasnia. Az új városba költözés meg egyebek miatt. És persze a nyelv miatt is.

– Edward, miért kérdezett a tegnap délután felől?

– Lássuk csak. Itt volt a DVD-s ember, Dresden asszony és Rosembergék; illetve, feltételezem, Olivér odafent tartózkodott. – Megerősítést várt Agnestől, majd az illusztrált könyvek asztalára pillantott. – Nem hiányzik valami?

A lány követte Edward tekintetét, és ráeszmélt, hogy üres a vitrinszekrény.

– Nem…!!

– Attól tartok, ismét elveszítettük dr. Livingstone-t.

Rengeteg kérdés sereglett össze Agnes fejében, de egyet sem mert hangosan kimondani. Tudta, milyen nagyra értékelte a könyvkereskedő a viktoriánus kéziratot. Könnybe lábadt a szeme, amikor meg akart szólalni.

– Jaj, kérem, ne sírjon! Gondoljon a trójai ásatások katasztrófájára. Ott sokkal több odaveszett.

– Nem sírok – nyelte el Agnes a könnyeit. – Csak hát… én nem is… nagyon sajnálom, hogy…

– Tudom – szakította félbe Edward. – Tudom, hogy nem maga nyúlt a naplóhoz, és hogy fogalma sincs, hol lehet. Ellenben van egy olyan sejtésem, hogy…

Livingstone úr mondatát egy hideg fuvallat, majd a szokásos csilingelés szakította félbe. Sioban lépte át a könyvesbolt küszöbét, akár egy szép, Erzsébet korabeli előkelő hölgy; kissé kócosan, miután megküzdött az esernyőjével. Belépőjét esőzuhogás és a Temple utcáin végigsöprő vihar zaja kísérte.

– „Szólj újra, fényes angyal, mert az éjben / Fejem fölött nekem oly glóriás vagy, / Akár a mennyek szárnyas hírnöke, / A visszatorpanó, döbbent halandók / Fehéren-égre-ámuló szemének…”17

Sioban elmosolyodott, és kisimultak homlokán a ráncok. Kabátját a bejárat melletti fogasra akasztotta, és az iroda felé vette az irányt.

– Hívj meg egy teára, Edward Livingstone – szólt Rómeójához –, vagy „tagadd meg az atyád, neved hajítsd el, / S ha nem teszed meg, esküdj édesemmé / És nem leszek Capulet én se többé”.18 De – tette még hozzá – az istenekre kérlek, főzz nekem egy teát!

Sioban rosszkedvűen lépett ki az irodából, miután negyedórát odabent töltött. Elintézett néhány telefont az emeletről, majd vagy húsz meddő percet szentelt annak, hogy beszélgetésbe elegyedjen a bentlakó íróval. Agnest meglepte, hogy a könyvkiadó hölgy – a szóban forgó példányok introvertált karakterének és szociális sutaságának szakavatott ismerőjeként – nem adta fel a reményt, hogy kimozdítsa hallgatásából a kék lámpa alatt lapuló egyedet. Szerencsére nem volt sok vevő aznap délután, mert Edward továbbra is az irodában tartózkodott Donohue-val, és magára hagyta az aggódó, zaklatott Agnest.

Agnes tudta, hogy Livingstone úrnak sokat jelent a felmenője naplója, de nem volt biztos benne, vajon a történeti értéke miatt-e. Ha valaki abban a könyvesboltban tisztában volt a dokumentum valódi jelentőségével, akkor az ő volt. Amikor dr. Livingstone 1849-ben Afrikába indult, alig tudtak valamit a kontinensről. A felfedező – rendkívüli precizitással, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy kizárólag az asztronómiai megfigyelésekre alapozott – feltérképezte a Kalahári-sivatagot, a Ngámi-tavat és a Zambézi folyót; valamint aprólékos zoológiai, botanikai és geológiai tárgyú feljegyzéseket készített a vidékről, s úttörő volt új fajok felfedezésében. A tizenkilencedik század ötvenes-hatvanas éveiben fáradhatatlanul felderítette a Zambézi folyását és a szomszédos területeket; felkeltette az érdeklődését a folyó nehezen hajózhatósága és a zuhatagai; a Zambia és Zimbabwe határán található zuhatagot – a királynő neve után – Viktória-vízesésnek keresztelte. 1865-ben a Királyi Földrajzi Társaság a Nílus forrásának felderítését célzó expedíció élére állította; David Livingstone azonban 1870-ben a Tanganyika-tónál eltűnt, míg Henry Stanley két évvel később – a tó közelében lévő – Ujiji városában a nyomára nem akadt. Az örökség részét képező napló 1849 és 1851 közé volt datálható, az első expedíció éveire, melyek a kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai felfedezések szempontjából talán a legérdekesebbek voltak.

Agnest nemcsak az óriási tudományos-történeti értékű viktoriánus relikvia eltűnése nyugtalanította, hanem az is, hogy a könyvkereskedő netán őrá gyanakszik. Nem mintha bárminemű alapot szolgáltatott volna efféle feltételezéshez, Agnes azonban – akinek elég jó volt az empátiás készsége ahhoz, hogy belehelyezkedjék mások bőrébe – tudta, hogy ő az egyetlen ismeretlen az egyenletben; s hogy egészen az érkezéséig – amikor kizárólag Edward gondoskodott a könyvesboltról – semmi sem történt a napló és a vitrinszekrény környékén. Egy Agatha Christie-regényben ő lett volna a fő gyanúsított – ismerte a dokumentum értékét; alkalma volt a tulajdonos távollétében ellopni; volt (anyagi?, kulturális?, szakmai?) indítéka; új volt az üzletben, és senki sem tudott szilárd alibit biztosítani számára.

Amikor Olivér – meglepően szárazon, ahhoz képest, hogy a vihar továbbra is féktelenül tombolt a londoni égen – megjött az iskolából, Siobant a földön találta, párnák közt, a klasszikus szerzők művei alatt roskadozó polcok tövében, a laptopjának billentyűit nyomkodva.

– Adj egy negyedórát, és felmegyek hozzád – ígérte Sioban, és tovább gépelt.

Az emeleten Agnesbe botlott, aki zavartnak és szórakozottnak tűnt, s épp Elizabeth von Arnim Elvarázsolt április című regényének keresett végleges helyet.

– Nem is tudom, vajon a „v” vagy az „a” betűhöz tegyem – avatta be a gyereket. – Vagy a „t”-hez, a „tavasz” miatt; netán a láda mellé, az akciós könyvek közé, hogy végre valaki megvásárolja, és véget vessen a gyötrődéseimnek.

– Mérges vagy? Uzsonnázz meg; van nálam nutellás kenyér.

A „nutellás kenyér” szókapcsolat varázslatos erővel bírt, amely könnyedén visszarepíti a száműzött régészlányokat a szüleik konyhájában lakozó boldogságba, amikor még az volt a legnagyobb bajuk, ha épp nem hívták meg őket egy születésnapi zsúrba. Olivér óriási nagyvonalúságról tett tanúbizonyságot, midőn hajlandóságot mutatott rá, hogy megosszon vele egy efféle klasszikus csodát.

– Nem vagyok mérges – mondta, és megenyhült az ábrázata. – Csak az a baj, hogy hirtelen nem emlékszem, vajon Poirot belga volt-e vagy francia, és ez felettébb bosszant…

Twist Olivér – akinek a leghalványabb fogalma sem volt, ki az a Poirot – azt mondta, a történelem szekcióban várja, és hogy meghagyja neki az uzsonnája felét, ha és amennyiben nem várat magára túl sokáig. A lány zavartan bólintott, majd lement az alsó szintre, ahol Sioban és a bentlakó író ritmikus gépelése érdekes partitúrákban fonódott össze.

Agnes fejében már-már a Halál a Níluson újabb verziója kezdett kibontakozni, amikor is a Holdsugár könyvesbolt ajtaja egyszeriben kivágódott, feltépve a gumiszegélyt, és rémületes zajjal egy könyvespolcnak csapódott. A kis csengettyűk is leszakadtak, és megkésve hallatták sejtelmes csilingelésüket. Majd egy katonai bakancs könyörtelenül beletaposta őket a nyekergő parkettába.

Livingstone úr és Percival Donohue – akik épp kijöttek az irodából, és közelebb álltak az ajtóhoz – hátrahőköltek. Sioban később azon tanakodott, vajon jól látta-e, hogy a könyvelő rémületében meghátrált, hogy Livingstone úr háta mögé bújjon. Olivér is kidugta a buksiját a korlátnyíláson, és megállt a szájában a nutellás falat. Még a bentlakó író is feltekintett, és összevonta a szemöldökét, amiért megzavarták. A könyvesboltban kezdett túl felkavaró lenni a hangulat az ő irodalmi szükségleteihez képest; talán fontolóra kellett volna vennie a lehetőséget, hogy átteszi a székhelyét a rakparti Starbucksba.

A sötét vihar háttérfüggönye előtt, hatalmas égzengés közepette egy magas, sötétkékbe öltözött, golyóálló mellényes, fegyveres férfi állt meg a küszöbön.

– John! Nagyon örülök, hogy a vihar ellenére idefáradtál! – üdvözölte Sioban a vendéget, olyasfajta melegséggel és szimpátiával, ami igencsak ellentmondott a hátborzongató jelenetnek. Egy cseppet sem félemlítette meg a férfi vértezete, sőt két puszit is adott neki.

A látogató becsukta maga mögött az ajtót, összeszedte a lepotyogott csengettyűket, és átnyújtotta őket a kővé dermedt Livingstone úrnak.

– Nagyon sajnálom, hogy összetapostam ezeket a… ö… szóval ezeket… – mentegetőzött.

– Edward, ő John Lockwood. Segítségedre lesz az ellopott napló ügyében.

Livingstone kezet nyújtott neki, amit a rendőr gyorsan meg is szorított, és a könyvkereskedő készen állt rá, hogy elfogadja a tekintélyes bonyodalmat, fejet hajtva Júliája makacs kitartása előtt.

– Scotland Yard – mondta, inkább kijelentő, mint kérdő módban.

– Igen, uram.

– Megköszönném a diszkrécióját, habár a lélegzetem is elállt.

Sioban szigorú pillantást vetett a könyvkereskedőre, aki beletörődve pislogott.

– Ő a könyvelőm, Percival Donohue. A csokoládétól maszatos szájú szőke kobold Twist Olivér. A mezítlábas tündér a lépcső tövében pedig Agnes Martí.

John Lockwood, aki mindenkit szemügyre vett, akit Livingstone úr bemutatott, kis fejbólintásokkal üdvözölte a társaság tagjait, majd – némi baljós előérzetet keltvén a könyvkereskedőben – szeme megakadt a könyvkereskedő kisegítő munkatársán.

– Nagyon örülök – mondta.

Agnes semmiféle hasonlóságot nem vélt felfedezni a rendőr és Hercule Poirot között.

7.

Közel sem az volt John Lockwood szándéka, hogy úgy essen be a Holdsugár könyvesboltba, mint elefánt a porcelánboltba, s hogy felzaklassa az ottaniakat. Gondolta, a páncélozott csapatszállító jármű, amelyik a repülőtérről odavitte, húsz perc múlva majd érte jön a könyvesbolthoz; s miután a támadófegyverét és a felszerelése egy részét a furgonban hagyta, kevésbé érezte ijesztőnek a külsejét, mint amilyennek a könyvesboltiak szemében tűnt. Ritkán mutatkozott felfegyverkezve és golyóálló mellényben, aznap délután azonban épp egy terroristaellenes gyakorlaton vett részt az MI5-val és a Heathrow repülőtér biztonsági szolgálatával közösen, aminek folytán – a 2005-ös merénylet óra – az egységének teljes felszereltségében meg kellett jelennie.

A világ megőrült, bár John jobb szerette volna azt hinni, hogy csak a New Scotland Yard 8-as számú ajtaján túl. A 2005. június 21-ei londoni terroristatámadásról Afganisztánban értesült, ahol kémelhárító tevékenységet folytatott. Emlékezett rá, hogy épp a SAS19 büféjében vacsorázott, amikor az egyik hadnagy kikapcsolta a televíziót, és felolvasta a közleményt. Mindenki csöndben volt; eleinte nem akarták elhinni a hallottakat, majd elborzadtak. Aznap este rádöbbentek, hogy ha hazatérnek, tudomásul kell venniük, hogy immár nem csupán ők változtak meg mindörökre.

John a rá következő évben leszerelt a hadseregtől, és rögvest nekiugrott a londoni rendőrség felvételi vizsgájának. Továbbra is ott dolgozott főfelügyelői rangban, a nagymamája büszkeségére és a szülei bánatára, akik – talán a misszionáriusi tevékenységen kívül – bármilyen más szolgálati hivatást szívesebben szántak volna egyetlen fiuknak. Lockwood úr orvos volt, és nem győzte eleget hangoztatni a fiának, hogy mennyire szeretné, ha a nyomdokaiba lépne.

John édesanyja, Anne nyugdíjas irodalomprofesszor volt, és Balliolban ismerte meg Siobant, amikor két szemeszteren át a hallgatója volt. Barátságuk azután átlépte az előadóterem küszöbét, és az évek folytán sűrűn találkoztak egymással. John olykor összefutott a könyvkiadó hölggyel a szüleinél egy-egy ebéden, Livingstone urat azonban most látta először. Kellemes volt az első benyomása róla; vérbeli angol könyvkereskedőnek tűnt a szemében, a huszadik századból – legalábbis amilyennek ő képzelte a könyvkereskedőket ebből az időszakból –, excentrikusnak, kissé mogorvának, ám becsületesnek; megszállott Shakespeare-rajongónak, és felettébb kritikusnak minden olyan kiadvánnyal szemben, amely 1950 után jelent meg.

Tetszett neki az a könyvektől hemzsegő bolt, a faparkettával meg a téglafalakkal – amelyekből alig látszott ki valami a magas polcok mögül. A riadt könyvelőt meg a hallgatag embert leszámítva, mely utóbbi megállás nélkül gépelt egy kék lámpa alatt. Johnnak átsuhant fején a gondolat, hogy ha a város összes könyvesboltjában volna egy Twist Olivér az emeleten és egy meseszép, mezítlábas eladó hölgy az alsó szinten, bizony ugrásszerűen megnövekednének az eladási számok.

Livingstone úr sietősen elköszönt a könyvelőjétől, és az illusztrált könyves asztalhoz kísérte Johnt, hogy megmutassa neki a vitrinszekrényt, amelyben korábban a naplót őrizte. A rendőr érezte a kitartóan hallgató férfi visszafogottságát, miközben Sioban előadta a napló eltűnésének körülményeit.

– Ha jól értettem – foglalta össze John a hallottakat, miután a könyvkiadó hölgy előadta a tényeket, és hellyel kínálták az irodában –, csütörtök este vette észre a napló eltűnését, záróra előtt. – Livingstone úr bólintott. – A vitrinszekrény érintetlennek tűnt, akárcsak most, és azóta sem nyúltak hozzá. Aznap délután ön nem tartózkodott a boltban, csak az asszisztense. Négy különböző vevő tűnt fel a boltban: a DVD-s fiatalember, a Rosemberg házaspár és Dresden asszony. Esetleg kihagytam valakit? Netán betért egy könyvkereskedő? Vagy egy szakember, aki megjavított valamit? Takarítók? Ételszállítók?

– Netán úgy gondolja, mind a háromszáz ember, aki itt naponta megfordul, pizzás kézzel fogdossa a könyveket…?

– Ez minden, John – szakította félbe Sioban Livingstone urat.

– Nyugodt délután volt.

– Óhajt a lopás miatt feljelentést tenni?

– Már ha az történt – jegyezte meg Edward.

– Ha netán úgy tudnál segíteni, hogy ne kelljen végigjárnunk a hivatalos utat, azt nagyon megköszönnénk – szólt közbe ismét Sioban.

John úgy sejtette, hogy a londoni lopások nagy részét nem jelentik. Az emberek szívesebben oldják meg maguk a problémáikat, s ha mégoly sokat változtak is az idők, még mindig elég bizalmatlanok a rendőrökkel szemben (azokat is beleértve, akik a furgonban hagyják a támadófegyverüket).

– Nem hivatalos módon meghallgatom a szóban forgó személyeket a jövő héten. Ha azonban addig sem kerül elő a napló, kérem, ígérje meg, hogy hivatalos feljelentést tesz a kapitányságon.

– A Scotland Yardon? – kérdezte riadtan Livingstone úr.

– Ahol önnek a legmegfelelőbb.

A rendőr telefonja rezegni kezdett, s miután rápillantott, elköszönt hallgatóságától.

– Várnak rám.

Livingstone úr átnyújtott neki egy névjegykártyát, és megígérte, hogy felveszi a telefont, hogy segítsen neki a gyanúsítottak fellelhetőségét illetően. A DVD-s ember továbbra is az ismeretlenség homályába veszett, és a könyvesboltban nem voltak biztonsági kamerák; John azonban azt mondta, emiatt ne aggódjanak. Edwardon nyoma sem látszott az aggodalomnak.

Siobantól két puszival búcsúzott, és megígértette a könyvkiadó hölggyel, hogy hamarosan elmegy ebédelni Anne-hoz. Majd kilépett az irodából, a néma sziréna kék fényében fürdő üzlethelyiségbe. A páncélozott furgon az ajtó előtt várta.

Azon nyomban elindulhatott volna, anélkül hogy vissza sem pillant. Öt nagy lépéssel az utcán teremhetett volna. Egy különös vágytól vezérelve azonban sarkon fordult, és behajolt az egyik könyvespolc mögé, a mezítlábas lányt keresve tekintetével.

– Most mennem kell – szólt hozzá, amikor a tekintete találkozott a lány szökevény gesztenyebarna pillantásával –, de a jövő héten beszélni szeretnék önnel.

Agnes bólintott, John pedig szinte megrökönyödött a lány hófehér bőre, csillogó szeme, résnyire nyitott cseresznyeajka s finom lábfeje láttán, mellyel szinte lábujjhegyen állt a könyvesbolt ódon parkettáján. Mintha menten felröppent volna, akár egy tündér, akit egyszeriben meglepett Lewis Carroll kamerája. Úgy gondolta, az édesanyja büszke volna rá a kulturális hivatkozásokért, amelyek hirtelen átsuhantak az agyán.

– Látjuk egymást – ígérte John, valamiféle csomóval a torkában, pedig megesküdött volna, hogy nem érzett ilyet, mielőtt belépett volna a boltba.

S mintha egy reszketeg sóhajt is hallott volna a háta mögül. Célbalövőverseny volt aznap este a Sötét Árnyakban – egy csapat nyugdíjas, többségük kopasz fején sapkával, sörözött a pubban, miközben a nyilait „hegyezte”. Agnes és Jasmine a rejtekükből szemlélték a dartsozókat, a kandalló tüze mellől.

– Miért vágsz ilyen savanyú képet? Pedig isteni ez a rántott szelet! Talán az a baj, hogy nincs krumplid?

Jasmine rendíthetetlen nyugalma jó hatással volt Agnesre, aznap este azonban képtelen volt eloszlatni a viharfellegeket, amelyek megszállták a lelkét. Vagy talán minden azért történt, mert elkövette azt a hibát, hogy krumpli helyett salátát kért a húshoz.

– Dr. Livingstone naplója miatt van az egész.

Agnes – miután hazaért a munkából – beszámolt Jasmine-nak a szerencsétlen balesetről.

– Bárki, aki egy kicsit ismer téged, el sem tudja képzelni, hogy akár egy szalvétát is ellopj a McDonald’sból. Ne gyötrődj, kérlek!

– Csakhogy épp ez a baj, hogy Livingstone úr alig ismer. Annyit tud rólam, hogy megszállottan munkát keresek mint régész – panaszolta, miközben a salátát piszkálta a villájával.

– Mert megszállott vagy.

– Mert régész vagyok.

– Na és?! – Jasmine kortyolt egyet a habos söréből, és barátnője szemébe nézett. – Ha ilyen makacsul közelítjük meg a dolgokat, akkor én mi vagyok? Pincérnő? Rántotthús-zabáló? Barátnő? Bérbeadó? Unoka? Súlyfelesleggel küzdő, fekete nő? Sok minden vagyunk, Agnes. Az emberi lény végtelenül összetett. Nem létezhetsz úgy, hogy egyfolytában azt ismételgeted, te csak egy régész vagy, mert ha ebből indulunk ki, akkor minden egyebet kötelességből és kedvetlenül teszel vagy érzel.

Agnesnek eszébe jutottak Twist Olivér szavai: „… ismered a Pán Péter-t.”, mondta neki a bölcs kisfiú. Rövid időn belül két olyan ember, akinek bízott a józan eszében, arra intette, hogy csőlátása van. Az élet sokkal több holmi karriernél.

– A mindennapi rutinban, a részletekben kellene keresned a boldogságot – folytatta Jasmine.

– Mint ez a rántott hús.

– Pontosan.

– Értem, mit akarsz mondani, ettől azonban még ugyanúgy aggaszt, vajon mit gondol rólam Livingstone úr.

– Hogy felelősségteljes, lelkes könyvesbolti eladó vagy?

– Hogy ő alkalmazott engem, én meg úgy háláltam meg, hogy elloptam az őse naplóját, hátha elsózhatom a British Librarynek.

– Nem a tizenkilencedik században vagyunk, és te nem vagy holmi sírrabló. Bár be kell vallanom, kételyeim támadtak, amikor a Temple Church körül bolyongtál.

Agnes nem vett tudomást barátnője tréfáiról, és megpróbált megbirkózni a vacsorájával, ám nem sok sikerrel; önkéntelenül is tovább rágódott a naplóügyön.

– Ha Livingstone úr nem is gondol bűnösnek – folytatta kis időn belül –, John Lockwood listáján biztos az első helyen állok a gyanúsítottak között. Ha láttad volna, hogy nézett rám, mielőtt távozott… És azt mondta, a jövő héten beszélni akar velem, de afféle „nézd csak, milyen éles a fogam, Piroska”-stílusban.

– A jóképű nyomozóról beszélsz, a Scotland Yardtól, aki fegyverrel rontott be a könyvesboltba?

– Nem fegyverrel rontott be a boltba.

– De jóképű.

– Én nem mondtam ilyet.

– Csak gondoltad. Mert csak a „fegyver” miatt javítottál ki.

– Elég tragikus volna, ha egy csúnya rendőr tartóztatna le, amiért elloptam a naplót.

Jasmine felnevetett, és barátnőjére szegezte a villát.

– Érted már a csíziót, Piroska – mondta neki.

Agnes nem vett tudomást a megjegyzésről, majd elismételte barátnőjének Lockwood neki címzett mondatait.

– Szerintem ebből még nem következik, hogy rád gyanakszik. Bizonyára csodálatosnak talál, a viktoriánus régészlány külsőddel és a melankolikus tekinteteddel. És ha már a csodálatos dolgoknál tartunk…

Jasmine jelzett Michael Drake-nek, a Sötét Árnyak fiatalabbik tulajdonosának, mire a férfi elindult az asztaluk felé.

– Minden rendben, lányok? – kérdezte, s bordó kötényébe törölte a kezét.

– Hát, ez a hús…

– Könyörgöm, Jasmine, hadd ne kelljen visszavinnem a konyhába! Te nem ismered R. Cadwalladert. Nem kell kifizetned, de engedd meg, hogy diszkréten elintézzem a dolgot.

Jasmine elhessegette Drake kezét, amikor az el akarta venni a tányérját.

– Ez a hús évek óta a legfinomabb falat, amit ettem. Csak nehogy ez a nagymamám fülébe jusson!

A férfi olyan látványosan megkönnyebbült, hogy még egy mosolyfélét is az arcára erőltetett, pedig a Drake-eknek híresen rossz volt az arcjátékuk.

– Miért féltek ennyire a szakácsotoktól? – kíváncsiskodott Agnes.

– Mert walesi, és Cadwallader a neve; ez a „Cadwalader” szóból ered, ami annyit tesz: „hadvezér”. A „cad” jelentése „csata”, a „gwaladr”-é pedig „vezér”. És ha még nem vettétek volna észre, a falaink tele vannak kardokkal.

– Imádom a kardokat – jegyezte meg a régészlány.

– Nos, van, amelyik igazi.

Jasmine csodálatát fejezte ki vendéglátójuk nyelvi műveltsége iránt.

– Semmit sem konyítok a walesi nyelvhez – tisztázta magát a férfi mindezt az a nyugdíjas vendéglős mesélte, aki a főnöke volt, mielőtt a Sötét Árnyakba jött volna dolgozni; egy csokor hátborzongató történettel együtt, a természetét illetően, illetve arról, hogy nem tanácsos a neve eredetéről faggatni, hacsak nem vágyik az ember a lassú, fájdalmas halálra.

– Hogy ti, baristák, mennyire szerettek túlozni! Olyan sokat hallgatjátok a különféle vendégek képzelgéseit, akikben már kettővel több sör van, hogy megfertőzött benneteket az anekdotázás gyönyöre – ugratta Jasmine a férfit. – Kérd meg, hogy jöjjön ki, mert személyesen szeretnék gratulálni neki a vacsorához. Mindig is rajongtam a hamburgereiért, na de ez…

– Jól meggondoltad?

Miután Jasmine határozott igennel felelt, az ifjabbik Drake a konyha felé indult, hogy teljesítse dicső küldetését.

– Miért kísérted a sorsot? – kérdezte Agnes a barátnőjét.

– Mert bátraké a szerencse!

– Ha így beszélsz, Livingstone úrra emlékeztetsz.

– Mert mindketten olyan bölcsek vagyunk?

– Mert ő meg egész nap Shakespeare-t és Dickenst idézi, és a vevők türelmével játszik.

– Jó estét! – szakította félbe egy vörös hajú férfi, aki elég civilizáltnak tűnt, semhogy egy félelmetes hadvezért sejtessen a külseje.

Jasmine tátott szájjal bámulta, úgyhogy Agnesnek bokán kellett rúgnia az asztal alatt.

– Ahh…

– A barátnőm szeretett volna gratulálni önnek a vacsoráért.

– Ez a rántott szelet az egyik legfinomabb, amit valaha fogyasztottam – közölte Jasmine, miközben a vörös hajú férfi szenvtelen ábrázatát fürkészte a pub félhomályában. – Köszönetet akartam mondani, és gratulálni a remek konyhájáért.

R. Cadwallader rettenthetetlenül bólintott, majd faképnél hagyta a két nőt, és visszatért a tűzhelyhez.

– Én csak kedves akartam lenni.

– Van egy legenda az időszámításunk előtti harmadik századból, amely rávilágít, miért is számít olyan nagy kihívásnak egy walesi szakácsot a főztjéért éltetni – közölte Agnes komolyan.

– És ezt csak most mondod? – méltatlankodott a barátnője.

– Párbajra hívhatnak miatta, walesi módra.

– Most csak ugratsz.

– Hát persze.

Jasmine a barátnője fejéhez vágta a szalvétát, de nem volt ideje felelni a tréfára. R. Cadwallader ugyanis egy kis tálcával tért vissza, amelyet letett a lányok asztalára.

– Pisztáciás macaron, a séf receptje. – A lányok megköszönték, mire zavarában megköszörülte a torkát. – Még soha senki sem gratulált a főztömhöz. Én tartozom köszönettel a kisasszonyoknak. És amikor elmosolyodott, senki nem mondta volna meg, hogy egy szörnyűséges, félelmetes, harcias walesi vezér vére csörgedezik az ereiben.

8.

– Milyennek találta a Stoner-t, Dresden asszony?

– Kevésbé szórakoztatónak, mint végignézni, amint egy frissen festett fal megszárad.

Livingstone úr kinyújtotta a kezét John Williams könyvéért, majd kikeresett belőle egy oldalt, és hangosan olvasni kezdte:

– „Magányos háztartás volt az övék, amelyben ő volt az egyetlen gyerek, és a gürcölés szükségessége tartotta össze. ”20 – Majd becsukta a könyvet, és Dresden asszonyra pillantott a cvikkere fölött. – Ez a Stoner. Az egész világegyetem, egyetlen mondatba zárva. John Williams Dosztojevszkij összes művét egyetlen bekezdésbe foglalná, és ön végtelenül hálás volna neki.

– Ó – mondta az asszony ámulattal.

– És ezen a héten milyen olvasmányhoz volna kedve? A nő egy másodpercig sem habozott a válasszal:

– Valami horrorhoz.

– Javítson ki, ha tévedek, de mintha Stephen Kinggel már leszámolt volna.

– Kinget nagyon szeretem, de most egy új szerzővel próbálkoznék.

– Mi az, ami önben félelmet kelt?

Dresden asszony vállat vont, és Edwardnak akkor tűnt csak fel, hogy a nő otthoni papucsban lépett be a boltba.

– Úgy sejtem, ön már semmitől se fél – jegyezte meg.

– Fiatalkoromban rettegtem az adóbevallástól, nagyanyám derűs történeteitől és a nászéjszakámtól.

Ez utóbbi megjegyzés arra inspirálta Livingstone urat, hogy otthagyja vevőjét, majd Mary Shelley Frankenstein-jének egy szép olajzöld vászonkötésű példányával térjen vissza a romantikusok sarkából.

– Ez itt – figyelmeztette az asszonyt, mielőtt átadta volna neki a könyvet – a valaha írt legfélelmetesebb könyv.

– Úgy tudom, egy szörnyetegről szól.

– „Ott leszek veled a nászéjszakádon”21 – idézte fejből Livingstone úr. – Hát mi lehet ennél félelmetesebb?

Nem kerülte el a könyvkereskedő figyelmét, hogy szavai hallatán hirtelen borzongás futott végig Dresden asszony terebélyes testén. Ám ugyanekkor a hátlapot is megpillantotta, és felmerült benne a kétség, hogy talán a könyv ára, a huszonegy font okozta a hideglelést.

Nyugodt volt a délután a könyvesboltban. Miután Dresden asszony távozott a Frankenstein-nel egy papírszatyorban, s lila fürtjei úgy táncoltak mögötte, akár a boldogság fényudvara, Edward úgy döntött, enged illusztrált könyvei kísértésének. Ezúttal Benjamin Lacombe és Sébastien Perez El herbario de las hadas (Tündérek füveskönyve) című művét választotta; megtöltötte a pipáját, majd rágyújtott; jól befészkelte magát az egyik karosszékbe a romantikus sarokban, és készen állt rá, hogy belefeledkezzen az olvasásba. Pár perccel később, miután lapozott, meglepetve tapasztalta, hogy társasága is akad békés menedékében. Agnes törökülésben ült előtte a kanapén. Livingstone úr pár másodpercre megfeledkezett a világ otrombaságáról. Elnézte a lány hátának szép ívét, a vállára hulló, gesztenyebarna fürtöt; keze mozdulatlan kecsességét, s az áldott könyvet az ölében…

– Mit olvas? – kényszerítette rá magát, hogy megtörje asszisztense varázslatát.

Agnes felmutatta neki a To Say Nothing of the Dog (A kutyáról egy szót se) című könyv borítóját, Connie Willistől.

– Előbb bizonyára kiolvasta a Három ember egy csónakban-t, Jerome-tól.

– Pontosan úgy, ahogy ön javasolta.

– Jó tanuló. – Livingstone úr a zsebórájára pillantott, és úgy határozott, befejezettnek tekinti a délutánt. – Szerintem ma már nem adunk el több könyvet. A londoniak vakon hisznek egy íratlan szabályban, miszerint sokkal szórakoztatóbb a vásárlást december 24-ére időzíteni, lehetőleg záróra előtt. Miért nem használja ki a lehetőséget, és nézi meg Turner22 és az átkozott görög romjainak a kiállítását a Tate-ben, ami után tegnap sóhajtozott?

– Nem okozna gondot, ha előbb elmennék? – kérdezett vissza lelkesen Agnes.

Livingstone úr jelentőségteljesen a pipájára és a csodálatos illusztrált könyvre pillantott, majd átnézett a cvikkere fölött.

– Valahogy megoldom ezt a nyomasztó helyzetet.

– És miért nem jön inkább velem?

– Mi, angolok nem járunk Turner-kiállításokra; inkább más, felemelőbb tevékenységeknek szenteljük az időnket, mint a rókavadászat vagy a krikett – élcelődött a könyvkereskedő. – Ám most, hogy a festőt emlegettem, hirtelen eszembe jutott, hátha mégis tovább ücsörögne a kanapén, egyenes derékkal, s ezt olvasná…

Edward balra fordult, és könnyedén elérte a könyvet, amit keresett: az El año del verano que nunca llegó (Az év, amikor nem volt nyár) címűt, William Ospina művét.

– Ospina úr rámutat, hogy Turner égboltjai talán nem is a romantika gyógyíthatatlan betegségének tudhatok be, hanem a vulkáni hamunak, amely… De nem is mondok többet – harapta el a mondatot. Átnyújtotta Agnesnek a könyvet, melyet a lány örömmel fogadott. – Na, menjen, és ne feledje, talán Constable sem mentes a gyanú alól.23

Agnes engedelmeskedett főnöke akaratának, és sietősen felkapta a kabátját, majd kimerészkedett a decemberi hidegbe – épp mielőtt egy vevő befordult volna a boltba. Agnest rögtön furdalni kezdte a lelkiismeret, amiért cserbenhagyta Livingstone urat a maga mizantrópiájában.

Amikor Sioban zárás előtt fél órával betért a boltba, Edwardot a pult mögött találta, amint a kialudt pipájával a kezében borong.

– Ilyen rosszul ment ma? – kérdezte, miután egy gyors csókot nyomott párja ajkára, és kibontakozott a sáljából.

– Hogy…? Nem, nem, csak gondolkodtam… Épp az imént beszéltem telefonon John Lockwooddal.

– Remélem, kedves voltál vele.

– Sajnos a szókincsem nem terjed ki efféle finomságokra. Sioban elkészítette a teát az irodában, és két csészébe töltötte;

állva fogyasztották a pult mellett, amelyen a hallgatag könyvkereskedő könyökölt.

– Miért hívott John?

– Hogy megtudja, hol lesz Agnes holnap délelőtt. – Livingstone úr belekortyolt a teába, és a barátnőjére kacsintott. – Az a baj, hogy nem közelítjük meg elég intelligensen ezt a kérdést – foglalta össze a gondolatait.

– Ha Johnra célzol, tévedsz.

– Bocsáss meg, ha téves benyomás alakult ki bennem a kifinomult intellektusáról, amikor nyakig felfegyverkezve betörte az ajtómat.

– Csak a giling-galangjaid szakadtak le, és amúgy is eleged volt belőlük. Azt mondogattad, olyan érzésed támad tőlük, mintha a whitechapeli temetőben volnál, a viktoriánus korban.

– Ugyan már! – kötözködött Edward. – Inkább olyan volt, mint a Highgate 1815-ben.

Sioban szemet hunyt a pontosítás felett, és folytatta védőbeszédét:

– Csak hogy tudd, John kiváló eredményt ért el a nyomozói vizsgán.

– Igen? Ezt tőle tudod? Azt hittem, az ilyesmit titokban tartják az MI5-nál.

– A Scotland Yardnál.

– Hát azok még Hasfelmetsző Jacket sem tudták elkapni.

– És az anyjától tudom.

Livingstone úr felvonta a szemöldökét, és apró szemében gonoszkás fény csillogott.

– Te meg egy sznob vagy! – vágta a képébe Sioban, aki kezdte elveszíteni a türelmét.

– Én csak egy szegény könyvesboltos vagyok.

– Senkit se veszel komolyan, aki nem húzott le öt évet Oxfordban.

– Mondja ezt a gyönyörű ballioli exdiáklány.

Sioban méltatlankodva felszusszant, és Edward megértette, hogy egy kicsit elragadtatta magát az emberiség iránti megvetésében. Kezet csókolt hölgyének. Úgy tette teljessé a néma bocsánatkérő jelenetet, hogy újra töltött úrnőjének az aromás teából, és szendviccsel kínálta. Megvárta, míg a hölgy harap egyet, majd folytatta a gondolatsort.

– Én csak azt szeretném mondani, hogy sokkal egyszerűbben is meg lehetne oldani ezt a dolgot.

Sioban némán ránézett, mire Livingstone úr felkiáltott:

– Twist Olivér! Most rögtön gyere le a hűség egyenes útján!

– Nem tudom, Dickens hogyan lehet a segítségedre ebben.

– Nem Dickens, hanem Twist Olivér – a hűség útja mindig egyenes. Ha ebben a könyvesboltban van egy 150-nél magasabb IQ, akkor talán ideje megdolgoztatnunk.

Olivér megállt a két felnőtt előtt; megkérdezte, vehet-e egy szendvicset, majd Sioban segített neki felülni a pultra.

– Te, szőke kobold – szólt hozzá Livingstone úr –, te tudod, hol az eltűnt napló.

Olivér vállat vont, és két pofára falta a szendvicset, Edward azonban nem hagyta magát.

– Aznap délután, amikor eltűnt a napló, esett az eső – szögezte le a gyerek.

– Mint Londonban általában – panaszkodott Sioban.

Olivér szürkeállománya azonban működésbe lépett, és túlságosan is unatkozott, semhogy ellenálljon a játéknak, amit Livingstone úr feldobott számára.

– Rossz ötlet esőben régi papírt az utcára vinni. Senki nem akarná tönkretenni a könyvet – mutatott rá.

– Akárki vitte is el a naplót – folytatta Edward a gyerek gondolatmenetét –, már ha egyáltalán kikerült innen, olyasvalakinek kellett lennie, aki ismeri az értékét, és nem akar kárt tenni benne. Ezért is érintetlen a vitrin. Az illető vette magának a fáradságot, hogy kinyissa a zárat, ahelyett hogy betörte volna az üveget, hogy még csak véletlenül se tegyen kárt a könyvben.

– Hasonló megfontolásból, ha egyszer esett odakint, talán idebent rejtették el a naplót. A sok könyv között könnyen észrevétlen maradhat még egy. Gyorsan kellett dolgoznia, miután nem kockáztathatta, hogy bárki is tetten érje; ugyanakkor időbe telik, míg az ember egy ilyen régi dokumentumot megóv a nedvességtől.

– De vajon miért tett volna ilyesmit? Nem akarta elvinni a naplót? – merült fel Siobanban a kétely.

– Mert a tolvajnak nem az volt a szándéka, hogy bármit is ellopjon – mondta titokzatosan Edward. – Egyetértek a mi kis asztronauta zseninkkel.

– Olivér! Szedd össze a holmid!

A kisfiú anyja ütött rajtuk hirtelenjében a romantikus sarokban. Lehet, hogy a baljós csilingelés furcsa volt Livingstone úr vevői számára, de legalább jelezte a Holdsugár könyvesbolt gárdájának a félelmetes ügyvédnők érkezését.

Miközben Olivér lepattant a földre, és engedelmeskedett az anyai utasításnak, az asszony a könyvesbolt tulajdonosához fordult.

– Karácsonyra bezárja a boltot?

– Nem venném a lelkemre, ha ez a legkisebb mértékben is keresztbe tenne a terveinek.

– Olivérnek három hét szünete lesz – panaszkodott. – Mindennap szeretne ide jönni, az ünnepnapokat leszámítva természetesen.

– Természetesen.

Olivér – tengerészkék anorákjában és kiváltságos kis feje fölé tornyosuló hátizsákjában – az anyjára várt, és készen állt az indulásra.

– Viszlát, Sioban – mondta rendkívül jól nevelten. – A holnapi viszontlátásra, Livingstone úr.

– Clara, az asszisztensem holnap ebéd után idehozza – nyomatékosította a hölgy, mielőtt kézen fogta a fiát, és eltűnt a képből.

– Ki az a Clara? – törte meg a csendet Agnes, miután becsukódott az ajtó.

– Az asszisztense.

– Igen, azt hallottam.

– Az a loncsos kamasz lány, aki Olivért az ajtóban hagyja, miközben továbbra is a mobiljára tapad a tekintete. Hónapok óta gyanítom, hogy valamiféle földönkívüli zuzmóval állunk szemben.

– Földönkívüli zuzmó, oxfordi diplomával?

– Sajnálnám, ha így volna.

– Azért, mert nem rendelkezik szónoki képességekkel?

– Azért, mert olyan otromba, hogy egy szót sem szól Olivérhez.

Agnes szobája, amely Jasmine házának emeletén helyezkedett el, tágas volt, és kék tónusok jellemezték. Miután berendezkedett, rövid ideig az ablakban időzött. Szívesen gyönyörködött a bejárati ajtó előtti, részben kertesített udvar látványában, és a csöndben, amit ebből a nem olyan nagy magasságból is élvezett. A két főutca – melyek között a háztömbök elhelyezkedtek – forgalmát a távolság és a kis „sziget” jó akusztikája semlegesítette.

A Cromwell Roadról egy hotel bejáratára és – a büszke LOVECRAFT & CARTER BOOKKEEPERS felirat alatt – színes üvegajtós irodák kis részletére látott rá. Agnest elbűvölte a tábla, maga az elnevezés, de főként az utolsó, rejtelmes szó. Szívesen képzelgett a bookkeeper-ekről; az enteriőr egyfajta pompás könyvtárként tűnt fel a képzeletében, Lovecraft és Carter urak – időn kívüli, furcsa szerzetek, pisztollyal az övükben – fennhatósága alatt, akik páncélozott kamrákban mesés, kevesek által ismert könyvritkaságokat őriztek – veszélyes, méregdrága, különös, rejtélyes köteteket, melyeket tulajdonosaik biztonsági okokból itt helyeztek el. Amikor azonban ráébredt, hogy a „bookkeper” szó könyvelőt jelent, megtört a varázslat.24 Agnes meg volt róla győződve, hogy túl sok minden így alakult az életében – egzotikusan és csodálatosan kezdődött, mindaddig, amíg le nem hullott róla a lepel, és szomorúan tudomást nem vett róla, hogy ismét holmi hétköznapi jelenségről van szó. Oxyrhynchusban, miközben vacsora előtt az ásatáson sétálgatott, a mesés afrikai alkonyi égbolt rózsás-okkeres horizontjába veszett tekintettel eltöprengett a hivatásán. Tudta, hogy kívülről szemlélve a régészet az Indiana Jones- és más kincskeresős kalandfilmek nosztalgikus patinájával bevont, lenyűgöző szakma; a gyakorlatban azonban sok-sok kemény, különféle bomlásszintű talajokon, poros levéltárakban vagy osztályozótermekben eltöltött munkaórát takar.

Amikor azonban belépett a Holdsugár könyvesboltba – életében először –, épp az ellenkezőjét tapasztalta. Annak látszólagos egyszerűsége mögött, hogy átlépte egy londoni könyvesbolt küszöbét, valami különös folyamat vette kezdetét. A napok múltán Agnes észrevétlenül Livingstone úr könyveinek rendkívüli szűrőjén keresztül kezdte látni a világot. Rácsodálkozott, hogy mindaddig öt percet sem szentelt annak, hogy egy teleszkóp lencséjén át szemlélje az égboltot; sosem csodálkozott még rá a Jupiter és a 67P üstökös szokatlan elhelyezkedésére, vagy arra, vajon honnan kapta a nevét a Rosetta űrszonda és a Philae leszállómodul. Nem értette, hogyan is nem figyelt fel korábban az illusztrált könyvekre, a történelem eme tükreire; vagy hogy is nem sodorta magával a tizenkilencedik század elejének romantikus miliője, melynek nosztalgikus hangulata továbbra is számos zugot belengett a városban, és nem csupán Edward könyvesboltjában.

Új színt loptak az életébe olyasféle részletek, mint A vihar új kiadása; Dresden asszony sirámai, Twist Olivér értekezései, vagy Edward Livingstone szenvtelen angol flegmája. Rájött, hogy csak nézőpont kérdése, és a szürke világ színesbe fordul. Kezdte megérteni, hogy a boldogság a legapróbb, legészrevétlenebb rügyekből fakad. És felötlött benne a kérdés, vajon lehetséges-e, hogy minden, ami jó a világon, egyetlen könyvesboltba is belefér.

Agnes a Hyde Park pavilonja előtt, a Serpentine-tó partja közelében lévő padok egyikén ücsörgött, száraz kenyérrel etette a kacsákat, másik kezében pedig egykedvűen szorongatott egy könyvet, és azon mélázott, hogy már nem is érzi úgy, hogy vége a világnak, ha valaki száműzött régészként tengeti a napjait. Már nem akart visszasietni Barcelonába, és – legalábbis részben – sikerült megszabadulnia a keresgélés és a munkaközvetítő irodákban folytatott interjúk nyűgétől. Kezdte hatalmába keríteni a bizonyosság, hogy Jasmine és a Holdsugár könyvesbolt oltalmában kellemes és boldog lehet az élete, s hogy mindez ellenpontozza majd az átmeneti kedvetlenségét. Felmerült benne, hogy talán csak a közelgő karácsonynak tudható be a szomorúsága, amikor is hirtelen John Lockwood világító kék szemének tengerén akadt meg a pillantása.

– Hát te meg mi az ördögöt olvasol? – váltott egyből a múltkori könyvesbolti hivatalos magázódásról tegeződésre a nyomozó.

Távolról sem ez volt a legjobb módja, hogy valaki társalgást kezdeményezzen egy lánnyal; főleg, ha rokonszenves, kevésbé ijesztő és közel sem gyanakvó színben igyekszik feltűnni előtte, hát még ha azt is a tudomására óhajtja hozni, hogy esze ágában sincs lopással vádolni őt. Azzal a szándékkal lépett a parkba a Hyde Park Corner felől, az Apsley House mellett, hogy megkeresse a lányt, és könnyen fel is ismerte őt a szélben hullámzó, hosszá hajáról, a decemberi hidegben kipirult arcáról és a gyönyörű, nagy, csillogó gesztenyebarna szeméről. Az sem segített John nyugalmán, hogy a lány hosszú, marengószürke, derékban szűkített kabátot viselt, amely szétterült körülötte a fapadon, és úgy festett benne, akár egy orosz hercegnő a száműzetésben.

Agnes átnyújtotta a férfinak a piros borítós, apró fekete betűs könyvet, de túlságosan is meglepte váratlan megjelenése, semhogy spontán válaszoljon neki.

– Aeneas Tacticus – olvasta hangosan a rendőr. – Poliorketika. Görög katonai stratégiák az i. e. IV. században. Egy kis könnyed reggeli olvasmány?

– Nagyon érdekes értekezés a városok védelméről. A jelszavakról szóló fejezet például az informatikusokat is meglepné időtálló szemléletmódjával. Hogy találtál rám? – tegezte vissza a lány a rendőr fiatalembert.

– Edward Livingstone súgta meg, hogy itt vagy.

– Engem vádolsz a napló ellopásával?

– Ezt kellene tennem?

John elharapta a nyelvét, és haragudott magára. Suta volt a megjegyzése, és csak rontott vele a helyzeten.

– Hadd hívjalak meg egy kávéra – tette hozzá sietősen. – Megköszönném, ha elmondanád mindazt, amire abból a délutánból emlékszel, amikor eltűnt a dokumentum. Itt túl hideg van ahhoz, hogy tovább beszélgessünk, és amúgy se bírom a csirkéket…

– Kacsákat!

– Ahhoz képest, hogy nem vagy brit, lenyűgözőek az ornitológiai ismereteid.

Agnes odavetette az utolsó darab kenyeret a madaraknak, majd erőt vett magán, hogy ismét bele merjen nézni a férfi szemébe, aki továbbra is ott állt a pad mellett, és a válaszát várta. Úgy tűnt Agnesnek, hogy van valami benne – talán a kéztartásában, a kemény pózban, ahogyan állt, illetve az arckifejezésében, ami a British Museum római császárkori szobraira emlékeztette őt. Aztán – továbbra is a kék szempárra szegezett tekintettel – mosolyogva felállt.

– Talán inkább egy teát innék – jelentette ki a hidegtől megdermedt ajakkal.

– Akkor legyen hát tea – engedett John.

Zsebre tette a kezét, nehogy engedjen a kísértésnek, és megpiszkálja a sötétbarna tincset, amit a szél Agnes arcába fújt, s a hirtelen támadt vágynak, hogy végigsimítson a nyakán… Épp előtte állt, oly közel hozzá, csak ki kellett volna nyújtania az ujjait, hogy megérinthesse. De a lány már nem nézett rá, hanem feltekintett a szürke égboltra, amely hirtelen elcsendesedett. Immár nem fújt a szél – nem sütött a nap és nem szálltak a felhők; csak a marengószürke kupola magasodott felettük, ugyanolyan színű, mint a száműzött hercegnő kabátja. Mindenütt békesség honolt. Még az idő is megállt, akár a résnyire nyitott ajkak mögé zárt lélegzet.

Agnes lehajtotta a selymes, sötétbarna hajjal koronázott fejét, s szeme John tekintetét kereste. Könnyű kis mosoly bujkált a szájszegletében.

– Havazik – mondta valami boldogságszerű érzéssel.

A sejtelmes tó partján lágyan hullottak rájuk az első decemberi hópelyhek, s megcsillant a remény, hogy a bükkfák koronája és az ódon háztetők fehérbe borulnak.

9.

Karonfogva sétáltak Agnes kék ernyője alatt; körülöttük a park vattacsöndbe burkolózott, s a magas fenyők ágai lassan és álmodozón susogtak. A lánynak különös érzés volt összehangolnia lépteit egy másik emberével, miután oly sok ideje magányosan járt-kelt.

John jobb kézzel fogta az ernyőt, s határozott léptekkel igyekezett a Hyde Park kijárata felé, a Serpentine Roadon, a Green Park irányába. Tetszett neki, hogy a lány olyan bizalmasan öltötte karját az övébe, és simult a bal oldalához. Majdnem egy fejjel alacsonyabb volt nála, s hosszú haja olykor az állát súrolta. Élvezte e pillanatokat, amikor a világ nem volt több a kék ernyő védőburkánál, és egyszeriben úgy érezte, Livingstone úr tündére lélegzésének hófehér kis felhőcskéin túl semmi más nem érdekli.

Miután elhagyták a parkot, és elindultak a Piccadillyn, a Mayfair – az időjárás szeszélyei szerint alakuló közlekedési dugóktól súlyosbodó – forgalma megtörte elszigetelt csöndjük varázsát. Hiába tartotta magát John gyakorlatias embernek, aki nemigen szokta kielemezni az érzelmeit, most mégis úgy érezte, elérzékenyült a Hyde Park magas fenyői és lombos bükkfái láttán.

– Mennyi ideje élsz Londonban? – kérdezte Agnest anélkül, hogy lassított volna a tempón.

– Szeptember óta. Most először látok havazást a városban.

– Azt azért nem hinném, hogy az időjárás vonzott ide.

– Barcelonában nincs hó, és ez óriási traumákat okoz a gyerekeknek – mondta mosolyogva. – Munkát keresek – mint régész. Mások is hasonló okokból jönnek ide…

– Ha mindig ilyen egyszerű volna… Ha csak a munkalehetőség miatt költöznénk egyik városból a másikba, s nem a háború, az éhínség, a halál és a reménytelenség miatt. – Agnes kíváncsian vizslatta a férfi szigorú profilját, távolba vesző, a londoni kupolákra révedő tekintetét. – Én jártam Afganisztánban. – Kis szünet után úgy érezte, némi magyarázattal tartozik. – Gyakorta megfordultam olyan falvakban, melyekből csak romok maradtak.

Ki kell mozdulnunk otthonról, hogy rádöbbenjünk, mégiscsak a bolygó napos oldalára születtünk.

Kissé megszeppentek, hogy a beszélgetésük némiképp komolyabb irányt vett, és pár másodpercig csöndben maradtak. Lépteiket szinte teljesen elnyomta a forgalom zaja, és a havazást kísérő széllökések. Békésen, kiegyensúlyozottan haladtak tovább; Lockwood határozott léptei szabták meg az irányt. Agnes agyán átsuhant a gondolat, hogy mindaddig biztonságban van, amíg a férfi karjába kapaszkodik.

– Edward semmilyen civilizáció jóságában nem hisz – mondta, miután elgondolkodott John szavain. – Még Lars Mytting Norvegian wood című könyve sem győzte meg maradéktalanul a norvégok tökéletességéről az ősi kultúrák, társadalmak és szokások tekintetében.25

– És egy régész hogyan vélekedik erről?

– Egyetlen régi civilizációról sem merném azt állítani, hogy tökéletes volt, de talán inkább egy antropológusnak kellene feltennünk a kérdést.

– A Scotland Yardnál van egy. Soha semmi világosat nem szűrünk le a következtetéseiből, kivéve, ha iszogatni megy a pszichológusokkal.

Lewis Carroll műve, az Alice Csodaországban első kiadásának26 évfordulójára a Piccadillyn magasló Fortnum & Mason kirakatában káprázatos jeleneteket rekonstruáltak a kirakatban – a Kalapos teadélutánját, a Szív Királynőt a kertben, Alice-t és a Fehér Nyulat, amint belezuhannak a nyúlüregbe… Agnes – aki ahányszor csak elhaladt az áruház előtt, mindig megállt, hogy megcsodálja a kirakatot – úgy vélte, sosem látta még ennél gyönyörűbb megjelenítését Caroll mesés klasszikusának. Most azonban, amint a Piccadilly Street 181-es számhoz értek, pusztán kettejük tükörképét látta a szeme sarkából, a pompázatos arany-malachit színű kazettás kirakat üvegében. Rácsodálkozott, vajon ki az az idegen, aki oly határozottan és bizalmasan kapaszkodik John Lockwood karjába. Két ismeretlen egy ernyő alatt, a szürke eget megváltó fehér hóesésben.

Agnes hitt annak jelentőségében, mekkora távolságot tart az emberekkel szemben, akik valamennyien – pozitív vagy negatív módon – hozzájárulnak lénye definiálásához. Múltunk határozza meg, kik vagyunk. Ugyanakkor milliószám rakódnak ránk mások adalékai; mert senki sem tökéletes, és mert a sok apró, hozzáadott értéktöredék a jótékony és gazdagító szándékok galaxisát alkothatják körülöttünk, attól függően, ki az, aki mellénk szegődik. A régészlány tisztában volt vele, hogy Livingstone úr felnyitotta a szemét, és kezdte értékelni mindazt, ami az egyes emberekben egyedi és eredeti; Olivér társaságában kevésbé volt csalódott, és képes volt más szemmel nézni a világot, előítéletek nélkül; Sioban mellett józanabb és gyakorlatiasabb volt; Jasmine pedig – még a mindennapok legsötétebb pillanataiban is – reményt és optimizmust sugallt neki.

Edward egyszer William Faulkner Míg fekszem kiterítve című művéből idézett: „A magány a legjobb magatartásforma az üres, romlott emberek fertőjében.”27 – Ami csak azt bizonyítja – már akkor felmerült bennem a gyanú, amikor Henry David Thoreau egy fejszével kimenekült az erdőbe28 –, hogy nem minden amerikai olyan barátságos – tréfálkozott a könyvkereskedő.

Agnes nem merte megkérdezni, vajon ez a meggyőződés vitte-e rá, hogy a Holdsugár könyvesbolt védőburkában elszigetelje magát, ahol semmi rossz nem történhet vele; egy olyan, őrá szabott világban, ahol nincs helye az üres, romlott embereknek – mert hát, ugye, már hogy is lehetnének gonoszak a buzgó olvasók? Nem mintha a könyvesbolt megváltoztatta volna a természetét – Agnes már kamaszkorában tudta, hogy többé ez lehetetlen –, de amióta Londonban élt, az új barátai és a könyvek, melyeket Livingstone ár ajánlott neki, varázslatos módon fejlődésre bírták, s rávezették, hogy egy leheletnyit másképp szemlélje a világot. De hogy ki is volt ő ott John Lockwood oldalán, a lenyűgöző kirakat tükrében, az még egy megfejtésre váró rejtély volt számára.

John – partnere gondolataitól távol – közben csak arra várt, hogy végre menedékre leljen a Fortnum boltíves kapubejárója alatt, összecsukhassa az ernyőt, és betessékelje hölgyét az ajtón. Az üzlet enteriőrjében barátságos mennyezeti világítás, egy hatalmas márványlépcső és a pompás palotabelsőt díszítő karácsonyigirland-özön fogadta őket. Ahányszor csak ide látogatott Agnes, a pazar csarnok olyasfajta színben tűnt fel előtte, mintha XIV. Lajos épp megnyitni készülne a tavaszi bált. Persze angol környezetben sosem ragadtatta volna magát efféle istenkáromló kijelentésre; mégsem volt képes másképp megfogalmazni magában a könnyedség és az eltúlzott pompa eme ellentmondásos egyvelegét, amit a Piccadillyn lévő áruház-étterem alsó szintjén tapasztalt.

– Túl korai még felmenni a Jubileebe?

John a Diamond Jubilee teaszalonra célzott, a Fortnum & Mason épületének legfelső emeletén, melynek régenskorszakbeli stílusú eleganciája és legendás teáskészletei kisebb ijedelmet keltettek Agnesben.

– Minden időpont megfelelő, hogy az ember felmenjen a Jubileebe. Feltétlen csodálója vagyok egy olyan civilizációnak, amely hasonló körítést ad egy oly egyszerű cselekvésnek, mint hogy elfogyasszunk egy csésze teát.

Lockwood közelebb lépett hozzá, mintha valamiféle bizalmas vallomásra készülne.

– Csak a turistákat akarjuk lenyűgözni.

A fülébe lehelt suttogás elűzte a hideget Agnes testéből. John engedett a kísértésnek, és megérintette a lány haját, azzal az ürüggyel, hogy lesöpörjön néhány félig megolvadt hópelyhet a fejéről. Agnes visszafojtotta a lélegzetét; attól tartott, szertefoszlik az intim pillanat varázsa.

– Ebbe az ódon liftbe mindenesetre nem óhajtok beszállni – jegyezte meg a rendőr, s ezzel meg is törte a mágiát.

– Talán klausztrofóbiás vagy? – kérdezte Agnes, és elképzelte, milyen nehéz is volna megküzdeni kísérője nagy testével, főleg, ha még a liftes is odabent tartózkodik.

A régészlány soha nem teázott még a Jubileeben – bár olykor bekukkantott, hogy megcsodálja a szalont mert tartott a személyzettől. Miután felért a legfelső szintre, és mosolyogva köszöntötték, ő egyszeriben szakadtnak és kócosnak érezte magát, vagy túl szegénynek, semhogy a felszolgálók társaságában bátorkodjék uzsonnázni, illetve e két dolog együtt nyugtalanította. Most azonban, amint John társaságában megérkezett a Jubilee előcsarnokába, kissé lihegve a lépcsőmászástól, pompásan érezte magát. Ugyan átázott a cipője, átfagyott a lába, a kabátján foltok éktelenkedtek az olvadt hótól, a hajzata pedig valahol félúton volt az ázott macska és egy vadon élő madár elhagyatott fészke között, most mindez mégsem érdekelte, amikor John asztalt kért két személyre, a személyzet tagjai pedig – szokásos kritikus tekintetükkel – tetőtől talpig végigmérték. A rendőr – fittyet hányva a fürkész tekintetekre – határozottan elindult a szép faparkettán a Piccadillyre néző ablakok felé. Nem vett tudomást az északi fal mellett, a legsötétebb sarokban megbúvó asztalról, amely felé a tipp-topp szőke felszolgáló irányította, és az ablak mellett, a viharos égbolt természetfeletti fényében választott helyet.

– Itt jó lesz, köszönjük – közölte magabiztosan.

Agnesnek olyan érzése volt, mintha a férfi elővette volna a Scotland Yard-os jelvényét, hogy érzékeltesse, egy igen komoly hivatalos ügyről van szó. A szőke nő nem válaszolt, mindenesetre már nem is volt olyan mosolygós.

John kihúzta az egyik széket, és hellyel kínálta a lányt, majd megvárta, míg kibújik a kabátjából, és kényelembe helyezi magát, hogy ő is követhesse a példáját. Pár másodpercig mindketten gyönyörködtek a kilátásban, s a hópelyhek odakinti harmonikus táncában. Kevés olyan szép város van, mint London karácsonykor, a hólepel alatt.

– Mit gondolsz, mi történhetett Livingstone úr naplójával? – kérdezte John, miután rendelt két teát, keksszel és piskótával.

– Nem tudom. Mindenki meg van róla győződve, hogy aznap délután tűnt el, amikor egyedül voltam a könyvesboltban. De én semmi szokatlant nem tapasztaltam… és nem is én vittem el – nyomatékosította.

– Jött egy méltatlankodó alak, aki nem talált magának DVD-t, a Rosemberg házaspár a zöld könyv miatt, meg Dresden asszony, aki valami fegyverről hablatyolt…

– Egy Morgul-tőrről.

– És szerinted ebben „semmi szokatlan” nincs?

Agnes a rendőrre mosolygott, akinek hirtelen olyan érzése támadt, mintha minden fénybe borulna körülötte.

– Nem irigyellek a munkád miatt – vonta le a következtetést.

– Az a napló páratlan dokumentum. Livingstone úr számára érzelmi értékkel bír, tudományos és történeti szempontból azonban…

– Te vagy a fő gyanúsított.

– Tudom.

– Ha ettől jobban érzed magad, meggyőződésem, hogy nem te loptad el a naplót.

– Igen, jobban érzem magam tőle.

– Köszönöm a bizalmad, de lehet, hogy rossz zsaru vagyok; miből gondolod, hogy jó nyomon járok?

– Mert hiszel az ártatlanságomban.

John felkacagott, és képtelen volt levenni a tekintetét Agnesről. A hózápor különös fényében teljesen elragadta a lány szépsége.

Gesztenyebarna szemét az övébe fúrta, mosolygott, finom volt a kézfeje, és tiszta természetességgel beszélt.

Csöndben nézték, amint fehér, keleties madarakkal és levelekkel díszített nagy, fehér kannában szervírozzák a teájukat. A hasonló mintás kistányérokon érkező apró kekszek, kis krémes falatkák és a habos, mazsolás, csokoládés, ribizlidzsemes piskóta meghitt derűt varázsoltak az asztalra. Agnes képtelen volt leplezni a pillanat varázsa feletti örömét; hogy milyen boldoggá teszi mindez. Még amikor képtelen expedíciókról szóló könyveket olvasott – mint a The Story of a Troll-Hunt-ot (Egy trollvadászat története), James McBryde-tól –, akkor sem tudta másképp elképzelni a brit felfedezőket, mint 1899-ben, amint makulátlan, szigorú öltözékben, sárosan és kimerülten bár, a dán mocsarak világába veszve, az órájukra pillantanak, majd kiváló modorral exkuzálják magukat a csizmájuk siralmas állapota miatt, és megállnak teázni.

– Elbűvölő – mondta –, olyan, mint az összes könyv, amit Edward elolvastat velem.

– Teáról szóló könyveket? Agnes megrázta a fejét.

– Brit irodalmat – klasszikusokat, sok mindent Arnold Bennett-től, de olyan regényeket is, amelyek ma már szinte teljesen a feledés homályába vesztek, de Virginia Woolf, D. H. Lawrence vagy James Joyce idejében remek fogadtatásban részesültek.

– Na és a krimiírók?

– Olyanok is akadnak közöttük – felelte mosolyogva Agnes. – Edmund Crispin, Dorothy L. Sayers, Ngaio Marsh vagy Georgette Heyer. De főleg a tizenkilencedik század végétől a huszadik század közepéig átívelő korszakban alkotó szerzőket olvasok. Bár néha kivételek is becsúsznak, és a kezembe kerül egy-egy sci-fi Connie Willistől, Tim Powerstől vagy Orson Scott Cardtól. Odahaza pedig Jasmine a feelgood-olvasmányok felé terel, a sok sötét rejtélyt, felkavaró romantikát és angol humort ellensúlyozandó.

– Mi az a feelgood?

– Olyan regények, amelyekben a főszereplők sosem esznek mángoldot – foglalta össze Agnes, miután számbavette a könyveket, amiket a barátnőjétől kapott. – Olyan történetek, melyekben nem történik semmi egetverő, és a főszereplők nem valami nagy hősök. Ahol a boldogság a röpke pillanatokban és a hétköznapi gesztusokban rejlik…

– Amilyen például meginni egy teát a Jubileeben London leggyönyörűbb hölgye társaságában.

John gyomrát jóleső melegség járta át, midőn enyhe pírt vélt felfedezni nimfája orcáin. Ha olvasta volna a To Say Nothing of the Dog-ot Connie Willistől, felismeri, hogy jó ideje pontosan úgy tekint Agnesre, ahogy Ned Henry nézett Verityre, amikor először megpillantotta őt. Talán Lockwood nem tudta, mit érez az ember az időtlen szédület közepette, ha azonban mindezt Henry elmagyarázta volna neki, akkor ezekben a pillanatokban sok mindent megért mindarról, ami történik vele.

– Ez itt most – suttogta Agnes, miközben kitárta a kezét, a londoni hózáporra, a teaszalonra, a csodálatos porcelánkészletre és az előttük felsorakozó édességekre mutatott – valami varázslat.

Amikor Agnes aznap délután a Holdsugár könyvesboltba ért, azzal a varázslatos érzéssel, hogy kevés olyan boldog pillanat akadt az életében, mint amilyeneket a teázóban megélt, Livingstone urat felettébb rossz hangulatban találta. A könyvkereskedő épp Charlie Caldecott-tal vitatkozott.

– Szó sincs semmiféle isteni büntetésről, hm, hm… – ellenkezett az öreg szabó a romantikus sarok egyik karosszékéből.

– A londoniak is ugyanezt mondták az 1666-os tűzvészről. Mintha Cromwell túlkapásainak és I. Károly lefejezésének köze sem lett volna a szerencsétlenségükhöz.

– Mert nem is volt hozzá közük.

– A Monument-oszlop hátborzongató – szajkózta a magáét a mogorva könyvkereskedő.

– A természettudomány-tanárnőm elmagyarázta, hogy Hooke egy teleszkópot építtetett a belsejébe29 – ütötte bele Olivér az orrát a beszélgetésbe odafentről. – De én még sosem láttam.

– Mi történt? Miért van ilyen rossz hangulatban? – szólalt meg Agnes.

Caldecott úr főhajtással fogadta a lányt, majd felvilágosította őt:

– Nekünk, angoloknak, hm, hm, sosincs rossz hangulatunk.

Se jó, se rossz. Mi csak a pragmatizmusunkkal és a forró vizes palackjainkkal büszkélkedhetünk.

– Kicsit elkésett – mondta hunyorogva Livingstone.

– Agnes, gyere, olvassunk Pán Péter-t! – igyekezett Olivér felcsalogatni a lányt.

Agnes ellenállt a kísértésnek, hogy felmenjen, és folytassa a felolvasást, és megmondta Olivérnek, hogy majd később megteszi; aztán újra feltette a kérdést Livingstone úrnak.

– Ismét felterjesztettek a Scrooge-díjra – sziszegte a foga közül, a pipája rejtekéből. – Immár harmadszorra.

– A Scrooge-díjat – magyarázta Caldecott – a legmogorvább könyvkereskedőnek ítélik oda évente. Olyasfajta kitüntetés, hm, hm, amely a londoni könyvkereskedők különc természetének fokmérője.

– És Livingstone úr kapott már ilyet?

– Még soha – felelte mosolyogva az agg szabómester.

Hideg fuvallat söpört végig a könyvesbolton, amint Sioban diadalittasan betoppant.

– Mindjárt megőrülök! – kiáltotta euforikus hangulatban. – Megvásároltam J. R. R. Tolkien leveleinek kiadási jogát!

– Megőrültél, kedvesem? – kérdezte Livingstone úr, még mindig Ebenezer Scrooge szerepében.

– Teljesen! Jobb, ha figyelsz, Edward Livingstone. Úgy van, ahogy mondtam. A South Bankben30 voltam, a karácsonyi könyvvásáron, és egy trollokról szóló szimpóziumot hallgattam az ajtóból (most nem a mitológiai lényekre, hanem a kellemetlenkedő alakokra gondolok, akik tönkreteszik a regényeket), amikor egyszeriben egy vitába csöppentem, amely a Houghton Mifflin Harcourttól valaki és nem-is-tudom-ki között zajlott, a Tolkien Estate-től.

– Mifflin úrról beszélsz? – csillant fel Caldecott úr szeme. – A vándorkönyvesboltosról?

– A Houghton Mifflin az a kiadói csoport, amely jelenleg Tolkien műveit publikálja.

– Bocsássatok meg a mi Charlie-nknak, elég sok bennük a közös vonás Christopher Morley-vel… 31

– Hát, nem is jönne neked rosszul egy-két szellem a boltodba, hm, hm…

– Na és mi történt? – kérdezte Agnes, akit már bosszantott a sok irodalmi vonatkozású közbeszólás.

– Még nem tudom, minden olyan zavaros… Hirtelen történt minden; egyszer csak megjelent Christopher Tolkien és a felesége, Cathleen Blackburn, a Manches & Co.-tól. És akkor úgy éreztem, hogy most vagy soha.

– Ó, az én valkűröm… – sóhajtotta Livingstone úr színlelt áhítattal.

– Jaj, hallgass, te átkozott könyvkereskedő!

– Ne is törődj vele – jegyezte meg Caldecott úr –, csak megint jelölték a Scrooge-díjra.

– Gratulálok, szívem!

– Brrrrr – fakadt ki Edward, majd ismét a szájába vette a pipát, leplezvén, hogy a gratuláció és a Siobannak adott puszi egyszeriben elűzte a rosszkedvét.

– Na és mit mondtál nekik?

Agnes nem akarta elhinni, hogy az egész könyvesboltban ő az egyetlen, aki kíváncsi Tolkien leveleinek sorsára. A teázás John Lockwooddal kezdett eltörpülni annak árnyékában, ami aznap délelőtt Siobannal történt.

– A szemükbe néztem, és olyan hidegvérrel, amilyet csak magamra bírtam erőltetni, elmondtam nekik, hogy az egyik ok, amiért egy Symbelmynë nevű kiadót alapítottam, a régi álmom volt, hogy valaha talán kiadhatok valamit J. R. R. Tolkientől. Christopher felesége megkérdezte, miért. Mire én azt feleltem, azért, mert a brit irodalom mitológiája Tolkien nélkül elképzelhetetlen; mert a Balliol College-ben eltöltött éveim feleolyan csodálatosak sem lettek volna, ha nem ismerem Oxford történetét a második világháború alatt, és az Inklings történetét; 32 meg azért is, mert jómagam is szívesen ebédeltem volna keddenként a The Eagle and Childban,33 hogy felolvashassam a gyalázkodásokat F. R. Leavis ellen,34 vagy kitaláltam volna egy operát Hamletről, óizlandi nyelven.

– Ah, Oxford a második világháború alatt… Építészeti szempontból szerencsétlen időszak, kétségtelen, könyves szemmel azonban volt benne némi báj – kalandozott el a tárgytól Livingstone úr. – Köze sincs a viktoriánus korhoz és a sok estélyi ruhás fogadáshoz, melyek valóságos rémálmot jelentenek a könyvkiadóknak. Na, nem mintha a viktoriánus művészet védelmére kelnék, hacsak nincs meg benne a goticizmus kis John Betjeman-es stichje…

– Szóval ekkor Cathleen és Christopher azt mondták, hogy eladják az apja leveleinek jogait, Humphrey Carpenter válogatásában. – Sioban itt némi drámai szünetet tartott, ami mindenkit izgalomban tartott (még Livingstone urat is, a maga kis építészeti kitérőivel együtt), majd hozzátette: – Az összes nem létező tőkénket beleadtam, de sikerült megvásárolnom azokat az átkozott jogokat. Hét évre. Három hónapon belül tervezem a levelek kiadását, egy csodálatos előszóval, valami „tündés” stílusban, de még nem döntöttem el, kit kérjek fel rá.

– Gratulálok, drága Sioban – mondta Caldecott úr, és tapsolni kezdett. – Hm, hm… Hát ez bizony megérdemelne egy korty jófajta skót whiskyt, amit az a zsugori barátod mindig olyan jól elrejt a tekintetek elől.

– Nem is áll szándékomban az orrotokra kötni, hová dugtam.

– Agnes, drágám, az emeleten van, a misztikus könyveknél, a Dorothy L. Sayers-gyűjtemény mögött. Majd én hozom a poharakat, Caldecott úr pedig a jeget.

– Ez sértésnek számít. A viktoriánus korban és Tolkien Oxfordjában egyaránt.

– Csókolj meg, Edward. Eladósodtam, de szeretlek.

Livingstone úr vonakodva bár, de szót fogadott, majd ajka nyugalomra lelt gyönyörű valkűrje száján, és az összes fenntartása egyszeriben szertefoszlott.

– Mindent megteszel, hogy ellehetetlenítsd számomra azt az átkozott Scrooge-díjat – dörmögte.

10.

Egy hét volt hátra karácsonyig. Agnes bejárta a Covent Gardent, apróságokat keresve a barátainak; Olivér fáradhatatlanul rágta az anyja fülét, hadd töltsön egy hold nélküli éjszakát a könyvesboltban; Sioban és a társa még egyszer átnézték a Symbelmynë szerény likviditását, hátha valami függőben lévő bevétel elkerülte a figyelmüket; John Lockwood pedig olyan tapintatos diszkrécióval lépett be a boltba, amivel kiválthatta volna Edward csodálatát, már ha a könyvkereskedő felfigyel a szóban forgó eseményre.

– Livingstone úr – üdvözölte a rendőr a könyvesbolt tulajdonosát, miután észrevette az illusztrált könyvek asztalánál.

– Nyomozó – felelte Edward, Charles Darwin Egy természettudós utazásai a Föld körül című művének egy példányával a kezében. – Megtalálta már a naplómat?

A rendőrnek úgy tűnt, mintha Livingstone úr különösebb érdeklődés nélkül vetette volna oda a kérdést, csak úgy udvariasságból, hogy megtiszteljen vele egy megszállott őrültet, akinek az a különös mániája, hogy eltűnt dokumentumok nyomában jár.

– Még nem. Most beszéltem Rosembergékkel.

– Gondolja, hogy régi kéziratok csempészetével foglalkoznak?

– Inkább úgy gondolom, hogy… elég furcsa emberek. A házuk tele van hajmeresztő növényekkel.

– Botanikusok.

– De hát azok a növények…

Lockwood nem tudta befejezni a mondatot, mert egyszer csak egy makulátlanul öltözött, öltönyös-nyakkendős, sötét kabátos férfi termett előttük, hatalmas fekete bőrönddel a kezében.

– Elnézést – fordult udvariasan Livingstone úrhoz –, el kell olvasnom az Alice-t, Lewis Carrolltól.

– Csodaországban vagy A tükör másik oldalán…?

– Otthon, ha lehet…

– Ezt nevezem! Máris keresek egy-egy példányt, mindkét regényből. Ha valaki ebben a városban érdemes rá, hogy Carrollt olvassa, akkor az ön.

John a pultra könyökölve türelmesen kivárta, hogy Livingstone úr becsomagolja az Alice-regényeket, s az öltönyös úr kifizesse.

– Hát itt aztán olyasfajta egyedek fordulnak meg, akikkel szívesen meginnék egy sört – vallotta be a könyvkereskedő, miután becsukódott az ajtó a vevő mögött.

– Livingstone úr – kanyarodott vissza a tárgyhoz a rendőr –, Rosembergéknél tartottunk.

– Á, igen, Rosembergék meg az ő botanikai szeszélyeik…

– Nem hinném, hogy ők vitték el a naplót, hacsak nem tévedésből tették. Öt percembe telt, mire egyáltalán az eszükbe idéztem, hogy a Holdsugár könyvesboltban jártak, és újabb tízbe, mire visszaemlékeztek, hogy miért is jöttek.

– Igen, ilyen az én Jancsim és Juliskám.

– Nem így hívják őket.

– De sosem jut eszembe, mi a nevük, és akármi is, szerintem a Jancsi és Juliska sokkal jobban illik rájuk.

– Meglepő, hogy egyáltalán hazatalálnak, ha elmennek otthonról. Nem tudom magam elé képzelni őket, amint az erdőben bolyonganak. Még a boszorkány házához sem találnának oda.

– Már én is gondoltam erre – bólogatott Livingstone úr elmerengve. – Ha Rosembergék vitték el a naplómat, képtelenségnek tartom, hogy emlékeznének rá, hová rejtették.

– Számomra már az is képtelenségnek tűnik, hogy egyáltalán tudomásuk legyen a napló létezéséről. Hacsak ön a fejükbe nem verte, hogy van ilyen, sosem figyelnének fel rá.

Edward már épp rá akart mutatni, hogy a Kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai megfigyelések Dél-Afrikában alighanem felkeltené Jancsi és Juliska érdeklődését a különös növények csodálatos leírásai miatt, amikor is Dresden asszony vágtatott be a boltba. Megint papucsban volt, és szemmel láthatóan az egész gardróbot magára húzta, hogy ellensúlyozza a fagyos decemberi reggelt. Rakoncátlan lila fürtjei vidáman táncoltak a fején. Tudomást sem vett Johnról, mintha láthatatlan volna, és sietősen Livingstone úrhoz fordult.

– Szeretnék levelet küldeni Gervase Fen professzornak – tért rögtön a tárgyra. – Volna olyan kedves megadni nekem a postacímét? Oxfordban él.

A könyvkereskedő a csodálkozás legapróbb jelét sem adta, miután törzsvevője csak úgy – köszönés nélkül – berontott a boltba, sőt még a kérését sem furcsállotta. John némán bámulta Livingstone úr flegma modorát, és azon töprengett, vajon annak tudható-e be, hogy efféle furcsa olvasókkal van dolga, vagy hogy ilyen rettenthetetlen a természete.

– Dresden asszony, Fen fiktív alak – világosította fel Edward a nőt.

– Azt nem tudom, de Oxfordban él, ebben biztos vagyok.

– Úgy értem, kitalált személy. Edmund Crispin képzeletének szülötte.

– És maga szerint normális, hogy valaki efféle nevetséges vezetéknévvel valós személy legyen, amikor Gervase professzor nem az?

– Edmund Crispin írói álnév, és Robert Bruce Montgomeryt takarja.

Dresden asszony bizalmatlanul nézett Edwardra.

– Na és miért akart levelet írni neki? Van valami konkrét oka?

– Egy rejtély, egy titok, egy kihívás… – mondta lelkesen az asszony, kis kópésággal apró, csillogó, sötét szemében.

– Hát akkor épp a legjobb helyen van, asszonyom. Az úr mellettem John Lockwood, a Scotland Yard felügyelője.

Dresden asszonynak szemmel láthatóan tetszett a dolog, mert csodálattal bólogatott, miután tetőtől talpig végigmérte a szép szál rendőrt.

– És talán ő is holmi „fiktív alak”?

– Nem, ő Londonban él.

– Kérem, Livingstone úr – nézett könyörgő tekintettel John a könyvkereskedőre, és bár volt nála fegyver, végtelenül sebezhetőnek érezte magát.

Edward rákacsintott, majd felment az emeletre, és egy vaskos, fehér borítós, fekete betűs, színes állatrajzokkal illusztrált kötettel tért vissza.

– Korfu-trilógia, Gerald Durrell – olvasta Dresden asszony, miután átvette a könyvet.

– Ettől majd kikapcsolódik, és megfeledkezik az esős Oxfordról. Gondolom, a sok kaland a Lily Christine volánja mögött túlságosan megbolygatta a képzeletét. 35

Miután Dresden asszony távozott az új olvasmánnyal, Edward kikukucskált a cvikkere felett, és vette magának a bátorságot, hogy felmérje a rendőr állapotát. Nem is viselte olyan rosszul.

– Olyan érzésem van, hogy nem veszi igazán komolyan a naplója eltűnését – jelentette ki John.

– Ha azt hiszi, hogy nem elég fontos számomra az a napló, akkor téved.

Lockwood hasonlóképpen komoly tekintettel nézett a könyvkereskedőre, és elhatározta, hogy összefoglalja a nyomozás addigi eredményeit; még mielőtt a Marx fivérek kabinjának ajtaja ismét kitárulna, és megjelenne egy újabb őrült, a Lorem ipsum egy példányát követelve. 36

– Ma kiszűrtem Rosembergéket, tegnap pedig hozzáfértem az utca végében lévő biztonsági kamera felvételeihez. Sikerült meghatároznom a DVD-s fickó érkezését és távozását; gyors tempóban haladt, de nem volt nála semmilyen napló – legalábbis nem úgy tűnik. Véleményem szerint nem töltött annyi időt a boltban, hogy kinyissa a vitrint, és kivegye belőle a naplót, anélkül, hogy Agnes észrevette volna.

– Akkor hát gyanúsított nélkül maradtunk – összegzett Livingstone úr.

– És Agnes Martí?

– Mi van vele?

– Beszélgettünk; teázni hívtam.

– Remélem, tisztelettel viseltetett iránta.

– A Jubileeben voltunk.

– A modorára gondoltam, John Lockwood, nem a teázóra!

A rendőr zavartan nézett rá. Pár másodpercnyi habozás után megkérdezte:

– Miért nem szimpatizál velem, Livingstone úr?

– Épp ellenkezőleg. Maga kedvemre való fiatalember. Nagyon is. Épp ezért vagyok… egy kicsit igényesebb önnel szemben – jelentette ki, büszkén, hogy sikerült megtalálnia a helyes szót.

John várt még egy kicsit, hátha a könyvkereskedő tovább fejtegeti körmönfont empátiás elméletét.

– Ha nem szimpatizálnék önnel, ahogy fogalmazott, és megkérdőjelezném a szándékait, sokkal higgadtabb volnék a jelenlétében. Egy olyan ember részéről, akire már rásütöttük a negatív bélyegzőt, semmilyen aljasság vagy árulás nem érhet meglepetésként. Önről azonban úgy vélem, regényhős, ezért nagy dolgokat várok magától. Ugyanakkor félek is a csalódástól, ezért is orrontott meg – miután jó a szimata – némi bizalmatlanságot a részemről.

– De milyen szempontból okozhatnék én bármiféle csalódást?

– Tudja maga jól, hogy mire célzok, John. Még egy nyomorult, rövidlátó könyvkereskedőnek is, aki Narniában felejtette az eszét, feltűnne, hogy néz az új alkalmazottamra.

Ha Livingstone úr kijelentése meglepte is Lockwood nyomozót, ügyesen palástolta. Továbbra is beszélgetőpartnere szemébe nézett, és kissé elmosolyodott.

– Miért, hogy nézek rá?

– Ahogy John Keats nézett Fanny Brawne-ra. „Elfelejtek mindent, kivéve azt, hogy ha újra látlak, úgy tűnik, az életem ott áll, és nem látom tovább.”37

– Ha jó embernek gondol, akkor nincs mitől tartania az alkalmazottja tekintetében.

– Csakhogy ilyen nem létezik, Lockwood nyomozó – mondta Edward mosolyogva. – Nincs jó ember. Csak tökéletes szándék.

John úgy lépett ki Livingstone úr könyvesboltjából, akár egy mély álomból: zavart volt és dezorientált. A Temple tiszta utcáin sétálgatott, majd – a rakpartok irányában – áthaladt az Inner Temple Gardensen. Úgy határozott, gyalog megy a belvárosba – ahol Sarah-val kellett ebédelnie –, és kiszellőzteti a fejét. Semmivel nem lett okosabb a könyvesbolti látogatás során, és a napló utáni nyomozásban sem jutott előbbre. A folyóparton gyalogolt, a London Tower felé, majd a Blackfriars Bridge-en kelt át a Temzén.

Amikor az Ogilvy & Mather kommunikációs tanácsadó csoport irodaházához ért, kissé keserűen nézett a Coca-Cola London Eye-ra; az óriáskerék az eltűnt napló utáni nyomozással kapcsolatos kudarcélmény kellemetlen szimbólumaként tűnt fel előtte. Sarah pontosan lépett ki az épületből, gyorsan megpuszilta, majd kedvenc étkezdéje, az Imperial War Museum kávéháza felé húzta.

– Nem értem, miért szeretsz itt enni – panaszkodott John a borzalmas southwarki épület láttán, amely korábban a Bethlem kórház központi épületeként szolgált.

Akármennyire is igyekezett hozzászokni a homlokzat és a római oszlopok, valamint a malachitzöld, csúcsos torony és a lehangoló, vörösesbarna, szögletes téglaépület között feszülő ellentétekhez, sehogy sem sikerült neki.

– A ráksaláta miatt.

Hétköznapi dolgokról beszélgettek, majd helyet foglaltak egy-egy kényelmetlen, fehér műanyag széken, ráksalátájukkal a köztük lévő parányi, plexiüveg asztalon. John – mielőtt szájához emelte volna az első falatot – arra gondolt, hogy a szóban forgó rákdarabok ugyanolyan ízűek lehetnek, mint a kávézó bútorimitációi, ha ehetők volnának.

– Most már hivatalos a dolog – törte meg Sarah John gasztronómiai fantáziáit –, január közepén utazom Hongkongba.

– Nem tudom, gratuláljak-e hozzá.

– Hát persze, John, hiszen ez előrelépést jelent nekem! Nagyon lelkes vagyok.

Már több mint három hónapja nem voltak együtt Sarah-val. Ennek részben a szóban forgó hongkongi áthelyezés volt az oka, így exbarátnője lelkesedése még mindig egy kicsit sértő volt számára, ha még annyira örült is a sikerének. Ugyanakkor tudta, hogy nem helyénvaló Sarah szakmai sikerének tulajdonítania a szétválásukat; kapcsolatuk már több mint egy éve halott volt, amikor végre a lány – aki jóval bátrabb volt Lockwoodnál az érzelmi kudarcok felismerésében – elhatározta, hogy nevén nevezi a problémát.

– John, mi nem akarunk együtt maradni – mondta neki egy napfényes vasárnap délelőtt, amikor a Covent Garden egyik teraszán reggeliztek és olvasták a vasárnapi sajtót –, csak egyikünk sem meri kimondani.

– Akkor színleljünk tovább – felelte John mosolyogva.

– Nem akarsz feleségül venni, és már nem is vagy belém szerelmes.

– Miért mondod ezt?

– Mert én is pontosan ugyanígy érzek.

Amikor egy felettébb határozott, hosszú öleléssel aznap elbúcsúztak egymástól, a lány megfosztotta őt a reménytől, hogy néhány hónapig még folytassák a viszonyt, és adjanak egy utolsó esélyt a dolognak. Sarah is sokat dédelgette a gondolatot, hogy jó párost alkotnak együtt, s hogy milyen jó volna valóra váltani az álmaikat, a lelke mélyén azonban tudta, hogy előbb-utóbb elágaznak majd az útjaik. Talán összeillettek, jó barátok voltak, remekül megértették egymást, és sok közös vonás volt bennük; mégis hiányzott az a kupola a fejük fölül, amely minden szerelmes építményt megkoronáz. Nem voltak szerelmesek egymásba, és soha nem is voltak. Még a legszebb napokon is – akárhogy igyekeztek másféle látszatot kelteni – csupán szeretetet éreztek egymás iránt. Kellemes volt együtt járni, eljátszadozni a házasság gondolatával, egymás társaságában ücsörögni a családi asztaloknál, de alapvetően egyikük sem vette komolyan a dolgot. Ezért, amikor – pár héttel a vasárnapi délelőtt után, a Covent Gardenben – Sarah-nak lehetősége kínálkozott megpályázni egy vezető pozíciót az Ogilvy & Mather hongkongi irodájába, tudta, elérkezett a pillanat, hogy mindörökre véget vessen a Johnnal folytatott, idealizált kapcsolatának.

A ráksaláta nem csigázta fel túlságosan a rendőr étvágyát. Képzeletét immár nem hozta tűzbe a régi kapcsolat parazsa, és kezdett éledezni benne az új románcba vetett illúzió; hátha ezúttal szerencsésebb lesz. Minthogy érzelmi síkon nemigen szokott elmélkedni és kételkedni, egyszeriben készen állt rá, hogy belevesse magát a titkos, izgalmas expedícióba, Livingstone úr mezítlábas tündérének felderítésére.

– Megismertem valakit – szökött ki a száján.

Nem állt szándékában bármit is bevallani Sarah-nak, ám a szavak csak úgy kibuktak belőle, anélkül, hogy fennakadtak volna – máskor remekül működő – mentális rostáján.

– Ne hidd, hogy nem borítja el az agyamat a féltékenység, ha ilyesmit hallok – tréfálkozott a lány.

– Nem járok senkivel, ha erre célzol.

– Nem tartozol magyarázattal, John. Semmi kifogásom ellene, sőt örülök, hogy folytatod az életed, csak hát…

John várta a folytatást.

– Zokon vennéd, ha csak karácsony után tájékoztatnánk a családunkat…?

– Nem akarod, hogy megtudják, már hónapok óta nem vagyunk együtt?

– Inkább, hogy nem házasodunk össze… Anyám bele fog őrülni, mert ő viszont tényleg szerelmes beléd.

– Nagyon vicces.

– Se Hongkongról, se a mi ügyünkről nem mondtam nekik semmit. Békés karácsonyt szeretnék; talán jövőre nem leszek itthon.

John végiggondolta Sarah kérését. Nem talált benne kifogásolnivalót. Az ő szülei sejtették, hogy hullámvölgyben van a kapcsolatuk – bizonyára, mert Sarah már hónapok óta nem jelent meg náluk, illetve nem is került szóba a neve a fiukkal folytatott gyér számú beszélgetések során. Lockwood doktor inkább levágta volna a fél kezét, semhogy a szerelmi életéről faggassa egyetlen fiát; Anne pedig túlságosan is érzékeny volt ahhoz, hogy elviselje, ha netán összetörték a fia szívét, ezért ő is kerülte a témát.

– Gyere el vacsorázni 24-én – javasolta a rendőr. – Tudomásom szerint csak mi négyen leszünk, így elkerülheted, hogy apám és én az ételen és a várható heti esőzéseken kívül másról is beszéljünk.

– Köszönöm. Te pedig újévkor gyere. És megígérem, hogy legkésőbb január 2-án sürgősségi megbeszélést tartok a szüleimmel, és kész tények elé állítom őket, ami az országból való szökésemet illeti, megfejelve azzal, hogy nélküled megyek.

– Nem azt mondtad, hogy lelkes vagy?

– Szerettem volna egy kis romantikus ízt adni a dolognak…

– Márpedig ez mindaddig lehetetlen, amíg egy régi katonai kórház büféjében műanyag villával eszünk.

Sarah elégedetten mosolygott, mint általában, ha sikerült keresztülvinnie az akaratát, majd Johnra szegezte az emlegetett műanyag villát.

– Most pedig meséld el, ki az a lány, aki a fejedben jár!

– Nincs kedvem erről a volt barátnőmmel társalogni – mondta John szintén mosolyogva, majd belefogott egy improvizált összefoglalóba a havazásról a Hyde Parkban, a kék ernyőről, meg egy különös könyvesboltbeli társaságról a Temple negyedben.

11.

Hold nélküli este volt. A londoni égbolton – melyen rendkívüli mód egyetlen felhő sem volt – fenségesen szikráztak a csillagok. Livingstone úr szívesen elmerült volna más hasonló esték emlékében, amikor is Sioban meg ő éjféli pikniket tartottak a Holdsugár könyvesbolt piramis alakú világítónyílása alatt. Ilyenkor Moët & Chandonnal koccintottak; felolvastak egymásnak a kedvenc könyveikből; elfilozofálgattak a csillagos világegyetemről, és sajnálkoztak, amiért már túl fáradtak a régi szép éjszakai kóborlásokhoz, melyeket a húszas éveikben folytattak. Olykor – ha a csillagok állása felettébb érdekes volt, és Sioban a Macbeth valamely különösképp hátborzongató jelenetének hatása alá került – Livingstone úr újból megkérte a kezét.

– „Önnön véretek / Forrása, kútfeje elapadt, oda / Az ősi ér!

…”38 Jer le velem a borospincébe, Kedves, és ürítsük poharunkat az esküvőnkre. Hisz nincs annál szebb pohárköszöntő, mint amelyet ama dicső napon zengünk, midőn a férjed lehetek!

– Erre a részre nem emlékszem.

– Szépséges Könyvkiadó Hölgy, légy a feleségem!

Ekkor Sioban kifogásokat keresett a szabadság, a függetlenség, a feltételek nélküli szeretet védelmében, s attól való félelmében, hogy netán őbelőle is holmi álnok Lady Macbeth lesz; mindenekelőtt azonban beszámolt férjezett nővérei és barátnői viszontagságos életéről.

– Agyi állapotuk a nagymamájukéhoz vált hasonlatossá; folyamatosan a fürdőszobában széjjelhajigált zoknik miatt siránkoznak, és szinte teljesen elveszítették a humorérzéküket. Sokkal szórakoztatóbbak voltak lánykorukban; szinte lehetetlen mosolyra fakasztani őket, ha józanok.

– És ha azt tanácsolnád nekik, hogy tegyenek farkasölő sisakvirágot a férjük teájába?

– Miért?

– Mert, hacsak nem fogsz ki valami nagyon agyafúrt halottkémet, ezt a mérget nehéz kimutatni.

– Nem, azt kérdem, miért kellene ilyesmit tanácsolnom nekik?

39

– Hogy egy kicsit visszajöjjön a… fekete humoruk. Mint Jean Teulé imádni való regényében, a Le magasin des suicides (Az öngyilkosok boltja) címűben.

– Nem figyelsz, Edward. Én azt mondtam, hogy elveszítették a humorérzéküket. Fehéret, feketét vagy zöldet.

– Kezeskedem érte, hogy velünk ez nem történik meg, szerelmem. Irodalmi értelemben vett boldogságban úszunk majd; feljövünk ide teázni a hold nélküli éjjeleken – persze nem teszünk bele farkasölő sisakvirágot, hacsak nem tör ránk a likantrópia –, és egyetlen engedményt teszünk a franciáknak a fölényes kultúrájuk tekintetében.

– A nyomorultak-ra gondolsz?

– Nem, a pezsgőre!

Aznap este azonban a törvény beletaposott a tizenkilencedik századból száműzött könyvkereskedő féktelen elvágyódásába és merengéseibe a csillagos égbolt alatt – Twist asszony személyében. Edward tudta, hogy Olivér az emeleten – a teleszkópjához tapadva – hallja az anyját, aki a földszinten tartózkodott.

– Maga nem marad itt – szögezte le inkább, mint kérdezte a félelmetes szőke ügyvédnő.

– Hiszen már szinte itt sem vagyok – dünnyögte türelmesen Edward, és hirtelen feltámadt az érdeklődése a két kamasz lány láttán, akik vakációzó diákoknak tűntek, és Virginia Woolf könyvei mellett sustorogtak.

– De Olivér azt mondta, nem lesz egyedül.

– A csillagok más szerelmesei is mellé szegődnek – mint Herschel vagy Lord Rosse; tudta, hogy ők voltak a teleszkópgyártás úttörői? 40

– Nem tudtam, hogy ilyen sok barátja van.

A könyvkereskedő mogorván nézett beszélgetőpartnerére, de nem akarta kirángatni a tévedéséből. Twist asszony nem csupán attól fosztotta meg a fiát, hogy a jövőben Dickens sorait élvezhesse – ami már önmagában felért egy irodalmi, egyben hazafias merénylettel –, hanem fia nem létező gyerekkori társasági életére is fittyet hányt. Már majdnem megkérdezte, vajon hány szülinapi zsúrba hívták meg Olivért az iskolaév alatt, miután azonban a kegyetlenség nem tartozott a rossz tulajdonságai közé, jobbnak látta, ha inkább hallgat.

– Nem hagyhat egy rakás gyereket magára egy könyvesboltban egész éjszakára.

– Jobbnak látná, ha inkább az otthonukban tartózkodnának?

– Ne legyen velem ilyen szarkasztikus!

Edward mély levegőt vett, és igyekezett előbányászni magából a türelem utolsó foszlányait.

– Amint azt Olivér bizonyára elmondta önnek – szólalt meg –, egész éjjel vele marad a felnőttek kasztjának két méltó képviselője. De ha ön is csatlakozna…

– Nem lesz rá szükség – szakította félbe sietősen Twist asszony.

– Clara majd érte jön holnap tíz óra előtt.

Immár szokásává vált, hogy köszönés nélkül távozzon.

– Ezt szeretnénk kérni – jelentették be az ifjú olvasók, miután letették a pultra E. M. Forster Szoba kilátással című könyvét.

Livingstone úr szigorúan nézett rájuk a cvikkere felett.

– A másik szobáról lemaradtak? – kérdezte a könyvespolcra mutatva, ahol Virginia Woolf könyvei pihentek. – Szoba kilátással a Saját szoba helyett?

A lányok összenéztek, és kettejük közül az, aki nem pirult el a füle tövéig, Livingstone úrra nézett, és árulkodó tekintettel félénk társnőjére mutatott.

– Író akar lenni, én pedig igyekszem kiverni ezt a gondolatot a fejéből. Forster könyvének ismertetőjében az áll, hogy a főszereplő nő összeszedi a kellő bátorságot, hogy változtasson az életén.

– Ahhoz is nagy bátorság kell, hogy valaki író legyen – védekezett alig hallható, cérnavékony hangon a másik kislány.

Livingstone úr a kék lámpás sarokra nézett, hogy megbizonyosodjon afelől, vajon a bentlakó írójuk bevégezte-e már a munkanapját.

– Bátorság kell hozzá… és egy saját szoba – szögezte le. – Habár egynémely könyvesbolt külön varázsa, ha betesz néhány asztalt régebben megjelent művekkel, csalogató karosszékekkel, wifivel és egy-egy kalandor íróval.

– Az írók szegények. Én fogorvos leszek.

– Különös választás – észrevételezte Edward komolyan. – Még ha tátott szájjal bámul is mindenki a fogorvosokra.

– Egy jó könyvre is – védekezett a félénk barátnő.

– Például A nyomorultak-ra – jelentette ki Livingstone úr, még mindig nosztalgikus hangulatban.

– Hah, A nyomorultak! Biztos írókról szól.

– Ne is törődjön a barátnőmmel – mondta a félénk kislány.

– Hacsak nem készítenek filmet belőle, szerintem még kétszáz fontot sem lehet keresni egy könyvvel – védekezett a másik.

Talán, mert Livingstone úr gyűlölte a karácsony szellemét, amely az elmúlt években meglátogatta; vagy mert a hold nélküli estéken megszállták a szép emlékek és a nagyvonalúság, kikereste a szóban forgó Virginia Woolf-könyvet, és azt is a pultra tette.

– Egy kis Mikulás-ajándék – mondta. – Két könyv egy áráért.

– Jaj, nagyon szépen köszönjük… – mondták egyszerre a lányok, mosolyogva.

– Egy feltétellel – figyelmeztette őket a könyvkereskedő. – Kicserélik egymás közt a könyveket, és mindkettőt elolvassák.

– Áll az alku.

– „Egy szerencsésen meglelt könyv sorsfordító lehet a lélekre”

– idézte Edward Marcel Prévost-t, szinte suttogva. – És az istenekre kérem önöktől – mondta immár hangosabban, amint ifjú vevőitől elbúcsúzott –, ne szóljanak a szüleiknek, hogy írónak készülnek! Nagy gyalázat érné a családjaikat…

Pár pillanatra bement az irodába, és amikor kijött, Olivért a lépcső közepén találta. Miután tetten érték, gyorsan a hátamögé dugta, akármi volt is nála. Ártatlanságot színlelt, s az ábrázata láttán Livingstone úrból majdnem kitört a nevetés.

– Olivér!

– Agnest kerestem, hogy mutassak neki valamit.

– Kiment vacsorázni, de nemsokára visszajön. Mit akartál mutatni neki?

– Semmit – jelentette ki a kisfiú, és gyorsan felszaladt a lépcsőn.

Livingstone úr úgy gondolta, talán még van némi fogalma a világ hiúságáról és az emberi természetről.

Amikor Agnes a Sötét Árnyakba ért, Jasmine már a menüt nézegette a szokásos asztalnál, a kandalló mellett. Livingstone úr azt javasolta, induljon el még záróra előtt, hogy legyen ideje összeszedni a holmiját, és vacsorázni valamit.

– Köszönöm, akkor, ahogy megbeszéltük, ma idebent alszom – erősítette meg Agnes Livingstone úrnak.

– Micsoda optimizmus! Sok sikert Olivér elhallgattatásához a csillagos égbolt alatt.

– Nyolcéves, majd csak belefárad.

– Olivér szerelmes a világmindenségbe. És azoknak, akik szeretnek, az idő nem számít, már Shakespeare is megmondta…

Egy pillanatra megállt a bárpultnál, hogy megszabaduljon a kabátjától, a sapkájától, a kesztyűjétől és a griffendéles sáljától, amit Olivértől kapott ajándékba – miután a kisfiú türelmetlenségében nem bírta kivárni a 25-t –, és majd kővé dermedt, amikor a barátnője felé nézett. Jasmine asztala mellett R. Cadwalladert pillantotta meg a maga vörös valóságában – szemmel láthatóan kellemes beszélgetést folytattak. Ha nem tartotta volna lehetetlennek, megesküdött volna rá, hogy mosolyogni látja a hatalmas walesi szakácsot a kandallóban táncoló tűznyelvek fényében.

– Mi folyik itt? – kérdezte Agnes Solomon Drake-et, aki egyik kezében egy üveg rummal, a másikban pedig két pohárral jelent meg a bárpult mögött.

– Én inkább nem kérdezek semmit – közölte a Sötét Árnyak tulajdonosa.

Agnes felfigyelt a Cadwallader nyakán díszelgő tetoválásra, és a lelki szemei előtt megelevenedett a szakács a catraethi csatában, a helyiség legnagyobb kardjával kezében, amely az északi falon lógott a házuk kapuja előtt, napozás közben lefotózott bányászfeleségek és -gyerekek portréja felett. Jasmine éneklő nevetése szakította ki történelmi álmodozásaiból.

– Egész héten ez folyik – mondta Michael, miután csatlakozott az apjához a bárpultnál.

– Jasmine mindennap itt volt?

– Igen. A hét összes és minden egyes napján.

– Nem gondoltam, hogy ez az ember mosolyogni is tud.

– Vagy olyasfajta társalgást folytatni, amelyben nem csak egy szótagú szavak szerepelnek.

Agnes kivárta, amíg a nagydarab walesi visszatér konyhai birodalmába, és sietősen leült Jasmine mellé.

– Láttalak – figyelmezette. – Nagyon összemelegedtetek.

Nem kerülte el a figyelmét a csillogás barátnője szemében, és a hamiskás mosolya a barna sör mögül.

– Te és R. Cadwallader…? – kérdezte Agnes megbotránkozva.

Jasmine viktoriánus kacajt hallatott, amely valahogy úgy hangzott, hogy „hihihí”, s éles ellentétben állt közel sem törékeny alkatával és még kevésbé szégyenlős karakterével.

– De hát alig egy hete ismeritek egymást!

– Mintha a szerelemnek bármi köze volna az időhöz.

– Szerelem? Azt mondtad, „szerelem”?!

– Nem tudom, a te földeden hogy van ez, régész barátnőm, de Shakespeare hazájában kétféleképpen viszonyulunk a szerelemhez. Az ember vagy szerelmes, vagy nem. Ahogy nem lehetsz „egy kicsit terhes”, úgy „egy kicsit szerelmes” sem lehetsz.

Agnes ámulattal nézett rá.

– Na és az „R” betű?

– Azt még nem mertem megkérdezni.

Jasmine-nak volt már néhány barátja, és két hosszabb kapcsolata is, ám egyik sem hagyott nyomot a kensingtoni házban; mintha a pályázóknak nem sikerült volna átlépniük az intimitás eme küszöbét. Ha Agnes ilyesmiről kérdezte, Jasmine pusztán vállat vont.

– Az együttélésnek természetesen kell működnie – magyarázta –, erőfeszítések nélkül, mindkét fél részéről. Talán ezért is gondolkodom rajta, hogy veszek egy macskát.

Michael közeledett az asztalhoz, felvette a rendelést, majd visszapörgött a bárpulthoz.

– Mit csinálsz karácsony napján? – kérdezte Jasmine.

– Olvasok.

– Remek terv. Nagyanyám azt szeretné, ha Surrey-be jönnél olvasgatni néhány napra.

– És te?

– Hát, egy kicsit elfogult vagyok, gondolhatod – mondta mosolyogva. – Nagyanyám és Prudence néni egy kis vidéki házban élnek, és a három szenvedélyüknek szentelik a napjaikat – a bridzsnek, a mondvacsinált ürügyeknek, hogy elbocsáthassák az éppen aktuális kertészt, aki a kis cottage-üket gondozza, meg a különc kalapjaiknak. Eddig huszonkettőt gyűjtöttek össze.

– Kalapokból?

– Kertészekből.

– Nem is tudom – vonakodott Agnes. – Nem szeretnék betolakodó lenni.

– Az csak a vérrokonokkal fordulhat elő, az adoptált családtagokkal soha. Nem szeretném, ha egyedül maradnál; nagyon örülnék, ha velem tartanál, és a nagymamám is boldogan megismerne. Ráadásul így Cadwalladerrel is megkönnyítenéd a dolgom.

– Őt is Surrey-be hívtad?

Jasmine bólintott. Kifejtette, hogy a szakács Walesben tölti az újévet a családjával, karácsonyra azonban nem volt terve, miután szinte mindennap dolgozik. A hagyományokról társalogtak, és arról, milyen rossz távol lenni ilyenkor azoktól, akik fontosak számunkra. Jasmine pedig nem tudott ellenállni a kísértésnek, és meginvitálta a szakácsot karácsonyi ebédre a nagymamájához és a nagy-nagynénjéhez, Cadwallader pedig elfogadta a meghívást.

– Arra gondoltam, hogy jöhetnétek együtt a tizenkettő harmincas vonattal.

– Szerencsére tele leszek könyvvel, úgyhogy nem érzi majd kötelességének, hogy társalogjon velem – tréfálkozott Agnes.

– Ne túlozz! Egy kicsit bátortalan, de ha jól érzi magát, öröm vele beszélgetni. Ráadásul szép hangja van. – Kis szünetet tartott, szeretettel a barátnőjére nézett, majd koccintásra emelte a sörét. – A kezdetekre!

– A huszonkét kertészre! – felelte Agnes.

A két lány valamivel záróra után érkezett a Holdsugár könyvesboltba, hálózsákkal, párnával, pizsamával, valamint egy kis túlélőcsomaggal felszerelkezve, ami kekszből, vajas piskótából és egy hatalmas termosz forró csokoládéból állt. Livingstone úr már a kulccsal a kezében várta őket, és már-már engedett a kísértésnek, hogy velük maradjon, amikor a vacsoráról tájékoztatták. Habár akkor sem vallotta volna be, ha a kínzás ama formájával fenyegetik, hogy Henry James összes művét fel kell olvasnia, örült a szíve, hogy hálózsákokkal és boldog felfedező hajlamú egyénekkel van tele a könyvesboltja. Asszisztense bemutatta neki Jasmine-t, aki azon nyomban megnyerte Livingstone úr szívét, amint a lány megcsodálta a zsebóráját.

Edward kiokosította Agnest a zárak helyes használatáról, a riasztórendszerről és a zsaluk működéséről – három olyan dologról, melyeknek rendben kellett lenniük, miután távozott –, majd csillagfényes jó éjszakát kívánt mindenkinek.

– Á, és tartsa távol Olivért Arisztotelész műveitől – figyelmeztette Agnest az utolsó pillanatban.

– Gondolja, hogy túl fiatal még hozzájuk?

– Úgy gondolom, hogy az a könyvespolc egy kicsit ingatag. Leeshetnek róla a könyvek, és nem szeretném, ha az ő szőke fejére pottyannának.

Agnes a szemét forgatta, majd az ajtóhoz kísérte Livingstone urat.

– Ha szüksége van még valamire… – előzékenykedett a lelkiismeretes könyvkereskedő.

– Ne aggódjon, megvan a telefonszáma.

– Azt akartam javasolni, hívja inkább a Scotland Yardot.

– Ha-ha… Nagyon mulatságos, Livingstone úr.

– Azt hallottam, nagyon figyelmes ügynököket küldenek. Még egy teázás is benne van a csomagban, a Jubileeben.

– Úgy hittem, nem kedveli a Scotland Yard ügynökeit.

– Elég szépen keresnek, a golyóálló mellényt nem is számítva. Edward az asszisztensére kacsintott, integetéssel búcsúzott Jasmine-tól, majd kilépett a könyvesboltból.

– „Jó éjt! Jó éjt! Lásd, válni is alig / Tudok s jó éjt kívánnék – hajnalig”41 – távolodott szavalva.

– Vajon mire célzott ezzel a teázással meg a Scotland Yard-

ügynöközéssel? – kíváncsiskodott Jasmine.

– John Lockwood tegnap meghívott teázni a Jubileebe.

– És nem is mondtad?!

– Te sem meséltél Cadwalladerről.

– Ez nem igaz!

– De csak fél órája, és akkor is csak azért, mert tetten értelek, amint ott édelegtek a kandallónál.

Olivér kissé félénken kidugta a fejét a lépcsőnyíláson.

– Gyere, bemutatom a mi kis csillagászunkat – mondta Agnes –, aztán majd lejövünk, és pizsamába bújunk.

– És mesélsz egy kicsit Lockwoodról…

– És mesélek – felelte Agnes mosolyogva.

Agnes legszívesebben senkivel sem osztotta volna meg  a délelőtt emlékét, amikor Johnnal karöltve a hóban bandukoltak a Piccadilly felé. Olyan boldogság töltötte el a kék ernyő oltalma alatt a havas Londonban, hogy még mindig nem akarta elhinni, nem csak álom volt az egész. Megállt körülöttük a világ. A kivétel és a csönd zárójelébe kerültek, és befészkelték magukat abba a tökéletes pillanatba. Nem voltak rá megfelelő szavak, hogy elmagyarázhassa Jasmine-nak – vagy bárki másnak –, mit érzett akkor; hogy milyen nehezére esett elválni Johntól a Fortnum & Mason ajtajában; a határozatlanságát, amikor vonakodott belékarolni; a borotválkozás utáni arcszesz illatát, amikor búcsúzáskor megpuszilták egymást; a szél suhogását, amint összeborzolta a hajukat, s közben megfeledkeztek a félrebillent ernyőről, mert megfagyott az idő; azt, hogy milyen volt nekik ott, együtt, az őrült forgalom zajától távol, a táncoló, fehér faágak alatt. Hiába igyekezett egyszerű mondatokban, gondosan megválogatott szavakkal kifejezni, hogy leplezze az érzelmeit, Jasmine olvasott a sorok között. Felismerte a világ valamennyi szerelmi históriájának törékeny, meseszép kezdetét.

– Találkoztok majd?

– Talán.

– Még szép.

– Mi vagy te, jósnő?

– Sok minden, akárcsak te, akárcsak John, sőt együtt még sokkal többek vagytok, mint külön-külön. De azt hittem, ezt már megbeszéltük – mondta Jasmine mosolyogva. – Lehet, hogy nem vagyok elég bölcs, de azt felismerem, ha valaki odáig van egy könyvkereskedő-tanoncért.

Elegáns rózsaszín és fehér pizsamájukban vonultak ifjú lovagjuk színe elé. Jasmine vastag zokniban csúszkált; próbálta megszokni a könyvesbolt parkettáját, Agnes pedig otthon érezte magát. A teleszkópos zseni türelmetlenül várta őket, komoly szürke-fekete papucsban, amely a batmanes pizsamájával harmonizált. Előkészítették a hálózsákokat és a párnákat a Holdsugár könyvesbolt világítónyílása alatt, majd lekapcsolták a lámpákat a boltban, és felváltva nézegettek bele a teleszkópba.

Olivér mutatott nekik egy-egy csillagot és csillagképet; adatokat közölt velük a Szaturnusz sűrűségéről és a Jupiter holdjairól. Elmagyarázta, hogy decemberben könnyebb lokalizálni az Oriont és a Taurust. Jasmine-nak tetszettek a hullócsillagok, és kérdéseket tett fel a fekete lyukakról meg a meteoritokról. Olivér lelkesen felelt mindenre, örült az érdeklődő társaságnak; a tableten is utánanézett ennek-annak, és élvezettel hallgatta, amint Agnes a görög istenekről és az égi kapcsolataikról mesélt.

Volt valami varázslatos vajas piskótát majszolni és forró csokoládét szürcsölni a ragyogó világítónyílás alatt; a parkettán ücsörögni, a hálózsákon virrasztani, a sok száz könyv hallgatása közepette; elképzelni, hogy talán ez az örökkévalóság – a könyvek némasága egy könyvesboltban, záróra után, e kötetek végtelen várakozása a csillagos égbolt alatt. Csokoládétól maszatos arccal kuncogni, s gyermeki elvágyódással érezni, hogy az ujjunk hegyével súroljuk a tökéletes boldogságot. Twist Olivér teleszkópján keresztül átélni a Kassziopeia csillagképben megtestesült örök pillanatot egy varázslatos éjszakán.

Aztán – fáradtan, az összetartozás és a bizonyosság jegyében, hogy nem többek három (egy fehér, egy rózsaszín és egy Batman-mintás) pizsamás porszemnél az univerzumban – belebújtak a hálózsákjukba, s a csillagos égboltba veszett tekintettel, immár teleszkóp nélkül, átengedték magukat az álom édes simogatásának.

– Agnes – szólalt meg Twist Olivér hangocskája a sötét nyugalomban –, emlékszel Darling asszony titkos csókjára?

– Hát persze – mondta, majd felvilágosította Jasmine-t: – Pán Péter.

– Nekem a Vénusz mindig ilyen volt; mint az a csók az édesanyja szájának jobb oldali szegletében, amit Wendy sohasem kaphatott meg. Mert olyan, mintha közel volna, mégis elérhetetlen.

– A titkos csók – mosolygott Agnes.

– Talán egy nap odalátogathatnánk – mondta Jasmine.

– Én inkább nem szeretném – világosította fel őket Olivér. – Elveszítené a varázsát. Mint amikor Livingstone úr ükükük apja feltérképezte a Kalahári-sivatagot, végighajózott a Zambézi folyón, és Viktória királynőről elnevezte a vízesést. Utána már nem volt mit felfedezni vagy felkutatni.

Agnes egyetértett a jövendőbeli csillagász érvelésével.

– Csak a hatalmas, ismeretlen űr.

– Mindig is úgy gondoltam, hogy már nincsenek olyan életutak, mint a tizenkilencedik századi felfedezőké – jegyezte meg Jasmine.

Agnes bólogatott. Egy perccel később megkérdezte:

– Olivér, tudtad, hogy David Livingstone egyetlen rendelkezésre álló útmutatója az égbolt volt, hogy ne tévedjen el a Kalaháriban? – A gyerek nemmel felelt. – Lord Rosse, a tizenkilencedik század egyik legkiemelkedőbb csillagásza tanította meg a teleszkóp használatára és a Föld feltérképezésére, a csillagok alapján. Tudod, ki volt William Herschel?

– Az a csillagász, aki felfedezte az Uránuszt?

– Pontosan. Nemcsak csillagász volt, hanem zenész és feltaláló is. Ő alkotta meg az egyik első teleszkópot. Rosse grófja is részben Herschel útmutatásai szerint készítette el a saját teleszkópjait, bár szinte valamennyi tervrajza elveszett. Ő volt az, aki Livingstone úr ükükükapját útba igazította.

– Talán ezért tartozik csillagvizsgáló is a könyvesboltjához, genetikai örökség – csapongott a kisfiú. – Nagyon jó volt ez a hold nélküli éjszaka – mondta ásítva. – Hamarosan meg kell ismételnünk.

– Aludj, Olivér! – suttogta Agnes.

Egy kicsit még így maradtak, csöndben, s a kis csillagász mély, egyenletes lélegzését hallgatták a csillagképek bűvöletében.

– Most már sok mindent értek. Ez a könyvesbolt tényleg varázslatos – suttogta Jasmine.

– Akárcsak Olivér és Livingstone úr. Vagy Sioban és Caldecott.

– Megérteném, ha örökre itt maradnál.

– Az „örökre” nagyon sok idő.

– Ugyan mi köze az időnek a szerelemhez? – kérdezte emlékeztetőül Agnestől a barátnője. – Ebbe képtelenség nem beleszeretni. El sem tudom képzelni, hogy mondasz majd búcsút, ha megtalálod a régészi munkádat.

Agnes nem felelt. Aznap éjjel nem volt kedve a búcsúra gondolni. Megláttak egy hullócsillagot az égen, és Jasmine megfogalmazta a kívánságát, miszerint ki akarja deríteni Cadwallader teljes nevét. Halkan nevettek, nehogy felébresszék Olivért, majd a barátnők tovább társalogtak a szerelemről és a kezdetekről.

– Vannak olyan barátaim, akik szerelmesek a szerelem gondolatába, ugyanakkor képtelenek továbblépni az elméleti síknál – töprengett Jasmine a sötétben. – Mások nem tudnak egyedül lenni, ezért minden egyes új kapcsolatuknál meggyőzik magukat arról, hogy az a tökéletes és a végleges. Én pedig úgy érzem, hogy mindig csak a szerelmi történetek legeleje tökéletes; azok a pillanatok, amikor két ember egymás szemébe néz, és megérti, hogy nem kell többé keresgélni, mert megtalálták egymást. Vége a várakozásnak, és minden megoldódott.

– Ahogy Livingstone úr mondaná, az utazás a szerelmesek találkozásával véget ért.

Jasmine csöndben maradt; talán legyőzte a nap fáradtsága és a békés éjszaka kínálta jó előérzetek. Agnesnek úgy tűnt, Jasmine már csak álmában beszél, amikor azt kérdezte:

– Mitől félsz, Agnes? Minden kezdet gyönyörű…

Nem válaszolt rögtön; attól tartott, nevén nevezi a nyugtalanságát, amikor pedig oly békésen kuporgott Olivér és Jasmine között a hálózsákjában. Érezte, amint megroppan alatta a könyvesbolt öreg faparkettája, majd kényelembe helyezte magát. A könyvekkel teli polcok képezték a háttérfüggönyt a fantasztikus űrutazáshoz. Még egy pillantást vetett a csodálatos, hold nélküli égboltra, majd lehunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Attól, hogy minden csak illúzió – suttogta csüggedten.

12.

Szenteste volt, s habár a „ZÁRVA” tábla lógott a Holdsugár könyvesbolt gyönyörű kék faajtaján, odabent vidám, várakozással teli hangulat uralkodott. Mindenki a legszebb ruháját öltötte fel az éves könyvkiadói díjátadóra. Sioban pezsgőt töltött, miközben a kocsit várták, amely odavitte őket. A könyvkiadó hölgy elegáns bordó selyemruhát viselt, amelyhez Livingstone úr a zsebkendőjét hangolta. Agnes egy földig érő fekete ruhát választott keresztpántos dekoltázzsal, haját pedig hatalmas kontyba fogta Charlie Caldecott legnagyobb csodálatára.

– Audrey Hepburnre emlékeztet az Amerikai fogócská-ban! – kiáltotta a szabó csillogó szemmel.

Edward, aki kissé feszengett legjobb szürke, háromrészes öltönyében, s gyakorta a zsebórájára pillantott, nemtetszésének adott hangot.

– Agnesnek nem olyan sötét a haja. Mr. Magoo nem adta meg magát.

– Hogy te mennyire nem értesz a mozihoz! Itt a szellemről van szó, a kisugárzásról! Ne is törődjön vele, kisasszony; csak féltékeny, amiért ő nem hasonlít Cary Grantre.

Az volt a legviccesebb, hogy Livingstone úrban igenis volt valami Cary Grant-es, amire Agnes mindaddig nem figyelt fel, amíg a rövidlátó Caldecott úr szóba nem hozta a témát.

– Hagyjátok, ideges a Scrooge-díjra jelölés miatt – jegyezte meg Sioban, és kis mosoly bujkált az ajkán.

– Marhaság – fakadt ki Livingstone úr –, most is Sebastien kapja majd, mint minden évben.

– Ő meg kicsoda? – érdeklődött Agnes.

– Egy ostoba könyvkereskedő, aki rosszkedvűnek tetteti magát, ahányszor csak olyan kérdést tesznek fel neki, amire nem tud válaszolni.

– De Edward! – méltatlankodott Sioban.

– Ez az igazság. Mogorvasággal álcázza a tudatlanságát, és egyáltalán nem stílusos.

– Nem is tudtam, hogy többféle stílusban lehet zsémbesnek lenni – súgta halkan Caldecott Agnesnek.

Ha ez így volt, akkor Livingstone úr egy egészen sajátos és rendkívüli stílust gyakorolt; egyik kezében a kialudt pipáját, másikban a zsebóráját tartotta. Mellényben, zsebórájával és cvikkerével egy kicsit úgy festett, mint az Alice Csodaországban Nyúl ura.

– Esetében a Scrooge-díj elnyerése pusztán az ő súlyos irodalmi műveletlenségén múlik. Mindenesetre vicces, hogy épp egy irodalmi díjról beszélünk.

– Ez az este a könyvkiadásról szól, nem az irodalomról – helyesbített Sioban.

– Sebastien akkor sem tudna különbséget tenni a kettő között, ha az orra elé tolnák a Bodleian Library42 egyik könyvespolcát.

– És hol kerül sor a díjátadóra? – kérdezte Agnes, majd visszautasította a következő pohár pezsgőt, nehogy túlságosan is hasonlítson a spicces Audrey Hepburnre.

– A Leadenhall Marketen.

– Micsoda korcs megnyilvánulása a viktoriánus kornak!

– Edward szerint ez egy különösen szerencsétlen építészeti korszak volt.

– A Saint Pancras kivételével – zengte kórusban Agnes és Livingstone úr.

Cinkosan összenéztek. Mindketten emlékeztek még Agnes első látogatására a könyvesboltban, mielőtt épp a Saint Pancrasban teázott, és a John Betjeman munkássága iránti csodálat indította be a rejtélyes gépezetet, melynek következtében Edward végül munkát ajánlott neki a Holdsugár könyvesboltban. Habár alig két hónap telt el azóta, mindketten úgy érezték, mintha sokkal régebben ismernék egymást. Edward hozzászokott már, hogy néhány délutánt a könyvkereskedői teendőinek szenteljen, és ilyenkor az asszisztense gondjaira bízta a boltot. Ötkor rendszerint együtt teáztak, ők ketten és Olivér; megvitattak egynémely olvasmányt, majd Edward valamelyik kedves könyvesboltja – a Hatchards a Piccadillyn, vagy a The London Review Bookshop a Bury Place-en – felé vette az irányt.

– Egyszer el kell jönnie velem a Heywood Hillbe – mondogatta rendre Agnesnek, ahányszor csak eszébe jutott, mielőtt valamelyik kiváló könyvesboltba indult. – Nancy Mitford43 is ott dolgozott eladóként a második világháború idején, heti három fontért.

– És a Notting Hill…? – tapogatózott Agnes. Livingstone úr méltatlankodva hunyorgott.

– Jó kis könyvesbolt volt, egészen addig, amíg le nem forgatták ott azt a filmet, és tele nem lett turistával.44 Tudta, hogy – többek között – Jane Austen, Lord Byron és Oscar Wilde is a Hatchards rendszeres látogatója volt? Egyik délután bezárjuk a Holdsugár könyvesboltot, és elviszem egy amolyan Albion-köntösbe bujtatott londoni könyvesbolttúrára.

– Bezárja a könyvesboltot?! – riadt fel Olivér, amint megütötte a fülét a beszélgetés.

– Nagyon sajnálom, aznap a planetáriumban kell majd szórakoznod.

– Oda nem engednek be egyedül.

– Hát, ez egy borzalmas – bár közel sem meglepő – ostobaság a részükről. De nagyon fontos, hogy ez a hölgy megismerje a céh üzletpolitikája szempontjából fontos könyvesboltokat.

– Akkor én is megyek. Nem akarok könyvkereskedő lenni, viszont olvasó vagyok.

– Ó, de bölcs vagy, Twist fiam! – mondta Livingstone úr, akár Laurence Olivier, amint Hamletként szaval a színpadon. – „Nem kell lehunynunk szemünket, hogy álmodjunk; elég, ha olvasunk.”45

Agnes már hozzászokott az elmúlt évszázadok irodalmáról folytatott váratlan beszélgetésekhez, az írókról szóló anekdotákhoz és az olvasmányajánlásokhoz, amelyek újabbakat vontak maguk után; olyan volt ez, akár a számára még felderítetlen csodák végtelen és káprázatos sora. Mielőtt megismerte volna Livingstone urat, esetleges volt a regény műfajhoz fűződő viszonya. Elsősorban régészeti, történelmi és antropológiai tárgyú tudományos munkákat olvasott, és nemigen maradt ideje a költészetre és az álmodozásra. A Holdsugár könyvesboltban azonban alkalma nyílt elmerülni Wordsworth, Shelley, Milton és Keats verseiben… Persze Edward tanácsai, útmutatása és vezetése mellett, nehogy elvesszen az ismeretlen sodrásában.

Hasonlóképpen könnyedén hozzászokott a Jasmine-nal elköltött közös ebédekhez is – otthon, a Saint Pancrasban vagy a Sötét Árnyakban; barátnője munkarendjének és a Fortnum & Mason maradékainak függvényében –, melyek után átsétált a Temple időtlen kertjein a könyvesboltba vezető úton, azzal a jóleső érzéssel, hogy jó helyre igyekszik. Livingstone úr törzsvevői, a délutáni teák Olivérrel, az olvasások a romantikus sarokban, a bentlakó író néma jelenléte a kék lámpa alatt, Sioban gyakori látogatásai… Immár mindez az ő kis londoni létének részét képezte; a sok apró részlet és a mindennapos rutin egyfajta diszkrét boldogsághoz vezetett, amely jóformán váratlanul alakult ki körülötte. És John Lockwood is ebbe az új életformába csöppent, amint átlépte a Holdsugár könyvesbolt küszöbét.

Charlie Caldecott – aki belefáradt már vendéglátója viktoriánus korról szóló sirámaiba, melyeknek, úgy tűnt, a város valamennyi olvasója foglyul esett – a francia szerzőket is érintő, bonyolult összeesküvés-elméletről szóló vitát követően szakította ki Agnest a gondolataiból:

– A Royal Albert Halinak jobban örültél volna?

– Inkább megspórolom a véleményem – dörmögte a könyvkereskedő.

– Voltál már a Leadenhallban? – kérdezte Agnest Sioban. A lány megrázta a fejét. – Nagyon fog tetszeni. És Olivérnek is. Ott forgatták az Abszol út néhány jelenetét a Harry Potterből. Hétre végzünk is.

Az utcán egy testes alak próbálta kinyitni a könyvesbolt ajtaját mindhiába, majd kopogtatni kezdett az üvegen, hátha valaki megkönyörül rajta. Az összetéveszthetetlen lila hajfürtök nem hagytak kétséget az alkalmatlan vendég kilétét illetően.

– Gyorsan, kapcsoljuk le a fényeket! – javasolta Caldecott.

– Nem mindenki olyan vaksi, mit te, drága barátom – mondta Livingstone úr, miközben elindult az ajtó felé. – Dresden asszony, a bolt zárva van, amint azt a táblán is láthatja, mi pedig épp indulófélben vagyunk.

– Vészhelyzetről van szó.

– Én is ugyanezt mondtam Patrick Rothfussnak, amikor befejeztem A bölcs ember félelmé-t, és Kvothe történetének folytatását követeltem. Aztán látja, rám se hederített.

– Ez nem ugyanaz. Befejeztem a The Whistling Season-t46 (A suttogó évszak) – mondta sóhajtva a jóasszony. – Árvának érzem magam, és karácsony van.

Livingstone ár önkéntelenül is elérzékenyült; elnézte a nő műbőr kabátját, filcpapucsát és a kikandikáló, ijesztő zokniját, amelyen kiscsibék repkedtek, és megcsapta az eljövendő karácsonyok barátságtalan szele.

– Rendben. Várjon egy percet…

– Nem kér egy pohárka pezsgőt, Dresden asszony? – kínálta Sioban, hogy megkönnyítse a nő számára a várakozást.

– De igen, köszönöm. Ön is tudja, milyen fojtogató néha egy olvasó szükségérzete.

– Még szép, hiszen van egy könyvkiadóm.

– Tegnap beszéltem egy kiadóval.

– Ismert kiadóról van szó?

– Sosem beszéltem volna vele, ha előzetesen be nem mutatnak bennünket egymásnak – döbbent rá az asszony. – Bevallotta, hogy már-már azon a ponton volt, hogy elárassza a könyvesboltokat egy olyan unalmas regénnyel, hogy mindenki, aki elolvassa, fontolóra vegye az öngyilkosság gondolatát.

– És miért akart ilyesmit kiadni?

– Mert ökológus.

Talán nem ez volt a legmegfelelőbb este, hogy életmentő olvasmányokat improvizáljon az egyik legkülönösebb vevőjének – Livingstone sosem használta volna a „legkedvesebb” szót –, azonban tudta, hogy a könyvesbolt néhány napig zárva tart, és bizony igen előrelátó ember volt. Gondolnia kellett volna rá, hogy bőségesen ellássa olvasnivalóval az asszonyságot az ünnepekre, de azt sem tudta, hol áll a feje, mégpedig Az Álmosvölgy legendája új, illusztrált kiadása miatt. Épp önvizsgálatot gyakorolt, amiért „azt sem tudta, hol áll a feje”, amikor is Twist Olivér megszakította a tépelődését.

– Livingstone úr…

A gyerek méretre szabott szmokingban, jólfésülten – talán némiképp túl sok hajzselével a szőke fürtjein – a könyvkereskedő elé toppant. Fél órával korábban érkezett a boltba, Clara, az anyja asszisztense kíséretében; akkor még a szokásos farmerben és a The Big Bang Theory feliratú tréningfelsőjében volt, azonban az emeleten átöltözött.

– Hát te meg miben feszítesz? Úgy festesz, mint Biboundé Michael Gay könyvében, amit úgy szeretsz. 47

– Be kell vallanom önnek valamit.

Edward levette a szemüvegét, és gyengéd tekintetét a kis pingvinfiúra szegezte. Olivér lebiggyesztette az ajkát, majd átnyújtott neki egy selyempapírba burkolt csomagot, és keservesen sírva fakadt.

– Bocsásson meg, Livingstone úr…

Edward elvette a gyerektől a csomagot, majd olyasmit tett, amit később súlyos dekoncentrációs zavarnak tudott be – a karjai közé kapta a gyereket, és szorosan átölelte.

– Drága Olivér – mondta a könyvkereskedő, s hirtelen megcsuklott a hangja a szokatlan helyzetben –, nincs mit megbocsátanom.

– Vissza akartam adni – hüppögte Olivér de mindig egy csomó ember jön-megy a boltban. Aznap este pedig, amikor Agnesszel és Jasmine-nal voltam, kiment a fejemből.

– Hát persze, a csillagok állása… A világűrben jár az eszed, Olivér.

Livingstone úr felkínálta szép bordó kendőjét a fiúnak. Sioban bizonyára megérti majd a dolgot, ha kifejti neki az áldozathozatal nemes okait. Adott egy kis időt a fiúcskának, hogy összeszedje magát, s közben megbizonyosodott róla, hogy valóban őse naplóját, a Kartográfiai, zoológiai, botanikai és geológiai, megfigyelések Dél-Afrikában (1849-1851) című munkát tartja a kezében.

– Mintha nem igazán lepte volna meg a dolog – jegyezte meg Olivér orrfújás közben.

– Gyanítottam, hogy te voltál. Te vagy az egyetlen olyan személy, akit az ismerőseim közül képesnek tartok rá, hogy egy tökéletesen kivitelezett lopást végrehajtson. A vitrinen makulátlan volt a zár, egyetlen karcolás sem érte.

– A YouTube-on találtam egy oktatófilmet, ahol elmagyarázzák, hogyan lehet két fém iratkapoccsal kinyitni a zárat.

– Ugyan mi szükség Sherlock Holmesra a YouTube korában? – jegyezte meg Edward.

– Gondolja, hogy én most egy bűnöző vagyok?

– Úgy gondolom, hogy rendkívüli agyad van, és remélem, jóra használod majd. Ami, attól tartok, kizárja, hogy az anyád nyomdokaiba lépj.

– Csak el akartam olvasni…

– Tudom.

– Az a vitrin túl magasan volt, nem láttam bele. Fel kellett állnom az illusztrált könyvek asztalára, hogy kinyissam a zárat. De egyetlen kötetre sem léptem rá – tette hozzá sietően, amikor észlelte, hogy Livingstone úr hátrahőköl.

– És miért nem kérted el?

– Elkértem. De ön azt felelte, nem gyerekeknek való olvasmány.

– De az már nagyon rég volt, amikor még nem igazán ismertelek.

– És nem is akarta, hogy itt legyek, a boltban.

– De a dolgok változnak, nem igaz?

A kisfiú reménykedve nézett Edwardra.

– Ha engem kérdezel… – tette hozzá Livingstone úr. – Bárki, aki téged ismer és értékel, jó Olivér, biztos valami jobbat kíván neked annál, mint hogy e négy fal közé zárva létezz, könyvek és felnőttek társaságában.

– Szeretem a könyveket.

– Igen, a felnőtteknél jobbak.

– Nem minden felnőttel van gond… Agnes…

– Agnes nem számít, ő tündér. Nem tűnt fel, hogyan olvassa a Pán Péter-t?

Olivér tudós elméje fellázadt a fantasztikus gondolat hallatán, mégis jobbnak látta, ha nem mond ellent a tárgy tulajdonosának, amelyet engedély nélkül, két héten át fogva tartott. Most még annál is nagyobb bűntudatot érzett, mint amikor elfelejtette visszavinni a könyvtárba Jules Verne Utazás a Föld középpontja felé című könyvét, és nyolc napon és hét órán át illegálisan birtokolta.

– Javasolnék egy paktumot – szállta meg az ihlet hirtelen a könyvkereskedőt. – Felejtsük el ezt a naplóügyet, és cserébe megígéred, hogy néha elhívod valamelyik osztálytársadat a könyvesboltba.

– Senki sem akar majd idejönni velem.

– Körülnéztél már, Olivér? Van itt egy piramis alakú üvegkupola (amit a Louvre is megirigyelne); egy teleszkóp; egy rakás illusztrált könyv; tea meg piskóta uzsonnára; egy mezítlábas tündér, aki fantasztikus felolvasásokat tart a kalandregényekből… Ha csak a szürkeállományod egytizedét arra fordítanád, hogy barátokat szerezz, ahelyett, hogy csak a Szaturnusz gyűrűivel foglalkoznál…

Odalentről felcsendült Sioban kristálytiszta hangja:

– Olivér! Edward! Ha nem jöttök le azonnal, elindulunk nélkületek! Vár a kocsi.

Livingstone úr kezet nyújtotta a kis pingvinnek, ő pedig megszorította.

– És hogy tetszett a napló?

– Mesés, a vallásos részeket leszámítva. És David egy kicsit fárasztó, amikor meg akarja győzni a bakuenákat, hogy semmit sem ér a táncuk meg az énekük, amikor az isteneikhez esőért rimánkodnak.

– Gondolom – helyeselt Livingstone úr a huszonegyedik századból –, egy skót nem sok értelmét látta ezeknek a táncoknak.

Miközben megígérte neki, hogy tovább értekeznek majd a naplóról; jelezte a fiúnak, hogy meg kell nyugtatnia Siobant, és gyorsan felmarkolt két könyvet Dresden asszony számára. Mire leért a lépcsőn, már mindenki kiment, az asszonyt kivéve.

– Parancsoljon – nyújtotta át a könyveket a lehető legédesebb mosolyával ez az én karácsonyi ajándékom. Egy kis figyelmesség a sokéves hűségéért. Nem is tudom, hová lennék a hóbortos kis csevegéseink nélkül…

Dresden asszony gyengéden átvette a könyveket Edwardtól, és hangosan felolvasta a címüket. Let’s Kill Uncle (Öljük meg a bácsit), Rohan O’GradytőI és The Gashlycrumb Tinies (Hátborzongató történetek), Edward Gorey-tól. Elérzékenyülten emelte fel a fejét, és mámoros tekintettel nézett Livingstone úrra.

– Köszönöm, ez elbűvölő…

– Akárcsak ön, Dresden asszony.

A könyvkereskedőnek úgy tűnt, mintha az asszony nagyot sóhajtott volna, amely úgy hangzott, „ahhh…”, rendkívül finoman és visszafogottan. Gyengéden keblére szorította a két könyvet, és szemében kigyúltak a karácsonyi fények.

– Boldog karácsonyt, Livingstone úr!

– Boldog téli napfordulót önnek is, drága asszonyom!

Becsukta az ajtót az asszony mögött, különös gonddal visszahelyezte felmenője naplóját a vitrinbe, és lekapcsolta a villanyt a boltban. Elnézte üzletét a félhomályban, és ha az a fajta ember lett volna, aki képes sóhajtani, most elégedetten felsóhajtott volna. Helyreállt a világegyetem rendje.

Sietősen felkapta a kabátját, még egy pillantást vetett az órájára, kilépett az utcára, és ellenőrizte a zsalukat. Sioban – a sofőr előtt átnyúlva – eltökélten nyomta a dudát a bérelt autóban.

– „Hiába futsz… – kiáltotta Livingstone úr, javíthatatlan hangulatban.

– … ha nem indulsz el idején” – fejezte be Sioban a La Fontaine-idézetet. 48 Vidám kacagása csak úgy visszhangzott a Temple kihalt utcáin karácsony előestéjén.

13.

A Leadenhall Market, London egyik legrégebbi piaca – a Gracechurch Streeten – a tizenhatodik század közepén nyílt. Viktoriánus külsejét a későbbi századok átalakításai során, illetve az építészeti díszítőelemek legutóbbi restaurálása után nyerte el, amit a tizenkilencedik századi angol stílus tiszteletben tartásával végeztek. Különös szépsége abban rejlik, hogy távoli időkbe repít bennünket, látogatókat, amint a boltíves csarnokokon áthaladunk, a varázslatos üvegpanelek és a festett fapárkányzat bűvöletében. Az üvegből és acélból épült irodaházak uralta kerületben, a Cityben valóságos kis oázist alkot a huszonegyedik századi építészet különféle megnyilvánulásai közepette.

A viktoriánus stílusról vallott nézetei ellenére Livingstone úrnak tetszett a csarnok, különösen az üveg boltíveken át beszűrődő, szórt fényben, őszi délutánokon. Olyannyira dekadens, nosztalgiával átitatott, a régi idők emlékeit és dicsőségét őrző helynek tartotta, hogy olykor azon kapta magát, Ríviai Geraltot49

véli megpillantani, amint az egyik kis kávéházban teázik. Titokban örült, hogy a Harry Potter-filmek is hozzájárultak a Foltozott Üst és az Abszol út fellelhetőségéhez az üzletek forgatagában. Azokon a délutánokon, amikor épp sikerült korábban elszabadulnia a Holdsugár könyvesboltból, gyakorta felbukkant a sajátos hangulatú csarnokban, és elmélyült érdeklődéssel bóklászott a különféle könyves-, papír- és ajándékboltok útvesztőjében.

A Leadenhall Market csodálatos mennyezeti világítása szenteste különleges atmoszférát teremtett. A könyvszakma éves díjátadójára a csarnok központi terén került sor, a négy csarnok metszéspontján, a The Pen Shop előtt. Az optimista szervezők több tucat összecsukható széket és egy kis pódiumot állítottak fel, azonban a késői óra ellenére igencsak gyér volt a közönség. De ezt mintha csak Olivér és Agnes furcsállotta volna.

– Pedig az idén rengetegen vannak – jegyezte meg Livingstone úr Olivér észrevétele kapcsán.

– Többen, mint a krikettdíjkiosztón – fűzte hozzá Caldecott, aprócska szemeivel hunyorogva.

Sioban – sziporkázón és csodásan, akár egy tavaszi reggel – a téren járt-kelt, és üdvözölte az ismerősöket. Enyhe pírral az arcán fogadta a gratulációkat a Tolkien-levelek küszöbönálló kiadásáért, és kissé remegett a keze, mint amikor valaki foggal-körömmel kapaszkodik egy régóta dédelgetett álomba. Livingstone úr – talán, hogy még az utolsó pillanatban is érdemeket szerezzen magának – igyekezett senkire se nézni mogorva tekintetével, és csak egy kurta morgással felelt céhtársai üdvözlésére.

Ha nem vagyunk tisztában az efféle ceremóniákkal, nehéz megértenünk a könyvszakmai díjátadó – e régi londoni rítus – mibenlétét, melyet csupa titok fed mindazok számára, akik nem éppen könyvimádók. Az éves megmérettetés a régenskorszakban alakult ki, a későbbi IV. György – akkor még walesi herceg, s beteg apja, III. György király régense – kezdeményezésére, a nyomdák és a könyvkiadók felvirágoztatására. Eleinte nem volt több holmi egyszerű eseménynél, melyen a két királyi tanácsos egyike cikornyás beszédet mondott, és átadott pár fontot és kitüntetést olyan személyeknek, akiknek – nem túl nyereséges szakmájukból adódóan – a napi betevőre is alig telt. Az évek során a „csomagból” valamennyi monarchista és hivatalos elem kiveszett, és az egész kizárólag a Londoni Könyvkiadók és Könyvterjesztők Szövetségének jóakaratán múlt. A tizenkilencedik század második felében egyfajta anyagi támogatást jelentett azon nyomdák és könyvkiadók számára, melyek szimpátiát tanúsítottak a kormány iránt. A következő évszázadban, különösen az őrült húszas években – Livingstone úr mindig is gyanította, hogy a sok pezsgő és charleston nagyban hozzájárult a változásokhoz – a ceremónia gyakorlatilag önnön paródiájává vált. A jelenkorban pedig a szarkasztikus maradványok egy olyan időszak nosztalgikus és dekadens emlékében oldódtak fel, amely a brit civilizációs időtérkép valamely behatárolhatatlan korszakában élte fénykorát.

A kategóriák a következők voltak: Bolond Kalapos-díj az év legkülöncebb kiadójának; Eärendil-díj50 a leghuncutabb kiadói katalógusnak (Siobannak meggyőződése volt, hogy ez „a legnehezebben eladható könyvek katalógusának” költői szinonimája); Üvöltő szelek-díj, a legromantikusabb könyvesboltnak, valamint Scrooge-díj, az év legmogorvább könyvkereskedőjének, mely kategóriában Livingstone úr örök jelöltként és örök vesztesként szerepelt.

A konferansziét senki sem ismerte Edward kivételével, aki tájékoztatta barátait, hogy egy öreg újságíróról van szó, aki kulturális tévéműsorokat vezetett a nyolcvanas években. A díjakat pedig az előző évek nyertesei adták át. Agnes szórakozottan nézte, amint az emberek egymás után lépnek fel és le a dobogóról, amikor is a mellette ülő Olivér a fülébe súgta:

– Ez nagyon unalmas. Mikor jön már Livingstone úr?

– Nem tarthat sokáig. Sioban azt mondta, hétre véget is ér. A gyerek az órájára pillantott.

– Ráadásul Livingstone úr szerintem nem is mogorva – vallotta meg barátnőjének hiába erőlködik annyira, hogy annak tűnjön.

– Csitt – intette rendre Agnes nehogy meghallja. Szeretné megkapni a díjat.

– Most pedig, e kellemes este befejezéseként – mondta a konferanszié fáradt mosollyal – Diana Trewlany, 51 a tavalyi győztes átadja a Scrooge-díjat az év legzsémbesebb könyvkereskedőjének.

Agnes Livingstone úrra pillantott, aki úgy tett, mintha a csarnok viktoriánus díszítőelemeiben gyönyörködne. Sioban megfogta a kezét, és halvány mosoly tűnt fel az ajkán.

– A legrosszabb kedvű könyvkereskedőnek járó Scrooge-díj nyertese pedig nem más, mint… Edward Livingstone, a Holdsugár könyvesboltból! – kiáltotta lelkesen.

A könyvesbolt valamennyi törzsvendége egyszerre állt fel, és tapsolt. Edward igyekezett meglepetést színlelni – ami egy bagoly egész elfogadható megjelenítésébe torkollott –, majd (legendás mizantrópiája ellenére) hagyta, hogy barátai átöleljék és megcsókolják. Azon négy ember gyűrűjében, akit a legjobban kedvelt a világon, úgy vélte, nem is a Scrooge-díj elnyerése könyvkereskedői létének legnagyobb elismerése, hanem hogy az ő kíséretükben jelenhetett meg a ceremónián. Habár nem volt rá jellemző, hogy önvizsgálatot gyakoroljon – még az év végén sem –, most mégis ráébredt, hogy őszinte és szükségszerű szeretetet érez a barátai iránt. Majd felmerült benne a kérdés, hogy vajon nem túl idős-e már ahhoz, hogy továbbra is megvetéssel viszonyuljon az emberiség többi tagjához. Némi ünnepélyességgel felállt, megcsókolta Siobant, majd fellépett a dobogóra, hogy Trewlany asszony kezéből átvegye Ebenezer Scrooge szobrocskáját.

Az est végeztével elbúcsúztak egymástól a résztvevők, majd a barátok Charlie Caldecottot kitették az Almack’snál, ahol december 24-én – szokás szerint – népes családjával vacsorázott, ezt követően pedig Olivért is hazavitték. Twist ügyvéd asszony – aki Milady de Winterként52 tündökölt Tudor-stílusú háza ablakának függönye mögött – még csak arra sem vette a fáradságot, hogy kimenjen az ajtó elé, boldog karácsonyt kívánni.

– Legalább annyit mondhatott volna, hogy „Karácsonyt!” – elmélkedett Livingstone úr hangosan, miután az autó újra elindult.

– „Boldog” nélkül.

– Mi a terved ma estére? – kérdezte Sioban Agnest, hogy megfékezze könyvkereskedője csapongó badarságait.

– Semmi. Holnap Surrey-be utazom, ahol Jasmine-nal és a családjával töltök néhány napot.

– Hát igen, a varázslatos angol vidék…! Úgy érzed majd magad, mintha D. E. Stevenson53 valamelyik könyvébe csöppentél volna.

– Akkor nagyon jó lesz nekem!

– Szenteste van, miért nem vacsorázol velünk Lockwoodéknál?

– Még szép, hogy velünk tart! – csatlakozott az előtte szólóhoz a Scrooge-díj elégedett birtokosa. – Ma este senki sem maradhat egyedül.

– Csak óvatosan, kedvesem; ha valaki meghall, a végén még a zsűri visszavonja a döntését – figyelmeztette a társát Sioban.

– Gyere, vacsorázz velünk, Agnes! John biztosan boldog lesz, ha nem kell egész este négy kisöreggel csevegnie Chaucer meséiről.

– David, Anne férje orvos, és nem hinném, hogy túl nagy örömét lelné a témában.

– Miért? Chaucer korában a lakosságot gyakorta pestisjárvány sújtotta.

Agnes bólintott, és hirtelen szaporábban vert a pulzusa, annak hallatán, hogy Johnnal vacsorázik. Nem látták viszont egymást, amióta a nagy havazásban a Jubileeben teáztak. Livingstone úr ugyan folyamatosan tájékoztatta Agnest a nyomozás eredményeiről, az utóbbi napokban azonban nem történt semmi. Arra gondolt, a rendőr úgyis mihamarább lezárja a nyomozást, amely bizony… teljességgel értelmetlen volt.

Miközben a kocsi a kihalt holborni utcákon haladt, Bloomsbury felé – Sioban azt mondta, Lockwoodék a Dickens Múzeum közelében laknak –, Agnes, barátai beszélgetésében ringatózva, felidézte a nyomozó kék szemét. Melegség töltötte el, amint visszaemlékezett a rendőr erős kezére, melyben az esernyőt tartotta a hóesésben; ahogy gyengéden belékarolt, és finoman kisimította arcából a nedves hajfürtöt. Ám attól tartott, mindez puszta illúzió; egy kicsit félt a fiatalember magabiztos kezének érintésétől, végtelen ígéretekkel teli tekintetétől, s kellemes, mély hangjától, amely az olyan férfiak sajátja, akik határozottan ki merik nyilvánítani a véleményüket.

– A szerelem olyan, akár a köhögés, nem lehet eltitkolni – mondta egyszer Livingstone úr, egy Ovidius-idézet kapcsán.

És Agnes gyanította, hogy John Lockwood szemében és érintésében nem éppen „köhögés” bujkált azon a páratlan délelőttön, amikor fehér takaró simult rájuk az oltalmazó londoni égbolt alatt.

Sioban elköszönt a sofőrtől Lockwoodék háza előtt, amely egy szép, Edward korabeli téglaépület volt, vajszínű keretbe foglalt, boltíves ablakokkal. Miután becsöngettek, Anne szívélyes mosollyal üdvözölte őket. Livingstone úr – aki úgy markolta Ebenezer Scrooge-szobrocskáját, mintha az volna az egyetlen kapaszkodója a szakadék szélén – némán tűrte a háziasszony diktálta rituálét, amely egy jogosulatlan ölelésben nyilvánult meg.

– Gyertek, gyertek! – invitálta őket olyan csilingelő hangon, ahogy a Holdsugár könyvesbolt kis csengettyűi sosem szóltak. – Hű, de hideg van odakint! Agnes, nagyon örülök, hogy te is csatlakozol hozzánk; Sioban sokat mesélt rólad.

Felakasztották a kabátjaikat az előszobai fogasra, majd Sioban sikeresen meggyőzte Edwardot, hogy a szobrocskája odakint is tökéletes biztonságban lesz az egyik kabátzsebében. Agnes igen szórakoztatónak találta a könyvkereskedő sóvár tekintetét, amint magára hagyta a kabátját, és elindult Lockwoodék étkezője felé.

– Azt hiszem, Johnt már mindenki ismeri. Ő a férjem, David – mutatta be Anne a jelenlévőket egymásnak. – Ő pedig Sarah – mondta, miközben a derekánál fogva átölelt egy fiatal hölgyet, aki olyan volt, mint Miss Fisher54 pontos mása –, John fiam menyasszonya.

A kedélyes köszönések, csókok és gratulációk forgatagában David Lockwood felszolgálta a kötelező karácsonyi puncsot. Livingstone úrnak nem kerülte el a figyelmét, hogy Agnes halálsápadt lett, miközben mosolyt igyekezett erőltetni az arcára; John pedig úgy elvörösödött, akár egy vulkán, a kitörés küszöbén. Edward igyekezett kisiklani vendéglátója látóköréből, megbizonyosodott róla, hogy Sioban lefoglalja beszédével a jelenlévőket, majd halkan, de dühösen a rendőrhöz fordult:

– Azt hittem, abban maradtunk, hogy ön lesz az új regény hőse.

A férfi vállat vont, és önkéntelenül is a könyvkereskedő asszisztensére figyelt, aki a szoba másik sarkában igyekezett David kérdéseire válaszolni a londoni tartózkodását illetően, úgy, hogy minél kevésbé derüljön ki, milyen keveset is ért a helyi nyelvből azokban a pillanatokban.

– Az ördögbe is, nézzen rám, ha magához beszélek! – förmedt rá Livingstone úr.

– Ez nem az, aminek látszik.

– Miért, talán az édesanyjának van még egy John nevű fia?

– Természetesen nincs.

– Akkor bizony ez az, aminek látszik. Szentséges ég, mégis, hogy képzelte ezt? Méghozzá Miss Fisherrel az oldalán! Szerintem fegyver is van nála.

– Sarah-nak hívják – felelte a rendőr, akinek fogalma sem volt róla, kicsoda Miss Fisher, illetve hogy miért gondolja Livingstone úr, hogy pisztolyt hoz a szülei házába –, és nem a menyasszonyom.

– Márpedig a szülei mintha épp ellenkezőképp gondolnák.

– Mert az volt, de már nem az.

– Lenyűgözően váltogatja az igeidőket. Mióta is? Két perce? Amióta Agnes belépett a házba, és jobban elfehéredett, mint Shalott kisasszonya? 55 – kérdezte Livingstone úr, és maga is meglepődött a drámai hangvételén. – Ha volna nálam kesztyű – összegezte a mondanivalóját –, most rögtön párbajra hívnám, Lockwood nyomozó.

– Ebben a játékban nem én vagyok a hunyó. – Mondta Miss Fisher jegyese, miközben úgy nézett a mezítlábas tündérre, akár egy ma született bárány.

– Edward – szólalt meg Sioban, miközben Anne és Sarah kimentek a szobából, az aperitifekért –, mit művelsz szegény Johnnal? Szemmel láthatóan a szívinfarktus szélén áll.

– Hah… Híján van eme szervnek, semhogy bántódása essék.

– Livingstone úr, ha megengedi, váltanék pár szót Agnesszel…

– Majd a könyvesboltom romjain!

– Edward, talán John kiszabadíthatja az édesapja karmaiból.

Mintha egy kicsit szédelegne, most veszem csak észre…

– Bizonyára a tőr miatt, amelyet a szívébe döftek.

– Na de édesem! Hol marad a híres angol pragmatizmusod?

– Az átkozott skót vérembe fúlt.

– Ha a Scrooge-díj miatt erőlködsz, már nem kell több érdemet szerezned…

– Livingstone úr… – próbált magyarázkodni John.

– Nem értem, hogyan tévedhettem ekkorát önnel kapcsolatban – panaszkodott a könyvkereskedő. – Nem csodálom, hogy ilyen rendőrökkel még a Hasfelmetsző esetét sem sikerült megoldania a Scotland Yardnak. Talán még együtt is kocsmáztak vele.

– Asztalhoz! – kiáltotta vidáman Anne, két tál zöld szószos kagylóval és vegyes ízelítőkkel a kezében. Sarah az oldalán hatalmas rakomány felvágottat és egyéb angol gasztronómiai különlegességeket pakolt az asztalra.

– John, drágám…

– “… törj meg szívem, mert nem szólhat a száj…”56 – sziszegte Livingstone úr a foga között.

– Milyen jó illatok vannak! – jegyezte meg Sioban mosolyogva, amint az asztalhoz ült, és maga után vonszolta kedvenc könyvkereskedőjét, hogy elválassza szegény nyomozótól.

– Inkább bűzlik valami, mint Dániában57 – kellemetlenkedett tovább Edward.

Agnes – aki John apja mellett foglalt helyet – a könnyeivel küszködött, és Livingstone úr gyanította, hogy nem a férfi költői szavai miatt.

– John, ülj le te is! Szedjek neked…?

– Nem, hagyd csak…

– Pár évvel ezelőtt Barcelonában jártam, egy sebészeti kongresszuson – folytatta fáradhatatlanul David Lockwood. – Nagyon tetszett a városuk. Főleg az a torony, amelyik olyan, mint a miénk a Cityben, hogy is hívják…?

– A kagyló pompás lett az idén. Na és mi volt a díjátadón? – kérdezte Anne.

– „… az ég / Bosszankodással néz az emberek / Véres játék-színére…”58

– Kedvesem, nem hiszem, hogy…

– Ez a Hamlet?

– Herceget cseréltem, bár az árulás ténye ugyanaz.

– Edward…

És ekkor sok minden történt egyszerre abban az őrületben, amibe egyszeriben Lockwoodék vacsorája átcsapott. Livingstone úr hangosan felnyögött, miután Sioban az asztal alatt belérúgott; Anne – aki ideges lett a sok céltalan idézet hallatán, s mert a fia úgy viselkedett, mint egy tulok, még csak asztalhoz sem ült – a zöld mártás egy részét a férjére meg az építészeti kalandozásaira locsolta; Agnes egy szörnyű migrénre hivatkozva úgy döntött, azon nyomban távozik, még mielőtt holtan a gyönyörű terítőre borulna; John pedig, annak tudatában, hogy ez a pokol valójában a karácsonyi vacsora a szüleinél, moccanni sem mert, hiába unszolta Sarah és az édesanyja.

– Valóban úgy érzem, mennem kell…

– Légy egy kicsit figyelmesebb, Anne! Ez a legjobb zakóm!

– Alávetsz bősz indulatodnak, noha nem reám kellene zúdítanod szörnyű haragod.

– III. Richard?

– Edward Livingstone, szolgálatára!

– Senki sem akarja megkóstolni a kagylót?

– Attól félnek, hogy rájuk öntöd.

– Ha megbocsátanak, majd felrobban a fejem…

– A csodás díj miatt van az egész!

– Hallgassatok! – hasított John kiáltása a párbeszédek kereszttüzébe. – Egy pillanat figyelmet kérnék! Papa, elég egy nedves rongy, ne sopánkodj annyit! Mama, nyugodj meg, csak a barátaink jöttek el vacsorára, nem a Lordkamarás Emberei. 59 És ne hagyd, hogy megfélemlítsen Livingstone úr irodalmi ostroma; normális körülmények között egész civilizált lény; a ma esti viselkedése az én hibám… Agnes…

A rendőr odalépett a lányhoz, megfogta a kezét, és felhúzta az asztaltól. Végtelen szomorúságot olvasott ki a tekintetéből; olyasfajta kimerültséget, amit egyáltalán nem látott a szemében aznap délelőtt, a Serpentine-nel szemben, a Hyde Parkban, amikor együtt gyalogoltak a hóban.

– Agnes, nagyon sajnálom ezt az egészet… Ha volnál olyan kedves velem fáradni…

– Ő az esernyős lány! – kiáltott fel Sarah, akinek minden egy szempillantás alatt világossá vált.

– Agnesnek és nekem most el kell mennünk – közölte John, a legnagyobb természetességgel, miközben Agnes kezét fogta –, Sarah majd elmagyarázza, miért, miután kiléptünk az ajtón.

– Na de John, fiacskám, szenteste van…

– És hová mentek?

Lockwood kihasználta az egybegyűltek döbbenetét, meg azt, hogy Livingstone úr is csodával határos módon csöndben maradt; kisétált a szobából, fogta a kabátját, meg Agnesét, majd sietősen kivonszolta a lányt a házból. Mielőtt kiléptek volna a sűrű esti ködbe – amely úgy borult az utcákra, akár egy hideg halotti lepel – mosolyogva hallotta, amint Sarah közli a társasággal, hogy el kell mondania valamit. Mintha Edward valami olyasmit felelt volna, hogy úgy tűnik, mégiscsak ez a legjobb vacsora hosszú idő óta, amelyen részt vesz.

– És még csak meg sem kóstolta a kagylót – hallatszott Anne hangja, aki visszanyerte szokásos magabiztosságát.

14

Edward Livingstone – akármennyire is vonakodott tőle – kénytelen volt elismerni, hogy Lockwood nyomozó vitathatatlanul rendelkezik némi stílusérzékkel, miután sikerült csendet varázsolnia a helyiségben. Sarah igyekezett magához ragadni a szót, hogy tisztázzon egy szörnyű félreértést, amely magában foglalt egy hongkongi előléptetést, egy kölcsönös elhidegülést, és két család esküvői tervének meghiúsulását. Miután Miss Fisher beszédének kizárólagos célközönsége Lockwood úr és felesége volt, Sioban megragadta az alkalmat, hogy megszabaduljon a borzalmas puncstól, és az asztalhoz közeli fikuszra locsolta, majd egy kis vízzel kiöblítette a nagy kristálypoharakat, megismételte a locsolást, végül fehérbort töltött beléjük. Miután Edward szemmel láthatóan remekül szórakozott a nyomozó szüleinek étkezőjében, Sioban levont magában néhány következtetést.

– Te tudtad, hogy John belebolondult Agnesbe? – kérdezte halkan, nehogy megzavarja a vendéglátókat.

– Csitt, nem akarok lemaradni a legjobb részről – szólt rá Livingstone úr, és elfogadta a pohár fehérbort.

– Ugyan milyen részről? Másról sem beszél, csak hogy előléptették az Ogilvy & Mathernél; most mondja harmadszor.

– Várom, hogy megmondja, ki a gyilkos.

– Ő nem az igazi Miss Fisher.

– Mikor veszítetted el végleg a romantikus érzékenységed?

– Amióta írókkal foglalkozom.

Miután a szenvedélyes beszéd hosszúra nyúlt, Sioban kiszolgálta magát a híres zöld szószos kagylóból. Valóban nagyon ízletes volt; szándékában is állt közölni ezt a barátnőjével, ha már nem tesz fel több kellemetlen kérdést az exjövendőbeli menyének.

– Van valami fogalmad, hová szökhetett John és Agnes? – kérdezte Edward, miután átnyújtott neki egy tálca gyanús külsejű előételt.

– Talán Trójába?

– Ne színlelj itt nekem; szerintem te tudsz valamit Szép Heléna elrablásáról. Az előbb nagyon furcsán viselkedtél.

– Azóta furcsán viselkedem, hogy megtanultam olvasni, szívem – mondta Livingstone úr, akit gyengédséggel töltött el, hogy Sioban gyakorta megfeledkezett a különcségeiről, mert ezt a szerelem jelének vélte. – Ha azonban arra utalsz, hogy felbosszantott, amiért a felügyelő játszott az asszisztensem érzelmeivel…

Sioban megtalálta a fejtörő hiányzó darabját, és legnagyobb ámulatára bársonytakaró borult a szívére. Edward – a zsémbes könyvkereskedő, az illusztrált könyvek szórakozott gyűjtője, a bolygó egyetlen olyan lakója, aki teljes munkaidőben gyönyörködött a holdban – képes volt más szemmel nézni a dolgokat! Nemcsak John Agnes iránti csodálatát vette észre – amire pedig még Sioban sem figyelt fel, aki azzal kérkedett, hogy az irodalom iránti affinitásának köszönhetően rendkívüli érzékenységgel áldotta meg az ég –, hanem – egyfajta shakespeare-i szenvedéllyel – a lány védelmezőjének szerepében lépett fel. Hiába töltött oly sok évet az öntörvényű, megszállott mizantróp oldalán, a férfi még mindig képes volt meglepetéseket okozni neki mint a szerelem igazságának felkent őre. Leplezte, mennyire megindította a magatartása, de megfogta a kezét az asztal alatt.

– Mi az? – kérdezte meglepetten Livingstone úr.

– Semmi – felelte Sioban. „Minden”, gondolta magában.

Miután kijöttek Lockwoodéktól – s odakint ácsorogva egy üveg fehérborral felszerelkezve elviselték Anne és Miss Fisher háromszázötvenegy bocsánatkérését, David részeg közönye közepette –, Edward és Sioban beszálltak a taxiba, és Sioban lakása felé vették az irányt. A kocsi lassan haladt a kihalt utcákon, a sűrű ködben navigálva, a könyvkiadó hölgy szíve azonban ritmusosan zakatolt. A Notting Hill felé tartva elhaladtak a Paddington állomás előtt, amikor is Sioban – egy hirtelen támadt ötlettől vezérelve – közölte a sofőrrel, hogy tegye ki őket a Kensington Parknál. A kezénél fogva megragadta Edwardot, majd az egyik bejárati kapuhoz vonszolta.

– Nem mintha nem tartanám elég romantikusnak, hogy a ködben fagyhalált haljunk e meseszép park kapujában – jegyezte meg Livingstone úr a szokásos nyugalommal –, de egy tízes skálán mégis mennyire tartod most spiccesnek magad?

– Hallgass, Edward! Ennek semmi köze a borhoz.

Sioban átnyújtotta Edwardnak a magas sarkú cipőjét, majd meglepő gyorsasággal elkezdett felfelé mászni a feketére mázolt vasrácson. Amikor átért a túloldalra, kérte a cipőjét, és arra kapacitálta barátját, hogy kövesse. Livingstone úr kérette magát. Azt még elfogadta volna, hogy egy angol könyvkereskedő, a romantika szerelmese átugorjon a Highgate temető rácsán, hogy titkos szerelme sírja felett zokogjon; de hogy kitegye magát a nedves, fagyos decemberi este zordságának, csak hogy egy kétes vonzerejű botanikus kertet meglátogasson…

– Kedvesem, emlékeztetlek rá, hogy ha netán egy rendőr tetten ér, amint behatolunk a parkba, most nem vagyok épp a legjobb viszonyban a Scotland Yarddal…

– Ne légy gyáva!

– Hát legyen, „harcos a sok szerető”.

– Na, átugrasz, vagy egész éjjel itt maradsz Ovidiust szavalni?

60

Livingstone úrnak egy kicsit több idejébe telt átmászni az éjszakai csavargóktól és egyéb viktoriánus költőktől elzárt kert magas rácsos kapuján, mint a barátnőjének. Amikor aztán átért, megigazította a ruháját, és diadalittasan nézett Siobanra, akinek sikerült visszatartania a nevetését.

– Nem ebben a parkban tévedt el Pán Péter? – kérdezte. Belekarolt Edwardba, és elindultak a park belseje felé.

– Nem veszett el – pontosított Livingstone úr. – Péter nem volt egy elveszett gyerek. Kiugrott a babakocsiból, és otthagyta a bébicsőszt, amikor rájött, hogy a felnőttek tőle is elvárják, hogy felnőjön. És amúgy igen, ebben a parkban történt a dolog. Ha nem csal az emlékezetem, egy szobra is van itt, déli irányban.

Sioban hagyta, hadd beszéljen. A sok dolog egyike, amit Edwardban csodált, a furcsaságok iránt érzett tisztelete volt. A könyvkereskedő valóságos szenvedélyt érzett a mások térképén felderítetlen zónák iránt. Szerette végigsimítani az ujját a régi térképek hic sunt dracones részein, 61 és szabadjára engedni a képzeletét a rejtett csodák kapcsán. Így amikor Sioban megállíttatta a taxit a semmi közepén, és kérte, kövesse őt az ismeretlen park megszentségtelenítésére irányuló kísérlete során, egyetlen szemrehányó szó sem hagyta el a száját.

A szőke könyvkiadó hölgy kiválasztott egy különösen öreg, robusztus tölgyet, leterítette oltalmazó ágai alá a sálját, és addig cibálta Edwardot, amíg ő is oda nem ült mellé.

– Ha ma este eltökéljük, hogy sosem növünk fel, akkor soha senki sem állíthat szobrot nekünk – súgta egészen közel hozzá.

Hirtelen érzelmi felindulásában, vagy talán mert a téli hideg vasmarka foglyul ejtette, a könyvkereskedő fél karral szorosan átölelte Siobant.

– Edward Livingstone – súgta Sioban különös kiejtéssel a fülébe –, hajlandó volnál abban az óriási megtiszteltetésben részesíteni, hogy feleségül veszel?

Ha ezekben a pillanatokban egy óriásmeteor zuhan a Kensington Parkra, Livingstone úr nagy valószínűséggel finoman összevonja a szemöldökét, majd valami érdekes kis részlettel szolgált volna a dinoszauruszok kihalásáról, vagy épp a Serpentine Bridge összeomlásáról. Sioban szavai azonban olyan hatást gyakoroltak rá, amely semminemű óriásmeteor detonációjának nagyságához nem volt fogható. Edward érezte, hogy csomó fojtogatja a torkát, s a gyomra összeszorul a boldogságtól. Felnőttkorában először egyetlen idézetet sem talált, mert semmi az irodalomban nem fejezhette ki azt a határtalan boldogságot, amit érzett.

– A megtiszteltetés csakis az enyém – felelte, mielőtt megcsókolta volna kedvesét.

Érezte a könnyeket Sioban arcán, habár egy kissé remegett a keze, amikor le akarta törölni őket hölgye orcájáról. Csak bámulta a csodálatos szempárt a hold és a csillagok fényében, és sajnálkozott szegény Olivér miatt, mert tudta, hogy még teleszkóppal sem értheti meg ilyen mélyen az univerzumot.

Edward megkérdezte, miért gondolta meg magát.

– Ráébredtem, milyen nagyon szeretlek – felelte Sioban.

– És az elmúlt évek alatt nem tudtad?

– Én inkább másképp fogalmaznék. Tudtam, hogy szeretlek, csak azt nem, hogy milyen nagyon.

– Na és milyen nagyon?

– Annyira, hogy a szeretetem legyőzi a házassággal szemben érzett mindennemű előítéletemet.

Sioban kifejtette, hogy a furcsa vacsora során Lockwoodéknál nagyon megindította az a gyengédség, amivel Agnest a védelmébe vette.

– Tudom, milyen nehezedre esik a könyvesboltod üvegablakain túl létező valóság iránt érdeklődni – mondta Edwardnak. – Ha valaki abban az étkezőben tisztában volt a magatartásod valódi értékével, akkor az én vagyok.

– Amiért egy rakás Shakespeare-idézettel ostromoltam Lockwood nyomozót?

– Nem – vallotta be Sioban egy hosszú csók után. – Hanem mert azon kevesek közé tartozol, akik fellázadnak az igazságtalanság ellen.

Egy ideig csak csókolóztak, és mindenféle ígéretet és butaságot suttogtak egymás fülébe, míg felül nem kerekedett rajtuk az éjszaka, és lassan vissza nem nyerték az igazi lényüket. Most azonban már semmi sem volt ugyanolyan a bőrük alatt; Edward és Sioban immár egy kicsit jobbá váltak. Talán mert a szívük elfogadta a „soha” gondolatát.

– Azért akarsz hozzám jönni, mert csődbe mentél a Tolkien-levelek miatt?

– Ebben egészen biztos lehetsz – mondta Sioban nevetve, miközben a férfi vállán nyugtatta a fejét.

– Köszönöm, John Ronald Reuel Tolkien – jelentette ki Livingstone úr, majd elégedetten feltekintett az őket oltalmazó magas tölgy koronájára.

John olyan ideges volt, amikor kilépett az utcára, hogy még a hideggel, a nedvességgel és a városra boruló sűrű köddel sem törődött. Minden erejével arra a személyre koncentrált, akit kézen fogott, és érezte a lányon a kis remegést, amint a Gower Streeten haladtak. Levette a kék gyapjúsálját, megállt egy pillanatra, és óvatosan Agnes Martí vállára borította.

– Olyan színű, mint a szemed – mondta a lány dideregve, hogy megtörje a kínos csendet.

– Nos, akkor sietnünk kell, mert nem szeretném, ha olyan színű lenne, mint az ajkad.

– De hová megyünk?

Amikor John elszökött hazulról, és Sarah-ra hagyta a magyarázkodás kellemetlen terhét, halvány gőze sem volt a célállomásról. Csakis arra gondolt, hogy mielőbb megszabaduljon Livingstone úr átmeneti őrületétől, és a saját bűne súlyától. S habár aznap éjjel a sors istennői még nem döntötték el, vajon John és a Holdsugár könyvesbolt különc tulajdonosa még egyszer egy helyiségbe kerül-e aznap éjjel, most minden erejével azon igyekezett, hogy keressen egy helyet, ahol megnyugtathatja a riadt tekintetű mezítlábas tündért. Csak amikor a Gower Street a Bloomsbury Streetben folytatódott, jött rá, merre folytassa az útját. Jól mentek neki az improvizált akciótervek, még békeidőben is.

– Meglepetés lesz – mondta, és nem engedte el a lány kezét. – Egyben egy nyugodt hely, ahol elmagyarázhatom neked a mai este kavarodását.

– Nem tartozol nekem semmilyen magyarázattal.

– Kérlek, engedd meg nekem! Szükségem van rá. Bár azt sem tudom, hol kezdjem. Sosem értettem, miért olyan könnyű becsapni az embereket, és olyan nehéz elmondani nekik az igazat.

– Mert a rosszat mindig könnyebben elhiszi az ember.

Amikor John elrabolta őt a pokoli vacsoráról, Agnes megértette, hogy semmi sem lehet olyan borzalmas, mint amilyennek látszik. Lockwoodék nappalijában – a jegyesség elhangzását követő döbbenet, majd David személyiségének könyörtelen megnyilvánulása után – kegyetlenül beléhasított a fájdalom tőre. Kénytelen volt szembenézni vele, hogy túlságosan is gyorsan engedett a fojtogató szomorúságnak; nem mintha kezdett volna illúziókat táplálni, hogy esetleg valami elkezdődhet John és őközötte, hanem mert csalódással töltötte el a felismerés, hogy valaki, akit becsületesnek vélünk, ezzel ellentétes magatartást tanúsíthat. Agnes – aki az a fajta volt, aki sosem kockáztat, hogy elkerülje a szenvedést – minden előítéletét elvetette, amint maga mögött hagyta a megszokott biztonságot, és Londonba utazott, hogy munkaiehetőséget keressen. S minden bátorsága ellenére még akkor is folyton kételkedett, amikor Jasmine egyre igyekezett az ismeretlen felé taszítani.

– Ha bezárkózol ebbe a kemény páncélzatba, elszalasztod a lehetőséget, hogy egy csomó érdekes embert megismerj – mondogatta neki, ahányszor csak Agnes ellenkezett, amikor főbérlője társaságba hívta.

– A legtöbb ember nem érdekes, hanem gyarló.

– A te Livingstone urad is így gondolkodott, aztán, látod, mire jutott.

– Mire?

– Hogy a könyvekben él.

– Akkor neki van a legboldogabb élete.

Jasmine kicsit elmélázott barátnője szavain, majd kénytelen volt elismerni, hogy veszített.

– Igazad van. Ez nem volt szerencsés példa. De akkor is többet kell kockáztatnod, mert az emberi gonoszság akkor is utolér, ha bezárkózol ebbe a szobába. Sajnos, kedves barátnőm, nem zárhatjuk ki magunkat a világból.

– Hacsak nem költözünk ki az erdőbe. Mint Thoreau.

– Egy fejszével?

– Gond nélkül elsajátítom a használatát, ha ezen múlik.

Jasmine energikusan megrázta a fejét; képtelen volt elképzelni a törékeny régészlányt, amint fejszével fát vág.

– De ez az életforma már nem létezik – mondta határozottan. – A kormány akkor is adót vet ki rád, ha egy kunyhót építesz magadnak; büntetést szab ki rád, ha nem bevizsgált növényvédő szereket használsz, és egészségügyi ellenőrök, pszichológusok és szociális munkások hadát uszítja rád mint olyasvalakire, akit a társadalmi kirekesztettség veszélye fenyeget. Pokol lesz az életed. A rendőrség letartóztat, mert erdőtüzet okozhat, hogy a fák alatt sütögetsz, vagy ilyesmi, aztán John Lockwood kiszabadíthat szépen a börtönből. Úgyhogy megint csak visszatértünk a kiindulóponthoz.

– Milyen kiindulóponthoz?

– Hogy van egy fess nyomozó az életedben.

– Nem is Johnról beszéltünk.

– De mindig ugyanoda lyukadunk ki.

– Hová?

– A szerelemhez.

Talán a bizakodó természete miatt; talán mert némiképp megfertőzte őt Jasmine végtelen optimizmusa; mindenekelőtt azonban mégis azért, mert egész éjjel kéz a kézben sétálgatott John Lockwooddal – arra jutott, hogy mégiscsak meg kellene fogalmaznia pár kérdést magában, mielőtt komolyan venné a meglepő közleményt, miszerint a rendőr és az Ogilvy szép reklámszakembere jegyben jár. Szokásos bölcsességével úgy vélte, kivárja, amíg John megtalálja a megfelelő helyet és időt e kérdés tisztázására, mielőtt elengedné az utolsó reménysugarat. Nem mintha a férfi megnyilatkozott volna előtte ott, a Jubileeben, de akkor is „úgy” nézett rá, és a kék szeme tele volt ígéretekkel… S habár úgy tűnt, mégsem lesz olyan békés a karácsony, mint amilyenre számított, azért mégsem volt olyan rossz efféle szokatlan társaságban megszökni egy angol családi vacsoráról. Mélyen beszívta a hideg éjszakai levegőt, és elraktározta a kérdéseit. „Élj a pillanatnak – gondolta –; még most sem késő az erdőbe vonulni, és fejtörést okozni a hatósági ellenőröknek.”

Gyorsan haladtak, szinte ügettek a gyér forgalmú, kihalt utcákon; versenyre keltek a hideggel. És amikor a Russell Street magasságában bekanyarodtak balra, Agnes kifogyott a szuszból. Pontosan tudta, hol vannak. John nem állt meg a nagy, négyszögletes szürke cementtel burkolt téren, a gyönyörű neoklasszicista portikusz előterében, hanem az épület keleti vége felé igyekezett. Bekopogtatott a diszkrét fémajtón, és hamarosan meg is jelent az egyik ügyeletes éjjeliőr. Lockwood felmutatta jelvényét, igazolva magát a Scotland Yard nyomozójaként.

– Ha volna olyan kedves szólni Clive Judge-nak, kérem.

Az őr beengedte őket, és az adóvevőjén odaszólt az illetőnek. Agnes – aki még mindig alig kapott levegőt – csodálattal bámulta a British Museum előcsarnokának lenyűgöző szépségét Norman Foster kristálykupolája alatt.

– El sem hiszem, hogy itt vagyunk – suttogta.

John igyekezett visszafojtani a mosolyát, és az őr instrukcióira figyelt.

– Egy perc, és itt lesz, Lockwood nyomozó.

Clive Judge apró, gömbölyded ember volt, olyan benyomást keltve, mint aki remekül érzi magát az uniformisában, és általában a Föld nevű bolygón. Olyan sietős léptekkel közeledett feléjük, amennyire csak a kurta lába engedte, és a pirospozsgás, boldog arca olyan emberre vallott, aki örömét leli az életben, és a másokét sem óhajtja megkeseríteni. Amint elérhető távolságba került, megölelte Johnt, és megveregette a hátát, olyan erőteljesen, amit – a termetéből ítélve – ki sem nézett volna belőle az ember.

– Boldog karácsonyt, barátom! – köszönt a Mikulás szánjának csilingelését is meghazudtolóan csengő hangon. – De mi az ördögöt keresel te itt? Ilyenkor az ember a családjával vacsorázik.

– Bagoly mondja… Ő itt Agnes Martí, egy jó barátnőm, akinek egy éjjeli múzeumlátogatást szeretnék ma ajándékozni, ha megengeded.

Clive helyeslő tekintettel vette szemügyre Agnest, mintha az éjszakai látogatás csupán a legkiválóbb sajátosságokkal bíró emberek kiváltsága volna. Kézszorítással üdvözölte a lányt, majd kérte őket, hogy kövessék.

– Hirtelen nem is jut eszembe ennél különlegesebb karácsonyi ajándék – mondta komolyan.

Az elkövetkező néhány percben a két férfi kölcsönösen érdeklődött egymás családja és aktuális munkája iránt; felemlegették a közös barátokat, és egy-két anekdota is előkerült a múltból. Miután túlestek a baráti csevejen, Clive épp a gyönyörű kupola alá állította vendégeit, majd előadott néhány részletet az épületről Agnesnek.

– A British Museum 1759-ben nyitotta meg először kapuit a nagyközönség előtt – közölte nem kevés emelkedettséggel –, akkor még a Montagu-palotában, szintén a Bloomsbury negyedben. Ez azonban egy idő után szűknek bizonyult, mert a gyűjtemény óriási sebességgel növekedésnek indult – mindenekelőtt a néprajzi és a természettudományos anyagnak, valamint a könyvtárnak köszönhetően. Így 1852-ben – Robert Smirke tervei alapján – megkezdték a jelenlegi neoklasszicista múzeum építési munkálatait. A főhomlokzat Richard Westmacott műve.

Az építkezést 1857-ben fejezték be a körcsarnokkal, ahol most állunk. Úgy igyekeztek még nagyobb teret nyerni, hogy megnyitották a Természettudományi Múzeumot, ahová átkerült az ilyen tárgyú gyűjtemény; ezt követően pedig a tekintélyes könyvtári gyűjtemény, a British Library is megtalálta helyét a Saint Pancras mellett, mint bizonyára tudjátok. A 2000. évben II. Erzsébet királyné híres Nagy Átriumával bővült a múzeum, Norman Foster terveinek köszönhetően. Ez nemcsak Európa legnagyobb fedett tere, de egyben az egyik legcsodásabb is. Káprázatos, acélvázas kupolája több mint ezerötszáz pár üveglapot tartalmaz. A Louvre sem kelhet versenyre vele.

Agnesnek megfordult a fejében, hogy Livingstone úr – ha mégannyira megbélyegezte volna is a British Museum viktoriánus stílusát – ez utóbbi megjegyzése miatt bizonyára megbékél Clive-val.

– Hol szeretnétek kezdeni a sétát? – kérdezte az őr. – Mert akkor ügyelek a mozgásérzékelőkre azokban a termekben, ahová bemennétek.

John Agnes kezébe helyezte a döntést.

– A rosette-i kőnél – szögezte le Agnes gondolkodás nélkül. – Aztán az Elgin-márványokkal folytatnánk.

Clive ismét csodálattal nézett rá, és bólogatott, akár egy tapasztalt maître, aki némán magasztalja a vacsorát kísérő borválasztást.

– Akkor hát magatokra hagylak benneteket – mondta, és a terem bejáratára mutatott, ahol a híres, Champollion által megfejtett szöveget őrző követ tartották. – A Parthenon kincsei pedig…

– … a Duveen-teremben vannak – fejezte be Agnes a mondatot.

– Ugyanezen a szinten, az Asszíria-gyűjteményen átkelve.

– Pontosan – helyeselt Clive. – John Russell Pope tervezte, ám a második világháborúban megsérült a német bombatámadások során, majd a hatvanas években rekonstruálták.

– Fejfájást kapok tőletek – mondta John, és kezdte megbánni a karácsonyiajándék-választását.

– Nem kell sietnetek – jegyezte meg Clive –, mert holnap nem nyitunk ki. De azért ne távozzatok búcsú nélkül, mert még a fejetekre zúdul Howard Carter átka.

John megesküdött a British Museum teljes egyiptomi gyűjteményére, hogy sosem vetemedne ilyesmire.

– Hát akkor élvezzétek a múzeumlátogatást!

Agnes és John hangyának érezte magát a lenyűgöző múzeum hatalmas márványai tövében, majd megtették a kis távolságot, amely a rosette-i kőtől elválasztotta őket. Alig hallatszott a léptük a csiszolt padlón; mintha odabent is havazott vagy egy bolyhos, fehér szőnyegen lépkedtek volna. Oly szigorú csönd honolt, hogy egyikük sem merte megtörni.

Pár perccel azt követően, hogy elhagyták a rosette-i követ őrző üvegtárlót, és átkeltek az asszíriai gyűjteményen, Agnes belépett a Duveen-terembe, és hallhatóan felsóhajtott ámulatában a Parthenon frízei és szobrai láttán. Habár már kétszer is járt ott, ez volt az első olyan látogatása, amikor rajta kívül csak egyetlen ember volt a teremben. A csönd mélyebb befogadásra ösztönözte.

– Hányszor jártál már itt? – kérdezte John, mintha csak olvasott volna Agnes gondolataiban.

– Párszor.

Agnes néma tiszteletadással nézte végig az Elgin-márványokat; gyönyörködött a részletekben és az éjszakai magány újszerű perspektívájában. A biztonsági fények kellemes félhomályában sétálgatott, és a világítástól függően helyezte át tekintete fókuszát egyik vagy másik darabra. Megállt a keleti oldalon elhelyezett – Athénét, Zeuszt és a többi istent ábrázoló – Pheidiasz alkotta – minden bizonnyal a világon az egyik legszebb és legtökéletesebb – szoborcsoport előtt.

John hagyta kószálni a teremben, s tisztes távolságból figyelte a lányt, aki úgy csodálta a szobrokat, mintha először látná azokat. Amióta elszöktek a szüleitől, égette a torkát a magyarázat a viselkedésére. El kellett mondania Agnesnek, hogy Sarah immár a múlté; be kellett őt avatnia a volt barátnőjével kötött időszakos paktumba; elnézést kellett kérnie tőle a félreértésért, nehogy azt feltételezze, hogy a közös séta a hóban – ha mégoly rövid volt is – nem volt több puszta illúziónál. Lockwood legszívesebben hangosan kinyilatkoztatta volna, hogy szerelmes, de valahogy a hideg, ködös időben való gyaloglás, illetve a British Museum-beli, éjjeli látogatás nem kínált megfelelő alkalmat a magyarázkodásra. Mélyen megindította Agnes hallgatása; visszafogottsága, hogy nem kérdezősködött, s nem mutatta ki, mennyire felkavarták a szülei étkezőjében történtek. Mintha a kiábrándultság vagy csalódás legapróbb jelének kimutatása is számára elviselhetetlen módon kitenné őt John ítélkezésének.

A rendőr gondolataitól távol Agnes úgy érezte, mintha az egyetemes világörökség ama csodái visszaröpítenék az oxyrhynchiai nyarakba. Könnyen elképzelte, mit érezhetett Carter, Clark vagy Petrie; hogy milyen aprónak érezhették magukat a történelem eme tanúbizonysága, a múlt felé kitárulkozó, lenyűgöző kapu, a Parthenon előtt. Az efféle pillanatokban eszébe jutott, miért is érzi magát még mindig régésznek, hiába volt a Temple szívében megbúvó kis könyvesbolt az egyetlen megélhetési forrása.

Kis idő után – még mindig Pheidiasz szoborcsoportjának bűvöletében – John felé fordult, és félénken elmosolyodott.

– Köszönöm ezt a rendkívüli karácsonyi ajándékot.

Lockwood nyomozó minden reggel azzal a vággyal ébredt, hogy az apró emberi igazságtalanságok ellen küzdjön, illetve azzal a reménnyel, hogy eljön az idő, amikor erre már nem lesz szükség. Talán nem aznap következik be a csoda, gondolta; mégis, ott, a kőistenek néma tanúsága mellett, a civilizáció egyik legnagyszerűbb fennmaradt szentélyében beteljesülni látszott egy másik nagy álma.

A türelmetlenség fogságában John úgy érezte, képtelen tovább tartani a távolságot, amely Livingstone úr mezítlábas tündérétől elválasztja, így elindult a teremben a lány felé, pár centiméterre megállt tőle, majd katonakezével bekeretezte Agnes hófehér arcát. Úgy gondolta, az épületben őrzött valamennyi kincs együtt sem mérhető ahhoz a gesztenyebarna szempárhoz, amely kissé meglepetten állta a tekintetét.

– Ezt inkább nekem kellene mondanom – közölte John rekedt hangon, mielőtt megcsókolta.

15.

Vannak olyan csókok, amelyek megállítják a világot. Megbénítják a levegőt, megfagyasztják az időt, és megakasztják a gondolatot. Ilyenkor maga az élet is meghúzza magát, mert attól fél, csapkodásával megzavarja a rendkívüli találkozás varázslatát. Azok a gyerekek, akik valamikor hangosan tapsoltak, mert hittek a tündérekben, felnőttként megértik, hogy vannak ilyen csókok, amelyek megállítják az időt.

Amikor a közeli Szent Márton-templom harangjai elütötték az éjfelet, indultak csak el újra a British Museum órái.

– Boldog karácsonyt! – mondta John, s néhány centiméterre eltávolodott a tündér csábító ajkától.

Agnes is elmondta ugyanezt, de nem mert megmozdulni; továbbra is az első csók fogságában vergődött, remegő lábbal, szédelegve, s még mindig érezte bőrén az idegen kéz simogatását. Lockwood nyomozó elmerült a mesés gesztenyebarna tekintet mélységeiben, majd halkan megszólalt:

– Igaz, amit mondanak. Nincs mesésebb egy karácsonyi reggelnél.

– De még éjszaka van.

– Már pirkadni látszik. És ott nem lehet sötét, ahol te jelen vagy.

Újból megcsókolta a lányt, lassan, csöndesen; mintha a British Museum egy hatalmas üveggolyó volna, olyan, amelyikben hull a hó, ha megrázzuk, és varázslatos buborékok keletkeznek bennük a gyerekkezekben. Pheidiasz lefejezett istenei átkozták a sorsot, hogy nincs már szemük, amivel e mesés pillanatokat figyelemmel kísérhetnék.

John fogta a kabátokat, és leterítette őket a földre, a Parthenon keleti homlokzatának lábához. Kézen fogta Agnest, majd leheveredtek a rögtönzött nyoszolyára; a kék sál szolgált párnaként, s a lány hosszú haja – melynek karamellás-csokoládés árnyalatai meseszép kontrasztot alkottak a sál színével – pedig olyan volt, akár egy lágy, hullámzó vízesés. Onnan remekül ráláttak a dór motívumokkal díszített, kazettás mennyezetre.

– Azért nem olyan romantikus, mint a csillagokat nézni – jegyezte meg a nyomozó.

– A British Museumnak nincs mennyezete, mert végtelen.

Agnes összehajtogatta a sálat és a kabátokat a fejük alatt, hogy megfelelőbb dőlésszögből figyelhessék a mennyezetet. Majd ismét hátradőltek, és a lenyűgöző görög szobrokat és domborműveket bámulták.

– Keleti, nyugati és déli fríz – jelezte a régészlány, a különféle szoborrészletekre mutatva. – Pheidiasz és a tanítványai keze munkáját dicsérik, Krisztus előtt 443 és 438 között készültek. A professzorom is, akihez a szakdolgozatomat írtam – annak ellenére, hogy a régi egyiptomi művészet szakértője –, elismerte, hogy ez a legcsodálatosabb szoborcsoport, amit emberi kéz alkotott.

John ismét felé fordult; Agnes finom profilját figyelte a vészjelzők halovány fényében, és arra gondolt, hogy nem ért egyet a professzorral. Életében nem látott még olyan szépet, mint ami most a szeme elé tárult, ám ezt nem éppen fehér márványból faragták.

– Azért nevezik a szobrokat Elgin-márványoknak, mert Thomas Bruce, Elgin grófja rendelte el 1801-ben az átszállításukat Athénből Londonba, hogy megóvja őket a környezeti ártalmaktól, s azért is, mert abban a korban nem volt meg a szándék az in situ állagmegőrzésre. A múlt század végétől Görögország többször is visszakövetelte a műalkotásokat, Nagy-Britannia azonban makacsul ellenáll az efféle törekvéseknek.

– Jaj, az átkozott birodalmi politika…

– Történelmi értelemben egyetlen nemzet sem mentes a gyarló törekvésektől. 62

– Gondolod, hogy vissza kellene kerülniük Athénba? – kérdezte John, s kissé Agnes felé fordította a fejét.

– Nem tudom. Nagyon sok egyiptomi alkotással ugyanez a helyzet. De ha a brit és francia régészek annak idején nem szállítják el a felfedezett műtárgyakat, alig marad valami a felbecsülhetetlen értékű kincsekből; minden a sírrablók kezében és a feketepiacon kötött volna ki, vagy a terrorista bűncselekmények és a háborúk martalékává, illetve a kairói kormányok végtelen korrupciójának áldozatává vált volna. Elég vad idők voltak ezek, és a tizenkilencedik századi Európa biztonságosabbnak bizonyult.

– Minden idő vad, a maga módján – jegyezte meg John, a hadseregben töltött idő és a golyóálló mellényben, a repülőtéren lehúzott őrségek ismerőjeként. – És ma ezek a kincsek sehol sincsenek biztonságban.

– Ezek nem holmi relikviák vagy kincsek, hanem más civilizációk kulturális tanúbizonyságát jelentik. A világörökség részét képviselik, és pontosan ezért, az egyetemes jellegük miatt nem kellene azzal törődnünk, vajon melyik országban vagy múzeumban helyezik el őket.

– A probléma ezek szerint abban rejlik, hogy képtelenek vagyunk az emberiség részeiként megértenünk egymást, és unos-untalan faji, vallási, nembeli vagy ideológiai különbségeket teszünk egymás között.

– De immár semmi sem biztos – suttogta Agnes, s hangját szomorúság fojtogatta.

John felkönyökölt, és a lány felé hajolt. Megsimogatta puha, hosszú, gesztenyebarna haját, majd keze megpihent az arcán.

– Azért vannak olyan dolgok, amelyek azok – mondta, mielőtt megcsókolta.

Agnesnek eszébe jutottak Jasmine szavai, miszerint a szerelem nem idő, hanem bizonyosság kérdése, és először merte ennek tudatában megérinteni Johnt; immár nem félt attól, hogy az első reggeli fénnyel mindez szertefoszlik.

Egyszeriben ideges torokköszörülés zavarta meg őket, melyet a nagy belmagasság és a terem üressége drámaian felfokozott.

– John, sajnálom, hogy megzavarlak benneteket – szólalt meg Clive Judge hangja a Parthenón-terem küszöbéről. – Ugye tudod, hogy biztonsági kamerák vesznek körül?

Lockwood megnyugtatta barátját, hogy ügyesen megtalálta az egyetlen „holtterű” sarkot a teremben, majd felállt, és elindult Clive felé.

– Máris visszajövök – ígérte Agnesnek. – Aztán el ne fuss nekem!

– Sikerült levenned a lábáról, mi…? – tréfálkozott a biztonsági őr, miután kikerültek a lány hallótávolságából.

– Vagy inkább ezeknek a szobroknak itt, körülöttünk.

– A lány régész; nem hinném, hogy a vészjelzők félhomályában néhány márványdarabbal elfutna.

– Még mindig ez az egyetlen lehetőség, amit elfogadok.

John visszament a Parthenón-terembe, és egy kis fémkocsit tolt maga előtt, csészékkel, gőzölgő teáskannával, fahéjas fánkkal, tejszínes magdalená-val, 63 pirítóssal, vajjal, sárgabarack- és narancslekvárral. Emlékeztette Agnes, hogy vacsora nélkül szöktek meg hazulról, és a British Museum-beli látogatás nem lehet teljes a cateringszolgáltatás igénybevétele nélkül. Teát töltött hát a csészékbe, majd kis pikniket rendezett a padlón – egy hatalmas szalvétát terített a földre, a kabátok mellé, melyek egyfajta meleg szigetet alkottak a környező márványrengetegben.

– Álom luxuskivitelben – élcelődött Agnes a bankett láttán.

– Feltételezem, egy régésznek ez jobban bejön, mint a Tiffany’s. A lány ámulattal nézte a teáskannával egy készletet alkotó, rózsaszín, kék virágos porceláncsészéket. Valamiféle irrealitásérzése támadt; mintha mindez csak egy oázis volna az álom ködfátyola és a virrasztás kemény tisztasága közepette.

John törökülésben ült a földön és Agnes gesztenyebarna szemét csodálta, majd szórakozottan kezébe vette a csészéjét, és végre előadta a történetét Sarah-val.

– Már több mint egy éve együtt jártunk, sőt szóban már el is jegyeztük egymást; az elmúlt hónapokban azonban mindketten éreztük már, hogy ez a vonat elment. Gondolom, azért halogattuk a nyilvános szakítást, mert a szüleink lelkesedtek az esküvő gondolatáért, s mert Sarah idealizálta a kapcsolatunkat. Azt hiszem, jobban tetszett neki az illúzió, hogy mi ketten együtt vagyunk, mint a valóságban megélni ezt; nem tudom, érted-e, mit akarok ezzel mondani. Gondolom, szerette hallani az olyan mondatokat, hogy „milyen remek pár vagytok…”

Agnes pirítóst rágcsált, és közben bólogatott. Lassan küszöbön állt a reggel, és felvirradóban volt az új nap, melynek fényei minden alkalommal tündöklő fehérbe vonják a hatalmas márványoszlopokat. Az árnyak ilyenkor elengedik a fantasztikus építészeti csodákat, melyeket egész éjjel öleltek, és a Parthenon istenei újból ragyogni kezdenek. Meg sem fordult a fejében, hogy a közös teázás – a Jubileeben – felülmúlható.

A könyvesbolti eladótanonc régészlány haja zilált volt, orcája pirospozsgás, ajka pedig vörösebb a szokásosnál. John kócosan ült, sötét öltönyére pedig ráfért volna egy vasalás. Ám mindketten csillogó szemmel néztek egymásra, mint akik egy téli éjszakán hódolattal adóztak a szerelemnek.

– Sarah arra kért, csak az ünnepek után jelentsük be a szüleinknek, hogy már hónapok óta különváltunk. Ő hamarosan Hongkongba költözik, és egy békés karácsonyra vágyott, mielőtt bombatámadást indít a szülei ellen.

– Én is békés karácsonyra vágytam.

John széttárta a kezét, és pajkos tekintettel körbenézett.

– Ennél is békésebbre?

Agnes megragadta John kezét, és a szívére tette.

– Ennél békésebbre – mondta, miközben a szemébe nézett, és megosztotta vele a szívverését.

Lockwood – aki maga is megdöbbent, hogy elgyengül, ahányszor csak bizonyos távolságot igyekszik tartani a lánytól – előrehajolt, és megcsókolta.

– Nem tudom, mi lesz most velem, Agnes Martí – jelentette ki, amint ajka elvált a lány ajkától elvesztem, amióta először megpillantottalak a könyvesboltban, mezítláb, a hosszú hajzuhatagoddal. Amikor pontosan úgy néztél rám, ahogyan most is.

– Hogyan?

– Mintha bennem látnád a világ jövőjét.

Kijőve a múzeumból, visszagyalogoltak a férfi szüleinek házához, és autóba ültek. John most lassan vezetett az üres város kísérteties utcáin. Élvezték a csendet, a forgalom hiányát, és az első, félénk, reggeli napsugarakat. Nyoma sem volt a sűrű éjszakai ködnek; mintha az időjárás is a legjobb arcát akarta volna mutatni karácsony első napjának reggelén. Az átvirrasztott éjszaka után az új szerelem pillangói szinte ott repkedtek a fejük körül.

– Jaj nekem… – szólalt meg a nyomozó aggódó tekintettel.

– Mi a baj?

– Most jutott eszembe, hogy még elnézést kell kérnem Livingstone úrtól. Ne nevess, ez nem olyan vicces! Azt mondta, szimpatikus vagyok neki.

– Akkor mi a baj?

– Hogy pontosan ezért nagy elvárásokat támaszt velem szemben.

Agnes forgolódott kicsit az ülésen, huncutsággal a szemében.

– Mind nagy elvárásokat támasztunk veled szemben – közölte.

– De te tehetsz róla. Miután olyan látványosan betörtél a könyvesboltba a viharban, természetes, hogy magasra helyeztük a lécet veled szemben.

– Nagyon mulatságos.

– Tönkretetted Livingstone úr csengettyűit.

– És a könyvelőjét is megijesztettem.

– Pedig az ő nyakkendője sokkal ijesztőbb volt!

– És nem voltam képes megtalálni azt a becses naplót – panaszolta. – Bemegyek a könyvesboltba, és közlöm Edwarddal, hogy tegyen hivatalos feljelentést. Remélem, hallgat rám.

– Most néhány napig zárva tart – hívta fel rá a figyelmét Agnes –; de gyanítom, hogy akkor is ott találod.

– Hogyhogy?

– Mert az a Holdsugár könyvesbolt és mert ő Edward Livingstone.

Amikor odaértek Kensingtonba, az Agnes által megjelölt címre, John egy párhuzamos utcában leparkolt, és gyalog mentek a kapuig. A lány vonakodása ellenére ragaszkodott hozzá, hogy kikíséri a Waterloo pályaudvarra, ahonnan a vonat indult Surrey-be.

– Felugrom a bőröndért, és máris jövök vissza – mondta.

– Rendben.

– John…

– Igen?

– Ha nem eresztesz, nem tudok elindulni.

– Persze, tiszta bolond vagyok.

– Ha befordulsz a sarkon, pár lépés a Sötét Árnyak, ott is megvárhatnál. Én mindenesetre a pubban találkozom R. Cadwalladerrel.

Agnes elmesélte a történetet, hogyan ismerkedtek meg a walesi szakáccsal, illetve hogy milyen érdekesen alakult a kapcsolata Jasmine-nal. John ragaszkodott hozzá, hogy mindkettejüket kivigye a pályaudvarra.

– Úgyis jól jönne egy kávé – közölte a felügyelő. – Egy kicsit fel kell töltekeznem, mielőtt kiteszem magam anyám kérdészáporának és apám hegyi beszédének, hogy ideje volna már, ha eldönteném, mit akarok kezdeni az életemmel.

– Én azt hittem, tudod.

– De ő nem.

Agnes gyorsan szájon csókolta a fiatalembert.

– Hamarosan találkozunk.

– A Sötét Árnyakban várlak.

– John…

– Igen?

– Még mindig fogva tartasz.

Nem akarta hangosan kimondani, de Lockwood nyomozó attól félt, ha hagyja elmenni a mezítlábas tündért, még felrepül London háztetői fölé, jobbra a második csillagig, aztán egyenesen előre, egészen hajnalig.

Amikor John belépett a sok faburkolattal, karddal és bányászfotóval teli sötétségbe, amely nem volt más, mint a Sötét Árnyak, hirtelen nem is tudta eldönteni, ki döbbent meg jobban – a szakállas fickó a bárpult mögött, vagy ő.

– Húsos pitét nem árulunk – szögezte le sietősen Michael Drake. Nem felejtette el a történetet, amit a legrégebbi törzsvendégek meséltek arról, amikor a rendőrség a múlt század húszas éveiben súlyos büntetést rótt ki a Sötét Árnyakra, amiért a törvény ellenében mince pie-t árultak karácsonykor. – És szinte zárva vagyunk. Leltározunk éppen.

– Csak egy kávét szeretnék – mondta John.

Felmerült benne, vajon miféle üzlet az olyan, amelyik karácsony napján leltározik, és úgy fogadja a vendéget, hogy közlik vele, nem tartanak húsos pitét. Miután azonban az ifjabbik Drake nem késlekedett elé helyezni egy csésze kiváló, gőzölgő kávét, illetve egy habos áfonyás muffint, úgy döntött, hogy egyetlen kensingtoni barista ünnepi különcségeivel sem törődik.

A muffin karácsonyi figyelmesség volt R. Cadwallader részéről, aki kijött a konyhából, leült John mellé, majd valami érthetetlen morgással üdvözölte őt. Agnes leírásából a nyomozó gyanította, hogy a vörös hajú szekrény lesz a barátnője őrző-védője Surrey-ig. A szakács hallgatag tömege kissé elbátortalanította, így megitta a kávéját, majd megpróbálta elkapni Michael Drake tekintetét némi erkölcsi támogatásért; a barman azonban szemmel láthatóan azzal foglalatoskodott, hogy tökéletes sorba rendezze a magas poharakat.

Agnes – aki John szerint angyal volt – egy hatalmas utazótáskával megjelent a pub ajtajában, és vele együtt beáradt a kinti fény.

– Látom, mind itt vagyunk; indulhatunk?

Lockwood és Cadwallader egy emberként pattant fel.

– Boldog karácsonyt, Michael! – búcsúzott a lány.

– Szegényke – szólalt meg Solomon Drake, miután távozásuk után odalépett a fiához –, ezzel a marhával kell karácsonyoznia.

– Habár az áfonyás muffinja kiváló – hangsúlyozta Michael.

A Sötét Árnyak idősebb tulajdonosa kénytelen volt igazat adni neki.

A Waterloo pályaudvaron gyors és szűkszavú volt a búcsú, akárcsak az autóút odáig. A pályaudvar előcsarnokában a hallgatag R. Cadwallader udvariasan felajánlotta, hogy megveszi a jegyeket, hogy egyedül hagyja őket. A pár telefonszámot cserélt, majd egymásra néztek, és nem tudták, mit is mondhatnának egymásnak. Alig néhány órát töltöttek együtt, ami kevés a szerelemhez, s még kevesebb a szavakhoz.

Johnnak az a borzalmas érzése támadt, hogy a búcsú a vég kezdete, s hogy Agnes csak odafelé vette meg a jegyet. Nem bánta meg, hogy kitárulkozott neki, mert úgy érezte, a Sarah-val történt tévedés egyben egy új lehetőséget kínált számára, amivel élni szeretett volna. Most azonban képtelen volt elengedni a lányt az öleléséből, és nem találta a megfelelő szavakat, hogy kifejezze, mennyire fog hiányozni neki, habár mindeddig csak a gondolataiban létezett. Lockwood nyomozó – aki határozott, némiképp nyers módon kommunikált a környezetével – attól tartott, kissé túl heves volt a lánnyal, aki épp felszállni készült a Surrey-be tartó vonatra. Utolszor megcsókolta őt, s nem is gyanította, hogy ajka túláradó ígérete mellett bárminemű magyarázkodás feleslegesnek bizonyulna.

Látta, amint az üdeséget sugárzó lány – földig érő, szürke kabátban, vállára omló hosszú hajjal, oly könnyedén, mintha lábujjhegyen járna – a hatalmas darab walesi szakács oldalán lassan eltűnik a vágányok irányában. Csak a piros-zöld koronákkal és girlandokkal dekorált pályaudvar közepére érve zökkent vissza légzése a rendes kerékvágásba; majd elkanyarodva, és olyan nehéz szívvel, akár egy hatalmas kő, kisétált a hűvös reggeli levegőre.

Miután a vonat elhagyta az állomást, Agnes átadta magát a kellemes zakatolás ringatásának. Megköszönte szűkszavú útitársának a teás termoszt és a házi édességeket, melyeket megosztott vele, és hamarosan álomba merült, hogy némiképp behozza a rendkívüli éjszakán átvirrasztott órákat. Mielőtt teljesen átadta volna magát az álomnak, folyamatosan Johnra gondolt; oltalmazó ölelésére, határozott kezére, s a kérdésre a kék szemében, amit ő megválaszolatlanul hagyott. Felidézte csókjait és szédületét; a Parthenon néma, ősi márványait – egyedüli tanúit a viharnak, amely sodróbb erejűnek bizonyult a tengerparti orkánnál is. Milyen különös, gondolta, hogy ez az ősi érzés nem köti béklyóba; sőt úgy érezte, csakis John mellett képes szárnyalni.

R. Cadwallader – szokatlanul finom, türelmes szakácskezével – betakarta Agnest az öreg takarójával, majd befészkelődött  a helyére, s az egyre sebesebben robogó vonaton belefeledkezett a táj látványába.

16.

Edward Livingstone tízéves korában a King’s Troop64 lovasa szeretett volna lenni. Akkoriban Gloucester Crescentben élt a szüleivel, és az apja rendre felébresztette, hogy lássa, amint az őrség a Regent’s Park felé lovagol, ahol gyakorlatoztak. A paták dobogása jelezte jöttüket, s a téli hajnalokon, amikor a lovasok alakja a sötét ködben – az első lovas lámpásának fényében – körvonalazódott, ellenállhatatlan romantikus miliő lengte körül őket.

Miután a King’s Troop táborát St. John’s Woodból áthelyezték Woolwichbe, Edwardot pedig szólította az irodalom hívószava, lassanként elfeledkezett a lovasokról, akik a múlt olyasfajta nosztalgikus töredékét képviselték, melyet Anglia nem volt hajlandó elveszíteni.

Aznap reggel azonban viszontlátta a King’s Troop tagjait Alan Bennett könyvében, a The Lady In the Van-ben, 65 és kisebb szakmai válságon esett át. Ugyan kivett egy hét szabadságot, a Holdsugár könyvesboltban tartózkodott; mintha az évek gyakorlata során egyfajta helyi kísértetté alakult volna, aki képtelen a könyvesboltja falain kívül létezni. Megpróbálta elképzelni magát egy csataló hátán, a lovas tüzérség díszegyenruhájában, amint kirántott karddal elővágtat a sötétből. De csak úgy sikerült neki, hogy elnevette magát. Ha a sorsistennők ilyen romantikus képzelettel ruházták volna fel, gondolta, talán inkább parlamenti képviselőnek áll.

Elkészített magának egy kanna teát, megtömte a pipáját, majd a romantikus sarokban keresett menedéket; befészkelte magát a püspöklila karosszékbe, és egy könyvesdobozt iktatott be lábzsámolynak. Az asztalon ott hevertek az illusztrált könyvújdonságok, s szívét a tökéletes boldogság érzése simogatta. Ám amint hogy ajkához emelte a gőzölgő csésze Earl Greyt, bosszantó kapirgálás zavarta meg a békességét. Majdnem mondott valami csúnyát, majd elindult a bejárati ajtó felé, és mielőtt kinyitotta volna, kinézett az üvegen. Twist Olivér – nevéhez méltón – árva gyerekként toporgott a küszöbön.

– Zárva vagyunk – mondta neki Livingstone úr, és a szavait tanúsító táblára mutatott.

– De maga is odabent van.

– Azért jöttél, hogy tényeket közölj velem, te kis zsebasztronauta?

– Egyedül jöttem.

– De anyád tudja, hogy itt vagy – eresztette meg a megjegyzést a könyvkereskedő, szemét forgatva a cvikker mögött, majd fürkész tekintettel szemügyre vette a gyereket. Edward kinézte volna Twist asszonyból, hogy gyermekrablással vádolja, és semmi kedve nem volt bírósági idézést kapni.

– Igen. Közel lakunk, és Clara szabadságon van.

– Te és én is szabadságon vagyunk – kötötte az ebet a karóhoz Livingstone úr.

– Épp ezért olyasmit kell tennünk, ami nincs ínyünkre.

– Például hogy itt vagyunk – összegzett Edward. – Na, gyere!

Van egy kis csokis keksz a pulton.

Alig kóstolt bele az első könyvbe a kiválasztott halomból, és kortyolt bele a második csésze teájába, amikor ismét kopogtattak.

– Mindenre, ami szent…!

Mielőtt megnézte volna, ki a látogató, megbizonyosodott róla, hogy a tábla jól látható, helyesen van kitéve, és valóban az olvasható rajta, hogy „ZÁRVA”.

– Elnézést, tudom, hogy a könyvesbolt zárva tart, mégis úgy gondoltam…

Livingstone úr ránézett az illetőre, aki a jelenkor egyik legkevésbé népszerű sportját gyakorolta, és azon tanakodott, vajon mennyi esze lehet, ha egyszer egy zárt könyvesbolt ajtaján kopogtat.

– Á, a mi bentlakó írónk – jegyezte meg összevont szemöldökkel. – Hirtelen fel sem ismertem a kék lámpa nélkül.

– Szükségem van egy nyugodt helyre, ahol írhatok.

– De a könyvesbolt most zárva van.

– Épp ezért olyan nyugodt…

– Ne higgye.

– Hálás volnék, ha…

– Rendben, jöjjön csak be! De ne legyen hálás érte. A könyve végén pedig semmiképp se tüntesse fel a nevem a köszönetnyilvánításban.

– Azt úgysem olvassa el senki.

– Én igen – mondta meggyőződéssel Livingstone úr. – Hogy meggyőződjem róla, nem vagyok benne.

Megkínálta az írót egy csésze teával – aki gyorsan le is telepedett kedvenc kék lámpája alatt –, majd visszatért az olvasósarkába, ahol nyomasztó érzés kerítette hatalmába, mert beugrott neki egy mondás.

– Három az igazság – mondta ki halkan.

Mielőtt azonban a harmadik látogató is betoppant volna a zárva tartó könyvesboltba, Edwardnak a telefont is fel kellett vennie. Jó barátnője, Alice Shawn kereste, aki – amellett, hogy boldog ünnepeket kívánt – nyugtalanító hírekkel szolgált.

Azonban ideje sem volt eltöprengeni azon, amit a hölgy mondott neki, mert ismét kopogtattak. Ez már nem olyasfajta félénk kaparászás volt, mint Olivér kopogása, s nem is a billentyűzethez szokott ujjak ritmikus dobolása. A kékre festett ajtókeret szinte berezonált az erős, határozott kéz öblös kopogtatásába.

– Lockwood nyomozó – üdvözölte Edward Johnt, amint ajtót nyitott neki.

– Livingstone úr.

– Jöjjön be. És tegyen meg még egy szívességet – tépje le, kérem, a „ZÁRVA” táblát, és tapossa el azt is, mint a csengettyűimet. Sok hasznát úgysem veszem…

John nem volt hajlandó még egyszer bocsánatot kérni a csengettyűk miatt, és sötét tekintettel nézett a könyvkereskedőre. A teát sem fogadta el, amivel Edward megkínálta, és jobbnak látta, ha ott marad a pult mellett. Arckifejezése arról árulkodott, hogy bárhol másutt szívesebben volna; akár egy kitörőben lévő vulkán kráterében.

– Szeretnék…

Livingstone úr nem tudhatta meg, mit szeretne Lockwood nyomozó, ugyanis elfelejtette folytatni a mondatot, miután az illusztrált könyvek felett egyszeriben megpillantotta a vitrinszekrényben a viktoriánus felfedező naplóját.

– Megtalálta…

– Mit? – kérdezte Edward, értetlenséget színlelvén. – Ja, igen, a naplót.

– Hol volt?

– Siobannak is említettem, az első pillanattól fogva kételkedtem benne, hogy lopás történt.

– Hogy szerezte vissza?

– És maga?

John értetlenül nézett rá.

– Ön hogyan szerezte vissza, amit elveszített? – makacskodott Livingstone úr.

– Nem értem, miről beszél.

– Agnesről.

Lockwood nyomozóval ekkor olyasvalami történt, ami az általános iskola harmadik osztálya óta nem fordult elő vele: elpirult.

– Most nem Agnesről van szó, hanem a naplóról.

– „… és elveszett és megtaláltatott.”66

– Maga elképesztő, Livingstone úr.

– Olyannyira, hogy most valóban a legelképesztőbb dologra készülök – feleségül veszem London legelérhetetlenebb könyvkiadó hölgyét.

– Gratulálok! – mondta John, s óhatatlanul is volt némi kihallgatásíz a hanglejtésében.

– Nem tűnik túl meggyőzőnek.

– Csak hát kedvelem Siobant.

– Akkor biztosan megnyugtatja, ha elárulom, hogy ezúttal ő kérte meg az én kezem.

– Mindenkinek vannak rossz napjai.

A könyvkereskedő a szívéhez kapott, mintha találat érte volna.

– Jaj, nyomozó… Maga bosszút esküdött ellenem.

– Emlékeztetem rá, hogy az ostorozása miatt meg sem vacsorázhattam.

Edward megrázta a fejét, mint aki torkig van már a Scotland Yard tisztjeinek barbár karácsonyi szokásaival, és visszatért az olvasósarokba. A nyomozónak nem maradt más választása, mint hogy kövesse őt.

– Akkor elmeséli a napló történetét?

– Ha ön is elmeséli nekem Szép Heléna elrablását. Mondja, hogy halhatatlanná tette a csókjával, és kalapot emelek ön előtt.

– Mondjuk, hogy immunis vagyok a golyóra – adta meg magát John vendéglátója humora láttán.

– Pompás! Akkor mondjuk azt, hogy a naplót egy barátom vitte el, aki elfelejtett szólni, hogy pár napig magánál tartja, hogy nyugodtan tanulmányozhassa.

– És mikor adta vissza?

– Aznap este, amikor ön a halhatatlanok sorába lépett.

– Akkor már tudta, amikor a szüleimnél vacsorázott, mégsem szólt egy szót sem?

– Épp azzal voltam elfoglalva, hogy becsületpárbajra hívjam önt.

– Igen – felelte nehézkesen a rendőr –, csak megpróbáltam elfelejteni.

– John – jelentette be fennkölten Livingstone úr pár másodperc gondolkodás után –, újabb feladatot bíznék önre. Nem mintha megbíznék magában…

– Köszönöm.

– A szarkazmus nem illik a golyóálló mellényhez.

– Ha nem vette volna észre, most civilben vagyok.

– Ah, ön mindig fel van fegyverkezve, és veszélyes.

– Mit óhajt?

– A világbékét…?

– Livingstone úr… Az imént azt mondta, hogy bár nem bízik bennem…

– Ez fájt önnek.

– … mégis újabb feladatot bízna rám.

– Ja, igen. Siessünk, mielőtt Agatha Dresden is bekopogtat…

– Honnan tudja?

– Onnan, hogy a kirakaton keresztül bámul bennünket. Több sem kellett, hogy John is megsürgesse a dolgot.

– Hallgatom.

– Meg kell mondania Agnesnek…

Félénk egérkekopogtatás hallatszott az ajtóból.

Millicent és Prudence, Jasmine nagyanyja és nagy-nagynénje egy kis rózsaszín cottage-ben éldegélt Franham közelében, amely egy kis falu volt, tizennyolcadik századi, György korabeli stílusú házakkal, Surrey-től nyugatra, a hampshire-i hercegség közelében. Annak ellenére, hogy előszeretettel hozták ki a sodrukból a kertészeiket, amikor Agnes először megpillantotta a hölgyek rendezett kis birodalmát, azt hitte, álmodik; sosem látott még ilyen szép kertet télvíz idején. Bár a gyümölcsfák és a rózsabokrok gyümölcs és virág nélkül lengedeztek a szélben, a fűszernövények – amelyek fittyet hánytak az időjárás viszontagságaira – egészséges zöld, lilás és vaníliás színekben pompáztak. A rózsaszín házikó sötét tetején kúszónövények és futórózsa várta türelmesen a tavaszt.

Milly majdnem olyan magas asszony volt, mint az unokája, telt idomú, s göndör, fehér haja erős kontrasztot alkotott barna bőrszínével. Imádta a gyapjúruhákat, és a szivárvány minden színében voltak is neki ilyenek; habár színvakságban szenvedett, így nem mindig tudta megfelelőképpen összepárosítani őket a többi ruhadarabjával. Nagy, fürkésző szeme volt, mely gyakorta megbújt lila, kövekkel kirakott keretes szemüvege mögött. Prue valamivel alacsonyabb volt a nővérénél, s Milly kromatikus őrületét szürke nadrágokkal és vajszínű pulóverekkel ellensúlyozta. Ötven éven át megboldogult férje fegyelme alatt létezett – aki soha egyetlen pennyt sem hagyott a kocsmában –; fodrászra sem költött, s egy sötét parókában járt. Ahányszor csak unokahúga azt mondta neki, hogy efféle külsővel a The Marvelettes tagjaira emlékezteti, Prue rázendített a Mr. Postman-re.

Látszott rajtuk – ahogy egymásra néztek, vagy ahogy összenevettek, ahányszor csak valami kis tapintatlanságot követtek el (napjában vagy hússzor) –, hogy őszinte szeretet köti össze őket. A világ összes szívtelen kertésze ellen is együtt szálltak harcba; extravagáns kalapokat viseltek, de csak vasárnaponként, és Franham György korabeli utcáin sétálgattak, azzal a kizárólagos célkitűzéssel, hogy minden ismerősnek köszönjenek, és a hét valamennyi napján pletykálkodjanak.

Milly és Prue szeretettel, cuppanós csókokkal és öleléssel fogadták szívük csücske, Jasmine barátnőjét, valamint ámulattal nézték, mekkora helyet foglal el R. Cadwallader a kis cottage-ben. Napokig lélegzet-visszafojtva figyelték a finom porceláncsészéket a szakács lapátkezében, és rendre majd orra buktak hatalmas csizmájában a bejárati ajtónál.

De miután nagyvonalúak voltak, és vonzódtak a cirkuszi aránytalanságokhoz – fiatalkorukban olyan szerelmesek voltak egy zsonglőrbe és egy oroszlánidomárba, hogy csak édesapjuk in extremis beavatkozása (miután tetten érte őket, amint az éjszaka közepén kiugranak az ablakon) akadályozta meg, hogy megszökjenek velük –, nosztalgiával átitatott gyengédséggel fogadták az óriás férfit, és jó szemmel nézték diszkrét kapcsolatát Jasmine-nal. Hamar hozzászoktak, hogy elkísérje őket a piacra; hogy velük tartson a falubeli sétáikon; vagy hogy a tűzhely mellett üldögéljen, és a walesi családjára vonatkozó kérdések végtelen sorára válaszolgasson. Emellett semmi sem menthette meg Cadwalladert attól, hogy a nővérek kényeztetésének tárgya legyen az ebédeken és a vacsorákon.

– Még nem kóstoltad a konfitált kacsacombot.

– Narancs- és szilvaszósz van hozzá.

– Bizony, és tökéletes a rossz előjelek leküzdésére.

– És melankólia ellen.

– Igen, Prue, és kicsit letörtnek tűnik szegény.

– Adj neki még egy kis szószt!

– Mennyit?

– Amennyi elegendő ahhoz, hogy egy ilyen szép nagy ember felderüljön tőle.

– De ha gyomorrontása van, ez után…

– Ez után kap egy kis pástétomot.

– Gyomorrontással?

– Nem, mandulakrémmel.

Jasmine és Agnes majd megfulladt a nevetéstől az idős hölgyek gyors szóváltása hallatán, valamint a kedves, visszafogott R. Cadwalladeren, aki némán evett, majd megköszönte a hölgyek figyelmességét, és elhatározta magában, hogy a következő lakomáról ő gondoskodik.

Agnes is megköszönte barátnőjének a meghívást, hogy nagymamája meghitt otthonában töltheti a karácsonyi ünnepeket. Még mindig nem tért egészen magához, amiatt, hogy John Lockwood olyan gyors ostrommal bevette a szívét, s érzései az ellentmondások kusza útvesztőjében szédelegtek. Amilyen őrülten vert a szíve és kavargott a gyomra, olyan hirtelen zuhant érthetetlenül melankóliába. Élvezte ugyan az idős hölgyek társaságát, akik felrázták az érzelmi hullámvölgyekből, Jasmine és R. Cadwallader egymás iránti gyengéd gesztusai mégis a nyomozó kezének érintését juttatták eszébe, amikor elsimította a tincset a homlokából, majd finoman megpihent az arcán, s amikor ajkát egészen közel érezte… S amint efféle érzések törtek rá, egyszeriben szűknek érezte a kis ház falait, ki kellett mennie az esőbe és az erős keleti szélbe, és legszívesebben futásnak eredt volna a békés vidéki tájban, hogy mielőbb vigaszt leljen hirtelen támadt kétségbeesésére.

Jasmine – aki egyértelműen érzékelte Agnes nyugtalanságát, de jobbnak látta, ha egy kis időt és teret hagy neki, ahelyett hogy faggatná – igyekezett visszafogni barátnője előtt a simogatásokat és a csókokat. A békés, hallgatag természetű Cadwallader családias menedékre lelt Franhamben, és jól érezte magát. Minél több időt töltött a két nővér társaságában, annál jobban megalapozta a belé helyezett bizalmukat, és annál kevesebbszer fordult elő, hogy nekimenjen a bútoroknak a házban. Boldogság töltötte el Jasmine társaságában, s csak olyankor ráncolta kissé össze szeplős homlokát, amikor Agnes meglebegtette nyugtalanságát a házban, majd elmenekült, akár Perszephoné Hadész elől. Jasmine tehát nem nyilatkozott meg a dologgal kapcsolatban, egy különösen tiszta, napfényes délutánt kivéve, amikor is Milly és Prue a kertben serénykedett, és felhozták a régészlány szomorúságának témáját.

– Elhervad a rozmaring a lépte nyomán.

– Én tegnap este farkasüvöltést hallottam – jegyezte meg Prue néni.

Jasmine hitetlenkedve hallgatta őket.

– Surrey-ben nincs is farkas – mondta. – És nem hinném, hogy Agnesnek bármi baja volna a rozmaringotokkal.

– Nem is az ő hibája.

– Csak szomorúság jár a nyomában.

– Tettünk jázmint a forró csokoládéjába.

– De nem sokat segített.

– Ha volna egy kis mézbogyónk…

Jasmine figyelmeztette a nagymamáját és a nagy-nagynénikéjét, hogy ne tegyenek több mérget Agnes csokoládéjába; megkérte őket, hogy törődjenek a maguk dolgával, és hagyják békén a másikat. Amikor azonban Agnes a franhami látogatás harmadik estéjén sem mutatott hajlandóságot, hogy felfedje szorongása okát – s miután a rozmaring állapota továbbra sem javult; valamint az sem lett volna Jasmine ínyére, ha a legközelebbi kórházba kellene szállíttatnia barátnőjét súlyos mérgezési tünetekkel, ha és amennyiben a nővérek tovább alkalmazzák a házi praktikáikat –, megvárta, amíg a lány visszavonul a szobájába, és kis idő múlva követte őt.

– Bejöhetek?

– Gyere csak!

– Hát ennyire hiányoznak a Fortnum & Mason maradékai? A Sötét Árnyak után nem sóvároghatsz, mert a szakácsot magunkkal hoztuk.

– Sajnálom, ha túl hallgatag voltam a napokban.

– Túl hallgatag? A templomosaid sírjai is derűsebbek nálad. Mi történt Lockwood nyomozóval? – kérdezte Jasmine, a tárgyra térve. – Elég időt hagytam, hogy magadtól elmeséld, pedig majd megöl a kíváncsiság.

– Vedd úgy, hogy ez a reváns, amiért mindaddig fogalmam sem volt róla, hogy Cadwalladerrel jársz, amíg rajta nem kaptalak benneteket a Sötét Árnyakban.

– Ne tereld másra a szót! Mi történt Lockwooddal? – makacskodott Jasmine. – Bevallotta, hogy elszegődött egy kalózhajóra, és három napon belül a Déltengerre indul? Fény derült rá, hogy azelőtt fogorvos volt? Vagy ügyvéd?

Agnes már azon a ponton volt, hogy barátnője fejéhez vágja Alfred Tennyson összes verseit, hogy elhallgattassa. Nem is annyira a kíváncsisága miatt könyörült meg rajta; inkább megértette, hogy ha nem mond neki valamit a történtekről, a végén még búcsút vehet a pihentető franhami éjszakákról.

– Vacsorázni mentünk a szüleihez. Siobannal és Livingstone úrral. De katasztrofálisan sikerült a dolog – foglalta össze a történteket Agnes.

– Miért? Livingstone urat megszállta három szellem?

– Nem, maga töltötte be ezt a szerepet.

– A szellemét?

– Mindhárom szellemét.

Agnes elmesélte barátnőjének a fatális vacsora, majd a szökés históriáját.

– Telefonszámot cseréltünk; így, gondolom, majd megbeszélünk valamit, ha visszamegyek Londonba.

– Neked ajándékozott egy éjszakai látogatást a British Museumban, és te egyedül a telefonszámodat kínáltad fel cserébe?

– Csókolóztunk.

– Perverz alak vagy, Agnes Martí. – Jasmine látta, hogy barátnője szemében szomorúság bujkál. – És olyan rossz volt?

– Tökéletes volt – közölte Agnes cérnavékony hangon.

– Megértelek, nekem is mindig sírhatnékom van a British Museum-beli csókoktól karácsony éjjelén. Nem is értem, mit képzel ez az ember – elvonszol egy rémes vacsoráról, hogy aztán örök szerelmet esküdjön II. Ramszesz múmiája előtt?

– Az Elgin-márványoknál történt, és nem esküdött örök szerelmet.

– De amikor megcsókolt, biztos azt mondta, hogy „negyven évszázad tekint le ránk”. 67

Agnes megadta magát barátnője komikus vénájának, és nevetve megrázta a fejét. Jasmine jókedvű, volt, és nem volt hajlandó meghátrálni, akármennyire is ki akart siklani a vallomás elől a barátnője.

– Mondj el mindent! Olyan casablancá-s volt a csók, vagy inkább az Elfújta a szél-re hajazott? Nem, nem, persze, inkább Tolkien nyomta rá a bélyegét – Arwen és Aragorn a Parthenónban…

Agnes elnevette magát, majd kitoloncolta Jasmine-t a szobájából, és biztosította róla, hogy csak kimerült, és alvásra van szüksége a nagy érzelmi sokk után.

– Jó éjszakát, régészkém!

– Jó éjszakát! – Agnes megvárta, amíg a sziluettje el nem tűnik az ajtó mögött, hogy a barátnője ne lássa a mosolyát. – Jasmine…

– Mondd!

– Olyan volt, mint Anakin és Padmé csókja, mielőtt kieresztették volna őket a geonosisi Petranaki Arénában.

– Mert John a sötét oldalra készül, neked pedig fergetegesen állt az Amidala-konty, amit a Scrooge-díjátadóra készítettem?

Agnes némán megrázta a fejét, és csoda szép barna szeme csillogott a szoba félhomályában.

– Mert az őszinte megadás pillanata volt, a világ tekintetétől távol, mielőtt kiléptek volna az arénába.

17.

Agnes játszi könnyedséggel hozzászokott a kellemes angol vidéki élethez. Reggelente későn kelt, igyekezett tenni-venni a házban – mert a házigazdák valamilyen titokzatos okból kifolyólag nem hagyták, hogy a kertben dolgozzon –, vagy elkísérte Jasmine-t a faluba vásárolni. A Pénelopeiá-t olvasta Margaret Atwoodtól, és ebéd után, a délután nagy részében, egészen napnyugtáig hosszú, magányos sétákat tett a Surrey-től nyugatra fekvő, gyönyörű tájon. Békésen járkált a havas mezőkön, s teleszívta tüdejét friss levegővel. Amikor mélyeket lélegzett a magányos vidéken, úgy érezte, mintha hónapokig a szennyezett levegő, valamint a félelem és a kétségek fogságában létezett volna. Az oxyrhynchiai nyarak óta nem érezte ilyen felszabadultnak magát, amikor még békésen kószált az elfeledett királyok néma sírjai között.

A táj perspektívájának az alkonyati szél rázta, örökzöld levelű, magas fák szabtak határt. Itt-ott kis kerítések jelezték az emberi jelenlétet; de szinte senkivel sem találkozott a hosszú sétái során, és az egyedüllét nyomatékosította a lelki békéjét. Ha úgy érezte, kezdi kerülgetni a szomorúság, a nyírfa- és tölgyerdő felé vette az irányt, s ilyenkor némiképp úgy érezte magát, mint a reményvesztett Arwen a Szürkerév felé vezető úton.

Gyakorta egészen a Wey folyóig jutott, és sekély, csendes folyásában gyönyörködött. Tavasszal, olvadáskor ismét vad sodrású víz lesz belőle, és felfrissíti a zöld partokat, melyek most a puha hótakaró alatt szunnyadtak. A Wey-től egymérföldnyire, az egyik szelíd folyókanyarban Agnes felfedezte a Waverley-apátság romjait. Túlélő boltívei és oszlopai, borostyánnal és mohával borított, magas falai a tizenkettedik századból származtak. Ez volt az első cisztercita épület Angliában, és Agnes sok érdekes tanulmányt olvasott arról, milyen fontos védelmi bástyaként szolgált a második világháborúban. Immár nem sok maradt hajdanvolt dicsőségéből; a romok nosztalgikus kisugárzása azonban még így is romantikus, csöndesen titokzatos hangulatot kölcsönzött a helynek. Nem is találhatott volna jobb színteret, hogy gondolatai menedékre leljenek, s szíve elcsituljon, ahányszor csak John Lockwood emléke megdobogtatta.

A cisztercita apátság düledékei közt nimfaléptekkel kószáló Agnes valóban az a megtestesült tündér volt, akinek Livingstone úr mindig is gyanítani vélte. Ezt sugallta szélfútta haja; hosszú, hullámzó fehér sálja; s a régi századok csúcsívei alatt, a megtört oszlopok közt, egy arasznyival a föld felett lebegő, kecses alakja.

Agnes ragyogó tekintettel, melankolikus hangulatban tért haza. Levetette a kabátját, majd óvatosan beosont a konyhába, nehogy véletlenül összetalálkozzon valakivel. Készített magának egy kanna teát, és leült a ház egyetlen üvegfalával szemközt, Prue néni egyik fonott karosszékébe; magára terített egy finom kötött takarót, s teáscsészével a kezében az alvó kertbe veszett a tekintete. Nagyon tetszett neki a konyha klasszikus kőfalaitól különböző üvegfal. Olybá tűnt számára, mintha egy huszonéves építész a Camdenből eljött volna a kis rózsaszín cottage-be, hogy megpróbálja belefoglalni művészetét a tájba, de félbe kellett volna hagynia a munkát. A konyha melegsége, a finom illatok, illetve a tűzhelyben egész nap ropogó tűz kellemes kontrasztot alkotott a zord időjárással az üveg túloldalán.

– Mit nem adnék érte, ha belelátnék a fejedbe! – mondta Jasmine egyik este, amikor ott találta a konyhában, begubózva.

Agnes hallgatott, és odahúzott neki egy másik fonott széket. Barátnője élt a lehetőséggel, töltött magának egy csésze teát, és leült mellé, szintén a kerttel szemközt.

– Van egy kép a Victoria and Albert Museumban, Francis Danbytől… Azt hiszem, Csalódott szerelem a címe. – Jasmine belekortyolt a teájába, és széthajtogatta az Agnes térdére borított takarót, hogy mindkettejüknek jusson belőle. – Ha nem volna lehetetlen, megesküdnék rá, hogy Danby belőled merített ihletet, amint ezt a kertet bámulod. Nem értem a szomorúságodat – mondta halkan –, sem a visszahúzódásodat.

– Gyávaság, félelem.

– Egymagad átszelted a kontinenst, hogy munkát keress; nem hinném, hogy ebben a helyzetben gyáva volnál.

– Nem vagyok bátor.

Jasmine ismét belekortyolt a teába, majd kissé elrévedt nagyanyja kertje láttán.

– Szereted ezt az üvegfalat – gondolkodott hangosan. – Semmi köze a konyha vagy a ház többi részéhez, de…

– Tökéletes.

– Nos, egy katasztrófa eredménye. Robert bácsi nagy biliárdjátékos volt, Prue néni azonban látni sem akart egy nagy biliárdasztalt, nehogy felkaristolja a padlóját. Így Robert a fejébe vette, meggyőzi a feleségét, engedélyezze neki, hogy egy játékszobát alakítson ki magának, ahol kedvére biliárdozhat. A bácsi nem igazán értett az építészethez, de az építkezéshez sem, ugyanakkor senkinek sem akart fizetni az úri passziója megvalósításáért. Nem ismerem a részleteket, de azt tudom, hogy alig kezdett hozzá a bővítési munkálatokhoz, amikor az egész keleti konyhafal beomlott.

Agnes meglepetésében hátrahőkölt.

– Igen, ez a fal egy baleset eredménye. Úgyhogy Robert bácsi nemcsak hogy játékterem nélkül maradt, de az összespórolt pénzét is elveszítette. Az építész megmondta neki, hogy meg kell erősítenie az épület alapjait, és alá kell dúcolnia az északi falat, ráadásul újra kell építenie a beomlott falat is.

– És mi történt?

– Kijelentette, hogy egyetlen londoni építész sem mondhatja meg neki, hogy mit tehet, és mit nem az otthonában. Felhívta egy barátját, aki közterületeken zajló építkezéseknél dolgozott, és megkérdezte tőle, nem maradt-e valami szigetelőanyag a legutóbbi munkából. A barátja azt felelte, hogy az elmúlt hetekben csak a The Shard of Glass nevű londoni felhőkarcolóval foglalkozott, de adhat neki egy jó kis árat.

– Nem…!

– De igen – felelte Jasmine mosolyogva. – Ez a fal, amit te olyan romantikusnak találsz, akár egy Keats-ódát a természethez, nem más, mint Európa legfuturistább felhőkarcolójának, az Üvegszilánknak a maradéka.

– Ez a konyha, ez a kert… Ennél furább helyre nem is kerülhetett volna a londoni City vas- és acélrengetegéből…

Jasmine bólintott, és a barátnője tekintetét kereste.

– Hogy a konyhafal leomlott, katasztrófa volt. Ám Robert bácsi keze nyomán valami csodálatos dolog született belőle. Behódolhatott volna a félelemnek és a kedvetlenségnek, de nem tette; beletörődhetett volna a gondolatba, hogy a ház összeomlott; letargiába zuhanhatott volna, amiért vakmerősége folytán elveszítette a spórolt pénzét.

– De ő meglátta a rosszban a jót… – jegyezte meg Agnes. – Bátor volt.

– Aki bátor, nem adja be a derekát, hanem folytatja, hiába retteg.

– Nem tudom, hogyan akadályozzam meg, hogy John belépjen az életembe – vallotta meg végre Agnes. – Oly régóta tartom a frontot; oly régóta nem osztom meg senkivel az életemet és a magánszférámat, hogy attól tartok, elfelejtettem, hogyan kell… Miután egy évszázada a falak mögött, egy veremben élek, attól félek, képtelen volnék megnyílni bárki előtt. És ha megtörténne is, elrettent a gondolat, mekkora pusztítás járhat a nyomában.

– Miért mondod ezt?

– Mert John Lockwood az egyetlen, aki képes megtörni a védelmi rendszeremet. Mert elhatározta, hogy megteszi, és én már nem bírok ellenállni az ostromának. Mert minden egyes csókja nyomán behódolok neki. Legfőképpen pedig – Agnes Jasmine felé fordult, és már nem remegett a hangja – sosem bocsátanám meg magamnak, ha összetörném egy jó ember szívét.

– Minden rendben lesz. – Jasmine megfogta Agnes kezét, és együtt gyönyörködtek a kert felett pompázó telihold sápadt fényében. Gyönyörű téli telihold volt. – De még ha nem is volna így; ha összeomlana az egész életed, akár ennek a konyhának a fala, akkor is szeretném, ha emlékeznél rá, hogy még a legnagyobb katasztrófák romjaiból is rendkívüli architektúrák kerekedhetnek – mint ez itt.

John Lockwood azt mondta, négyre ér oda, de már háromkor becsöngetett a kis rózsaszín ház kapuján. Miután túl hamar érkezett, nem épp olyan fogadtatásban részesült, mint amilyenre számított. A mogorva arcú, vörös hajú óriás az egész ajtót kitöltötte, és be sem tessékelte.

– Lockwood nyomozó vagyok – bukott ki Johnból. Félelmében a hivatalos verzióhoz folyamodott.

– Igen – bólogatott R. Cadwallader.

– Londonból ismerjük egymást, a Waterloo pályaudvaron találkoztunk.

– Persze.

– Agnesszel szeretnék beszélni.

– Ki az, kedvesem? – kérdezte Milly, miközben kíváncsian kidugta a fejét, s földig érő, levendulalila ruhája – melyet aznapra választott – a földet söpörte. – Ó… – csak ennyit mondott, amint Johnt megpillantotta. Levette a szemüvegét, és óvatosan megtörölgette a ruhaujjával, mielőtt újra felvette, és megbizonyosodott róla, hogy nem csal a szeme.

– Biztos az új kertész – derült fel Prudence, és befurakodott Cadwallader és a nővére közé. – Külön jeleztem az ügynökségen, hogy még az ünnepek vége előtt… Ó…

– Egyik sem volt még ilyen jóképű – szökött ki belőle.

– Mintha ennek sok köze volna ahhoz, hogy milyen tápot ad a hortenziának – panaszkodott a nővére.

– Jó napot, fiam! Jöjjön csak! Mindent megbeszélünk. De nem idekint, mert hideg van.

– Inkább egy csésze tea mellett, a tűzhelynél.

– És elmondja a véleményét.

– Miről? – kérdezte John.

– Hogyhogy miről? Hát a tápról!

– A tápról…? Nincsenek nagy igényeim… – hebegte John, és könyörgő tekintettel nézett R. Cadwalladerre. Valahol azt olvasta, hogy a walesi harcosok becsületkódexe arra kötelezi őket, hogy kimentsék a szorult helyzetbe került utazókat. Vagy valami ilyesmit.

– A tápról, a hortenziáknak – próbált segíteni a Sötét Árnyak szakácsa; talán mert eszébe jutottak a felmenői szokásai, vagy talán mert kezdte megsajnálni a nyomozót.

– Jóképű, de nem túl eszes – sóhajtotta Prue. – Már akkor láttam, amikor megérkezett.

– Látom, nem akar segíteni… – vetette a rendőr Cadwallader szemére. – Hölgyeim, én nem az új kertész vagyok.

– Micsoda butaság. Akkor meg miért mondta, hogy maga az, ha aztán kiderül, hogy mégsem?

– Csakhogy én nem mondtam ilyet.

– És ha nem maga a kertész, akkor miért küldte az ügynökség?

– csodálkozott Milly.

– Engem semmilyen ügynökség nem küldött.

– Rendőr – tisztázta a helyzetet Cadwallader.

– Valamit elnéztek…? – értetlenkedett az idős hölgy. Aztán hirtelen úrrá lett rajta a döbbenet. – Prue, valami szabálysértést követtünk el…

– Mondtam én neked, hogy nem volt jó ötlet a múlt héten elbocsátani a kertészt; látszott a képén, hogy egy csomó jogi trükköt ismer.

– Nem vagyok szolgálatban.

– Á, így már világos – derült fel a két gazdasszony. – A szabadidejében kertészkedik.

– Agnes Martí! – kiáltott fel Lockwood, és hátrébb lépett. – Scotland Yard!

– Azért jött hogy letartóztassa? – kérdezte Milly hitetlenkedő tekintettel, és a szeme felcsillant a lila szemüvegkeret mögött.

– Ha belekeveredett is valamibe, most a mi házunkban van, és a szent oltalmunk alatt áll! – közölte Prue erélyesen.

– Ez csak a templomokra vonatkozik… Ráadásul egy tizenkilencedik századi rendelet volt – dörmögte John.

Ekkor kilibbent a tündér, térdig érő, fehér garbóban; haja a vállára omlott almazöld gyapjúzokni volt a lábán, s kipirult az orcája, miután a tűzhely mellett ücsörgött. Még az ég is felderült a mosolyára és kimenekítette Lockwood nyomozót a lehetetlen helyzetből.

– Mit óhajt a Scotland Yard? – kérdezte, s mélyen John szemébe nézett.

– Segítséget – felelte John; hangja hirtelen berekedt, felpörgött a pulzusa és a világ leggyönyörűbb gesztenyebarna szemébe süllyesztette a tekintetét.

Sietős léptekkel haladtak; lábuk alatt ropogott a hó, felettük magasodott a vöröses-narancsos árnyalatokkal festett égbolt, s a hanyatló fényben új remények nyíltak a szívükben.

– Mintha egy kicsit megrettentél volna R. Cadwalladertől.

Kis fehér felhők táncoltak Agnes szavainak ritmusára.

Megszaporázta a lépteit, hogy tartsa John iramát.

– Csak egy kicsit?

Agnes felnevetett, a rendőr pedig megragadta az alkalmat, hogy megfogja a lány kesztyűs kezét. Csak nézte mosolyogva, és a vidéki miliőben még inkább az volt a benyomása, hogy Agnes bármelyik pillanatban elrepülhet.

– Azt hittem, van nálad fegyver.

– Nem vagyok szolgálatban, amúgy pedig ez az ember még egy tankot is képes volna feltartóztatni.

– Nehezedre esett megtalálni a házat?

– Eléggé. De miután kikapcsoltam a GPS-t, azonnal rábukkantam. Hová sietünk ennyire?

– Mindjárt meglátod – felelte Agnes titokzatosan, miközben egy kis – Hadrianus falának idejében szebb napokat megélt – kőhídon átkeltek a Wey folyón. – Mi volt olyan sürgős, hogy nem várhatott, amíg visszaérek Londonba?

John a folyó túloldalán megállt, és gyengéden megcsókolta a lányt.

– Ez – súgta az ajkára. – És egy üzenet, Livingstone úrtól – tette hozzá hamiskás bosszúsággal.

Agnes pár méterrel arrébb vezette a férfit, egy padhoz a semmi közepén. Amikor John leült, lenyűgözte a dombokon túli látvány. A szántóföldek geometriájával megrajzolt, fehér juhokkal pettyezett zöld láthatár különböző árnyalatokban pompázott az alkonyi fényben. Egyszeriben minden elcsitult.

Miután John ismét magához tért, átadta a telefonját Agnesnek.

Elnehezedett a keze, és nehezére esett rápillantani.

– Edward megkért, mondjam meg neked, hogy hívd fel ezt a számot. Ő maga pötyögte be a készülékbe.

– Most rögtön?

John bólintott.

– Keresd Alice Shawnt. Mutatkozz be, ő majd felvilágosít.

– Te tudod, mit akar mondani?

– Csak hívd! – felelte a nyomozó kifürkészhetetlen tekintettel.

John a beszélgetés teljes ideje alatt csöndben volt; zsebre dugott kézzel, a messzeségbe révedt tekintettel, Amikor Agnes befejezte a telefonálást, mintha hirtelen megállt volna az idő, sőt maga az élet is. Habár Lockwood nem hitt a végzetben, a közeli fák közt susogó szélben hallani vélte, hogy az ő sorsát mozgató fogaskerekeket épp állítgatják a sors istennői.

– Alice Shawn felajánlott egy konzervátori állást az Ashmolean Museum egyiptomi gyűjteményében. Olvasták az önéletrajzomban, hogy részt vettem az oxyrhynchusi ásatásokon; felhívták a professzoromat, dr. Padrót, aki támogatta a felvételemet. Az Ashmolean és a Barcelonai Egyetem pár évvel ezelőtt közös kutatócsoportban dolgozott egy projekt kapcsán. Vár rám néhány interjú, de azt mondta, én vagyok a legalkalmasabb jelölt a pozícióra, és hogy az ő állása is kockán forog, ha nem szerződtetnek le két héten belül.

– Gratulálok.

Agnes erősen átölelte Johnt. Nevethetnékje, táncolhatnékja és dalolhatnékja támadt. Úgy érezte, azon nyomban el tudna repülni. Csak ennek a jó embernek a jelenléte tartotta a földön. Mintha a hatalmas kő, amely alatt az érzelmei sínylődtek, egyszeriben elmozdult és görögni kezdett volna lefelé a dombon. Kellemes megkönnyebbülés lett úrrá rajta, s öröm töltötte el. És a bizonyosság, hogy szerelmes John Lockwoodba.

– Köszönöm.

– Erre vágytál, nem?

– Igen. Ezért jöttem Londonba. Ez egy óriási lehetőség. Most John ölelte át. Majd’ egy percig szorította a keblére.

Amikor elengedte, olyan érzése volt, mintha a világ minden fénye ott világítana Agnes mosolyában.

– És nagyon messze van ez az Ashmolean Museum? – suttogta Lockwood nyomozó, s némi félelem bujkált a kék szemében. – Sok utazgatással jár majd a pozíció?

– A múzeum Oxfordban van. És attól tartok, nem sokszor hagyom el majd az irodát és a restaurátor-műhelyt.

John kis átkot sziszegett a foga között.

– Livingstone úr valami olyasmit mondott, hogy ez a munka veszélyes expedíciókon való részvétellel jár, Dánia lakatlan területein. És trollvadászatokról is regélt.

– Az előbb mondtad, hogy örülsz.

– Igen.

– Jobban örülnél, ha trollokra vadásznék a távoli dán tájakon?

– Vannak fenntartásaim, de ha ez téged boldoggá tesz…

– John, az Ashmolean Oxfordban van, és a legnagyobb veszély, ami fenyeget, ha hétvégenként meglátogatsz, hogy Fen professzor Lily Christine-jét kell kerülgetned.

– Semmi troll…?

– Egy darab se.

– Sem lakatlan dán sztyeppék…?

– Csakis Oxford, az álmodó tornyokkal és az Inklings emlékével.

– Azt mondtad, hogy hétvégenként meglátogatlak…

– Igen.

És most először, amióta csak John megtette az első lépést a British Museumban, Agnes csókolta meg őt.

– Dániába is utánad mentem volna – jegyezte meg John a csók után.

– Fogalmad sincs a trollokról.

– Te biztos megmentettél volna – mondta Agnesnek, és a vállára hajtotta a fejét. Olyan közel volt hozzá, hogy minden egyes szeplőt megszámlálhatott a lány orrán. – Pontosabban már meg is mentettél.

– Ugyan mitől kellett téged megmentenie egy mezítlábas könyvesbolti eladónak, John Lockwood? – kérdezte Agnes suttogva, s tudta, hogy ott a kis árulkodó mosolygó gödröcske a szájszegletében.

– A hangtól és a tébolytól.68

Lehet, hogy Anglia többi lakosa felkészült rá, hogy újabb éjszakát töltsön a mínusz fokokban; számukra azonban a hideg már csak egy olyan kor emléke volt, amikor még nem jártak kéz a kézben, s nem lélegezték be egyszerre a bájos vidéki csendet, a téli szelet és a frissen vágott – a környék kandallóiba szánt – nyírfa illatát. A visszafelé vezető úton a kis cottage-be Johnnak eszébe jutott a félelmetes walesi ajtónálló, és a sorstársai, az óvatlan kertészek miriádja.

– De akkor ez most valóság? Nem csak álmodom? – szakította félbe Agnes John gondolatait.

Elmesélte lovagjának, milyen rengeteg önéletrajzot küldözgetett szét, miután Londonba érkezett; hány interjún vett részt; mennyire kimerült, és milyen rengeteg energiát fektetett a múzeumlátogatásokba, illetve azt is, hogy végül már kezdte feladni, és hogy az összeomlás szélén állt. Hihetetlennek tűnt számára, hogy immár karnyújtásnyira van tőle a szakmai lehetőség, amelyről mindig is álmodott.

– Nem csak álmodsz – nyugtatta meg John. – S bár megkockáztatom, hogy ismét összekeverjenek a kertésszel, merem állítani, hogy a te esetedben szépen beigazolódott a mondás, miszerint „ki mint vet, úgy arat”.

– Attól tartok, a végén kiderül, hogy belecsöppentünk Jasmine valamelyik feelgood olvasmányába, amelyek mindig happy end-del végződnek, mert hát valahogy kárpótolni kell szegény olvasókat a sok gondért és kellemetlenségért, amivel nap mint nap szembesülnek a könyvön kívül.

– Hát én bizony azt sem bánom, ha ez valami fikció. Ha és amennyiben nem mész Dániába.

A távolból már látszott a kis rózsaszín ház kivilágított ablakainak vidám fénye; olyan volt, akár egy világítótorony az éjszakában, az elveszett zarándokok örömére. Agnes egyszer csak megtorpant, megszorította John kezét, és bizakodó mosollyal ránézett.

– Lockwood nyomozó, megtiszteltetés, hogy mellém szegődött.

Még egy trollvadász expedíción is az ön társaságát választanám.

18.

Csütörtökön, a váratlan események napján Twist Olivér egy zsemleszínű labradorkölyökkel lépett be a Holdsugár könyvesboltba. A gyerek és a kutya a feltétlen szeretet kötelékében járt, amilyen csak egy ártatlan nyolcéves emberi lény és egy boldog szőrpamacs között lehetséges.

– Nem, nem! – állította meg őket Livingstone úr, amikor átlépték a bolt küszöbét.

– Azt mondta, hozhatok egy barátot.

– De ez egy kutya.

– És a barátom.

A vita tárgya vidáman csóválta a farkát, és lelkesen harapdálni kezdte a könyvkereskedő nadrágszárát. Edward egy kézzel felkapta a lihegő jószágot, kritikus tekintettel szemügyre vette a szemüvege fölött, majd visszaadta gazdájának.

– Szőrös, négylábú és összenyálazza a könyveket – jelentette ki.

– Nem kötötte ki, hány lába lehet a barátomnak – védekezett Olivér, és visszatette a kölyköt a földre. – És Liv nem eszik könyvet.

– Livnek nevezted a kutyádat?

– A Livingstone rövidítése.

– Twist Olivér, te vagy a legszemtelenebb gyerek a földkerekségen.

– Én vagyok az egyetlen gyerek, akit ön a földkerekségen ismer.

– Ez azért van, mert mindig elodázom a gyerekek tanulmányozását. Zűrös dolog, és én csak halogatom és halogatom; olyannyira, hogy mire végre rászánom magam, hogy megismerjem őket, addigra felnőnek.

– És nem örül, hogy én legalább megspóroltam önnek az erőbefektetést azzal, hogy ideköltöztem a könyvesboltjába?

– Majd kicsattanok az örömtől! – jelentette ki a könyvkereskedő komoly ábrázattal.

– Nem úgy tűnik.

– Biztos azért, mert egy kutyát is ide akarsz hozni.

– Jaj, legalább egyszer hadd vigye föl! – szólt közbe a mogorva bentlakó író. – Nem lehet ennyi beszéd közben dolgozni.

– Jobban kedveltem, amíg nem volt köztünk párbeszéd – vallotta be Livingstone úr halkan Olivérnek.

Majd elindult az iroda felé; morgott valamit arról, hogy száműzi az írót a Viktória rakparti Starbucksba, az átkozott kék lámpáról, illetve egy újabb tea égető szükségéről. Olivér pedig felhatalmazva érezte magát, hogy Edward menekülését néma beleegyezésként értelmezze, s így felvigye Livet az emeletre.

Amikor Livingstone úr előjött a negyedéves katalógussal, két ember keresgélt a polcokon. Beállt a pult mögé, és felkészült a barbárok kérdéseire, amiket hamarosan fel is tettek.

– Ezt elviszem az unokaöcsémnek – mondta egy kócos harmincas, és Edward kezébe nyomta Ransom Riggs A különlegesek regéi című könyvét. – Az első kötet tetszett neki.

– Ez egy elbeszéléskötet – figyelmeztette Livingstone úr. – Nincs első része. Sem második.

– De igen, van; moziban is láttuk, Eva Green főszereplésével.

– Akkor ön bizonyára a Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei-re gondol, ugyanettől a szerzőtől.

– Igen, arra.

– A második kötet az Üresek városa.

– De ebben a kötetben is vannak különleges gyerekek.

– Bizonyára – hagyta rá Livingstone úr, aki kezdte megelégelni az abszurd párbeszédet –, ám ezek különálló történetek Riggs univerzumában.

– Szerintem nem szereti a különálló történeteket.

– Riggs?

– Az unokaöcsém.

– Akkor nem valószínű, hogy szeretni fogja ezt a könyvet.

– De mivel ez a második kötet…

– Nem az – erőlködött Livingstone úr, bosszúsan, összevont szemöldökkel.

– És gondolja, hogy külön is megállják a helyüket? Úgy értem, hogy…

– Hát ebben nem vagyok olyan biztos.

– Hát akkor az első kötettel kell kezdeni.

– A legutóbbi megjegyzésére gondoltam, mármint, hogy érti…

– Á, látom, maga is az a fajta könyvmoly…

– Tudálékos?

– Parancsoljon – avatkozott közbe Agnes Martí, és a vevő kezébe adta az Üresek városá-t. Livingstone úr nem látta bejönni a boltba, miután a különleges gyerek dacos bácsikájával viaskodott; nem sokkal előbb kellett érkeznie, mert még rajta volt a hosszú, szürke kabát, és kipirult az arca a hőmérséklet-különbségtől. – Ez biztos jobban tetszik majd neki.

– Igen, igen, erre gondoltam! Nagyon köszönöm, kisasszony!

Öröm az ilyen könyvesbolti eladóval találkozni.

Agnes elszámolt a vevővel, ajándékcsomagolásban átnyújtotta neki a könyvet, majd megvárta, amíg elhagyja a boltot, hogy levehesse a kabátját, a sálját és a cipőjét. A szeme sarkából Edwardot figyelte, aki némán, duzzogva indult a könyvesbolt mélyébe, ahol egy alacsony lány úgy bámulta a könyveket, mintha az ellenségei volnának.

– Segíthetek a választásban?

Livingstone úr nem szokott előbb szóba elegyedni a vevőkkel, mint hogy azok kérdeztek volna valamit; Agnesnek az volt a benyomása, hogy a főnöke némiképp zokon vette közbelépését a különös kuncsaft kiszolgálásakor, pedig be akarta bizonyítani, hogy ő még a legnehezebb vevőkkel is elboldogul.

– Nem akarok könyvet venni – felelte a lány. – Nem szeretek olvasni.

Livingstone úr csodálkozva húzta fel a fél szemöldökét.

– Csak azért jöttem be, mert itt van fűtés. Ma szörnyen hideg van odakint.

– Óhajt egy teát? – kérdezte Agnes Edwardtól, hogy elejét vegye a harapós válasznak, ami már a nyelve hegyén volt.

– Igen, köszönöm – felelte az alacsony, könyvgyűlölő lány.

Agnes észrevette, hogy a könyvkereskedőnek lüktetni kezd egy kis ér a bal szeme alatt, mire gyengéden megfogta a könyökét, hogy a romantikus sarokba kísérje. Amikor visszatért két személyre lefőzött teával és egy-egy adag csokoládés, angol krémes piskótával, Livingstone úr már némiképp kiegyensúlyozottabbnak tűnt a püspöklila karosszékben.

– Isten hozta – mondta szűkszavúan. – Nem kérdem, hogy érezte magát a bukolikus angol vidéken, mert látom, majd kicsattan.

– Köszönöm.

– Megkapta az üzenetemet?

– Igen, a hírnökkel együtt érkezett. – Agnes elpirult, Livingstone úr pedig felsóhajtott.

– Mikor megy?

– Alice azt mondta, a jövő héten felhív, és tájékoztat az első interjú időpontjáról.

– Úgy értettem, mikor távozik a Holdsugár könyvesboltból.

Némán összenéztek. Livingstone úr elfelejtette az irodalmi idézetet, amelyet citálni készült, Agnes szemében pedig végtelen szomorúság ült. Noha legszívesebben azt felelte volna, „soha”, összeszedte az erejét, és cérnavékony hangon így szólt:

– Ha nincs ellenére, megvárnám a konkrét ajánlatot.

– Addig marad, ameddig óhajt – felelte Edward, mielőtt belekortyolt volna a gyógyító erejű teába. – Oxford várhat.

– Miért mondta Johnnak, hogy trollvadászatra indulok Dániába?

– Sajnálatos félreértés volt. Épp azt mondtam neki, hogy kaptam egy új kiadást a The Story of a Troll-Hunt-ból, James McBryde-tól, és ő szemmel láthatóan érdeklődött a…

– Livingstone úr…

– Kísértésbe estem, hogy egy kicsit meggyötörjem – vallotta be a könyvkereskedő hamiskás csillogással a szemében. Közben megfeledkezett Olivérről meg a kutyáról, a bentlakó íróról, a különös nagybácsiról és a fázós lányról. Ilyen varázslatos volt a tündérek jelenléte a Holdsugár könyvesboltban.

– Azt is megtudtam, hogy Livingstone doktor naplója visszakerült a helyére.

– Én vettem el – vallotta be Olivér, aki új barátja nyomában megjelent a romantikus sarokban. Olyan természetesen ölelte meg Agnest, hogy a lány meghatódott, majd bemutatta neki a kis labradort. – Ő itt Liv.

Edward rosszallóan csettintett a nyelvével, Agnes pedig mindkét teremtmény fejét összeborzolta.

– Most miattatok úgy érzem magam, mint egy Enid Blyton-regényben – panaszkodott.

– Jaj, tudom, miről beszél; Jasmine elolvastatta velem Eva Rice The Lost Art of Keeping Secrets (A titkokat őrző elveszett műtárgy) című könyvét.

– Irigylésre méltó a barátnője szokatlan vonzalma a gyengédség legelviselhetetlenebb formája iránt.

– A világ jobb hely volna, ha nem szégyellnénk, hogy lehetnek elragadó napjaink.

– Mi az az elragadó? – kérdezte Olivér, miközben felcsillant a szeme a csokoládés sütemény láttán, amit Agnes megosztott vele.

– Például te.

– Ne plántáljon a jövő űrkutatójának fejébe pontatlan definíciókat – pirított rá Livingstone úr. – Idehozott egy kutyát a könyvesboltomba, felfalja a süteményét, és megtévesztette Lockwood nyomozót a youtuber tolvaj trükkjeivel. Ezek közel sem elragadó dolgok egy nyolcévestől.

– Miért nem mondta el Johnnak, hogy Olivér vette kölcsön a naplót?

– Mert ez két úriember titka volt.

– És mert szívesen láttuk a nyomozót a könyvesboltban – vallotta be a gyerek. – Egy kicsit félelmetes is volt, mint az a történet, amit olvasni szoktál, a The Imaginary (A képzeletbeli barát).69

– Agnes is félt egy kicsit Lockwood nyomozótól. Azt hitte, felfalja – kacsintott rá Livingstone úr.

– Azt hittem, letartóztat majd naplólopásért.

– Köztudomású, hogy egyre nő a bűnözési arány a régészlányok körében. A legutóbbi statisztikák szerint…

– Mesélje el, mi történt a naplóval – szakította félbe Agnes.

– Előbb mondja el maga, mitől félt. De a rendőri letartóztatást mellőzze, kérem.

– Jogos félelem volt.

– Ugyan mitől félt, Agnes? Miért rettegett annyira a gondolattól, hogy beleszeret John Lockwoodba?

– Miből jutott erre a következtetésre?

– Sioban rendkívül intelligens észrevétele volt.

– Azt hittem, csak ideig-óráig maradok Londonban.

Livingstone úr teát töltött, összeráncolta a homlokát, és Agnesre meredt a szemüvege fölött. Olivér – aki arra várt, meséljen még neki a lány Harrold könyvéből – észrevétlenül feltörölte a csokoládés sütemény morzsáit a pulóvere ujjával, majd kényelembe helyezte magát a mezítlábas tündér lábánál. Keskeny hátával Agnes lábának támaszkodott, Livet pedig ölbe vette. Olyan jól érezte magát a finom melegben, hogy hamarosan elbóbiskolt, akár egy öregúr a kandalló előtt.

– Hát ez szép – jegyezte meg Edward, miután mérlegelte Agnes válaszát. – Az első adandó nehézség láttán cserben hagyott volna bennünket.

– Nem erről van szó, de vannak, akiknek több időbe telik kitárni a szívüket.

– Akár egy osztriga?

– Akár egy emberi lény, aki távol kerül az otthonától.

– Ott van az otthonunk, ahol a könyveinket őrizzük. Sir Richard F. Burton.

Agnes élvezte, amint Olivér könnyű kis súlyával a lábának támaszkodik; a békés délutánt a Holdsugár könyvesboltban, a karácsonyi vásárlási lázat követően, s az Earl Grey és a csokoládé illatát. Befészkelődött a karosszékébe, és a makacs természetű könyvkereskedőt nézte, akinek mosoly bujkált a szemében.

– Mit csinál áprilisban? – kérdezte Livingstone úr kihasználva a békességet, kölcsönkapott régészlánya társaságában.

– Olvasok.

– Látja, az efféle válaszokért zártam annyira a szívembe. De áprilisban vissza kell térnie Londonba; el kell jönnie az esküvőmre.

– Nahát, Livingstone úr…! Fogadja a legőszintébb gratulációmat! Hogyhogy…?

– Karácsonyeste történt. Miután mi is megszöktünk a jövendőbeli apósáék ijesztő házából. Sioban kérte meg a kezem – tette hozzá a büszke könyvkereskedő – a Kensington Parkban.

– Nagyon örülök.

– Ne örüljön annyira!

– Miért?

– Mert arra szeretném kérni, legyen a tanúm.

Békésen telt a délután. Nem sok vásárló dacolt a hóeséssel egy jó könyv miatt. Mintha az élet egy metaforája volna – az emberek többsége nem szívesen megy ki a zimankóba kalandozni, amikor otthon van fűtés és televízió. Egy angol otthona a vára, még ha nincs is könyvtára.

Agnes örömét lelte Livingstone úr teájában; felolvasott Olivérnek és Livnek néhány oldalt a The Imaginary-ből és Gianni Rodari könyvéből, a Halló, itt apu mesél!-ből újra összeállította a klasszikus gyűjteményeket, amelyeket lefosztottak az ünnepek alatt (Edwardnak volt egy teóriája, miszerint senki sem tudja, mit ajándékozzon a nagyapónak karácsonyra, míg aztán a Google szépen összetársítja az „öreg” és a „klasszikus” szavakat); könyvespolcokat rendezett, illetve igyekezett rögzíteni a memóriájában minden apró részletet arról a helyről, ahová befogadták, amikor a legnagyobb bajban volt. A fapadlót, amely hangulatosan recsegett-ropogott a lába alatt; a gyönyörű kovácsoltvas korlátot a növényi ornamentikával; a félig hóval fedett üvegkupolát; Olivér kacagását a történelem szekcióban (immár társaságban a teleszkópja mellett); a bentlakó író ütemes gépelését; a sok száz könyvet, amely türelmesen várta, hogy az olvasók felfedezzék; Livingstone úr asztalát az illusztrált könyvekkel; a vitrint az eltűnt naplóval…

Amikor Roberta Twist eljött a fiáért, és boldog új évet kívánt nekik – amitől Livingstone úrnak tátva maradt a szája –, a könyvkereskedő úgy döntött, aznapra annyi elég. Elköszönt a gyerektől és a druszájától, majd kitette a „ZÁRVA” táblát – amit végül mégis megtartott, hiába bizonyult hatástalannak –, és emlékeztette Agnest, hogy ideje visszatérnie Völgyzugolyba.

– Vagy tudom is én, hol laknak a tündérek – morogta pipával a foga között.

– Legszívesebben örökre itt maradnék. Ez az egyetlen hely, ahol biztonságban érzem magam a világgal szemben.

– Emlékeztetem rá, hogy épp itt talált önre John Lockwood.

Agnes elmosolyodott. Felvette a cipőjét, a kabátját, a kesztyűjét és a sálját, s végigjáratta nosztalgikus tekintetét a gyönyörű, fapadlós és csigalépcsős könyvesbolton.

– Itt minden lehetséges.

– Rátalál az útra, Agnes. Ott van, a lába alatt. 70

A könyvkereskedő megsejtette a lány szándékát, és egy mozdulattal feltartóztatta. Nem volt benne biztos, hogy képes megőrizni rettenthetetlen imázsát, ha a tündér megöleli.

– Egész életemben ilyen helyre vágytam. Ahol önmagam lehetek, és félelem nélkül szembenézhetek a boldogsággal.

Körültekerte nyakán John kék sálját, és könnyes szemmel elbúcsúzott.

– Viszlát, holnap, Livingstone úr!

Azon gondolkodott, vajon hány napig részesül még abban a privilégiumban, hogy kiejtheti a száján ezeket a szavakat; majd kilépett az utcára, anélkül hogy visszafordult volna. Ám alig tett néhány lépést, amikor a könyvkereskedő hangját hallotta a háta mögül.

– Agnes!

Edward kilépett a Holdsugár könyvesbolt ajtaján. Ott állt rendíthetetlenül a járda közepén, a Temple ódon lámpáinak bársonyos fényében, ingujjban, szürke mellényben, zsebórájával, és szelíden mosolygott. Agnes – aki a hangja hallatán megfordult – örökké így akarta megőrizni az emlékezetében, mert ennél hitelesebb képet sosem kaphatott volna a könyvkereskedőről, amint ott feszített a józan viktoriánus gentleman mintapéldányaként. Finoman, lustán hullani kezdtek a fejükre az első esti hópelyhek.

– Agnes – ismételte Edward Livingstone –, a hely, amire vágyott, nem itt van – mondta a maga páratlan mosolyával –, hanem a szívében.

S a lány ez egyszer – minden lehetséges tiltakozás ellenére, amelyre Livingstone úr vetemedhetett volna – elindult visszafelé, majd a fehér pettyes levegőben odalépett a könyvkereskedőhöz, és olyan erősen megölelte, amennyire csak bírta.

EPILÓGUS

Egy tiszta tavaszi napon Agnes Martí ismét a tenyerében érezte a Holdsugár könyvesbolt madártoll alakú kilincsét. Két hónapja nem járt ott, amikor azonban megcsapta orrát az új könyvek illata, és érezte a fapadlót a lába alatt, olyan benyomása támadt, mintha sosem ment volna el onnan.

– A könyvesbolt zárva van! Á, maga az… – mondta mosolyogva Caldecott, aki jobban hasonlított Mr. Magoora, mint valaha. – A legrosszabbkor jött; Edward folyamatosan Thuküdidészt szaval.

Agnes inkább nem mondta az öreg szabónak, hogy akár jókor jött, akár nem, hivatalos az esküvőre, és oltárhoz kell kísérnie a vőlegényt. Caldecott szórakozottan ténfergett a boltban; mintha olyan sok feladat várna rá, hogy azt sem tudja, melyikkel Olivér lerohant a lépcsőn, és a karjaiba vetette magát.

– Hogy te milyen csinos vagy! – kiáltott fel Agnes, miután magához ölelte, és megpuszilta a kis asztronautát.

– Frakknak hívják – újságolta a gyerek. – Caldecott úrtól van kölcsönben. Állítólag egy titokzatos orosz úr viselte kiskorában.

– II. Miklós cár, a Romanov-dinasztiából – pontosította a szabó a Dickens- és a Twain-könyvek mellől.

– Olyan szaga volt, mintha egy nyári krikettmérkőzésen viselték volna – vallotta be Olivér halkan de a mama elvitte a tisztítóba, és most nem rossz.

– És hol van a mi Livingstone-unk? – érdeklődött lelkesülten Agnes.

– Clara elvitte sétálni.

– Ideges volt?

– Nem, pisilnie kellett.

Agnes zavartan nézett a kisfiúra.

– A kutyára céloz – világosította fel a Livingstone név eredeti gazdája, aki kettejük közé állt, és megigazította Olivér nyakkendőjét.

– Sejtettem – hazudta Agnes.

– Mit keres itt?

– A tanúja vagyok.

– És pisztolyt is hozott magával?

– Azt elfelejtettem.

– Ahogy azt is, hogy a Temple negyed templomába menjen – közölte Livingstone úr, s kék szemét a lányra szegezte.

Már majdnem elmosolyodott, amikor Agnes bólintott és bűnbánó ábrázattal vállat vont. Edward elnézte volt tanoncát, aki most is ugyanolyan szép volt, mint mindig. Magasan tornyosuló kontyba fogta a haját, és földig érő, égszínkék, ejtett vállú ruhát viselt. Ruhája alja susogott a léptei nyomán, és fenséges hatást keltve súrolta a könyvesbolt ódon fapadlóját.

– Ha nem gyanítanám, hogy vonzódik a francia forradalomhoz – szólalt meg Livingstone úr ajkát biggyesztve annak jeléül, hogy mennyire idegenkedik mindentől, ami francia –, azt mondanám, oly gyönyörű ma, akár egy ifjú királynő.

– Köszönöm.

A könyvkereskedő megnézte a zsebóráját – amely egész elfogadható utánzata volt Nyúl úrénak az Alice-ból –, és arra kérte Agnest, hogy kövesse.

– Még épp van egy teázásnyi időnk – jelentette ki komolyan. Négy pezsgőspoharat helyezett a pultra, kinyitott egy üveg Moët & Chandont, majd töltött a habzó, aranyos nedűből. A negyedik pohárba vizet töltött, és átnyújtotta Olivérnek. Megvárta, amíg Caldecott bevégzi képzeletbeli sürgős dolgait, majd odahívta, és ünnepélyesen koccintottak az alkalom tiszteletére.

– Ne feledjétek, hogy a boldogság titka a szabadságban és a bátorságban rejlik – szavalta Livingstone úr, magasba emelt pohárral.

– Én szóltam – mondta sóhajtva a szabó. – Thuküdidész, egész délelőtt.

– A boldogságra, a szabadságra és a bátorságra – mondta Agnes, mielőtt belekortyolt a pezsgőbe.

– Milyen újságokkal szolgál nekem Oxfordból, Gyűrűhordozó?

– kérdezte a könyvkereskedő, miután megízlelte a gyöngyöző italt.

– Most úgy érzem magam, mint Frodó.

– A gyűrű miatt? De hát maga a tanúm!

– Oxford miatt – mondta Agnes, és a régi főnökére kacsintott.

– Ott nincs újság, csak régiség az Ashmolean menedékében.

– Ez a körülmény felettébb megnyugtatóan hangzik.

– Ne higgye; az oxfordiak másképp vélik.

– Biztos azért, mert Lockwood nyomozó is odalátogatott.

– Na persze… – nevetett fel Agnes. – Ehhez nem fér kétség.

– Nos, megszakadna a szívem, ha nem venne részt az esküvőmön.

Agnes épp azt taglalta, hogy John felajánlotta, elmegy Siobanért, és autóval elviszi a templomba, amikor egy kis lila fürtös, virágos ruhás, papucsos örvény törte át Charlie Caldecott kétségbeesett védelmét, és a szavába vágott.

– Livingstone úr!

– Dresden asszony!

– Hogyhogy ilyen elegáns?

– Talán nem adhatja meg egy könyvkereskedő a vevőinek az őket megillető tiszteletet?

– Körülbelül negyven perc múlva megnősül, Dresden asszony – szólt közbe a szabó szem forgatva.

Kezdte megérteni Edwardot, aki folyton a láthatatlan „ZÁRVA” tábla miatt panaszkodott, amely szemmel láthatóan most is ki volt akasztva az ajtóra.

– Hát akkor mit keres még a könyvesboltban? Már rég úton kellene lennie a templom, a polgármesteri hivatal vagy egy athéni erdő felé, mint a Szentivánéji álom-ban!

– Nincs messze a templom… azt hiszem – hebegte Agnes.

Livingstone úr majd felnyársalta a tekintetével.

– Á, akkor épp marad még időm vinni valami olvasnivalót a hétvégére – mondta az asszonyság, majd lila fürtjeivel vidáman felügetett a lépcsőn.

Ebben a pillanatban ismét kinyílt a könyvesbolt ajtaja, és a bentlakó író – a távoli könyvespolcokba révedő tekintettel –, mint Odüsszeusz, amint megpillantja Ithakát, egy jól nevelt „Jó napot kívánok”-kal üdvözölte őket, majd szépen letelepedett a szokásos helyére.

– Elnézést… – kezdett volna bele a mondandójába Caldecott úr, aki a sorozatos kudarcok ellenére még mindig nem adta fel.

– Ne törd magad, Charlie! – szakította félbe Edward. – Hagyjuk csak a kék lámpája jótékony fénye alatt.

– Majd később visszajövök, és bezárok – ajánlkozott Agnes.

– A régi szép időkre! – emelte poharát a könyvkereskedő.

– A régi jó barátokra! – felelte Caldecott és Agnes uniszónóban.

– Jobb, ha felmegy és segít Dresden asszonynak kiválasztani az új olvasmányát, máskülönben az óra elüti az éjfelet, és Hamupipőke elhagyja a cipellőjét – jegyezte meg Livingstone úr, és jelentőségteljesen Agnes elegáns cipőjét fixírozta, amint az kikandikált a ruhája alól. – Szép cipő, Watson.

– Köszönöm, kedves Holmes.

A lány körbenézett a békés könyvesboltban, ahol a bentlakó író gépelése szolgált háttérzeneként; hallgatta Dresden asszony hangját az emeletről, amint Edwarddal kötözködik az emeleten; megcsodálta a táncoló porszemeket a kirakatból a gyönyörű lépcsőre vetülő fénysugáron; elégedetten nyugtázta tekintetével Thuküdidész athéni rendjét a polcokon, és mosolyogva nézte a szőke gyereket, amint frakkban és türelmetlenül kotorászik az illusztrált könyvek között.

– Nem akar előremenni Olivérrel? – javasolta Agnes Caldecottnak.

– Jó ötlet; legalább megnyugtathatom Siobant, hogy a választottjának továbbra is komolyak a szándékai.

– Ugyan már, ezen a ponton már nem kellene kételkednie…

– Edward ha könyvek közt van, még a saját esküvőjéről is képes megfeledkezni – jegyezte meg a szabó az ajtóban. – Na, gyere, Olivér!

– Én inkább Agnesszel mennék.

– Máris jövök én is – ígérte meg a lány Olivérnek. – Amint Dresden asszony végez a heti bevásárlással. – Odahajolt Olivérhez, és fürkésző tekintettel a kisfiú élénk szemébe nézett. – Azóta semmilyen értékes könyvet nem vittél el Edward asztaláról, ugye?

– De hát egyik sincs bezárva! – méltatlankodott Olivér.

Pár perccel az után, hogy Caldecott és Olivér elindult a templomba, Dresden asszony is lejött a lépcsőn Livingstone úrral a nyomában. A könyvkereskedő odalépett a pulthoz, tekintélyes könyvkupacot pakolt a papírszatyorba, a hölgy fizetett, Edward pedig megkérte, május előtt ne jöjjön.

– Ugyanis nászúton leszek.

– Narniában?

– Ön most megeresztett egy viccet, Dresden asszony?

Az asszony büszkén elpirult, és cinkos kis kacajt hallatott.

– Sioban és én két hetet Sir Walter Scott földjén töltünk. Tudja, a claymore-ok, az ősi kastélyok és a nyers Wallace-szerű71 figurák közt.

– Májusig?

– Májusig – erősítette meg a könyvkereskedő. Dresden asszony lebiggyesztette az ajkát.

– Ugyan, ne elégedetlenkedjen már, drága asszonyom! Most adtam el önnek A tűz és a jég dala teljes sorozatát George R. R. Martintól. Télig elláttam olvasnivalóval!

Az asszonyság elköszönt Edwardtól, boldog mézesheteket kívánt neki, és a lelkére kötötte, nehogy szem elől tévessze Siobant a Skót-felföld vidékén, mert olvasott ő már néhány könyvet az ottaniak tüzes természetéről a szerelem terén, és az arcátlanságukról, úgyhogy benne már kialakult egyfajta bizalmatlanság az északiakkal szemben. Livingstone úr megígérte, hogy résen lesz, és hogy részletesen beszámol majd neki a kérdésről, ha visszajött. Dresden asszony pedig közölte vele, attól teszi függővé, hová megy nyaralni, hogy Edward milyen véleményt alakít majd ki a felföldiekről.

– De én a férjem nélkül megyek – szögezte le az asszony, mielőtt elhagyta a boltot.

– Hát, ezzel megvolnánk – mondta Livingstone úr, amikor egyedül maradtak (a bentlakó író nem számított jelen lévő személynek, ha alkotott).

– Hát, ezzel megvolnánk – mondta Agnes is.

Edward felvette a zakóját; leporolta a gallérját; megigazította a fehér rózsát, amit Charlie Caldecott tűzött a gomblyukába; megnézte a zsebóráját, majd visszatette a szürke mellényzsebébe, és Agnesre mosolygott.

– Készen áll?

Agnes mosolyogva bólintott, belekarolt Livingstone úrba, a másik kezével pedig megfogta a ruháját, és majdnem ellejtettek egy keringőt az ajtóig.

– Nem vagyok biztos benne, hogy teljesen legális egy ilyen csinos és okos tanúval érkezni az esküvőre – tréfálkozott a könyvkereskedő, mielőtt kiléptek az utcára.

– Legfeljebb megkockáztatjuk, hogy Lockwood nyomozó letartóztasson.

– Hiányzott, Agnes.

– Nekem is maga – mondta a lány elérzékenyülve. – Habár az Ashmoleanban is kiváló fapadló van, nem nézik jó szemmel, ha az ember leveszi a cipőjét munka közben.

– Átkozott muglik – morogta Livingstone úr.

Elhagyták a könyvesboltot, és a langyos napsugár megsimogatta az arcukat. Kiváló nap volt egy újabb kalandhoz.

– Irány a templom! – mondta Agnes. – Balra vagy jobbra…? Livingstone úr rekedten felnevetett; kacaja úgy hangzott, mintha berozsdásodott volna, mert oly sokáig használaton kívül volt; majd boldogan megpaskolta a tündér kezét, amely a karján pihent.

– Számít az? Csak élvezzük a sétát!

Megjegyzések

[←1] Mr. Magoo egy amerikai rajzfilmsorozat 1949-ben feltűnt kitalált, idős, gazdag, nyugdíjas, kopasz és komikus szereplője.

[←2] Ebenezer Scrooge Charles Dickens Karácsonyi ének című regényének uzsorás alakja.

[←3] Flinders Petrie (1853-1942) hírneves angol egyiptológus, régész.

[←4] Terra sigillata – latin kifejezés, jelentése: „pecsételt föld”; itt a Római Birodalom idején készült díszes, vörös kerámiaedényekre utal.

[←5] Jogászkollégiumok.

[←6] Symbelmynë:  örök  életű  kicsi  fehér  virág;  angolul  evermind,  magyarul „gondoljrámvirág” Tolkien A Gyűrűk Ura című regényében, ahol tünde nyelven alfirin-nak és uilos-nak is nevezik.

[←7] Utalás Seth Grahame-Smith Büszkeség és balítélet meg a zombik című paródiaregényére, mely a klasszikus művet „modernizálta”. A regény Berta Ádám fordításában magyarul is megjelent 2009-ben.

[←8] Monkbarnsnak hívják Jonathan Oldbuck, a The Antiquary című Walter Scott-regény főhősének házát.

[←9] Jen Campbell a könyvvásárlók szokásait taglaló ás – minimum furcsa – kéréseit idéző, The Bookshop Book című bestsellere 2014-ben jelent meg.

[←10] Utalás dr. Livingstone és Henry Morton Stanley 1871-es, Tanganyika-tó melletti találkozására. A New York Herald újságírója a legenda szerint e szavakkal üdvözölte a külvilág számára mát több éve eltűnt tudóst: „Feltételezem, dr. Livingstone.”

[←11] William Shakespeare: A vihar. III. felvonás, 1. szín. Nádasdy Ádám fordítása.

[←12] Scotch egg – darált húsba csomagolt, zsemlemorzsában kisütött keménytojás; a Stefánia-vagdalt közeli „rokona”.

[←13] Howard Carter (1874-1939) amatőr régész, Tutanhamon sírjának felfedezője Kensingtonban született.

[←14] Szabó Luca fordítása. (James M. Barrie: Pán Péter. Budapest, 2016, Móra. – A Pán Péter-ből vett, további idézetek is mind ebből a kiadásból származnak.)

[←15] Az 1920-as években alapított, nagy népszerűségnek örvendő, hírességek által is sűrűn látogatott könyvantikvárium 1970 decemberében húzta le a rolót.

[←16] Brit államvédelmi hírszerző ügynökség, titkosszolgálat.

[←17] William Shakespeare: Rómeó és Júlia. II. felvonás, 2. szín, Kosztolányi Dezső fordítása.

[←18] Uo.

[←19] SAS: Special Air Service – Különleges Légi Szolgálat, a brit haderő legnagyobb harcértékű különleges alakulata.

[←20] Gy. Horváth László fordítása.

[←21] Göncz Árpád fordítása. (Mary Shelley: Frankenstein avagy a modern Prométheusz. Budapest, 2019, Móra.)

[←22] Joseph Mallord William Turner (1775-1851) angol romantikus festő; műveinek nagy részét a Tate Gallery őrzi.

[←23] Utalás John Constable-re (1776-1837), az angol romantika másik nagy hatású tájképfestőjére.

[←24] A bookkeeper a könyvelőn (és a könyvelőirodán) kívül „a könyvek őrzőjére” utal.

[←25] Lars Mytting norvég szerző könyve eredetileg Hel ved: alt om hogging, stabling og torking – og vedfyringens sjel (Tömör fa: minden, amit a faaprításról, a farakásokról és a szárításukról tudni kell – a fatüzelés szellemisége) címmel jelent meg 2011-ben.

[←26] A meseregényt 1865-ben adták ki először.

[←27] Géher István fordítása.

[←28] Henry David Thoreau (1817-1862) amerikai író, filozófus, környezetvédő; 1845 és 1847 között egy saját kezűleg épített kunyhóban élt a szülővárosához, Concord-hoz közeli Walden-tó partján.

[←29] Dr. Robert Hooke (1635-1703) angol feltaláló, biológus, fizikus, csillagász, a londoni nagy tűzvésznek emléket állító oszlop, a Monument egyik alkotója.

[←30] Londoni kulturális negyed.

[←31] Christopher Morley (1890-1957) amerikai író, költő, újságíró, első, 1917-ben megjelent, Parnassus on Wheels (Parnasszus négy keréken) című regénye könyvkereskedő főszereplőjének neve Roger Mifflin, aki aztán a következő regényében, az 1919-es The Haunted Bookshop-ban (Kísértetjárta könyvesbolt) is feltűnik.

[←32] Az Inklings (Sejtelmek) egy irodalmi kör volt az Oxfordi Egyetemen az 1930-as és 1940-es években, tagjai közt J. R. R. Tolkiennel, Christopher Tolkiennel és C. S. Lewisszal.

[←33] Az Inklings tagjai 1949-ig C. S. Lewis kollégiumi szobájában gyűltek össze csütörtök esténként. Keddenként délben pedig a The Eagle and Child nevű pubban találkoztak Lewis barátai, köztük az Inklings tagjai is.

[←34] Frank Raymond Leavis (1895-1978) dogmatikus, szigorú irodalomkritikus.

[←35] Lily Christine-nek hívják Edmund Crispin detektívkönyv-sorozatában Fen nyomozó autóját.

[←36] Utalás a Marx fivérek Botrány az operában című (1935) filmjének elhíresült jelenetére, amikor a kicsiny hajókabinba nagyon sokan próbálnak (szám szerint tizenöten) bezsúfolódni. A Lorem ipsum nyomdai tipográfiai minta, nem keverendő össze egy olvasásra szánt könyvvel.

[←37] Péter Ágnes fordítása. (John Keats 1819. október 13-án kelt levele Fanny Brawne-nak; Keats levelei. Budapest, 1999, Nemzeti Tankönyvkiadó.)

[←38] William Shakespeare: Macbeth. II. felvonás, 3. szín. Szász Károly fordítása.

[←39] William Shakespeare: Macbeth. II. felvonás, 3. szín. Szász Károly fordítása.

[←40] William Herschel (1738-1822) német-angol zeneszerző, csillagász, az Uránusz bolygó felfedezője; William Parsons (Rosse harmadik earlje) (1800-1867) angol csillagász.

[←41] William Shakespeare: Rómeó és Júlia. II. felvonás, 2. szín. Kosztolányi Dezső fordítása.

[←42] Az Oxfordi Egyetem 1602-ban alapított könyvtára, mely 13 millió kötetével, a British Library (200 millió tétel) mögött, a második legnagyobb az Egyesült Királyságban.

[←43] Nancy Mitford (1904-1973) angol regényíró, biográfus és újságíró.

[←44] Utalás a Notting Hill című film (1999) útikönyvboltjára – a nagy sikerű mozifilm Magyarországon Sztárom a párom címmel futott.

[←45] Az idézet Michel Foucault francia filozófustól (1926-1984) származik, aki néhány alkalommal érintőlegesen foglalkozott Shakespeare műveivel, különösen az őrület, a hatalmi puccsok, a fegyelmezés, a politika és a színház szertartásainak viszonyai érdekelték. Shakespeare Hamlet-jét Laurence Olivier (1907-1989) vitte filmre 1948-ban; nemcsak rendezte, de a főszerepet is ő játszotta.

[←46] Ivan Doig (1939-2015) amerikai író 2006-ban megjelent regénye.

[←47] Michel Gay kortárs francia író-illusztrátor, egyik legkedveltebb gyerekkönyvének (1984) hőse Biboundé, a pingvin.

[←48] Rónay György fordítása (A nyúl mega teknős).

[←49] Andrzej Sapkowski kortárs lengyel fantasyíró Vaják-könyvsorozatának főszereplője.

[←50] Tolkien A szilmarilok című könyvének szereplője, tünde és ember gyermeke, apja Elrondnak (a név jelentése: Csillagkupola!), A Gyűrűk Urá-ból már ismerős Völgyzugoly urának.

[←51] Diana Trewlany Margaret Oliphant (1828-1897) skót írónő 1893-as regényének címszereplője.

[←52] Alexandre Dumas regényének, A három testőr-nek az egyik szereplője.

[←53] Dorothy Emily Stevenson (1892-1973) skót írónő, aki könnyed romantikus regényeiről vált híressé; a Dr. Jekyll és Mr. Hyde különös esete és A kincses sziget szerzőjének, Robert Louis Stevensonnak a rokona.

[←54] Kerry Greenwood ausztrál írónő történelmi-misztikus detektívkönyv-sorozatának (és a belőle készült televíziós filmsorozat) főhőse: Phryne Fisher.

[←55] Utalás Alfred Tennyson Shalott kisasszonya című balladájára.

[←56] William Shakespeare: Hamlet. I. felvonás, 2. szín. Arany János fordítása.

[←57] „Something is rotten in the state of Danemark” – olvasható Shakespeare-nél, ami a klasszikussá vált Arany János-fordításban így hangzik: „Rohadt az államgépben valami.” A legújabb Nádasdy Ádám-féle fordításban pedig ekként:

„Itt Dániában rohad valami.” (William Shakespeare: Hamlet. I. felvonás, 4. szín.) A szállóigévé vált „Valami bűzlik Dániában” talán egy korábbi fordítótól eredeztethető, vagy német közvetítéssel került át a köztudatba és a kabarészínpadok poénjai közé.

[←58] William Shakespeare: Macbeth. II. felvonás, 4. szín. Szász Károly fordítása.

[←59] Shakespeare ennek a londoni színtársulatnak (Lord Chamberlains Men) írta a legtöbb darabját.

[←60] Lásd Ovidius Harcos a sok szerető című elégiáját. Orbán Ottó fordítása.

[←61] A középkori térképeken ezzel a latin kifejezéssel – „Itt sárkányok élnek” – jelölték a még feltáratlan, nem ismert területeket.

[←62] Eredeti, természetes helyén.

[←63] A „spanyol muffin”: vaníliás piskóta, sütemény.

[←64] A Királyi Lovas Őrség a brit hadsereg királyi és állami ünnepségeken, temetéseken felvonuló katonai, fegyveres egysége.

[←65] Alan Bennett könyve nem jelent meg magyarul, ám a belőle készült, 2015-ben bemutatott filmet, melynek forgatókönyvét is ő jegyzi, A kertbérlő címmel itthon is játszották.

[←66] Lk 15, 32. Károli Gáspár fordítása.

[←67] Napóleon szavai katonáinak, mielőtt az egyiptomi hadjáratban 1798-ban Kairótól nem messze legyőzték a mamelukok seregeit: „Katonák! Negyven évszázad tekint le rátok e piramisok csúcsáról!”

[←68] A hang és a téboly William Faulkner amerikai író 1929-ben megjelent regénye.

[←69] A. F. Harrold kortárs angol költő, előadóművész és gyermekkönyvíró 2014-ben megjelent regénye.

[←70] “… az út, amelyet kinek-kinek követnie kell, már ott húzódik a lába előtt, csak látni nem látja” – mondja Galadriel a Gyűrű Szövetsége tagjainak. (J. R. R. Tolkien: A Gyűrűk Ura. A Gyűrű Szövetsége. II. könyv, 8. fejezet. Göncz Árpád fordítása.)

[←71] William Wallace (1270 k. – 1305) skót lovag, aki az angolok ellen vezette a skót parasztságot. (Lásd még a Mel Gibson rendezésében és főszereplésével készült A rettenhetetlen című filmet.)

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14

15.

16.

17.

18.

EPILÓGUS

Megjegyzések