Lynn Painter

VÉLETLENÜL

AMY

Kossuth Kiadó

Első fejezet

– Amy?

A barista elkiáltotta a nevet, aztán letette a poharat. Isabella Shay látta, hogy az egy nagy pumpkin spice latte, ugyanaz az ital, mint amilyet ő rendelt, és azon kapta magát, hogy veszettül irigykedik PSL{1} Amyre, bárki legyen is az.

Mert Izzy meg akarta kapni – vagyis inkább szerezni – az italát, és el kellett húznia a csíkot.

Ha felelősségteljes felnőtt lett volna, meglátva a hosszú sorokat, úgy döntött volna, hogy aznap reggel NEM kávézik, de nem volt felelősségteljes. Ez volt a PSL első napja – a szokásosnál jóval később, áruforgalmi problémák miatt –, így a gyengéjét nem volt hajlandó megtagadni, mit sem törődve azzal, hogy T mínusz 30 perc múlva kezdett az új munkahelyén.

Bizony, eléggé esztelen kockázatot vállalt.

Új munkaadója – az Ellis Enterprises – egy nagy tech-vállalat, amely arról volt híres, hogy környezettudatos és munkavállaló-barát. Volt edzőterem, gyerekmegőrző, ingyenes büfé, mindennap délután 4 órakor happy hour. Az Ellis híresen jó munkahelynek számított, így Izzy biztosan orrba vágta volna magát, ha önfegyelem hiányában elkésik a legelső munkanapján.

– Amy! – kiáltotta újra a barista, és Izzy körülnézett a zsúfolt kávézóban. Volt egy csapat edzőruhába öltözött nő az üzlet túlsó felén egy nagy asztalnál, akik úgy néztek ki, mint a barre-fitneszmodellek; talán közülük az egyik lehetett Amy.

Izzy úgy érezte, hogy PSL Amy hamarosan az ősellenségévé válik.

Rápillantott a telefonjára, és elfojtott egy nyögést. Franc, franc, franc! Ha a következő három percben nem szólítják Izzyt – és valószínűleg nem fogják, mert az eszpresszógép előtt SOK üres csésze állt, arra várva, hogy megtöltsék –, akkor búcsút kell mondania annak a hatdolláros italnak, és le kell fújnia a koffeinért folytatott küldetését.

– Amy! – A barista ezúttal ingerülten szólította, és mielőtt még ideje lett volna gondolkodni, Izzy elkezdett motyogni…

– Én vagyok Amy. Én vagyok Amy.

Majd a pohárért nyúlt, és megragadta.

Tudta, hogy ez nem helyes, tényleg, de mennie kellett, és szüksége volt arra az italra, és már úgyis fizetett, szóval ez igazából nem lopás, ugye? Tenyerét az AMY feliratra tette, ujjait a pohár köré zárta, aztán megfordult, készen arra, hogy olyan gyorsan sprinteljen ki az üzletből, ahogy csak a lakkbőr magassarkúja engedte.

Ám ahogy megfordult, egyenesen nekiütközött egy falnak.

– Ó! – Te jóóóóó ég! Nem fal volt az, hanem egy kőkemény mellkas, keményített fehér ingbe és szénszürke nyakkendőbe burkolva. Elszörnyedve bámulta, ahogy a pohara összeroppan az ütközéskor, a fedele lepattan, és a forró, tökös kávé szétfröccsen az említett mellkason. – Annyira sajnálom!

Felnézett, és… Hű!

Tudod, milyen az, amikor a filmekben minden megdermed, amikor egy szereplő meglátja a Nagy Dolgot? Nos, ez történt Izzyvel is, amikor szemkontaktust létesített Mr. Mellkassal. A férfi sötét szemmel nézett le rá, nagyon intenzív sötét szemmel, amely nem is annyira barna volt, mint inkább az égetett umbra leggazdagabb árnyalata. Fekete volt a szemöldöke, fekete volt a haja, fekete volt a jól ápolt borostája, és még az öltönye is fekete volt, ami együttesen valamiféle kontrasztos keretet alkotott az arca elképesztő csontozatához és tökéletesen formált szájához.

Olyan volt, mint Roy Kent magasabb, amerikai tesója, vagy valami ilyesmi, és Izzy nem hitte, hogy képes lenne becsukni a száját abban a pillanatban.

Míg meg nem érezte, hogy a forró kávé beszivárog a saját blúzába (ami, hála az égnek, fekete volt).

Innentől a pillanat valósággal feloldotta magát. Izzy elnyomott magában egy frusztrált mormogást, bedobta az összegyűrődött poharat a szemetesbe, és felkapott egy halom szalvétát a pult végéből.

– Nem hiszem el, hogy egyenesen beléd rohantam – hadarta, miközben egyik kezével egy csomó szalvétát dörgölt a férfi ingére, a másikkal pedig a sajátját tunkolta. Nyomkodta a szalvétákat a férfi mellkasának, tapogatta, törölgette, és próbált mindent megtenni, hogy eltüntesse a hatalmas kávéfoltot. – Az egyik pillanatban még az italomért nyúltam, a másikban meg a mellkasodnak ütköztem a forró tejeskávéval. Azt sem tudom…

– Semmi gond. – A hangja is sötét volt, telt, bariton, és egy kissé rekedtes. Izzy felpillantott, és a férfi egy félmosolyt vetett rá, mintha mulattatná, ahogy a lány a mellizmait dörzsölgeti, és ettől a pillantástól Izzy térde elgyengült. – Amúgy is utáltam ezt az inget – tette hozzá.

A lány köhintve felnevetett, megkönnyebbülten, hogy a férfi nem haragszik rá.

– Én is, de nem tudtam, hogyan mondjam el neked. Ezért a PSL.

A férfi felnevetett egy kicsit.

– Finom, de hatásos.

Jóságos ég! Izzy rájött, hogy még mindig taperolja a férfit. Miután abbahagyta a fogdosást, letette a halom szalvétát maguk mellé a pultra, és beharapta az alsó ajkát, hogy el ne mosolyodjon. Mert ugye elvileg rosszul kellene éreznie magát, amiért leforrázta a pasit, nem igaz?

– Tényleg nagyon sajnálom. Szívesen kitisztíttatom neked, vagy valami… Egy korrekt ember felajánlaná, hogy kicseréli, de van egy olyan érzésem, hogy ez meghaladja az én anyagi lehetőségeimet.

– Honnan veszed ezt? – kérdezte a férfi félig ugatós, félig nevető hangon, amit Izzy még a lábujjaiban is érzett.

– Teljesen elázott, és még mindig nem látok át rajta. Ez biztosan azt jelenti, hogy minőségi.

– Megpróbáltál? – kérdezte.

– Mit? Átlátni az ingeden?

A férfi bólintott, Izzy pedig megvonta a vállát.

– Nem próbálkoztam kifejezetten, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem csekkoltam, van-e ott, mondjuk, egy harmadik mellbimbó.

A férfi egy percig nem szólt semmit, picit mosolygott, de most már egy apró ránc is megjelent a szemöldöke között, és Izzy érezte, hogy az arca kezd elvörösödni. A férfi megköszörülte a torkát, és azt mondta:

– Esküszöm, hogy nincs, nem mintha bármi baj lenne azzal, ha három van.

Erre Izzy elmosolyodott.

– Hát, minél több, annál jobb, nem igaz?

A férfi szája lassan széles mosolyra nyílt, ami nagyon tetszett a lánynak.

– Biztos, hogy ez itt is érvényes?

– Határozottan nem, de nem bírtam ki, hogy egy pillanatig ne jártassam a számat – felelte a lány.

– Aha, ezt látom rajtad.

– Hé! – csattant fel Izzy. – Csak azért, mert leforráztam a mellkasodat, nem jelenti azt, hogy sértegethetsz.

– Az az érzésem, hogy ez pontosan ezt jelenti. És gyakorlatilag – tette hozzá huncut vigyorral – saját magadat sértegetted. Én, udvarias egyén lévén, csupán egyetértettem.

– Jogos. – Izzy a szemét forgatta. – Kapsz tőlem még egy lehetőséget. Gyerünk!

A férfi kiengedte a levegőt, és felvonta a szemöldökét.

– Ebben valami csapdát sejtek.

– Rajta – mondta Izzy, miközben keresztbe fonta a karját. – Gyerünk, ne kímélj, tesó!

A férfi elkuncogta magát egy kicsit – nem úgy nézett ki, mint aki hozzá van szokva, hogy tesónak szólítják –, és azt mondta:

– Jó. Nem is értem, hogy látsz a szemüvegeddel, ugyanis nagyon koszos. Mint egy bűnügyi helyszín. Nem csoda, hogy belém botlottál.

Izzy felnevetett:

– Azta, te tényleg bevállaltad!

– Te akartad – mondta vigyorogva, majd méretes kezével jelezte, hogy adja oda a szemüvegét.

– Ne! – Összeszűkült a szeme, és érezte, hogy a szemöldöke teljesen össze van húzódva. – Komolyan?

– Ugyan már. Add csak ide!

– Oké – felelte a lány, és nevetett a helyzet röhejességén, miközben levette a szemüvegét, és átadta a vadidegennek. – Tessék.

A pasi benyúlt a zakója (mellesleg nagyon szép öltönye volt) belső zsebébe, és előhúzott egy mikroszálas kendőt. Lenézett a szemüvegre – amely tényleg mindig koszos volt –, amíg a lencséket tisztította, Izzy pedig azon tűnődött, hogy mi a csuda folyik itt tulajdonképpen.

– Általában nem ilyen… – kezdte volna.

– De, szerintem valószínűleg igen – csipkelődött a férfi anélkül, hogy felnézett volna.

– Ja, általában ilyen – hagyta rá mosolyogva, amikor a pasi visszaadta a szemüvegét. Felcsúsztatta az orrára, és odafordította a fejét. – Jesszus, te egy férfi vagy! – mondta.

A pasi egy kis biccentéssel nyugtázta a poénját, és totális szemkontaktust létesített vele. Egy állkapocsfeszítés kíséretében. A pillanat kitartott, és a lány úgy érezte, mintha fizikailag egyre közelebb húzná valami a fickóhoz, mintha valami bizarr vonzás hatna rá, amikor a barista azt kiáltotta:

– Blake!

Mindketten a starbucksos alkalmazott felé kapták a fejüket.

– Öhm, az én vagyok – mondta a férfi, és a szemével a másodperc töredékéig rá hunyorgott – mintha gondolt volna róla valamit –, mielőtt a poharára mutatott, és előrehajolt, hogy a lány mellett érte nyúljon. Enyhe kölniillat csapta meg Izzy orrát, ahogy a férfi felkapta a kávéját, drága és finom illatú kölni, és ezzel megmagyarázhatatlan késztetést érzett arra, hogy beleszaglásszon a pasi nyakába.

Szedd össze magad, te szerencsétlen! Nyugi!

A férfi szembefordult vele, lehajolt, hogy a lány hallja őt a kávézó nyüzsgő zajától, és mély hangja a fülébe talált:

– Nincs kedved leülni egy asztalhoz…

– Jaj, ne! Mennyi az idő? – Az „asztal” szó visszazökkentette őt a valóságba. Lehet, hogy a pasi megmondta az időt, de Izzy túlságosan el volt foglalva azzal, hogy kirángassa a telefonját a zsebéből, így meg sem hallotta. Ránézett a kijelzőre, és pánik tört rá. – Jesszusom, késésben vagyok, mennem kell! – mondta ijedten.

Kihalászta a zsebéből a kulcsait, a férfi pedig még mindig azzal az arckifejezéssel figyelte. Izzynek muszáj volt mondania valamit, ezért olyan gyorsan hadarta el, ahogy csak tudta:

– Minden reggel 7:45 körül jövök ide, úgyhogy ha szeretnéd, hogy megtérítsem a tisztítási költséget, vagy izé, bármi mást, akkor holnap itt leszek.

– Oké…

– Rohannom kell. Örülök a találkozásnak! – Az ajtó felé szaladt, szó szerint az asztalokat kerülgetve sprintelt a nyolccentis cipősarkával. És ahogy kinyitotta az ajtót, Izzy hallotta, hogy az az erőteljesen férfias hang azt mondja mögötte…

– Akkor, azt hiszem, holnap találkozunk, Amy!

Amy?

Jaj, neeeeee!

Második fejezet

Izzy a vállára kapta a táskáját, és elindult a lift felé, valósággal beleszédülve, ahogyan az első munkanapja eddig alakult. Az egész délelőttöt a csapatával töltötte, a HR-generalistát kísérve, akinek a pozícióját ő fogja betölteni, és ez – nem vicc – jó móka volt.

Komolyan.

Úgy tűnt, a részlegen mindenki jól kijön egymással, a munka kihívást jelentett, de nem volt túl stresszes, és még egy hihetetlenül kicsi irodája is volt, az ajtón a saját nevével.

A fantasztikumnak e kis szegletén kívül az Incite Fitness – a város legmenőbb edzőterme – a szomszédos épület tizenkettedik emeletén működött, és az Ellis alkalmazottai ingyen használhatták. Ingyen!! Úgyhogy Izzy épp most futott le öt kilométert a futópadon, és készen állt csodálatos napja második részére.

Látta, hogy a liftajtó kezd becsukódni, ezért odakiáltott egy „várjon”-t, hátha valaki meghallja, és udvarias akar lenni. Nem számított semmire, ezért majdnem felsikított örömében, amikor látta, hogy egy nagy kéz kinyúl, és megállítja az ajtót.

Lehetne még ennél is jobb ez a nap?

– Köszönöm – trillázta, miközben odaszaladt, és bepattant a liftbe.

– Nincs mit – mondta a fickó odabent. – Hányadik em…

– Atyaég! – Izzy szája tátva maradt, amikor szemtől szembe került a starbucksos Mr. Mellkassal. Még mindig a puccos öltönyét viselte (leszámítva a kávéfoltos inget), de a hajvége vizes volt, mintha épp most zuhanyozott volna, és a lány szó szerint érezte a szappanillatot. Mmm – friss. – Te vagy az – állapította meg szolidan nevetve.

A férfi épp ennyire meglepettnek tűnt, amikor meglátta őt, de aztán a szája egy olyan lábujjgörbítő, őszintén boldog mosolyra húzódott, ami egy kivételesen jóképű férfit egyenesen a műremekek közé emelt.

– Ennyit arról, milyen kicsi a világ – mondta azon a mulatságosan mély hangon.

A liftajtó becsukódott, ő pedig a hüvelykujjával a gombok felé mutatott.

– Ja, igen. Előcsarnok. Köszi – nyögte ki Izzy, bár annyira megdöbbent, hogy alig emlékezett, hogyan is kell szavakat formálni. Egész délelőtt igyekezett nem gondolni Mr. Mellkasra, mert nemcsak az új munkájára kellett koncentrálnia, de az is kizárt, hogy a Starbucksban való ismerkedésből valaha is bármi valóságos dolog süljön ki.

De most – itt állt előtte.

Tá-dá-dááám.

– Szóval, errefelé dolgozol, vagy ebbe az edzőterembe jársz?

– Edzeni voltam – kezdte a lány, de aztán a férfi bólintott, és közbevágott…

– Oké, egyébként nem szoktam ilyesmit csinálni, de bármelyik percben beszállhat valaki ebbe a liftbe, úgyhogy gyorsan kell beszélnem.

Az arca céltudatos és feszült volt, de a szája laza, mintha kissé szórakoztatta volna a helyzet. Izzy figyelte, ahogy az ajtó feletti kijelzőn felvillannak a számok, amint lefelé haladtak.

11-10-9…

Kérlek, ne állj meg, kérlek, ne állj meg!

– Tudom, hogy nem ismerjük egymást – mondta a férfi, és a tekintete olyannyira rá szegeződött, hogy a lánynak kedve lett volna megigazítani a haját, vagy a szájfényével babrálni. – De…

8-7-6…

Izzy kinyújtotta a kezét, és megnyomta a férfi mögött a vészjelző gombot, amitől a liftfülke zökkenve megállt.

Mr. Mellkas elhallgatott, amikor a lány megingott a magassarkújában, ami egy kicsit közelebb sodorta hozzá, és a férfi szeme egy hajszálnyit összeszűkült. Egy ránc jelent meg a szemöldöke között, mire Izzy megrázta a fejét.

– Nem, dehogy – semmi para nincs abban, hogy megállítottam. Esküszöm, nem én vagyok az a nyuszifőző A bárányok hallgatnakból, aki megpróbál elcsábítani téged egy liftben, vagy ilyesmi. Én csak…

– Végzetes vonzerő.

– Mi?

– A nyuszifőzés{2} a Végzetes vonzerőben volt – mondta a férfi, és a szemöldöke közötti aggodalmas ránc eltűnt, miközben a szája parányi vigyorra rándult.

– Ja, tényleg! Végzetes vonzerő. Hát persze! – A lány megforgatta a szemét, és hozzátette: – Csak hallani szeretném, mit akarsz mondani, mielőtt leérnénk a földszintre. Ezért ez a kis fennakadás.

– Amit mondani akarok… – Kicsit közelebb lépett, de nem fenyegetően. Sokkal inkább… bensőséges módon. Arra emlékeztette, ahogy Darcy azt kérdezi: „Mr. Wickhammel?”, és közelebb lép Elizabethhez az esős lánykérés közben a Büszkeség és balítélet Keira Knightley-féle változatában, és Izzy azt hitte, hogy ájultan fog összerogyni, életében először. A pasi az öltönynadrágja zsebébe dugta a kezét, és így folytatta: – Egész délután megbeszéléseim vannak, de megengeded, hogy felhívjalak később?

– Telefonon? – Izzynek beszéd közben feltűnt a férfi tökéletes szemöldökíve. – Mint egy pszichopata?

– Hát, szar vagyok az emojikban – mondta félig komolyan és kissé kisfiúsan.

– Véletlenül padlizsánokat küldözgetsz összevissza? – Nem – nevetett.

– Mindenre ugyanazt az uncsi sírós-nevetős szmájlit használod, mint egy igazi lúzer?

– Ez lúzer dolognak számít?

– Abszolút az.

– Nos, hát akkor igen. – Megköszörülte a torkát. – De az én abszolút lúzerségemet félretéve…

– Lúzer mivoltodat.

– Lúzerségemet – ismételte meg, és a szemét forgatva folytatta. – Szeretem hallani a beszélgetőtársam hangját.

Izzynek valami hang hagyta el a torkát, és olyan érzése támadt, mintha egy tőrre lenne szüksége, amelyet védekezésképpen Mr. Mellkas mellkasába döfhetne, mert az ilyen kijelentések felértek egy támadással a petefészke ellen. Szereti hallani az illető hangját?

Tiéd a szívem, vedd el, te gyönyörű lúzer!

– Megadom a számomat – mondta a lány, és igyekezett nem túlbuzgónak tűnni. – De nem ígérek semmit a telefonálással kapcsolatban. Attól tartok, zavarodottságomban elkezdem majd a numerikus billentyűzetet püfölni, és random emojineveket kiabálni.

– Padlizsán, padlizsán? – kérdezte a férfi, teljesen rezzenéstelen arccal.

– Elég vad fordulatot kell vennie a beszélgetésünknek ahhoz, hogy ez legyen a kiszemelt emoji-bekiabálásom, de sosem lehet tudni.

Izzy lenézett az ingére.

– Van esetleg egy szekrényed tele tiszta ingekkel az irodádban, vagy haza kellett menned, miután eláztattam a Calvin Kleinodat?

– Hazaugrottam.

A lány még mindig rosszul érezte magát miatta.

– Kérlek, mondd, hogy közel laksz a Starbuckshoz!

– Úgy fest, eléggé érdekelnek a személyes adataim – mondta, és a szeme olyan incselkedőn csillogott, hogy Izzy legszívesebben összeborzolta volna a haját. – Tuti nem vagy nyuszifőző?

Izzy félrebillentette a fejét, és azon tűnődött, vajon vannak-e háziállatai.

– Van nyuszid?

A pasi szemöldöke felszaladt.

– Miért akarod tudni?

– Rendkívüli módon érdekel, hogy az emberek milyen háziállatot tartanak – felelte, miközben a tekintete végigvándorolt a férfi arcán –, és ha azt mondanád, hogy van egy nyuszid, azt hiszem, téged tartanálak a legérdekesebb férfinak ebben a liftben.

A fickó még jobban elmosolyodott, és a gödröcskéi előbukkantak.

Átkozott gödröcskék.

Szükségem lesz arra a tőrre MOST.

– Szavakkal ki sem lehet fejezni, mennyire sajnálom, amiért közölnöm kell veled, hogy én nem vagyok olyasvalaki, akinek nyúl van a birtokában – válaszolta.

Izzy beharapta az alsó ajkát, hogy visszatartsa a nevetést, majd felnézett rá, és azt mondta:

– Ez valóban tragikus, de talán fontolóra vehetnéd, hogy örökbe fogadsz egyet…

A férfi kicsit közelebb hajolt, és egyszerre fehéren izzó elektromosság töltötte be a liftet. Az arcuk közel került egymáshoz, és Izzy hirtelen nagyon is tudatában volt annak, hogy egyedül vannak egy megállított liftfülkében. Az oxigénforrása most a férfi friss zuhany utáni illata volt, és ő addig akarta belélegezni, amíg hiperventilálni nem kezd.

– Esküszöm, ha nem lenne már macskám, könyörögnék neked, hogy menjünk el a menhelyre, és válasszunk ki egy nyuszit – mormolta rekedt hangon a férfi.

– Van… macskád? – kérdezte majdnem suttogva, letaglózva a felismeréstől, hogy még egy szívbe szúrt tőr sem tudná megvédeni, ha Blake macskás típus lenne.

– Kettő is van – mondta pajkos vigyorral.

Tudta. Valahogy tudta, hogy kikészíti őt és intim testrészeit.

– De mocsok vagy – mondta Izzy, és képtelen volt visszatartani a mosolygást.

– Szükségem lesz arra a számra – válaszolta, elővette a telefonját, és várt.

Izzy épphogy kibökte a tíz számjegyet, amikor a liftben lévő piros telefon csörögni kezdett.

– Valószínűleg vissza kéne kapcsolnunk ezt az izét, mielőtt a hatóságok megérkeznek – mondta a férfi, miközben az állkapcsa egy kis megfeszít/kienged dolgot csinált, amit Izzy órákig el tudott volna nézegetni.

– Aha – mondta, egy lépést hátrálva a férfitól, és megérintette az ajkát. – Nem akarom felvenni azt a telefont.

– Félsz, hogy bepánikolsz, és belekiabálod, hogy „ördögi mosoly”? – Kérdezte, miközben kiengedte a vészleállító gombot.

– Ja. – Izzy figyelte, ahogy a számjelző újra elkezdett visszaszámolni, miközben folytatták az ereszkedést, és azon tűnődött, mit tenne a férfi, ha most átnyúlna mellette, és újra megnyomná a gombot.

Blake

Blake rákattintott a „mentés”-re a táblázaton, és a karórájára pillantott, az elmúlt órában már tizedszer. Negyed hat volt, épp most lett vége az utolsó megbeszélésének, és még be kellett fejeznie néhány dolgot, mielőtt leléphetett volna. Általában sokáig dolgozott – legalább hétig –, de nem tudott koncentrálni, mióta összefutott a starbucksos csajjal az Incite liftjében.

Mégis mekkora volt az esélye?

Legkevésbé sem vágyott párkapcsolatra. Ő és Skye még csak három hete bontották fel az eljegyzésüket, és úgy tervezte, hogy még nagyon sokáig szingli marad.

Mondjuk, örökre – az is rohadt jól hangzott az adott pillanatban.

De volt valami a starbucksos csajban, Amyben. A sok őszintétlenség után Skye részéről, amik a Hatalmas Hazugságának előhírnökeiként halmozódtak fel, üdítő volt olyasvalaki közelében lenni, aki ennyire nyíltnak látszott. Összesen csak öt percre találkozott vele, szóval gyakorlatilag semmit sem tudott róla, de a „csak hadd magyarázzam meg”-féle exmenyasszonyához képest azt a nőt hitelesnek érezte.

És ettől valahogy felvillanyozódott.

Blake utálta a csevegést – és a legtöbb embert úgy általában –, a vele való beszélgetés mégis szórakoztató volt. Miután nemrégen elváltak útjaik, küldött neki egy gyors SMS-t, csak hogy meglegyen neki az ő száma.

Próba 1-2-3.

A lány rögtön válaszolt: Most meg ki a nyuszifőző? Épp csak elhagytam az épületet, és máris üzengetsz. Kicsit megszállott vagy, Joe Goldberg?

Megállt, hogy válaszoljon: Említettem már, hogy az egyik macskám vak?

Mert a lány arckifejezése állati nagy volt, amikor ő a liftben megemlítette, hogy macskái vannak.

Válasz: Veszedelmes alak vagy, és valószínűleg blokkolnom kellene téged az efféle ocsmányság miatt. Továbbá egy véletlenszerű megjegyzés: ha ma este felhívsz, mindenképpen legyenek a cicák a közelben, hogy halljam a nyávogásukat.

Basszus, már nagyon várta, hogy felhívhassa a lányt.

Elképesztő bolondság az egész…

– Kopp-kopp.

Felnézett, és Pam Carson – a HR-menedzser – hajolt be az irodája ajtajában.

– Szia, Pam! – köszönt, és remélte, hogy gyors lesz a dolog.

– Szia! Figyelj, Isabella Shay, az új generalistánk ma kezdett, és csak be akartalak mutatni, mielőtt hazamegy. Ha van egy kis időd – mondta a nő mosolyogva.

– Persze – felelte.

Blake tulajdonképpen magasról tett az új generalistára, ha teljesen őszinte akart lenni. Pam és az egész HR-részleg úgy működött, mint egy olajozott gépezet. Technikailag, a szervezeti diagramon az ő csapatához tartoztak, de hacsak nem történt valami szokatlan dolog, a HR-igazgató intézett mindent, és ő nagyon keveset érintkezett velük.

Kivéve, amikor Pam néhány havonta megjelent nála, hogy bemutasson neki egy új alkalmazottat.

– Isabella, ő itt Blake Phillips, az egyik alelnökhelyettesünk.

Pam félreállt az ajtóból, mire egy barna hajú, fiatal nő mosolyogva könnyed integetésre emelte a kezét. Blake kinyitotta a száját, hogy azt mondja, „örülök, hogy megismerhetem”, de az irodája előtt álló nő pontosan úgy nézett ki, mint… – nem, a rohadt életbe, ő volt! – Starbucksos Amy.

Mi a fészkes fene?

Izzy

– Ugye most szórakozol velem? – Izzy tudta, hogy úgy virul a feje, mint egy kisgyereké, aki épp egy fagyit néz, de mi mást tehetett volna, mint hogy vigyorog? A sors szó szerint újra és újra hozzávágta ezt a férfit. – Már megint te? – kérdezte.

– Ez kezd röhejessé válni. – Blake baromi fontosnak tűnt, ahogy a hatalmas irodában a nagy íróasztal mögött ült. Mosolygott rá, de az a ránc visszatért a szemöldöke közé.

– Ti ismeritek egymást? – kérdezte Pam, kíváncsian mosolyogva, és ide-oda járatta a tekintetét kettejük között.

– Az úgy volt, hogy leöntöttem Mr. Phillipset kávéval ma reggel a Starbucksban. – És a számomat is megadtam neki. – Döbbenetesen kicsi a világ.

Blake kissé hátradőlt a székében, keresztbe fonta a karját, és minden porcikájában úgy nézett ki, mint egy cégvezető. Jobb mandzsettája alól egy nagyon drágának látszó óra kandikált ki.

– Pam Isabellának nevezett téged.

– Igen…?

– Nos, én úgy emlékszem, azt mondtad, hogy Amynek hívnak.

Óóó, bakker. Annyira el volt foglalva a férfi helyes pofijával, hogy teljesen megfeledkezett a lopott kávéról. Égett az arca, miközben azt motyogta:

– Oh. Ja, igen. Hát, ez vicces. Valójában nem mondtam, hogy Amynek hívnak. Azt hiszem, te feltételezted, miután megláttad a poharamat. – Elmosolyodott, és megpróbálta megnevettetni a férfit. – Tudod, mi történik, ha az ember csak feltételez valamit.

– Az Amy a második neved, vagy mi? – kérdezte Blake, és nem nevetett.

Izzy hirtelen úgy érezte, mintha bírósági tárgyaláson lenne. A férfi úgy nézett ki, mint egy szigorú bíró – izgató gondolat, amire később még érdemes lesz visszatérni –, Pam pedig olyan volt, mint egy esküdt, aki csendben figyeli a keresztkérdéseket. Izzy kinyitotta a száját, és már éppen fontolóra vette volna, hogy a második nevére vonatkozó kifogásba kapaszkodik, mint az a hazug, akivé a jelek szerint vált, amikor Pam megszólalt:

– Nem, a második keresztneve Clarence. Igaz, Izzy – nem ezt mondtad, amikor kitöltötted a munkavállalói formanyomtatványt? – Pam nevetett, és Blake-hez fordult: – Azt hiszem, azt mondta, hogy a nagyapja után kapta. Isabella Clarence – el tudod képzelni?

Izzy egy pillanatra összedörzsölte az ajkát – basszus, basszus, basszus.

– Az Amy valójában egyáltalán nem is az én nevem. Ez egy, öhm, elég vicces sztori – mondta. Blake feje egy icipicit megbillent, a lány pedig folytatta: – Csak hadd magyarázzam meg!

Pam továbbra is mosolygott, és úgy nézett Izzyre, mintha valami fergeteges történetre várna, de Blake azt az állkapocs-összeszorítós dolgot csinálta, és már egyáltalán nem mosolygott. Inkább nagyon is pipának tűnt.

– Oké, szóval, kicsit csúszásban voltam, és nem akartam elkésni az első napomon az Ellisnél. Kifizettem az italomat, de a sor irtó hosszú volt. Mármint olyan hosszú, hogy már azelőtt le kellett volna lépnem, hogy megkaptam volna a kávémat, világos?

Pamnek még mindig bejött a dolog, szórakozott várakozással hallgatta, de Blake simán türelmetlennek látszott, mint aki tudja a többit, és azt akarja, hogy a lány fogja már be végre.

– Szóval, miután háromszor szólították Amyt, de senki sem jött az italért, én, hát, meglehet, azt mondtam a baristának, hogy én vagyok Amy – folytatta hadarva, lesütött szemmel.

– Na, ne már! – mondta Pam, és Blake-re pillantott, kényelmetlenül nevetgélve.

Izzy megpróbálta a legpajkosabb mosolyát villantani Blake-re, miközben azt mondta:

– De nem jött be, mert a végén az egész italt az itt jelen lévő Blake-re borítottam.

– Khm. – Megköszörülte a torkát. – Azt akarod mondani, hogy elvetted valaki más italát?

– Hát, mármint – kezdte Izzy, és próbálta megértetni vele. – Kifizettem, és ugyanazt rendeltük, szóval…

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem az ő itala volt? – Úgy nézett rá, mintha épp most vallotta volna be, hogy lefejezett egy kiskutyát. – Amy itala szabad préda bárkinek, aki előre fizetett ugyanazért a rendelésért, ezt akarod ezzel mondani?

– Nagyon nem volt frankó dolog, tudom – felelte Izzy, megszégyenülten a pasi sértődött reakciójától.

– Nem tudom, mennyire nem frankó – mondta Blake, a tekintetét úgy szegezve rá, mintha ő lenne a sólyom, a lány pedig az egér, akit túl idegesítőnek talál ahhoz, hogy megegye, ezért csak addig akar vele játszani, amíg bele nem pusztul. – De határozottan tisztességtelen volt.

– Olyan nagyon, nagyon tisztességtelen, Mr. Phillips. – Izzy összeszorította a fogát, és nyugalmat erőltetett magára, mert jobban akarta azt az állást, mint beszólni az ultradögös, túlontúl elítélő Mr. Mellkasnak. Keresztbe fonta a karját, belélegzett az orrán keresztül, és így folytatta: – Fogalmad sincs, hogy ebben a pillanatban mennyire bánok minden egyes, ma lezajlott dolgot, aminek köze volt ahhoz a tisztességtelen kávéhoz. Bárcsak visszamehetnék az időben, és visszacsinálhatnám az egészet, minden egyes pillanatot!

A férfi nem vette le róla a tekintetét, és az arckifejezése kifürkészhetetlen volt.

– Én most lelépek, és hagylak téged dolgozni – mondta Izzy, felhúzva az ajkát, úgy, hogy a fogak kivillantása kínos mosolyra hasonlított. – Nagyon örültem a találkozásnak.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Tényleg?

– Hát persze – mondta Izzy, miközben zavartan felnevetett, és rámosolygott Pamre, hogy tudassa vele, minden rendben van. De abban a másodpercben, amint Pam elfordította róla a tekintetét, Izzy nem tudta megállni, hogy ne csóválja meg kicsit a fejét Blake felé, és ne tátogja neki a „nem” szót.

Ettől a férfi állkapcsa megfeszült, a szeme pedig egy induri-pindurit összeszűkült, amitől Iz úgy érezte, mintha valamiféle pontot szerzett volna.

– Nem is zavarunk többet, Blake – csicseregte Pam, és Izzy hagyta, hogy Pam kikísérje az irodából, és odavezesse a liftekhez. Izzy tudta, hogy épp most rúgatta ki magát, és ahogy erre gondolt, Pam azt magyarázta neki, hogy bár néha arrogánsnak tűnhet, Blake Phillips valójában nagyon kedves fickó. Csak túl komoly és hihetetlenül céltudatos.

Izzy megforgatta a szemét.

Céltudatos.

Szóval ezt így nevezik?

Izzynek úgy tűnt, hogy a férfi célja az, hogy egy igazi pöcs legyen.

Harmadik fejezet

– Iz, a macskád itt van a lakásomban! – kiabálta Josh az emeletről, mialatt a lány megnézte a postaládáját.

– Komolyan? – Izzy felsóhajtott, és a szemét forgatva azon tűnődött, vajon ki járt a lakásában, mióta reggel elment. Vetett egy pillantást az ajtaja felé, és bizony tárva-nyitva volt.

Hála az égnek, az épület főbejáratához kulcs kellett.

A bérház a nagyszüleié volt, a „befektetési ingatlanuk”. A régi épület egy ötvenes években épült, középosztálybeli környék közepén állt, és négy egyszobás lakást kínált. De ahelyett, hogy egyetemistáknak és fiatal pályakezdőknek adták volna bérbe a lakásokat, hogy csinos kis summát keressenek a magas bérleti díjakon, Millie és Burt az épület mind a négy lakrészét az unokáinak adta ki kedvezményes áron.

Izzy hálás volt a jutányos bérleti díjért, valamint a főbérlőkért, akik imádták őt, de ez néhány nem éppen ideális körülménnyel is járt. Először is, már megszámolni sem tudta, hányszor jött haza arra, hogy a nagyapja a lakásában bütyköl, vagy a nagymamája „kicsit rendet rak” nála.

Ráadásul, hogy „mindenkinek könnyebb dolga legyen”, a nagyszülei mindannyiuknak adtak egy-egy másolatot a mesterkulcsról, hogy ne kelljen egyedi zárakkal bajlódniuk.

Néha olyan volt, mintha egy nagy házban lakna az unokatestvéreivel, nem pedig a saját lakásában.

Fiatalabb unokatestvérét, a gyönyörű és vidám Emilyt, aki vele szemben lakott, gyakran rajtakapta, amint beengedi magát az ő lakásába, kölcsönveszi a ruháit, és olyan üzeneteket hagy hátra, mint például: „Nálam van a fekete cipőd – majd hozom.”

Daphne, a másik unokatesója az emeleten lakott, és általában csendes típus volt, eltekintve a cosplaypartiktól, amelyeket néha a szerepjátékos társainak rendezett. Előfordult, hogy beengedte magát Izzyhez, amikor kifogyott a kajából, és nem volt kedve boltba menni?

Igen, előfordult.

De vajon pótolta-e a kölcsönvett ételt?

Nem, nem pótolta.

Josh volt a legjobb lakótárs-unokatestvér a trióból. Munkamániás informatikus volt, így a lány az alkalmi mosókonyhás összefutásokon kívül ritkán látta, és csak akkor piszkálta a cuccait, amikor elfogyott a söre, és nem akart lemenni a boltba.

Izzy felszaladt a lépcsőn, és visszahozta Éjurat, közben elnézést kért Joshtól a fekete szőrszálak miatt, amelyeket a macskája hagyott a flancos, fehér kanapéján. A hatalmas füstfelhőből érkező válasz az volt, hogy „semmi gáz”, mivel a kedvenc unokatesója mellesleg egyfolytában pöfékelt.

Mire végre bejutott a lakásába, és lerúgta a cipőjét, már készen állt a végtelenül sok semmittevésre.

Mert a napja önmagában véve is SOK volt.

Pizsamába bújt (igen, 18:10-kor), fogott egy diétás kólát, és bement a nappaliba, ahol a táskája mélyén ott lapult a zsírfoltos mekis zacskó.

Megragadta a távirányítót, és mivel menekülésre vágyott, bekapcsolta a tévét, miközben elővette a vacsoráját. Éjúr ide-oda járkált a kanapé háttámláján, néha rálépett a nyakára, a maga szokásos szemtelen módján, Izzy pedig nagyot sóhajtott.

Mihez kezdjen most?

Kicsomagolta a hamburgerét, és sírni támadt kedve. Végre megtalálta a tökéletesnek tűnő állást, egy olyan cégnél, amelyet az egész nyavalyás világon a legjobb munkahelynek tartanak, erre ő totálisan elszúrta magának. Sikerült valahogy becsapnia – és sértegetnie – egy rohadt elnökhelyettest a legelső napján.

Mintha ez még nem lenne elég nagy „ó-bakker-szendvics”, olyan mélységesen csalódott Blake alelnök szörnyű karakterívében, hogy legszívesebben elsírta volna magát. Úgy kezdte a napot, mint valami daliás hős egy romkomban – vonzó, sármos, és tele ígérettel –, de aztán egy szempillantás alatt nagyképű, arrogáns, elítélő bunkónak bizonyult.

És ez a bunkó minden valószínűség szerint másnap ki fogja rúgni őt.

És igen, tudta, hogy az egész az ő hibája.

Egy marék sült krumplit tömött a szájába, aztán felkapta a telefonját.

Tudta, hogy rossz ötlet, de nem volt vesztenivalója.

Megnyitotta Blake utolsó üzenetét, és ezt írta:

Szia! Törlöm a számodat ezután, úgyhogy ne akadj ki, hogy egy alkalmazott ír neked. De van egy kérdésem.

Várta a választ, de körülbelül két perc után folytatta az írást:

Oké. Nyilvánvalóan ignorálsz engem, amit megértek. A vezető beosztásod miatt. Mégis beszélhetnék veled egy pillanatra?

Várt még néhány percet.

Halló...?

Elszámolt tízig, majd ezt üzente: Oké, hát, ÉN akkor is beszélni fogok, ha úgy döntesz, hogy nem veszel rólam tudomást.

Izzy belekezdett egy Blake telefonja elleni gyorstüzelő szöveges támadásba, minden szó után megnyomva a „küldés” gombot. Nem volt biztos benne, hogy ez imádnivalóan állhatatosnak tekinthető-e, vagy az utolsó cseppnek a pohárban, de miközben pötyögött, mindkét kimenetelt elfogadta.

Tényleg

Nagyon

Sajnálom

A

Félreértést (azaz Amy kávéjával való szabad rendelkezést, habár neki nyilvánvalóan nem kellett, miután 3x szólították a nevét, én pedig ugyanezt rendeltem és fizettem érte. Még borravalót is hagytam a baristának, és te is TUDOD, hogy az igazi Amy nem).

Én

Egy

Nagyon

Őszinte

Ember

Vagyok,

Aki

Egyszerűen

Elvesztette

A

Fejét

Egy

Pillanatra,

Amikor

Bepánikolt,

Hogy

El

Fog

Késni

Az

Első

Munkanapján

Amikor Izzy úgy érezte, sikerült kifejtenie a mondandóját, véget vetett a sortűznek, és normálisan, felnőtt módjára kezdett el írni.

Nem loptam el semmit, és nem hazudtam a személyazonosságomról. Bár... igazából volt egy hamis személyim a főiskola első évében, amin az állt, hogy Connie Brockman vagyok, de annyira rossz volt, hogy csak egyszer használtam, mert amikor a kidobó öt másodpercnél tovább nézte, bevallottam, és hazamentem.

Amint megnyomta a küldést, MEGINT, csörögni kezdett a telefonja, amitől felsikoltott. Ránézett a kijelzőre, és Blake volt az. Vagy inkább Mr. Phillips? Mi volt ő neki?

AAAAAAAAAAHHHH!

A füléhez emelte a telefont, és a lehető legnyugodtabban beleszólt:

– Halló!

– Komolyan nem tudtam, hogy valaki ennyire idegesítő tud lenni SMS-ben.

A pasinak volt a legmélyebb, legszexibb hangja. Milyen kár.

– Mi, ez? Ez még épphogy csak súrolta a felszínt – válaszolta Izzy.

– Akármennyire is élvezem hallgatni a telefonom öt másodpercenkénti pingelését, úgy érzem, közölnöm kell, hogy nem fogok válaszolni az üzeneteidre.

A lány megforgatta a szemét, és egy újabb sült krumplit dobott a szájába.

– Mert vastag a hüvelykujjad, és nem tudsz lépést tartani?

– Mert nem lenne helyénvaló, ha SMS-eznék egy alkalmazottal.

– Értem. Mi lenne, ha azt írnám, hogy túl beteg vagyok a munkához?

– A legcélszerűbb eljárás az lenne, ha felhívnád az irodát – válaszolta Blake.

– Mi van, ha azért írtam SMS-t, hogy szóljak, hogy az irodai telefonok nem működnek?

Hallotta, ahogy a férfi megköszörüli a torkát, és kíváncsi volt, vajon mi van rajta. Mély hangja udvariasan és hivatalosan hangzott, amikor megkérdezte:

– Miss Shay, tudok valamiben segíteni?

– Miss Shay? Uf! – Izzy hátradőlt a kanapén. – Figyelj! Csak azt akarom mondani, hogy ha ki akarsz rúgni a hazugság miatt, amit abszolút megbántam, és mert olyan bunkó voltam veled, megtennéd, kérlek, most rögtön? Nem bírom elviselni, hogy ez a fejem felett lebeg.

– Nekem semmiféle tervem nincs a foglalkoztatásoddal kapcsolatban. – Úgy hangzott, mint aki abszurdnak tartja Izzyt, és hozzátette: – Pam a menedzsered, tehát egyedül ő hozza meg ezeket a döntéseket.

– De te vagy a főnöke – kontrázott Izzy.

– Aha.

– Én meg beintettem neked.

– Várjunk! Mikor intettél be nekem?

Francba.

– Tudod, mit? Nem fontos – mondta lassan, mentegetőzve.

A férfi meglepetten felnevetett, mintha nem számított volna rá, hogy Izzy mulattatja.

– Azt hiszem, erről lemaradtam – mondta.

– Nagyon gyors vagyok az obszcén gesztusokkal. Ez az én különleges adottságom, de tényleg.

– Úgy néz ki.

– Összefoglalva – kezdte Izzy, mivel képtelen volt felfogni a dolgot –, azt állítod nekem, hogy nem fogsz tenni semmit a kétes viselkedésem ügyében.

– Pontosan.

– Hűha! – Nem tudta elhinni, hogy még mindig megvan a munkája. – Úgy érzem, meg kellene köszönnöm – mondta.

– Akkor…?

– Akkor, köszönöm. Őszintén. – Mély levegőt vett. – Most pedig…, beszélhetnék veled úgy, mint Izzy a kávézóból, nem Izzy a munkahelyről? – kérdezte.

– A csajt, akivel a kávézóban találkoztam, nem Izzynek hívták – felelte szűkszavúan. – Szóval nem igazán tudom, hogyan működne ez a játék.

Izzy egy pillanatra elgondolkodott, támadt egy ötlete, és megnyomta a HÍVÁS BEFEJEZÉSE gombot.

Blake

Blake hitetlenkedve nézett a telefonjára. Szó nélkül letette? Még mielőtt ezt feldolgozhatta volna, megszólalt a mobilja.

Sóhajtott, és felvette.

– Halló!

– Szia, Blake a Starbucksból? – kérdezte a női hang.

– Mit csinálsz?

– Lehet, hogy nem emlékszel rám, de rémlik, hogy nemrég leöntött kávéval egy lélegzetelállító idegen?

– Aha. – Felemelte az üveges Dos Equist a széke mellől, és hosszan belekortyolt, bosszankodva a röhejes helyzeten, amelyben hirtelen találta magát. Nem elég, hogy Amy hazudott, aki igazából egyáltalán nem is Amy, de gyakorlatilag neki dolgozott.

Ez aztán a duplán vesztes szituáció.

Még ha nem is zavarta volna az alkalmi tisztességtelenség, ami pedig rohadtul zavarta, a Starbucksos Csaj szerepelt a bérlistáján, tehát szimplán egy alkalmazott volt. Se több, se kevesebb.

– Tudom, hogy azt mondtad, felhívsz, de nem tudtam várni. Jobban szeretem hallani a beszélgetőtársam hangját – mondta a lány.

– Valóban? – felelte, hátradőlve a székében, és a sör címkéjének egyik sarkát piszkálta a hüvelykujja körmével. Habár korábban még sosem látta a nőt, tökéletesen fel tudta idézni az arcát.

– Igen. – Izzy megköszörülte a torkát. – És valamilyen oknál fogva folyton a te hülye képed villan be az agyamba.

Ez mosolyra fakasztotta, pedig nem is akarta, hogy a lány szórakoztassa.

– Lehet, hogy csak dilis vagy.

Hallotta a kuncogást a hangjában, amikor azt felelte:

– Lehet, de igazából szerintem a szemed az oka.

– A szemem miatt vagy dilis?

– A szemed miatt hiszem azt, hogy vámpír vagy – javította ki a nő.

– Szóval tényleg dilis vagy.

– Egyszerűen csak intenzíven elvetemült szemed van – mondta a lány. – Nem ereszti az embert.

– Fogalmam sincs, mit válaszoljak erre.

– Elegendő lesz egy „parancsolsz?” vagy egy „köszönöm”.

– Szokták az emberek valaha is tudni, hogy miről beszélsz? – kérdezte a férfi.

– Nem tudom… Sosem kérdezem meg tőlük, de megkockáztatom azt az állítást, hogy ritkán. – A hangja ekkor megváltozott, az incselkedő hangnem nyíltsággá szelídült. – Figyelj, Blake, mi idegenek vagyunk, akik többször is egymásba botlottak egyetlen nap leforgása alatt. Biztos vagyok benne, hogy a kávés hazugság miatt szemét alaknak gondolsz, de az életemben alapvetően végletekig őszinte vagyok. Ügyetlen, de roppant őszinte. Szóval, hogy bebizonyítsam, hogy tisztességes vagyok, elmondok neked öt, kínosan őszinte dolgot magamról.

– Oké – felelte, tudatában annak, hogy le kellene állítania a csajt, de túlságosan érdekelte az öt dolog ahhoz, hogy meg is tegye. Goodyear odasétált az íróasztalhoz, nekiment, majd nyávogni kezdett, és körbe-körbejárkált, amíg Blake fel nem vette a látássérült macskát, és az ölébe ültette.

– Először is – kezdte Izzy. – Azt hiszem, tudnod kell, hogy bár felnőtt vagyok, még mindig a babakori kispárnámmal alszom. Semmi bizarr – nem gerjedek arra, hogy kezeslábast hordjak, és úgy tegyek, mintha kisbaba lennék –, de anyám sosem vette ki a párnát a ragacsos kezemből, ahogy kellett volna, így még mindig szükségem van arra a kis púpos négyszögletűre ahhoz, hogy jól aludjak.

Blake megint mosolygott – a fene essen ebbe a csajba!

– Hűha. Tudomásul vettem.

– A második dolog, hogy legalább heti négyszer nagy pizzát szállíttatok házhoz, habár egyedül élek.

– Mit nézel, miközben megeszed? – kérdezte, azon tűnődve, milyen lehet a lány lakása.

– Én nagyon is a szokások rabja vagyok, így két lehetőség van. Vagy bekapcsolom az Új csajt, és újranézem a már látott epizódokat – komfort tévézés, vagy pedig A farm, ahol élünköt nézem.

– Most csak szívatsz. – A nagymamája imádta a Farmot, és sajnos ő is látta már szinte az összes epizódot.

– Á, nem teszek ilyet. A nagyim imádja ezt a sorozatot – válaszolta a lány –, szóval úgy nőttem fel, hogy mindig ezt néztük, amikor átmentem hozzá. Esküszöm, a filmbeli Charles Ingalls tönkretette számomra a férfiakat azzal, hogy olyan átkozottul tökéletes.

– Tényleg baromi magasra tette a lécet, mi?

– Olyan Mount Everest-szintre, az tuti – felelte.

Zacskózörgést hallott, és megkérdezte:

– Ez egy gyorséttermi zacskó, amit hallok?

– Charles Ingalls soha nem hozna ilyen helyzetbe, hiszen egy úriember sosem kérdezősködik – mondta. – De ha mindenképpen tudni akarod, eltaláltad. Ebben a szent pillanatban épp McDonald’s van az ölemben.

– Mázlista. – Nem tudott visszaemlékezni, mikor evett utoljára gyorskaját. – Nekem egy energiaszelet volt a vacsorám.

– Mint olyasvalaki, aki nemrégiben kényelmetlen, de nem minden élvezet nélküli hosszúságú időn keresztül tapogatta a mellkasodat – kezdte –, bizton állíthatom, kizárt, hogy a mellizmaid ilyen lenyűgözőek lennének, ha transzzsírokkal és sült krumplival tömnéd tele őket.

– Te most megdicsérted a mellizmaimat?

– Higgadj le, ez csak egy megfigyelés volt. Nem más, mint hogy az ott egy könyv, az egy autó, azok meg mutatós mellizmok.

Nem igazán értette, hogyan képes megnevettetni a csaj, amikor korábban halálra idegesítette…

– Én bóknak veszem, akármit is mondasz – felelte, miközben megvakargatta Goodyear fejét.

– Ahogy tetszik. Őszinte kérdés: tudsz egykezes fekvőtámaszt csinálni?

– Valószínűleg…

– Lenyűgöző. Elraktározom ezt a kis morzsát, hogy később visszatérjek rá. – Egy kis hang szaladt ki a torkán, és így folytatta: – Oké. Harmadik tény rólam. Továbbá remélem, hogy te is készülsz a tieiddel.

– A mijeimmel?

– A te öt tényeddel, Phillips. Ez fontos.

– Soha nem mondtam, hogy én…

– A hármas számú – mondta olyan hangnemben, amilyet egy tanár használ, ha egy diák félbeszakítja. – Kissé megszállottja vagyok a Reylo-fanficnek.

– Őszinte leszek: nem tudom, mit jelentenek ezek a szavak – érkezett a felelet.

– Nem tudod, mi az a fanfic? – kérdezte a lány.

– Hát, csak úgy nagyjából – mondta. – Valami olyasmi, hogy emberek új történeteket találnak ki már létező művekről, nem?

– Igen. – Kissé lenyűgözöttnek hangzott, amikor hozzátette: – A Reylo pedig a Kylo Renről és Reyről szóló történetekre vonatkozik.

– A Star Warsból?

– Igen.

– Á, oké – mondta, pedig nem igazán értette.

– Hah, nyilvánvalóan nem érted, és ez rendben van. Majd a hármasodra én is biztos azt mondom: „Á, oké”, amikor te következel.

– Én nem…

– Négyes számú tény – harsogta mosollyal a hangjában: itt nőttem fel, van egy bátyám, aki alapvetően idegesítőnek tart, és rövid ideig híres voltam nyolcadikban, amikor virálissá vált egy videó rólam, amint leesek a suli lépcsőjén.

– Szükségem lesz egy linkre, különben nem igaz – mondta Blake, és elfordította a fejét, hogy ne menjen tele szőrrel a szája, amikor Goodyear elkezdett körbe-körbe járni a mellkasán, mert próbált kényelmesen elhelyezkedni.

– Máris küldöm – nevetett a lány, és Blake telefonja jelzett egy SMS-értesítést. – De ha kigúnyolod a hajamat, esküszöm mindenre, ami szent, hogy beléd szúrok egy jégvágót.

– Van jégvágód? – kérdezte a férfi.

– Dehogyis. Van egyáltalán bárkinek? Szüksége volt valakinek a történelem során valaha is jégvágóra, leszámítva a… jégszüretelőket?

– Nem hiszem, hogy létezik olyan, hogy jégszüretelő – mondta Blake.

– Egyetértünk, hogy nem értünk egyet. Rendben. Készen állsz az ötös számúra?

– Nem tudom. Készen állok?

– Nem is tudsz.

– Akkor nem.

– Jól van. – Úgy hangzott, mintha hatalmasat sóhajtott volna. – Ötödik. Tavaly totálkárosra törtem a kocsimat, amikor tüsszentettem az autópályán.

A férfi megrázta a fejét, és nem állta meg, hogy ne mosolyogjon. Már megint.

– Ja. Több információra lesz szükségem.

– A lábam önkéntelenül rátaposott a fékre, amikor tüsszentettem – magyarázta –, ami miatt egy Honda CR-V hátulról belerohant a Civicembe, ami egy Ford Expedition oldalába lökött.

– Furcsa, hogy le vagyok nyűgözve attól, hogy emlékszel az érintett járművek gyártójára és típusára? – kérdezte, és akarata ellenére felnevetett.

– Egyáltalán nem. Hihetetlenül lenyűgöző vagyok, tehát jogosan érzed így.

– Ilyet én nem mondtam – vágott vissza a férfi.

– Tudom, de így értetted – felelte. – Oké, most te.

– Nem, köszönöm.

– Jól van, akkor én teszek fel öt kérdést.

– Van más választásom? – kérdezte, tudván, hogy be kell fejeznie a beszélgetést, és le kell tennie azt az átkozott telefont. De – a fenébe is – volt valami a lányban, ami arra késztette, hogy tovább időzzön.

– Oké. Az első. Hol nőttél fel, és hova jártál főiskolára?

– Ez két kérdés – válaszolta, miközben a másik macska is megjelent az ajtóban.

– Mivel egy mondatba foglaltam mindkettőt, ez egy kérdés.

– Naná, hogy az – mondta Blake, és elvette a karját, hogy Gödör az ölébe ugorhasson. – Omahában nőttem fel, és Minnesotában jártam főiskolára.

– Tagja voltál valami diákszövetségnek? – kérdezte Izzy.

– Nem, de kosárlabdáztam.

– Menj már – én is!

– Tényleg? – Blake-nek a lány nem tűnt különösebben sportosnak, de ez talán azért volt, mert teljesen lefoglalta a lába a magas sarkú cipőben, és egy kicsit megfeledkezett minden másról. – Hol?

– La Vista Gimi.

– Szóval… nem a főiskolán. Vettem. Nem feltétlenül releváns, de elnézem. – Megint mosolygott, a francba. – Mesélj róla!

Elmesélte neki, hogy kilencedikben csak azért ment el kosarazni, mert a barátnője, Lindy akart járni, és hogy az idény során összesen két pontot szerzett. Arról fecsegett, hogy több száz kört futott a kihagyott büntetők miatt, és azzal fejezte be a történetet:

– Igen, az edzők utáltak, de érzésem szerint talán ők is tanultak tőlem valamit.

– Szerintem valószínűleg szimplán utáltak téged.

– Lehet. – Mintha a Farm főcímdalát hallotta volna a háttérben, mielőtt a lány folytatta: – Oké. Második. Mérges voltál, amikor ma reggel leöntöttelek kávéval? Csak őszinte választ kérek.

Istenem, mindez tényleg egy napon történt? Hosszú egy nap volt. A söréért nyúlt, és azt felelte:

– Az őszinte válasz – és ezt csak azért mondom, mert a ma este után nem fogunk többet beszélgetni – az, hogy amikor rám öntötted a kávét, az egy kedves meglepetés volt.

– Az volt? – kérdezte Izzy egészen halkan.

– Persze. Nem gyakran fordul elő, hogy egy vicces, bájos, gyönyörű lány – bár nekem már nem gyönyörű, mert most már csak egy alkalmazott – felbukkan a semmiből, és elkezdi dörgölni a mellkasodat egy kávézóban.

– Ez mind illik rám. – Blake hallotta a lány lélegzet-visszafojtott nevetését. – Beleértve a már nem gyönyörű alkalmazottat is.

– Ja – értett egyet, ami furcsamód nyugtalanította.

– Oké, a hármas számú – mondta Izzy. – Mi a…

– Hármas? – kötekedett a férfi, megriasztva Gödröt felemelt hangjával. – Hogy lehet ez a harmadik? Kezdenek komoly kétségeim lenni a felvételi eljárásunkkal kapcsolatban.

A lány ismét felnevetett.

– Sss! A hármas…

– A hármas számú. Amikor beléptél a liftbe az Incite-nál – szakította félbe a férfi –, egyből azon agyaltam, hogy megnyomom a stop gombot, és megnézem, mi sül ki belőle. Úgyhogy amikor tényleg megtetted…, basszus, olyan volt, mint egy Nagy Sorsszerű pillanat.

Izzy nem nevetett, nem szólt semmit, Blake pedig hátraejtette a fejét, hogy a plafont bámulva azonnal megbánja, hogy az az idióta szája tényleg hangosan kimondta ezeket a szavakat.

– Ott vagy? – szólt Blake egy pillanat múlva.

Hallotta, ahogy Izzy megköszörüli a torkát.

– Szóval van rá mód, hogy visszamenjünk…

– Nem. – Kinézett az ablakon, a város fényeire, és érezte, hogy a csalódás súlyos terhe telepszik rá. – Vannak szabályok, én pedig rendelkezem erkölcsökkel. Függetlenül az Amy-ügytől, Isabella Shay a csapatom tagja, ennélfogva tabu – mondta.

– De én…

– Igazából, azt hiszem, most már mennem kéne. – Felkapta Goodyeart és Gödröt, felállt, és a konyha felé indult. Meg kellett etetnie a macskákat, és folytatnia az életet Starbucksos Csaj nélkül. – Ugye tudod, hogy nem SMS-ezhetünk és telefonálhatunk többé? – kérdezte még.

– Hát… – kezdte, és valami a lány hangjában arra késztette Blake-et, hogy megtorpanjon. Figyelmesen hallgatta. – Isabella Shay a beosztottad, így határozottan nem lenne szabad munkaidő után kommunikálnod vele. De ha időnként kapnál egy-egy random üzenetet Amytől, egy csajtól, akivel a Starbucksban találkoztál, az olyan rossz dolog lenne?

Franc, franc, franc – gondolta, miközben tudta, mi a helyes válasz. A munkahelyi etikát illetően nem léteztek szürkezónák – ebben ő teljes szívvel hitt. Úgyhogy nem értette, mi a fene ütött belé, de kimondta:

– Talán nem.

– Oké. Most mennem kell. Szia!

Mielőtt Blake egy szót is szólhatott volna, a hívás véget ért. Megrázta a fejét, bement a konyhába, és a cicákat a mellkasához szorítva felkapta a macskaeledelt, miközben azon tűnődött, ki is lehet valójában Isabella Shay.

És amint letette a tálat a padlóra, és lerakta a macskákat, kapott egy SMS-t: Szia, Amy vagyok a Starbucksból.

Negyedik fejezet

– Általában nem lesz részed ilyesmiben, de mivel ma velem tartasz, szerencsés napod van.

Izzy felkapott egy jegyzettömböt és a kávéját, majd követte Pamet a tárgyalóterem felé.

– Unalmas?

– Ha kibírod ebédig anélkül, hogy elbóbiskolnál – mondta, és Izzyre pillantott –, meg leszek lepve. Mindenképpen hozz magaddal egy nagy bögre kávét!

Izzy nem igazán vágyott arra, hogy végigüljön egy uncsi megbeszélést, de egy kicsit érdekelte a folyamat. Ez volt az éves juttatások megújításának stratégiai ülése, ahol a jelenlegi biztosítási tanácsadójuk felülvizsgálja a következő évre vonatkozó lehetőségeiket, amelyeket Pam aztán sorjában áttekint az Ellis igazgatótanácsával, akik aztán a végén jóváhagyják a tervet. Izgalmas? Nem. Érdekes? Izzy tulajdonképpen azt gondolta, hogy igen, de mindig is szerette az adminisztratív bürokráciát; gyerekkorában az „üzletasszony sok-sok aktával” volt az abszolút kedvenc szerepjátéka.

Pam bemutatta őt az előadást tartó tanácsadónak, Kellinek, mielőtt helyet foglaltak a hatalmas konferenciaasztal körül. Korán érkeztek, ezért Pam cseverészett a többiekkel, miközben Izzy a jegyzettömbjébe firkálgatott.

Pont, mielőtt a megbeszélés elkezdődött volna, meghallotta az Ő hangját. Halkan beszélt, de a lány füle határozottan érzékelte Blake-et a teremben, és minden önfegyelmét bevetette, hogy ne forduljon oda, és ne nézzen az ajtó felé. Előző este órákon át SMS-ezett vele, semmitmondó üzeneteket váltva tévéműsorokról és háziállatokról, de ő most Izzy volt, a HR-es, nem pedig Amy a Starbucksból, így felesleges volt egyáltalán feléje nézni.

Kelli belekezdett a prezentációjába, a munkahelyi tendenciák, referenciaadatok és a költségelemzések diáit, egyiket a másik után vetítve, arról, hogy mennyibe kerültek a terveik az előző évben, valamint a következő évre vonatkozó előrejelzéseket. Izzy eleinte bőszen jegyzetelt, de pár óra elteltével elvesztette a lendületét, és áttért pusztán a figyelésre.

Pam nagy bögre kávéra vonatkozó tanácsa immár értelmet nyert.

Éppen, amikor már kezdett elnehezülni a szemhéja, a tárgyalóasztal másik végéből egy kérdés érkezett:

– Ezek a számok tükrözik az évközbeni változást? Ezt nem láttam az adatok között. – Mivel mindenki a kérdezőre nézett, Izzy hagyta, hogy a tekintete felkeresse őt. Fejét Blake hangja felé fordította, és a gyomra összeszorult, amikor ránézett. Óóóóó, jesszus!

Mi volt ő, a francos király? Ugyanúgy egy tárgyalószéken ült, mint bárki más, de volt benne valami, ami csak úgy ordította, hogy VEZETŐ. Talán a testtartása volt az, a szuperhőshöz méltó terjedelmű, elképesztő mellkasa, vagy a tekintetéből áradó, magabiztos intelligencia; Izzy nem tudta, hogy „az” pontosan micsoda, de a férfi uralta a termet.

Ismét kifogástalanul volt felöltözve – tökéletes öltöny (ezúttal szénszürke), vasalt ing, nyakkendő –, ám aznap szemüveget viselt. Markáns orrán egy divatos keret ült, amitől olyan volt, mint a kozmosz legintelligensebb és legdögösebb emberi lénye. Okosnak és olyan szexinek nézett ki, hogy a lány azon tűnődött, vajon hány nő fantáziálhat róla a teremben, abban a percben.

Úgy saccolta, hogy az összes, és minden kétséget kizáróan meg tudta erősíteni az egyiket, azaz saját magát.

Mintha meghallotta volna a gondolatait, a férfi szeme az övére szegeződött. Kelli megválaszolta a kérdését, és úgy tűnt, hogy rá figyel, de a tekintete épp csak egy picit balra volt Kelli helyzetéhez képest, teljesen Izzyre összpontosítva, miközben az állkapcsa azt a kis feszítő/ellazító dolgot csinálta.

Hű!

Ha a férfi érdekes volt, amikor a liftben bájolgott, akkor egyenesen megigéző volt, amikor most a lányra nézett, mintha megannyi gondolat kavargott volna a fejében, amelyet nem volt hajlandó megosztani. Izzy beharapta az ajkát, és állta a férfi tekintetét, kicsit megemelve az állát, csak hogy biztos ne gondolja azt róla, hogy zavarba jön tőle.

– Ez válasz a kérdésedre, Blake? – kérdezte Kelli.

– Igen, köszönöm, Kelli – bólintott Blake.

Izzy megint a jegyzettömbjére fordította a tekintetét, felvette a tollát, és visszatért a jegyzeteléshez. Tennie kellett valamit, bármit, különben valószínűleg addig bámulná Blake-et, amíg valaki nem szembesíti őt a szemérmetlen bámulásának zaklató célzatával.

Amikor a megbeszélés végre befejeződött, követte Pamet kifelé az ajtón, és azon tűnődött, hányan távoznak közte és Blake között.

Vajon a férfi még mindig a konferenciaterem hátsó részében időzik, és adatokat vitat meg azokkal az emberekkel, akiket érdekelnek az adatok, vagy közvetlenül mögötte távozik, nagy teste csupán centiméterekre az övétől?

Pici borzongás futott végig a gerincén a gondolatra, és egy szemforgatással nyugtázta a saját hülyeségét, miközben visszaindult az irodája felé. Szerencsétlenségére a kardigánja öve beakadt az ajtó zsanérjába, és hátrarántotta őt.

– Áhh! – Lenézett oda, ahol az ajtó fogva tartotta, épp, amikor Blake a kijárathoz közeledett, két másik, jól öltözött vezetővel társalogva.

A lány átnézett a válla fölött, és egyik kezével odanyúlt, hogy a lehető leggyorsabban kiszabadítsa magát.

– Izzy? – Pam megállt, és megfordult.

Blake és társai ebben a pillanatban értek az ajtóhoz, és Izzy figyelte, ahogy a férfi tekintete a másodperc töredéke alatt felfogja a helyzetét. Majdnem úgy tűnt, mintha mosolyogni készülne – de csak majdnem.

– Várj csak! – mondta aztán. Közelebb lépett, kölnije úgy kavargott a lány érzékszervei körül, mint valami olfaktorikus partidrog. – Úgy néz ki, fennakadtál – tette hozzá.

– Egy kicsit – felelte, és úgy érezte magát, mint egy idióta.

– Tessék. – Ha nem Blake lett volna az, tudta, hogy nem érezte volna az ujjbegyeit. Fél másodperc alatt leoldotta az övét a zsanérról, ezzel kiszabadítva őt; az érintése tisztán gyakorlatias volt. De a bal keze – csak az ujjbegyei legeslegvégével – a lány derekán pihent abban az ezred másodpercben, amíg eloldotta őt az ajtótól.

És most a nap hátralévő részében újra és újra át fogja élni ezt az aprócska kis ujjbegyes „előjátékot”.

– Köszi – mondta udvariasan mosolyogva, mielőtt elsprintelt volna, már amennyire nyolccentis cipősarokkal lehetséges volt.

A nap hátralévő része áldásosan eseménytelenül telt, sehol egy Blake, és a lány megkönnyebbülten felsóhajtott. Pam már Izzy első napján célzott rá, hogy nem túl gyakran látják a pasit a részlegükön, és bár olyan szemrevaló volt, hogy összefutott tőle a nyál a szájában, és a raktárhelyiségekben játszódó forró szexjelenetekről fantáziált, örült ennek a hírnek.

Mert az olyan férfiaktól, mint Blake, az olyan nők, mint Izzy, kétbalkezes idiótává válnak, és neki nem állt szándékában ezt a szerepet játszani. Úgy érezte, hogy az Ellis lehet számára az ugródeszka, a hely, ahol megalapozhatja a szakmai karrierjét, és megkezdheti a felkapaszkodást, ezért nem fogja hagyni, hogy Blake alelnök dögössége ezt elszúrja neki.

Blake

Blake elővette a telefonját, és írt egy SMS-t: Most fejeztem be a macskahányás feltakarítását, ha esetleg kíváncsi vagy, hogy telik az estém.

Leült a kanapéra, és nyugtalanságot érzett. Nem tudta eldönteni, vajon ennek ahhoz van-e köze, hogy látta Izzyt/Amyt a munkahelyén, hogy nem hallott felőle, mióta hazaért, vagy ahhoz a valós körülményhez, hogy épp most takarított fel négy különböző helyről undorító macskahányást, de úgy érezte, tennie kell valamit.

Megrezdült a telefonja.

„Amy”: Vigasztaljon az a tény, hogy rettentően irigylem, hogy most éppen a meleg lakhelyeden vagy, és undi dolgokat takarítasz. Mennyeien hangzik.

Blake: Te hol vagy most?

Amy: Maradjunk annyiban, hogy sétálok egyet.

A férfi a lakása hátsó üvegfala felé pillantott.

Blake: Az esőben?? A sötétben??

Amy: Jobbat is el tudnék képzelni, de hamarosan hazaérek, és valószínűleg forró zuhanyba fojtom magam, és soha többé nem leszek hajlandó kiszállni a víz alól.

Dörgött az ég, és Blake az égen cikázó villámokat nézte.

Blake: Most ezt komolyan gondolod?

Amy: Nem nagy ügy. Lerobbant a kocsim, de mindjárt hazaérek.

Nemcsak hogy zuhogott, de amolyan heves zivatar is volt, ő meg kint sétál? Egyedül? A sötétben?

Blake: Milyen közel vagy?

Amy: Húsz perc, és otthon leszek.

Blake: Húsz perc? – Felkapta a kulcsait a dohányzóasztalról, és felállt. – Add meg a helyzeted!

Amy: Nem. Megvagyok.

Blake kiment a folyosóra, és felkapott néhány törülközőt az ágyneműtartóból és egy kapucnis pulcsit a gardróbszekrényből.

Blake: Már amúgy is elindultam, úgyhogy ez nem nagy ügy. Csak dobd át, hogy hol vagy!

Amy: Blake alelnök nem viheti el Starbucksos Amyt. Már majdnem otthon vagyok. Ne aggódj! Azért köszi!

Nem tudta, miért, de a stressz-szintje az egekben volt a gondolattól, hogy a lány kint van a viharban, teljesen egyedül.

Blake: Márpedig Blake a Starbucksból elmegy kocsikázni. Mondd meg, hol vagy! – üzente.

Amy: Az én hősöm! Ismered azt a Burger Kinget, ami ott van az autópályán, a Dodge-nál?

Blake: A BK-nél vagy?

Amy: Úgy tíz perc múlva ott leszek.

Blake: Hol vagy ebben a másodpercben?

Amy: A sztráda szélén sétálok, valahol a Dinkers kijárat és a Dodge között.

A lány megadta a helyzetét, ami nem volt túl messze Blake lakásától. A férfi beszállt a kocsijába, és elszáguldott abba az irányba, küszködve azzal, hogy lásson az özönvízben, pedig az ablaktörlő maximumon járt. Nem hiszem el, hogy ebben sétál. Miért nem hívott valakit? Hunyorgott, mindenütt kereste a lányt, amikor a Burger King közelébe ért, és akkor meglátott egy elmosódott sziluettet a sötétben.

Az országút mentén sétáló sötét, görnyedt alak alig volt kivehető a leállósáv szélén. A férfi bekapcsolta a vészvillogót, lelassított, és lehúzta az ablakot, hogy a lány láthassa, hogy ő az, és nem valami kretén, amikor megállt mellette.

– Én vagyok az. Szállj be! – kiáltotta.

Az esőben nem láthatta az arcát, de a lány annyit biztos látott, amennyire szüksége volt, mert nekirohant – szó szerint – a kocsijának. Kivágta az ajtót az anyósülésnél, és úgy nézett ki, mint aki készen áll bepattanni, amikor megtorpant.

– Teljesen eláztam. Nem akarom tönkretenni a szép ülésedet – mondta a vihar hangját túlkiabálva, az ülést nézve.

– Szállj be! – kiáltotta újra Blake, és legszívesebben megragadta volna a karját, hogy berántsa végre az autóba. – Nem lesz semmi baja!

A lány beszállt a kocsiba, becsapta az ajtót, és ahogy leült, a férfi látta, hogy bőrig ázott és reszketett. Blake hátulról előkapta a törülközőt és a kapucnis pulóvert, és odaadta neki.

– Atyaég, annyira szeretlek – sóhajtotta, fogta a törülközőt, és megdörzsölte a fejét, mielőtt csak úgy magára tekerte volna, mintha takaró lenne. – Köszönöm.

– Nem tesz semmit – felelte aggódva, hogy a lány továbbra is ilyen hevesen reszket. – Lehet, hogy fel kéne venned a pulcsit.

– Jól vagyok – mondta a lány fogvacogva. – A lakásom az 50. és a Sullivan sarkán van. Köszönöm még egyszer, amúgy.

Blake sebességbe tette a kocsiját, és visszahajtott az útra.

– Szóval, hol is van pontosan a kocsid?

– Úgy kb. két kilométerrel arrébb – válaszolta. – Nagy jából lejutottam vele az útról, így nem jelent veszélyt.

– Bőrig áztál, és remegsz. Le kell venned a vizes felsődet, és vedd fel azt a száraz pulcsit!

Számított valami nagyszájú megjegyzésre, de a nőt nyilvánvalóan a hipotermia gyötörte, mert csak annyit mondott:

– Tartsd a szemed az úton, Mr. Mellkas!

– Szavamat adom – mondta megkönnyebbülten, hogy a csaj hajlandó volt elfogadni a javaslatát.

Feltekerte a fűtést, miközben Izzy környéke felé hajtott, nem törődve a mellette zajló pólóeltávolítással. A lány nyilvánvalóan annyira fázott, hogy már nem foglalkozott az intim szférájával, mert meg sem próbált lehajolni vagy elrejtőzni a többi jármű látóteréből. Nem mintha bárki láthatott volna bármit is, a sötétség és a szakadó eső közepette.

Blake kicsit gyorsabban hajtott, mert elszántan haza akarta vinni a lányt, mielőtt az halálra fagy, de a perifériás látókörébe került a hátán matató keze, amivel kioldotta a melltartóját.

Mi a frász ütött beléd? Koncentrálj az útra, baromarc!

– A lámpánál fordulj be! – szólt Izzy, miközben magára húzta a kapucnis pulcsit. – Aztán az első lehetőségnél jobbra, a Price Avenue-ra.

– Rendben – mondta engedelmesen Blake, bekapcsolta az irányjelzőt, és megköszörülte a torkát.

– Az épületem az a vörös téglás, négylakásos ház, jóval a sarkon túl; úgy egy háztömbnyire. – Kihúzta a haját a pulóverből, és előrehajolt, hogy a kezét a műszerfal szellőzőjéhez tartsa. – Nem akartam, hogy gyere, de hihetetlenül boldog vagyok, hogy mégis eljöttél.

– Miért nem hívtál fel valakit? Nem tudom elhinni, hogy nem ültél csak úgy a száraz autódban, és vártad a segítséget.

– Próbálkoztam a bátyámmal, de nem vette fel – mondta, arcát alig centiméterekre tartva a szellőzőnyíláshoz. – És nem voltam olyan messze otthonról.

– Nem olyan messze?! – Felfoghatatlan volt, hogy az autópálya mellett sétafikált, ahol bárki elgázolhatta volna. – Még negyvenöt percig tartott volna hazaérni, ha addig nem ütnek el, gyilkolnak meg, vagy csap beléd a villám.

– Hé, csak akkor szabad megdorgálnod, ha tudod a második nevemet. ÉS mivel nem tudod, Mr. Mellkas a Starbucksból, neked inkább… – tette hozzá incselkedve.

– Clarence.

Hallotta, hogy elakad a lány lélegzete, és amikor Blake rápillantott, teli szájjal vigyorgott.

– Elfelejtettem, hogy tudod.

– Ez az? – kérdezte Blake, amikor megállt egy lakóház előtt. Látszott, hogy öreg, de jól karbantartott, magas fák vették körül, és valamiért el tudta képzelni, hogy ott lakik Izzy.

– Igen. – Reszkető kézzel nyúlt a kilincs felé. – Nagyon köszönöm, hogy eljöttél értem.

– Semmiség.

– Nem akarsz bejönni egy szeletre abból a forró pizzából, amit rendelni fogok, amint felengednek az ujjaim?

Nem. NEM. Természetesen nem, az egyetlen válasz a „nem” volt. Behúzta a kéziféket, leállította a motort, kihúzta a kulcsot a gyújtásból, és így szólt:

– Majd én rendelek, amíg te forró zuhanyba fojtod magad. Áll az alku?

– De még mennyire áll – válaszolta, és úgy tűnt, elégedett a srác ostoba válaszával.

Az ajtóhoz rohantak, ami feleslegesnek tűnt, mivel Izzy már így is csuromvizes volt. A férfi kivette a kulcsot a remegő ujjai közül, és kinyitotta neki a bejárati ajtót.

– Oké. – Az épület bejáratának gyenge fénye fényesebbnek tűnt a napnál is, ennyi sötétség után. A lány felnézett rá elkenődött szemfestékes, nedves arcából, és azt mondta: – Ne ítélj el a berendezési tárgyaim miatt!

– Sosem tenném.

– Most ezt mondod – felelte, miközben kitárta a jobbról az első ajtót, amely szemmel láthatóan nyitva maradt –, de várj, amíg tényleg meglátod.

Amikor kinyílt az ajtó, úgy tűnt, mintha egy nagymama lakásába léptek volna be. Volt egy rózsaszín díványa, két hozzáillő rózsaszín és arany bársonyfotellel, és a kanapé mögötti falon egy hatalmas, kerti jelenetet ábrázoló festmény lógott. Horgolt terítők borították mindkét kisasztalt, és Blake őszintén meglepődött, hogy a szoba másik felében egy normális tévét lát, nem pedig egy nagy, hetvenes évekbeli dobozt, régimódi nyuszifülekkel.

– Bejön neked a retró – állapította meg, miközben körülnézett a múlt századi dekoráción.

– Ugye viccelsz? – kérdezte. A törülközőt az egyik székre dobta, és felkapcsolta az állólámpát. – Amikor ideköltöztem, a nagyim meglepett azzal, hogy az egész kecót berendezte nekem. Ez volt az ő ajándéka.

– Azta!

– Ugye? – Izzy keresztbe fonta a karját, és meglehetősen törékenynek tűnt az XL-es Bears-pulcsiban. – Elmondom az egész sztorit, miután lezuhanyoztam. A távirányító a dohányzóasztalon van, a sör a hűtőben, a hitelkártyám pedig a táskámban, ha meg akarod rendelni a pizzát.

– Meglesz. – Vajon rendszerint szokása volt, hogy nem zárja be a bejárati ajtót, és hagyja, hogy valaki, akivel épp csak megismerkedett, a táskájában turkáljon? – Menj zuhanyozni!

– Áldjon meg a jóisten – mondta, majd eltűnt a folyosón keresztül a lakás hátsó részében.

– Milyen feltét legyen? – kiáltotta a férfi.

– Bármi, csak ananász ne!

– Vegyes?

– Igen, légyszi, de gomba nélkül. És ne válassz rossz pizzériát!

Blake bekapcsolta a tévét, és egy NFL-meccsre kapcsolt, majd besétált a konyhába. Leadta a rendelést a kedvenc pizzás alkalmazásán, és hallotta, hogy elindul a zuhany, miközben kinyitotta a hűtőt, és felkapott egy üveg Mich Ultrát.

Hogyan képes bárki is úgy létezni, hogy csak ételízesítők, csokis tej, cukormentes üdítő és sör van a hűtőszekrényében?

Visszament a nappaliba, és éppen le akart ülni, amikor egy fickó lépett be a bejárati ajtón. Egy bozontos szakállú pasi Adidas melegítőben, póló és cipő nélkül.

Aztán a tekintete Blake sörére tévedt, és azt kérdezte:

– A sörömet iszod?

Blake válaszra nyitotta a száját, de a fazon felnevetett:

– Csak hülyéskedek. Hol van Iz?

– Zuhanyozik – mondta Blake, és kíváncsi volt, mit szól ehhez a csávó.

– Jó. El kell csórnom pár cuccot. Ne áruld el!

Blake figyelte, ahogy a fickó bemegy a konyhába, felkap három sört és egy bontatlan zacskó tortillacsipszet, majd megfordul, és az ajtó felé veszi az irányt.

– Neki ez így oké? – kérdezte Blake, mert úgy érezte, közbe kellene lépnie, vagy valami.

– Aha. Tartozik nekem – mondta a srác, és úgy mosolygott, mintha nem lenne nagy ügy. – Mondd meg neki, hogy Éjúr ma lehányta az ágyamat, úgyhogy behajtom rajta.

Mi a fenét nevezett el Kirigan tábornokról?

– És te…?

– Ó, úristen, egyértelműen egy seggfej vagyok – válaszolta, és a bal kezébe helyezte a lopott holmit. Kinyújtotta a jobbját, és azt mondta: – Josh vagyok, az unokatesója. Az emeleten lakom.

– Blake – felelte, és utálta a megkönnyebbülést, amit érzett, hogy a srác, aki szemlátomást nagyon jól ismeri Izzyt, családtag, és nem valami komplikáltabb. – A kocsija lerobbant a sztrádán…

– Én megmondtam! – Josh megcsóválta a fejét. – Mondtam neki, miután kigyulladt az önindítója, hogy új kocsit kell szereznie, mielőtt bajba kerül. De tudod, milyen.

Blake-nek valójában fogalma sem volt róla.

– Talán most már hallgatni fog rám.

– Lehet – értett egyet Blake.

– Hát, örültem a találkozásnak – mondta Josh. – Hé, nem jönnél át Éjúrért? – Blake szinte biztos volt benne, hogy a válasz egy határozott nem. – Elegem van a macskájából – tette hozzá az unokatesó az ajtó felé lépdelve, mit sem törődve Blake válaszképtelenségével. – Kérlek, gyere, és szedd össze a bestiát!

Blake úgy érezte magát, mintha az Alkonyzóna egyik epizódjában lenne, amint követte a fickót fel a lépcsőn, és kapott egy macskát, aki az összes karmával végigmászott Blake mellkasán – pöcsfej manőver –, de mire a lány (mert még mindig nem tudott rá úgy gondolni, mint Izzy vagy Amy, szóval addig is „a lány” volt) bejött a nappaliba, a macska már az ölében dorombolt.

A lány megállt, és ránézett, összeráncolt szemöldökkel.

– Éjúr az öledben ül.

– Miért idézi ez azt a kellemetlen képet, mintha Ben Barnes a combomon heverészne?

A lány elmosolyodott.

– Mindenkit utál. Még engem is, az esetek egy részében.

Blake nem igazán értette, hogyan sikerült a lánynak dögösen kinéznie melegítőben, vizes hajjal és bolyhos zokniban, csicsás retró bútorokkal körülvéve, de abban a percben kínosan vonzódott hozzá. Egyszerűen olyan… otthonosnak nézett ki, mint aki épp most zuhanyozott le, és készen áll az esti bekuckózásra.

Mi a fene ütött belém, hogy ilyen idióta gondolatok járnak a fejemben?

– Josh azt mondta, tartozol neki, mert ez a kisfickó lehányta a kanapéját.

– Az az enyveskezű pöcs! – Megrázta a fejét, és hozzátette: – Ha Josh nem etetné folyton szusival, Éjúr nem hányna. Lenyúlta a sörömet?

– Csak párat. Ő vigyáz a macskádra, vagy mi? – kérdezte Blake.

Az ajtócsengő berregett, és a lány felemelte a mutatóujját.

– Elmondom az épület egész történetét, csak előbb ezt átveszem.

– Amúgy a borravalót már ráterhelték a kártyámra, szóval rendben vagyunk.

– Először a fuvar, most meg ez. Köszönöm – mondta a lány, kinyitotta a lakás ajtaját, és kiment a lépcsőházba, hogy fogadja a pizzafutárt. Blake hallotta, ahogy azt mondja „szia, Austin”, és megcsóválta a fejét annak hallatára, hogy a futár úgy beszél hozzá, mintha közeli barátok lennének.

Azon tűnődött, miért van az – mi a franc ütött belé?! –, hogy a lány minden szokatlansága rohadtul elbűvölte. Nem kéne idegesíteniük vagy legalábbis kissé zavarba hozniuk a félmeztelenül kószáló unokatestvérek és a régiségboltba illő bútorok? Miért tették őt ezek a dolgok csak még kíváncsibbá, hogy minden egyes apróságot megtudjon róla?

Baromira össze kellett szednie magát, és eltűnnie onnan a fenébe. Azért ment érte, hogy jó fej legyen, és mert aggódott, de semmi jó nem sülhet ki abból, ha Isabella Shay lakásán lebzsel. Beül szépen a kocsijába, és elfelejti, hogy valaha is tudta, hol lakik a csaj.

Amint befejezték a pizzát.

Ötödik fejezet

Izzy bevitte a pizzát a lakásába, a gyomra üres volt, ami az ételt illeti, ugyanakkor tele volt pillangókkal. Mert – bakker – Mr. Mellkas ott ült a kanapéján, Éjúrral az ölében, és úgy nézett ki, mint egy „dögös, macskabarát pasik” naptár poszteroldala.

Farmert és fekete pulóvert viselt, olyan puha fajtát, amely finoman körülölelte a mellizmait, a lány pedig pislogott, becsukta maga mögött az ajtót, és próbált lazán viselkedni. De – basszus – mi a fene történik az univerzumban?

Ez a férfi, ez az elképesztően sármos és vonzó pasi folyton az útjába került.

Már az is épp elég volt, hogy csak úgy véletlenszerűen összefutottak nyilvános helyeken, de amikor megjelent az autópálya szélén, amikor a legnagyobb szüksége volt rá, alig akarta elhinni.

Mert az elején, amikor a kocsija bedöglött, nyugodt volt. Próbálta hívni a bátyját meg az unokatestvéreit. Amikor egyikük sem vette fel, úgy döntött, inkább kivárja a dolgot. Biztosan jár majd arra egy rendőr, aki meglátja a villogóját, és megmenti őt.

Aztán a vészvillogók is felmondták a szolgálatot, és a telefonja aksija két százalékra merült. Kezdte elképzelni, mi minden történhet: egy autó nekicsapódik az övének, egy sorozatgyilkos akad rá, belecsap a villám, a víz annyira megemelkedik a leállósáv melletti árokban, hogy elönti a kocsiját. Pánikba esett, ezért végül úgy döntött, kiszáll, és gyalog megy.

Öt perc bukdácsolás után a szakadó esőben rájött, milyen irdatlan nagy ostobaságot követett el. Éppen bőgött, amikor megkapta az üzenetet Blake-től, aki szó szerint kimentette a mennydörgésből és a villámlásból.

Szóval, ha hitt volna a sorsban és az effajta elrendeltetéses nonszenszben, márpedig ő SOHA nem hitt benne, akkor most éppen kiakadna. Érezte magán a férfi tekintetét, mialatt letette a pizzásdobozt a dohányzóasztalra, aztán kiment a konyhába két tányérért, és nem tudta, mit mondjon.

Nem érezte magát kínosan, mint amikor a szavakat keresi, de úgy vélte, nem kerülgethetik tovább a forró „mit művelünk” kását.

Aztán mire összeszedte magát, és kilépett a konyhából, már ott volt Josh. Mellkas mellett ült, és egy fél szelet pizzát tömött a szájába, miközben Blake-nek mesélt egy „Plakát-seggfej” elnevezésű játékról, amit ők találtak ki.

– Nézzenek oda! Hát te? Állj le a söröm lenyúlásával, és vegyél fel egy pólót! – Izzy letette a tányérokat, és a szemét forgatta, mivel Josh nem törődött vele, és tovább beszélt. A lány megragadott egy szeletet, és Blake-re nézett, aki őszinte vigyorral hallgatta, ahogy Josh magyarázza a játékszabályokat.

– Na, jó, ez oltári poénnak hangzik – mondta, és Izzy meglepődött, hogy ennyire lazának látja. A tárgyalóban olyan kőkemény üzletember volt, hogy Izzy sosem nézte volna ki belőle ezt a nevetést, mintha az idétlen játékkitalációjuk tényleg vicces lenne.

– Jó, mert te is játszol – mondta Josh.

– Haver, nem! – vágta rá Izzy, és bocsánatkérő pillantást vetett Blake-re, mielőtt elmondta Joshnak: – Csak azért jött, hogy megmentsen a vízbe fúlástól. Nem igazán az a Plakát-seggfej típusú pasas.

– Te meg honnan veszed ezt? – kérdezte Blake, és ravasz pillantást vetett rá.

– Onnan, hogy tudom. Bízz bennem! Komoly a tét, és nem fogsz nyerni.

– Hohó! – mondta Blake összevont szemöldökkel. – Miből gondolod, hogy veszítenék?

– Te még sosem játszottál. Csak higgy nekem! Veszítenél – mondta Izzy, miután leszedett egy darab pepperonit a pizzájáról.

– Szerintem simán nyerhetsz – kontrázott Josh, és úgy forgatta a szemét Izzyre, mintha röhejesnek tartaná.

– Fogd be, te barom – mondta az unokatesójának, miközben a szájába dugta a pepperonit, majd felsóhajtott, és Blake-hez fordult: – Gyere!

Bement a konyhába, a férfi pedig követte.

– Igazad van: nem ismerlek. És biztos vagyok benne, hogy majdnem mindent meg szoktál nyerni. De nem ezt a játékot – mondta, amint Josh hallótávolságán kívül voltak.

Hű… Blake olyan magas volt, valósággal fölé tornyosult, valószínűleg ezért is érezte magát idegesnek és zaklatottnak. Bizonyára semmi köze nem volt a férfi vonzerejéhez, csakis az emberi túlélési ösztönökhöz.

Egy szórakozott kifejezés futott át a férfi arcán, egy lassú mosoly, és ez baromian jól állt neki, amikor azt mondta:

– Biztos vagyok benne, hogy…

– Nem figyelsz rám – szakította félbe Izzy. – Te alelnök-helyettes vagy, aki valószínűleg a havi lakbérünket meghaladó árfekvésű öltönyöket hord. A Plakátseggfej nem neked való.

– Hát, pedig én benne vagyok – jelentette ki Blake, olyan ellentmondást nem tűrő pillantással, amitől a lány egy kicsit zavarba jött. Talán mert elég közel állt hozzá, hogy Izzy érezze a kölnije illatát, és egyenesen a torkát bámulja, ami valahogy nagyon kívánatos volt. – És te leszel a csapattársam.

– Várjunk, ez Páros Plakátseggfej? – Izzy megrázta a fejét. – Kizárt. Az még rosszabb. Nem hagyhatom, hogy játssz – mondta.

– Mégis mit…

– Sss! – Izzy heves fejrázással szakította félbe. – Ezek a fickók vérszomjasak, és hatalmas tétekkel játszanak. Ha veszítesz, nincs kibúvó, meg kell fizetned az árát.

– Megpróbálsz óvni engem? – kérdezte a férfi, kissé összehúzott szemmel.

– Olyasmi. – Megköszörülte a torkát. – Tudod, Josh és a haverjai néhány éve megvettek néhány hirdetőtáblát a városban afféle befektetésként. De van egy óriásplakát, ami borzasztó helyen van, így soha nem tudják bérbe adni.

– Na és…? – kérdezte a férfi összevont szemöldökkel.

– És így a saját szórakoztatásukra használják. – A füle mögé tűrte a haját. – A Plakátseggfej vesztesének az arca egy teljes hónapra felkerül a hirdetőtáblára – tette hozzá.

– Tök komolyan? – kérdezte, és a szája vigyorra húzódott. Hűha, tényleg van egy pajkos oldala a férfinak, amit Izzy szívesen felfedezne, ha nem lenne a főnöke, ő pedig nem egy egyszerű beosztott lenne. – Mit kap a győztes?

– Ő írhatja a feliratot. – Blake nevetni kezdett, amin a lány elmosolyodott, aztán folytatta: – Persze, persze, értem. Ez fergeteges. De most már beláthatod, miért nem játszhat egy magadfajta.

A férfi ettől ingerültnek tűnt.

– Egy magamfajta.

– 2021 augusztusában fent volt az arcom a hirdetőtáblán ezzel a felirattal: „A herpesz bármilyen megjelenési formát ölthet – teszteltesse magát!”

– Édes istenem! – mondta Blake elborzadva, miközben nevetett is.

– Nagyon nem alelnökös, mi?

Úgy tűnt, egy pillanatig elgondolkodik ezen.

– Hát, én nem fogok veszíteni.

Izzy megforgatta a szemét.

– Dehogyisnem, tutira.

– Honnan veszed ezt?

– Ez egy nagyon összetett játék – felelte, és azt kívánta, a túlzottan magabiztos Blake végre megbízna benne.

– Hé! – Josh bejött a konyhába. – Benne vagytok, vagy sem? El akarjuk kezdeni!

Izzy Blake-re nézett, aki rákacsintott, mielőtt azt mondta:

– Benne, de még hogy!

– Tévedés.

Kyle, Josh legjobb barátja a konyhaasztal túloldaláról mosolyogva azt mondta Blake-nek:

– A Haribo később a gumimacikkal vált sikeressé, ám Hans Riegel első termékei valójában kemény, színtelen cukorkák voltak.

– Francba – motyogta Izzy, akit lenyűgözött Blake trivia-tudása, de bosszantotta, hogy nem volt hajlandó egyeztetni vele, mielőtt csak úgy kibökte volna a választ.

– Ez azt jelenti, hogy miénk a pont – mondta Kyle önelégülten, miközben visszatette a kártyát a dobozba. – Hacsak nem akartok fizikai kihívást.

– Vállaljuk a fizikai kihívást – mondta Blake rezzenéstelen arccal. Valószínűleg azt feltételezte, hogy valami könnyű lesz, egy akármilyen sportfeladat, amit egy olyan izompacsirta, mint ő, álmában is meg tud csinálni.

– Dehogyis – mondta Izzy. – Csak eggyel vagyunk lemaradva. Pánikra semmi ok!

– Már késő. Kimondta – szólalt meg Kyle, és belenyúlt a piros dobozba egy kártyáért. – Fizikai megmérettetés lesz.

Izzy felnyögött.

– Megoldom, ne aggódj! – nyugtatta Blake.

Izzy csak a fejét ingatta, és felsóhajtott. Tipikus férfi, feltételezi, hogy tud valamit olyasmiről, amiről fogalma sincs.

– A feladatotok a következő. Rákjárásban, egymás mellett kell lemennetek a lépcsőn, anélkül hogy elesnétek. A kezeteknek és a lábatoknak mindig egyazon lépcsőfokon kell lenniük, azaz négy kéznek mindenkor azonos lépcsőfokon kell lennie, valamint négy lábnak szintén egy adott lépcsőfokon. Továbbá a kihívás során nem beszélhettek egymással; a kommunikáció egyetlen elfogadható formája a nonverbális – instruálta őket Kyle.

– Azt mondtad, rákjárásban lefelé a… – értetlenkedett Blake.

– Továbbá – folytatta Kyle, ügyet sem vetve Blake-re –, az egész feladat alatt énekelnetek kell Adele-től a Someone Like Yout. Van kérdés?

Blake nem jutott szóhoz, amitől Izzy legszívesebben azt üvöltötte volna, hogy „én megmondtam”!

– Mi van, ha nem ismerem azt a dalt? – kérdezte Blake.

– Csak egy csapattagnak kell énekelnie. De hogyhogy nem ismered azt a dalt?

– Te ismered? – kérdezte Blake Izzyre nézve.

A lány úgy nézett ki, mint akit sért a kérdés.

– Persze hogy ismerem. Hogyhogy te nem?

Josh teli torokból elkezdte énekelni Adele-t, és a többiek

– Blake-en és Izzyn kívül – csatlakoztak hozzá. Összesen tízen játszottak – Izzy négyet ismert közülük –, és egyértelműen mind keményebben iszogattak, mint Blake és Izzy.

– Tarthatunk egy egyperces megbeszélést kezdés előtt? – kérdezte Izzy.

– Negyvenöt másodperc – mondta Kyle.

– Megmutatnád nekünk a rákjárást? – Izzy a tornaóráról tudta, mi az a rákjárás, de remélhetőleg ez valami olyan előrenéző verzió volt, amelyet nem ismert.

Josh lehuppant a földre, megtámaszkodott a karján, és hátrálni kezdett. Röhejesen nézett ki, ahogy sápadt, pólótlan felsőtestével rákjárásban mászkált a nappaliban, és ha Izzy nem lett volna olyan feszült, megpukkadt volna a nevetéstől.

– Meg fogtok halni – mondta Ella a fejét csóválva. Ő Kyle barátnője volt, aki általában otthon maradt a játékos estéken. – Kizárt, hogy le bírtok jutni hátrafelé a lépcsőn.

– Az ő lába sokkal rövidebb, mint az enyém – mondta Blake, mintha ez bárkit is érdekelne. Még csak nem is válaszolt senki, mert a játék arról szólt, hogy teljesíteni kell a lehetetlent.

– Oké – mondta Kyle –, készen álltok a kupaktanácsra?

Izzy Blake-hez fordult:

– Gyorsan kell beszélnünk, csupa stratégia. Világos?

A pasi bólintott, és ugyanolyan komolyan nézett, mint a tárgyalóteremben.

– Oké, készen állunk – mondta Izzy.

Josh beállította az időzítőt a telefonján.

– Negyvenöt másodperc stratégia kezdődik… most! – kiáltotta Kyle.

– Lassan haladunk – mondta Izzy –, mindig bólintok, amikor lépnünk kell egyet lefelé.

– Én bólintok – helyesbített Blake, és valamiért Izzy hitt benne, hogy ez a helyes döntés. – És minden lépcsőfokra letesszük a seggünket, csak így tudjuk elérni, hogy ne essünk el.

A lány megerősítette:

– Szóval kezekkel le, fenékpihenő, lábbal le és így tovább?

– Pontosan. – Blake megfeszítette az állkapcsát, mielőtt hozzátette: – És teljes szemkontaktus. Csak rám nézz, nehogy megszédüljünk!

– Oké. És irtó lassan fogok énekelni, hogy megadjam a tempót.

– Ha zuhanni kezdenél – mondta Blake –, felejtsd el a játékot!

– Te is!

– Lejárt az idő!

Az egész társaság kiment a lakásból – az ajtó tárva-nyitva –, hogy a lépcsőfordulóban állva figyelje az eseményt. Csak egy öreg falépcső volt, olyan vékony szőnyeggel borítva, amely semmit sem tompított volna az esésen.

– Ez csak egy pont – fordult hozzájuk Josh, és egy pillanatra elkomolyodott. – Biztos, hogy megéri?

– Minden pont számít – mondta Izzy céltudatosan és készenlétben.

– Egyetértek – mondta Blake, és gyorsan bólintott még egyet.

Egymásra néztek, és Izzynek kedve lett volna nevetni, mert nyilvánvaló volt, hogy a férfi ugyanolyan eszelősen versengő, mint ő. Ahhoz képest, hogy Izzy kicsit sem volt sportos alkat, nehezen tudott valaha is nemet mondani egy kihívásra.

Innen a herpeszes óriásplakát.

Blake és Izzy leültek a lépcső tetején.

– A kihívás kezdetét veszi… MOST! – kiáltotta Kyle.

– I heard – énekelte Izzy, miközben Blake-re nézett. Ő bólintott, és mindketten rákpózba helyezkedtek, mielőtt a kezüket az első lépcsőfokhoz vitték volna. – That you’re settled down.

A férfi ismét bólintott, és mindketten lassan lefelé mozdították a kezüket egy újabb fokkal. Izzy úgy érezte, mindjárt végigszánkázik seggen csúszva a lépcsőn, de Blake arcán tartotta a szemét, és az összehangolt mozdulataikra koncentrált.

A férfi annyival nagyobb volt nála, hogy alig maradt helye a lépcsőn. Neki úgy a nyolcadrésze jutott, és az egész jobb oldala szorosan Blake baljához préselődött.

– That you – found a girl, and you’re – married noooooow – énekelte.

A csoport a lépcső tetején elkezdte énekelni Izzyvel együtt, ami nem volt meglepő, mert Josh és a haverjai majdnem minden hétvégén karaokézni jártak.

Blake megint bólintott, és lassan megmozdították a feneküket, hogy a következő lépcsőfokon megpihenjenek. Újabb bólintás, és lassan megmozdították a lábukat.

– Old frieeend – zengte Izzy –, why are you so shyyy?

A lány Blake-re nézett, de bólintás helyett ő csak vigyorgott a dal hallatára, fogvillantós mosolya előhozta azokat a gyönyörű gödröcskéket.

Azok a gödröcskék pedig olyan csábosak voltak, hogy Izzy arca felhevült, és elnevette magát, amitől a keze megcsúszott, majd fél másodperc múlva már bukfencezett is hanyatt-homlok lefelé a lépcsőn.

– Izzy! – hallotta Blake kiáltását – kimondta már valaha is az igazi nevét? – abban a pillanatban, amikor az épület bejárati ajtajának ütközött.

Szerencsére Blake szenzációsan jó volt a kvízkérdésekben.

Miután elvesztették ezt a pontot – és tíz percre megszakították a játékot, ameddig az egész banda az Izzy szemöldökén keletkezett seb ellátásával foglalkozott –, újra belevágtak. Blake Izzy mellett ült a konyhaasztalnál, és a következő nyolc pontot meg is nyerték.

A Bliz csapat – az ő névválasztása, nem a pasié – immár elképesztően szinkronban volt. Valahányszor kérdést kaptak, összedugták a fejüket, és halkan végigtanácskozták a maguk tizenöt másodpercét.

Persze Izzy minél többet ivott, annál inkább tudatosult benne a férfi termete, illata és mély, dörmögő hangja. Valamint a játékos oldalának megdöbbentő létezése is. Jól érezte magát újdonsült csapattársával, lazán, mintha tényleg barátok lennének.

– Ezt én intézem. Hagyd csak rám! – mondta Izzy, amikor a Ted and Wally’s fagyifajtáit kapták témának.

– A te tudásod junk food vonatkozásban igazán ámulatba ejtő. Meghajlok a zsenialitásod előtt – felelte erre Blake.

Izzy nevetett, és beintett neki, amire a férfi azzal válaszolt, hogy odanyúlt, és konkrétan lehajtotta a lány ujját.

– Na, most láttad – mondta nevetve Izzy.

Olyan volt, mintha már régi barátok lennének, pedig messze nem voltak azok. Nem sokkal éjfél után a játék elérte a mindent eldöntő végpontot, ahol hármas holtverseny alakult ki.

– A fizikai kihívás fog dönteni – mondta Josh a barátaira vigyorogva. – Ahogy lennie kell ebben a játékban.

Tapsvihar tört ki, bár leginkább azoktól érkezett, akik már nem voltak játékban.

– Ezúttal nem hagylak cserben – mondta Izzy halkan Blake-nek, elég közel hajolva ahhoz, hogy belélegezhesse az illatát.

Tekintete a férfi mellkasára vándorolt, mert az a mellkas… – Erre Blake még közelebb hajolt hozzá, és azt duruzsolta:

– A szemem itt van fent.

A lány felnézett a férfi vigyorgó arcába, éppen az övé fölött, egy leheletnyivel. A pillanatnyi flört kitartott, tekintetük egymásba fonódott, és ezalatt Izzy úgy érezte, nem kap levegőt.

– Ideje számot húzni, skacok! – kiáltotta Josh, megtörve a pillanatot, amikor Blake elfordult tőle, és az unokatestvér felé nézett.

Meleg volt odabent, vagy csak Blake miatt volt?

Ők hatan kihúzták a kihívásaikat egy kupac kézzel készített kártyából. Josh és Kyle volt az első.

A fizikai kihívásuk az volt, hogy elfussanak – egyikük a másik hátán ülve – a jóóóóval odébb, a sarkon álló stoptábláig tíz másodpercen belül.

– Lehetetlen – mondta Blake, kinézve a nagy ablakon. – Ez lehetetlen.

– Semmi sem lehetetlen – mondta Kyle, és úgy nézett ki, mint aki tényleg hisz ebben. – Ha eléggé akarod.

Blake úgy nézett Izzyre, hogy a lány érezni kezdett valamit a gyomrában, de a pillanatot elnyelte, amikor mindenki a lakás ajtaja felé viharzott.

Blake is velük ment, ő pedig a nyomába eredt. Az eső alábbhagyott, és már csak szemerkélt.

Az egész csoport éljenzett, amikor Kyle felmászott Josh hátára. Ő meg mikor vett fel pólót? A stratégiájuk az volt, hogy Josh csak a sprintelésre koncentrál, nem fogja Kyle-t, Kyle pedig azon lesz, hogy igyekezzen fenn maradni.

– Érdekes stratégia – mondta Blake, Izzyhez intézve szavait, miközben a versenyzőket figyelte. – Bár úgy érzem, hogy a stratégia itt egy elég erős kifejezés.

– Ja, én max. öt lépést adok nekik – szólt Izzy, és átadta magát a pasi látványának, miközben az nézte, ahogy az idióta unokatesója felkészül a futásra.

Mialatt a kvízjáték zajlott, rájött, hogy nemcsak a férfi jóképűsége miatt szédült meg egy kicsit, hanem az intelligencia, a magabiztosság és a sárm hármas csapása miatt. Biztos volt benne, ha valaki azt kiáltaná, hogy „Úristeeen, itt a zombiapokalipszis!”, Blake pontosan tudná, mit tegyen, hogy mindenkit megvédjen, és megfelelően delegálná a feladatokat.

Mindezt udvariasan.

Természetesen az ő elképzelése szerint a férfinak sok ing nélküli favágást is el kellene végeznie. Végtelen mennyiségű fára lenne szükségük, ha zombik járkálnának errefelé.

– Vigyázz! Kész! RAJT!

Izzy nevetett, amikor Josh futásnak eredt, és olyan erőteljesen lóbálta a karját, ahogy csak tudta. Kyle küszködött, hogy megkapaszkodjon, egy röpke pillanatra Josht fojtogatva, mielőtt a hátába markolt, majd lassan lecsúszott, magával rántva Josht is a földre. Mindketten a járdán kötöttek ki, és úgy néztek ki, mint a hátára fordult, haldokló cserebogarak. Jó egy percnyi nyögdécselés után felültek, és megnézték, mennyire csúnyán horzsolták le a könyöküket.

– Készen állsz? – kérdezte Blake.

A lány elfordította róluk a tekintetét. Blake őt figyelte a jobbjáról. A hangja beszéd közben halk és mély volt, és bizonyára a sör miatt hangzott szuggesztívnek. Izzy vett egy mély lélegzetet.

– Ó, naná. Maximálisan készen állok. Amennyire csak lehet. Mármint ha egy Plakátseggfej Fizikai Kihívással kell szembenéznem.

Mintha a férfi tekintete kiélesedett volna, amikor kiejtette a szavakat, mintha pontosan megmutatták volna neki, mi zajlik a lány perverz kis elméjében. Kurtán bólintott, és motyogott valamit, ami úgy hangzott, mint a „marhára, mi?”, de Izzy nem lehetett biztos benne, mert megfordult, és az épület felé indult, amint a szavak elhagyták a száját.

Hát, jó…

– És mi történik, ha mindenki veszít a fizikai kihíváson? – kérdezte Ella, miközben a csoport visszament a lakásba.

– Kő-papír-olló – válaszolta Josh.

– Te most viccelsz velem – mondta Izzy, és a mutatóujjával megérintette az érzékeny homlokát. – Kockáztatunk egy utat a sürgősségire egy olyan játékért, ami lényegében a dedós kő-papír-olló játszmára fut ki?

Josh nevetett, és önelégültnek tűnt.

– Nos, a mi verziónkban egy tényleges kő, egy éles olló és egy fal nagyságú légypapír szerepel.

A lány megrázta a fejét.

– Uram, segíts!

Amikor visszaértek a házba, a következő fizikai próbatétel a lávapadló volt. Ellának és barátnőjének, Claire-nek a lakás minden helyiségébe el kellett jutnia anélkül, hogy a lábuk megérintené a parkettát. Lehet, hogy ez egyszerűnek hangzik, de sajnos nem volt az. Mindketten elég nagyot estek ahhoz, hogy még Blake is sírva röhögjön, amikor a kanapéról a konyhaasztalra ugrottak, mint két elképesztően ügyetlen repülő mókus.

Amint a nevetés elhalt, Josh a kihíváskártyájukért nyúlt.

– Oké – mondta Blake, és közelebb hajolt hozzá. – Eljött a mi időnk: életre-halálra. A többi csapat kudarcot vallott, így nekünk csak ezt az egy icipici kihívást kell teljesítenünk, és győzünk.

Legszívesebben kigúnyolta volna, de valahogy édesnek találta, hogy a férfi úgy gondolta, egy fizikai kihívás megnyerése egyáltalán lehetséges. Annyira optimista volt.

– Rendben, Bliz csapat – Josh elolvasta a kártyát, és elmosolyodott –, tök egyszerű. Az egyik versenyző ötven fekvőtámaszt végez a másik versenyzővel a hátán. A háton ülő csapattagnak egy teniszlabdát kell pattogtatnia – fekvőtámaszonként egy pattintás. A fekvőtámaszoknak folyamatosnak kell lenniük, ahogy a labdapattogtatásnak is. Vesztetek, ha abbahagyjátok, vagy ha elveszítitek az irányítást a labda felett.

A hátán.

– Továbbá a nézők egész idő alatt szivacstöltényekkel lövöldöznek majd rátok.

– Gyere csak! – mondta Blake, megragadta a lány ruhaujját, és félrehúzta magával. Az a heves tekintet visszatért, amikor azt mondta: – Szóval arccal lefelé kell majd rám feküdnöd, amire már biztosan rájöttél. Így az egyensúlyozás nem fog akadályozni a fekvőtámaszokban, mivel a testemhez leszel tapadva, és a labdát is viszonylag könnyen tudod pattogtatni előttünk.

– Azt akarod, hogy a… khm, mellrészem a hátadba nyomódjon?

Erre a férfi ugatásszerűen felnevetett, és a szeme sarka ráncba szaladt.

– Azt hiszem, így is mondhatjuk.

– Szerinted meg tudsz csinálni ötven fekvőtámaszt úgy, hogy a hátadon vagyok? – kérdezte Izzy szkeptikusan.

A férfi vállat vont, és úgy tűnt, lazán veszi a dolgot.

– Talán. Gyerünk!

– Hogy… – kezdte Izzy, kissé hülyén érezve magát – szálljak fel? – Erre a pasi vigyora visszatért, csakhogy ez egy kicsit mocskos volt.

– Lefekszem, aztán rám mászol. Rendicsek? – mondta, miközben sötét szeme végigsiklott a lányon.

Izzy nem bírt kinyögni egy szót sem, ezért csak bólintott.

Blake könnyedén a padlóra ereszkedett, hasra feküdt, a kezét a válla alá téve. Izzy letérdelt mellé, és a helyzet abszurditásától kuncogni kezdett. Hatan álltak körülöttük, rájuk célzott Nerf puskákkal a kézben, miközben ő próbálta kitalálni, hogyan tudná a legjobban meglovagolni a főnöke főnökét.

– Meg tudjuk csinálni, Iz – mondta Blake, magabiztos arccal nézve rá.

– Ez már a második – mondta a lány halkan, hogy senki más ne hallja –, hogy kimondtad az igazi nevemet.

– Akkor pattanj fel, és hadd mondjam ki még egyszer, amikor győzünk!

Ugye ezt nem célzásnak szánta? Tudta a választ, de a férfi egyszerűen annyira rohadtul beleégett a tudatába.

– Oké, felszállás – mondta lélegzet-visszafojtva.

Izzy felmászott a hátára, lába a férfi lábán, mellkasa a hátán. Josh átadta neki a teniszlabdát.

– Megvagy? – kérdezte a lány Blake füléhez hajolva.

– Meg – felelte feszült hangon. – Nyomjuk!

– Oké – mondta Josh kárörvendően, a kis mocsok. – Három, kettő, egy, rajta!

Blake elkezdte, és Izzy egy aprót pattintott a labdán, miközben Josh haverjai elsütötték a fegyvereiket. Blake gyorsabban nyomta a fekvőtámaszokat, mint ahogy Izzy képzelte volna, óvatosan lepattintotta még egyszer a labdát, és örült, hogy a férfinak volt egy tuti terve. A labda ott volt, előtte, szóval, amíg kicsi és kontrollált marad a pattogtatás, talán sikerülhet nekik.

A szivacsgolyók idegesítőek voltak, de elég könnyűek ahhoz, hogy csak úgy ide-oda pattogjanak.

– Jól vagy, Blake? – kérdezte.

– Soha jobban – felelte a fekvőtámaszok ütemében, és szinte úgy érződött, mintha komolyan gondolná. A fekvőtámaszai olyan simák, gyorsak és hibátlanok voltak, hogy Izzy már nem érzett bűntudatot a ránehezedő súlya miatt, nyilvánvalóan bírta.

– Ez tökre nem fair – mondta Josh a barátainak, miközben a fegyverek újratöltésén ügyködtek –, hogy pont ezt a kihívást húzzák ki, amikor Izzy a Vajákot hozza el a buliba.

Izzy továbbra is a teniszlabdára összpontosított, de piszkosul lenyűgözte, ahogy a férfi a fekvőtámaszokat nyomta. Amikor elérte a negyvenet, a lány kezdett izgatott lenni. Banyek – meg fognak nyerni egy fizikai kihívást! A csoport elkezdett hangosan számolni, egyre gyorsabban lőni és újratölteni, és Izzy arcára céloztak, amint világossá vált, hogy Blake megingathatatlan.

Izzy volt a leggyengébb láncszem.

Amikor elérték az ötvenet, Blake arccal lefelé a földre zuhant, Izzyvel a hátán. A lány nevetni kezdett.

– Te egy hős vagy, basszus, Mr. Mellkas! Most pedig mondd ki a nevem! – mondta a fülébe.

Nevetni kezdett, még mindig arccal lefelé, zihálva, és torkaszakadtából azt nyögte: „Izzy!” Ő erre elmosolyodott és bólintott.

– Ez az, bébi! Mondd csak!

Blake

– Olyan, mintha ez egy másik éjszaka lenne, mint amikor megmentettél.

– Ja. – Blake előhúzta a slusszkulcsát a zsebéből, amikor Izzy a kocsijához kísérte. A buli épp véget ért egy nagyon fájdalmasnak látszó kő-papír-olló csata után, ami eldöntötte, melyik vesztes kerüljön a hirdetőtáblára, miközben a lakónegyed utcája hihetetlenül csendes volt. – Szürreális néhány óra volt.

– Figyelmeztettelek – nevetett a lány, Blake pedig csak bámult maga elé, és nem nézett rá. Nem bírt. Mert a világ legképtelenebb játéka közben az derült ki, hogy ahogy a lány ráncolja az orrát, amikor nevet, az… összezavarja.

Azon kapta magát, hogy bámulja, figyeli a lányt, és csak vár a bájos kis ráncolásra. Mint egy idióta.

– Igen, ez igaz – mondta. – Nem bántam meg, de most, hogy már tudom, értékelem, hogy megpróbáltad.

Megköszörülte a torkát, és megállt a kocsija előtt.

– Figyelj, Blake! – A karjára tette a kezét, szavak nélkül kérve a szemkontaktust. A férfi ránézett – basszus, de alacsony –, a lány pedig elvigyorodott. – Nagyon köszi, hogy kimentettél a viharból. Fogalmad sincs, mennyire ki voltam borulva, amikor megérkeztél.

– Nem tesz semmit – mondta, miközben a tekintete megakadt Izzy felső ajkának ívén.

– Valószínűleg a pia beszél belőlem – mondta, és Blake-et elégedettség öntötte el, amikor az orra összeráncolódott. – De még a fejem szétrepedése után is jól éreztem magam ma este.

– El sem hiszem, hogy ezt mondom, de én is.

– Tudom, hogy köztünk minden meg van kötve a munkahelyi szabályzat által, és ez rendben is van – mondta Izzy –, de mivel mindketten picit be vagyunk csípve, valamit szeretnék mondani.

Blake egy cseppet sem volt becsípve. Egy sört ivott a lány lakásán, amíg ő zuhanyozott, és kész. De nem is állt szándékában kijavítani, amikor már alig várta, hogy hallja, mit akar mondani, ezért csak annyit felelt:

– Oké.

Más volt a felső ajka, mint bárki másnak? Mi volt abban az aprócska kis völgyben, ami őt elvarázsolta? Nem tudta levenni róla a szemét.

– Abszolút tisztában vagyok vele, hogy nekünk nem lehet semmiféle romantikus kapcsolatunk. – A szája kissé nyitva maradt, és gyorsan pislogott, majd zavartan hozzátette: – Úgy értem, nem kapcsolat, nem úgy értem, hogy kapcsolat, mintha párkapcsolatot akarnál, csak úgy értem…

– Értem én.

Sóhajtott és bólintott. Ideges kis vigyort eresztett meg, és folytatta:

– Szóval, azt hiszem, csak azt akartam mondani, hogy… szerintem úgy kellene viselkednünk, mintha a ma este meg sem történt volna, mintha sosem lógtunk volna együtt a munkahelyen kívül.

– Egyetértek – válaszolt Blake, miközben az orra rátalált Izzy lágy, még mindig szappanos illatára az esőszagban.

– Te csak irgalmas szamaritánus voltál. Semmi több. – Közelebb lépett, elég közel ahhoz, hogy a férfi az utcai lámpa fényében kivehesse a legapróbb szeplőt az orrnyergén, és halk, tompa hangon azt mondta: – De ha ez az éjszaka sosem történt meg, olyan rossz lenne, ha esetleg, khm…, csak egyszer, kipróbálnánk, milyen lett volna, ha…

– Azt javaslod, hogy csókolózzunk? – Blake meglepődött, mennyire nyugodtnak hangzott, amikor valójában a „hogy a picsába ne” és a „mennem kell” között tépelődött. A nő az alsó ajkát harapdálta, és bólintott.

Borzasztó ötlet volt. Rettenetes ötlet, és Blake-nek véget kellett vetnie ennek az egésznek. Nézte a lány arcát, a kissé elnehezült kék szempárt, de csak ennyit sikerült kiböknie:

– Hogy a picsába ne!

Izzy

A férfi ajka az övére tapadt, éppolyan magabiztosan és határozottan, mint minden más dologban. Nagy kezével körülölelte a lány arcát, és fogai az alsó ajkába csíptek, mielőtt a férfi megdöntötte a fejét, és mélyen belemerült. Ebben a pillanatban ők csak egy nő és egy férfi voltak…

A férfi nyelve behatolt a nő szájába, miközben a nő a férfi mellkasához emelte a kezét, és ujjait a mellizmaira szorította. A férfi morgó hangot adott ki, amit ő a tenyere alatt is érzett, miközben olyan sürgető csókokkal halmozta el, amelyek inkább tűntek úgy, mintha fel akarná falni őt, mint csókolni.

A légzésük hangos volt, nehézkes, és a nő minden kis dologra vágyott, amit a férfi szája megadott neki. A szentségit, izzott körülöttük a levegő…!

A férfi keze a derekára vándorolt, és közelebb húzta a nőt, aki a nyaka köré fonta a karját, és nekiesett. A férfi megint az ajkát csipdeste, amitől a nő gerincén borzongás futott végig, és valami édes kis hang hagyta el a torkát, amikor a férfi végigsimította a felső ajkát a nyelvével.

Még. Egyszerűen még többet akart, ahogy a férfi szája bebarangolta az övét, mintha egyedül lennének a sötétben, elnyúlva az ágyon.

A férfi csókja valóságos szex volt, igazán jó szex, és a nő belefúrta a körmeit a férfi tarkójába, miközben a testét az ő kemény mellkasához szorította. A térde rogyadozott, amikor a férfi keze lesiklott a feneke domborulatára, és magához húzta. Édes istenem!

– Basszus – mondta, és épp csak annyira emelte fel a fejét, hogy tüzesen izzó pillantást vessen rá. Úgy nézett ki, mint egy fantasy főgonosza, csupa sötét szem és kirobbanó intenzitás, és a nő magába akarta szívni ennek a sötét intenzitásnak minden egyes cseppjét.

– Mi a frászért működik ez ilyen jól köztünk? – kérdezte a férfi.

– Mi… – lehelte a nő, aki nem akart leállni beszélgetni, de egy feléjük tartó tehervonat vagy akár egy világháború miatt sem.

Csak Blake Phillipset akarta, minden porcikájával.

De a szeme ismét elkapta a férfi elkínzott tekintetét, és rájött, hogy hülye volt. Semmi jó nem származhat abból, ha belemártja a lábujjhegyét a „milyen jók lehettek volna” medencéjébe. Még egy perc szájszex, és megint a lakásán kötnének ki – ezt határozottan érezte.

És még ha tüzes is az éjszaka – és igen, AZ lenne, mert szentséges ég, ha képes fekvőtámaszokat csinálni ővele a hátán, mi a fenét tudna még csinálni, júúúj –, az csak késleltetné az elkerülhetetlent.

Blake Phillipsnek elvei voltak, és ezek sokkal fontosabbak voltak számára, mint a kémia.

Reszketős lélegzetet vett, leengedte a kezét maga mellé, kilépett a férfi öleléséből, és zihálva azt mondta:

– Oké. Hát… Most már tudjuk, igaz?

A férfi arckifejezése megváltozott, hevesből zavarodottá változott, majd nyelt egyet. Egyetértően bólintott, miközben a kezét zsebre dugta.

– Igen, tudjuk – felelte rekedt hangon.

– Még egyszer kösz a fuvart, és esküszöm, hogy ez az éjszaka meg sem történt.

– Öhm, szívesen – felelte, miközben az arcáról nem lehetett semmit sem leolvasni. – Ja.

Izzy megfordult, és bement a házba, nem mert visszanézni rá a válla fölött. Nevetségesen, ostobán elérzékenyült, és csak ágyba akart bújni, aztán átaludni az egész hétvégét. Bezárta az ajtót, és gondolataiba merülve nekidőlt, aztán végül kidobta a pizzásdobozt, és felvette a pizsamáját.

Épphogy bemászott az ágyba, és lekapcsolta a villanyt, amikor kapott egy SMS-t.

Előbb a szemüvegéért tapogatózott, majd felkapta a telefont az éjjeliszekrényről. Elolvasta a sötétben, majd újra elolvasta.

Mr. Mellkas: A mai volt életem LEGFURÁBB estéje, Starbucksos Amy. Van időd egy dilis történetre, vagy nem érsz rá?

Izzy felült az ágyban, és üzent: Először is, ne hülyéskedj – nekem MINDIG van időm dilis sztorikra. Másodszor, ez azt jelenti, hogy mi lehetünk barátok, még akkor is, ha a másik énjeink úgy döntöttek, hogy elválnak útjaik?

Három másodperccel később csörögni kezdett a telefonja. Blake hívta, és Izzy nem tudta, hogy felvegye-e, vagy sem.

Hatodik fejezet

Blake telefonja jelzett, és elővette a zsebéből.

Izzy: Kések – BOCSI! – Blake majdnem elnevette magát válaszadás közben. – Igen, tudom. Úgy volt, hogy tizenöt perccel ezelőtt találkozunk.

Amikor Blake megérkezett a Starbucksba, megfordult a fejében, hogy rendel neki egy PSL-t, de végül jobbnak látta, ha nem. Épp az volt a lényege ennek a találkozónak, hogy megvitassák, lehetnek-e barátok a munkahelyen kívül, úgyhogy nem a legjobb ötlet meghívni őt valamire.

Izzy: Azt hittem, gyorsabban tudok biciklizni, mint ahogy valójában tudok. Még 5 perc.

Blake: Várj! Te tekerés közben SMS-ezel?

Izzy: Nem igazán. Valahányszor üzensz, meg kell állnom válaszolni. Miattad kések el még jobban.

Felidézte magában a lány makacs arckifejezését, és válaszolt: Áh.

Izzy: Sőt, bár még csak most kezdtük ezt az SMS-ezést, tutira te vagy az oka annak, hogy egyáltalán késésben vagyok. Most pedig hagyj pedálozni!

Blake letette a mobilját az asztalra, és a szájához emelte a kávéját. Az alatt a rövid idő alatt, mióta ismerte, Izzy folyamatosan meglepte őt. És ez nagyon enyhe megfogalmazás volt. Alig tizenkét órával korábban, amikor a férfi felhívta a váratlan éjszakájuk után, a lány végül nem vette fel neki a telefont, helyette egy SMS-t küldött.

Blake megint kézbe vette a telefonját, és végiggörgette az üzenetváltást (valószínűleg már tizedszer), amíg várta, hogy a lány megérkezzen.

Izzy: Nem veszem fel, mert gondolkodnom kell.

Blake: Hm...?

Izzy: Oszinte vok veled. Kedvellek + azt akarom h baratok legyunk.

Blake: Mi a franc történt az SMS-eiddel? Visszamentél középsulisba?

Izzy: Próbálok lejegyezni pár ötletet, mielőtt elillannak, szóval ez volt az én kísérletem a gyorsírásra.

Blake: Szóval megismétlem az eredeti kérdésemet: hm...?

Izzy: Jegyzeteket készítek arról, hogyan lehetnénk barátok anélkül, hogy veszélybe sodornánk a karrieredet. Lenne kedved holnap reggel találkozni a Starbucksban, hogy áttekintsük?

Blake: Reggel 8?

Izzy: Tökéletes. A mi Starbucksunkban?

Blake letette a telefonját. A mi Starbucksunk.

Abban a pillanatban meglátta a lányt a kirakatüvegen keresztül. Épp lehajolt, hogy lezárjon egy ócska, ronda biciklit, ami úgy nézett ki, mintha egy roncstelepen szedte volna össze. Fekete pulóvert viselt fekete leggingsszel, és egy keresztpántos futártáska volt rajta.

Amikor felegyenesedett, és levette a bukósisakját, az arca látványától a férfi valamit érzett a gyomrában.

Jesszus, csak nem valami átkozott bizsergést? De, ez tényleg az: bizsergés.

Uram, segíts, olyan vagyok, mint egy hormonoktól túlfűtött serdülő!

Izzy

Izzy alig bírt járni, amikor belépett a Starbucksba, a lába mintha kocsonyából lett volna. Mivel a kocsiját lefoglalták, mert a hatóság elvontatta, mielőtt még esélye lett volna szervizbe szállíttatni, jelenleg nem rendelkezett autóval. Bolond módra azt gondolta: „Nem nagy ügy, kölcsönveszem Daphne bringáját.”

Mindennap nyolc kilométert fut, és elméletileg biciklizni még könnyebb, nem? Tévedés. Nem tudta, hogy a bicikli, a dombok vagy a nyomorult combja miatt, de háromszor is majdnem feladta önfejű útja során. Csak Blake elvetemült tekintete és fergeteges üzenetei vették rá, hogy leküzdje az ádáz lábremegést.

Végigsimított a copfján, és rendelt egy PSL-t. Addig nem volt hajlandó Blake-et keresni, amíg lélegzethez nem jut, és meg nem kapja az italát. A szándékára akart koncentrálni, és nem hagyhatta, hogy a férfi jóképűsége elterelje a figyelmét.

Megjegyzés: Francos Blake szerepelt az álmában éjjel, hosszú, fodrozódó köpenyt viselt, és olyan veszélyes volt a kisugárzása, hogy felébredve együttérzett Bella Swan vámpirikus hajlamaival. Mi a franc? A szándéka aznap reggel, igazság szerint, béna volt. Mármint annyira iszonyú béna, hogy szánalmasnak érezte magát. Mert az volt a terve, dióhéjban, hogy meggyőzze a férfit, legyen a barátja. Ennyi: „Kérlek, légy a barátom.”

Helló, elsős Isabella – van, ami sosem változik.

– Izzy? – kiáltotta a barista, a feliratot olvasva.

– Köszönöm. – Felkapta az italát, és egyből meglátta Blake-et, aki egy hátsó asztalnál ült.

Aaaaazta, ez a férfi nem volt semmi!

Fekete kapucnis pulcsit viselt, amitől lazának kellett volna tűnnie, mégis ordított róla a fontosság. Az óra, a jó frizura, a nagy kéz – na, jó, a nagy kéztől még nem lesz valaki fontos, de meg kell hagyni, Izzy élvezettel szemlélte a végtagját; az egész összkép azt sugározta, hogy SIKERES.

– Jó reggelt! – Blake úgy mosolygott rá, hogy vissza kellett mosolyognia, és örült, hogy nem tartozik azon pasik közé, akik felállnak egy nő kedvéért. Tudta, hogy ez a gesztus hagyományból és tiszteletből fakadt, de mindig kínosan érezte magát tőle, és egy kicsit kevésbé felnőttnek, mint a férfi.

– Sajnálom, hogy elkéstem. – Levette a táskáját, letette az egyik székre, és leült. – Mint kiderült, borzalmas kerékpáros vagyok.

– Felvehettelek volna – mondta a férfi. Sötét szeméből melegség áradt, miközben ujjait a poharára kulcsolta.

Izzynek igazán meg kellett erőltetnie magát, hogy ne gondoljon arra a két nagy kézre az arcán, amikor a férfi a szuszt is kicsókolta belőle alig néhány órával korábban.

– Nem – válaszolta, és kicipzározta a táskáját. – Szabályellenes.

– Vannak szabályaink? – kérdezte a férfi felhúzott szemöldökkel.

– A tervem legfontosabb része, ami azt illeti – felelte, miközben elővette a laptopját, és bekapcsolta –, a megingathatatlanul merev szabályok.

– Aludtál egyáltalán az éjjel? – kérdezte a férfi.

Izzy felnézett a laptopjából, és a férfi olyan aranyosan, és olyan aggódó pillantás kíséretében kérdezte, hogy Izzy nagyot nyelt. Jóságos ég, még pár ilyen kérdés Blake-től, és neki annyi.

– Ja, csak négy órára van szükségem, úgyhogy megvagyok – mondta kissé zavartan, és újra a képernyőre meredt.

Blake

Miközben figyelte, ahogy a lány felnyitja a laptopját, és kattintgat a fájlok között, Blake arra gondolt, mennyire király, hogy nem sminkelte ki magát. Nem valami szexista „nincs is rá szüksége” vagy „szeretem a természetes megjelenést” értelemben – le se tojta, ki mivel keni ki magát –, de örült, hogy Izzy nem érzett kényszert, hogy sminket tegyen fel ahhoz, hogy találkozzon vele a Starbucksban. Ettől úgy érezte, hogy megbarátkozott vele.

– Oké. Tehát. – Úgy fordította a laptopját, hogy Blake láthassa a képernyőt. – Húzódj közelebb – kérte. Blake engedelmeskedett, mire Izzy viccesen megdicsérte: – Jó fiú.

Megnyitott egy PowerPoint-fájlt, és belekezdett:

– Mint mindketten tudjuk, te vagy a főnököm az Ellisnél, ami azt jelenti, hogy semmiféle romantikus kapcsolatunk – vagy kontaktusunk – nem lehet egymással.

– Így igaz – mondta, bár nem tetszett neki az érzés, amit a szájában hagyott a szó. A nagy piros X, amit a lány a nevük fölé tett a dián, viszont tetszett neki; az elég jó poén volt.

– Mivel ez vitathatatlan – hangsúlyozta a lány, és a következő diára tért át –, soha nem lehetünk egyedül kettesben.

Blake felhorkant.

– Ez egy kissé túlzásnak tűnik, nem gondolod? – Azonnal megbánta, amint kimondta, mert Izzy zavarba jött.

– Bíznál bennünk, hogy a kocsidban fejezzük be ezt a találkozót? Vagy a lakásomon? – kérdezte, mielőtt még Blake visszakozhatott volna.

A rohadt életbe, igaza volt: soha nem maradhatnak kettesben. A száját bámulta attól a pillanattól kezdve, hogy a lány leült, és felidézte, milyen érzés volt megcsókolni.

– Ott a pont – mondta. – Igazad van.

A lány nagyon komolyan bólintott.

– Tehát az első számú szabály: sosem vagyunk kettesben.

– Oké – mondta a férfi.

– Tegnap este végigolvastam az Ellis munkavállalói kézikönyvét – mesélte Izzy, és úgy dörzsölte össze az ajkát, mintha ajakápolóra lenne szüksége, mielőtt hozzátette –, és nincs olyan szabály, miszerint egy vezető nem barátkozhat egy beosztottal a munkahelyen kívül.

Blake félrebillentette a fejét, és figyelte a lány eltökélt ábrázatát. Végigolvastam a kézikönyvet. Fél perce még viccelődött volna azzal, hogy az a dolga, hogy elolvassa a kézikönyvet, de mostanra rájött: azért olvasta el az egészet, hogy felkészüljön erre a beszélgetésre.

– Szóval, ha van kedved egy kötetlen barátsághoz – és tök rendben van, ha nincs –, vannak ötleteim, hogyan tudnánk a szabályoknak megfelelően eljárni. – Kék szeme a laptopról a férfi arcára vándorolt, ő pedig azon tűnődött, vajon lehetséges lenne-e nemet mondani neki, amikor így néz a szemébe, még ha akarna is. De nem is akart.

Izzy

Izzy ránézett, és úgy érezte magát, mint egy komplett idióta.

Úgy tűnt, mintha könyörögne neki, hogy legyen a barátja, és bármennyire is szemben állt ez az akaratával, azt is tudta, hogy megbánná, ha nem dobná be a dolgot. Hátha mégis bejön. Mert az igazság az volt, hogy Izzy úgy gondolta, fogalma sincs, hogyan kell barátkozni.

Egyszer régen talán, de azt nyilvánvalóan nem tudta, hogyan csinálják a felnőttek. A középiskolában azok voltak a barátai, akik mindig is, az óvoda óta. A főiskolán rögtön az egyik kollégiumi szobatársával kezdett el lógni, aki a négy év alatt a legjobb barátnője volt. De amikor a diploma megszerzése után Omahába költözött, hogy elhelyezkedjen a szakmájában, a dolgok megváltoztak.

Sok kedves munkatársa volt, de soha nem nyílt meg annyira, hogy ezek a kapcsolatok ne csak munkahelyi ismeretségek legyenek. Mégis, hogy működik ez? Sziasztok, játszhatok veletek? Ennek a gondolata túlságosan feszélyezte, ezért mindennap ötkor elköszönt ezektől az emberektől, és hazament.

Újra és újra, egészen mostanáig.

Hála az égnek, az unokatesói jó fejek voltak. Szánalmas, hogy jelenleg ők voltak az egyedüli barátai, de tulajdonképpen ez volt a valóság.

Azonban Blake-kel olyan természetes módon kapcsolódott. Teljesen önmaga volt, baromi jól érezte magát vele, és ezt nem akarta elveszíteni.

A férfi tekintete az arcára szegeződött, elég intenzíven ahhoz, hogy zavarba hozza.

– Mondd tovább, Iz! – szólalt meg aztán.

Iz. Ó, istenem! Megköszörülte a torkát, és azt mondta:

– Ebbe a Starbucksba járok minden reggel. Többnyire hétkor, ha időben felébredek. Szóval, ha valamelyik hétköznap szeretnél egy kávét, és épp erre jársz, és összefutunk, az teljességgel megengedhető, hogy leüljünk, és együtt kávézzunk, ugye?

Blake szája megrándult, mintha mosolyogni akart volna, de inkább csak bólintott.

– Nos – kezdte Izzy, felbátorodva, hogy a férfi egy hullámhosszon van vele. – Minden kedden munka után a The Bookwormba{3} megyek, hogy megnézzem az újdonságokat. Ha ott összefutnánk, és történetesen könyvvásárlás közben csevegnénk, hát, az teljesen korrekt lenne.

– Egyetértek.

– Így nincs semmi hazugság. Ha találkoznánk egy munkatárssal, mi tényleg csak összefutottunk, szóval teljesen legitim.

Blake ekkor elvigyorodott.

– Az Upstreamben van egy hihetetlenül jó happy hour, ahová gyakran benézek csütörtökönként munka után. Ilyenkor a bárpulthoz battyogok, rendelek egy pizzát, és ha netán felbukkannál a mellettem lévő széken, hogy te is egyél valamit, az csak egy különös véletlen lenne – mondta.

Izzy képtelen volt higgadt maradni, és rámosolygott a férfira.

– Imádom az Upstreamet!

– Én is – felelte Blake széles vigyorral.

A következő tíz percet azzal töltötték, hogy megosztották egymással szokásos napirendjüket, és felvetettek egy csomó alkalmat, amikor esetleg összefuthatnak egymással. Izzy készített egy táblázatot, és mindet hozzáadta, majd elküldte Blake-nek (természetesen a személyes e-mail-címére), arra az esetre, ha a későbbiekben szüksége lenne rá.

– Szóval most az SMS-ezést kellene megtárgyalnunk – mondta Izzy, és kortyolt egyet a lattéjából.

– Vannak üzenetírási szabályaid… Hát persze – felelte, és a férfi kis mosolya Izzyt Edwardra emlékeztette a Micsoda nő!-ből, amikor Vivian béréről egyezkedik.

– Nos, szerintem, ha megegyezünk abban, hogy sosem beszélünk a munkáról, sem a munkatársakról, és nem SMS-ezünk munkaidőben, akkor az SMS-ezés megfelelő kommunikációs forma lehet.

– És a telefonálás? – kérdezte Blake, és sötét szeme huncutul csillogott.

Izzy boldog volt, hogy ő hozta szóba, mert nagyon szeretett vele telefonon beszélgetni. Ami furcsa, mert megrögzött telefonbeszélgetés-gyűlölő volt.

– Szerintem ugyanezek a szabályok vonatkoznának rá, nemde?

– Ugyanezek – értett egyet a férfi, és ismét bólintott.

– Szóval – kezdte Izzy, lehajtotta a laptopját, és a kezére támasztotta az állát. – Csak nem most lettünk legjobb barátok?

– Attól függ – felelte a férfi, és rávigyorgott.

– Mitől?

– Attól, hogy mit jelent ez neked. – A keze a pohara köré kulcsolódott, és Izzy észrevette, hogy szépek a körmei. – Ha azt akarod, hogy valaki letegye érted az óvadékot a sitten, vagy a vértestvéred legyen, akkor nem én vagyok az a fickó – mondta.

– Én sem vagyok az a csaj – értett egyet Izzy.

– De ha ez azt jelenti, hogy érted mehetek, amikor a kocsid lerobban az esőben, akkor igen, azok vagyunk.

– Nem-nem, bocs, haver! Nem lehetünk kettesben.

– Ugyan már, kell hogy legyenek kivételek – mondta Blake összevont szemöldökkel.

– Nem hiszem, hogy ez bölcs dolog – erősködött a lány.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a férfi, állát a kezére téve, imitálva őt. – Mert egy legjobb barát, aki hazavisz téged és a csotrogány biciklidet, most épp elég jól jönne, nem igaz?

Blake

Blake figyelte Izzy ellágyuló tekintetét, ahogy ábrándos kis mosolyra fakadt.

– Az jó lenne, de szerintem világosan meg kell húznunk a határokat.

– Azt akarod mondani, hogy ha felhívnálak az út szélén rekedve, nem mentenél meg?

– Neked nagyon szép autód van, Blake. Nincs szükséged rám, mert ott van neked a közúti segélyszolgálat – felelte a lány a szemét forgatva.

Összeszorította az ajkát, és újra próbálkozott.

– Ha azért hívnálak, mert túl részeg lennék a vezetéshez…?

– Hívnék egy Ubert a legjobb haveromnak, Blake-nek.

A férfi bosszúsan felsóhajtott, aminek egy csepp értelme sem volt, mert Izzynek igaza volt.

– Jó. Tekerd csak végig mind a hat kilométert azzal a roncsbringával!

– Láttad? – A nő hátradőlt a székében, és kínosan elvigyorodott. – Elég gáz, mi? Őszintén szólva, visszafelé valószínűleg a fél utat gyalog fogom megtenni.

– Izzy…

– Nem.

Blake összeszorította az állkapcsát, nem volt hozzászokva a tehetetlenség érzéséhez.

– Nem lehet meggyőzni téged?

– Attól tartok, nem – rázta meg a fejét.

– És mi lenne, ha hazavinném a biciklidet, és hívnék neked egy Ubert? – A megszállott énje, amelynek mindig meg kellett találnia a megoldást egy adott problémára, ezerrel pörgött.

– Megtennéd, hogy kiteszed a biciklit a házamnál? Én pedig hazafutok – mondta a lány, aki úgy nézett ki, mint aki igent akar mondani.

– Megegyeztünk.

– Olyan nagyszerű legjobb barát vagy – mondta a lány vigyorogva, és Blake azon tűnődött, miért játszik a tűzzel, ugyanakkor tudta, nem áll készen arra, hogy egyhamar leálljon vele.

– Szóval erről a barátságról. – A poharáért nyúlt. – Ez olyasmi, amiről beszélünk? – kérdezte.

– Mi az első szabály a Harcosok klubjában? – kérdezte Izzy.

– Az én esetemben az lenne, hogy meg kell nézni a Harcosok klubját.

A nő ráhunyorgott.

– Nem láttad a Harcosok klubját? Ez nincs benne a férfiak alapszabályában vagy valami fogadalomtételben, amelyet nap mint nap letesztek?

– Nem tudok ilyen alapszabályról vagy fogadalomról – felelte Blake, és próbált visszaemlékezni, hány nap telt el azóta, hogy találkoztak. Mert valahogy egyszerre úgy érezte, mintha mindig is ismerte volna őt.

– Hát, mindenki tudja: a Harcosok klubjának első szabálya, hogy nem szabad beszélni róla.

– Nem gondolod, hogy ha már ez egy bunyós klub, akkor az első szabálynak valami barbárnak kellene lennie, mint például: „nincsenek szabályok”, vagy talán „az egyetlen kiút a halál”?

– Blake. Koncentrálj – mondta Izzy ingerültséget színlelve, és lassan megcsóválta a fejét. – Arra célzok, nyilvánvalóan rossz analógiával élve, hogy valószínűleg nem kellene erről beszélnünk a munkahelyen.

– Egyetértek.

Ezután egy kicsit lazítottak, rendeltek még egy kávét, és megvitatták az aznapi NFL-mérkőzéseket, illetve a lehetséges képzeletbeli cseréket, amelyeket ők tennének. A sors iróniája, hogy mindkettőjüknek volt csapata az Ellis képzeletbeli arénájában, csak más-más ligában. Amikor indulni készültek, és Blake épp a lány biciklijét rakta be a városi terepjárója csomagtartójába, kiszaladt a száján:

– Izzy, mi lenne, ha hátraülnél?

– Micsoda? – A lány a csomagtartóba tette a táskáját, mivel nem tudott vele futni, és Blake-re nézett. – Hogy érted ezt?

– Ha beülsz hátra, akkor még csak véletlenül sem történhet semmi köztünk.

Izzy összeráncolta a szemöldökét, és félrebillentett fejjel fontolgatta az ötletet.

– Hmmm… nem vagyok benne biztos.

– Az isten szerelmére, Iz! – szólította fel a férfi, becsapva a csomagtartót, és úgy nézett le rá, mint egy kisgyerekre. – Szállj már be!

A lány szeme összeszűkült, és Blake azt hitte, megint vitatkozni fog, és megőrjíti, de aztán a szája – jesszus, az a száj – szexi vigyorra húzódott.

– A legjobb barátom beültet a kocsija hátsó ülésére, mintha egy pöttöm kiskölyök lennék. Szép – mondta, miután megcsóválta a fejét, és vállat vont.

Megkerülte Blake-et, kinyitotta az utasoldali hátsó ajtót, és beszállt az autóba. Blake pedig csak arra tudott gondolni, miközben becsatolta a biztonsági övét, hogy „nagyon szeretem az új legjobb barátomat”.

Hetedik fejezet

Izzy az órájára nézett: mindjárt dél. Nem törődött a gyomra korgásával, de közben azt kívánta, bárcsak gyorsabban telne az idő. A reggelije – egy doboz energiaital és egy csokis süti – már a múlté, és táplálékra volt szüksége. Általában tizenegy órakor ebédelt, mint egy nyugdíjas, de ezen a napon kitartott fél egyig.

Csak úgy, egyszerűen kedvem szottyant várakozni… – gondolta, mialatt elővette a púderét, egy kis pirosítót, szájfényt, és megigazította a sminkjét.

Harminc perccel később, amikor a csuklóján megszólalt az ébresztő, a bankkártyáját a szoknyája zsebébe dugta, és felállt. Felkapta fekete kabátját, amelybe már az irodából kilépve bújt bele, és úgy indult a kijárat felé, mintha kergetnék.

Ideges volt, ahogy lefelé ment a lifttel, ami nevetséges volt, mert épp csak kajáért ment. Ezt teszik az emberek ebédidőben, nem igaz? Semmi különös nincs ebben. Csak azért, mert tudta, hogy egyesek szeretik a Caniglia büfékocsijának hétfői kínálatát, és általában valamikor 12:30 és 13:00 között ebédeltek – hát, ettől még nem kellene idegesnek lennie. Sokan vannak így ezzel.

Elővette a telefonját, amíg elsétált két háztömbnyire az olasz mobil étteremig, és összehúzta magán a kabátját. Ez egyike volt azoknak az október eleji napoknak, amikor a nap melegen sütött, a levelek virítottak, és a levegő hűvössége csípte az ember orra hegyét.

Nem jött SMS. Igazából nem volt meglepő, hogy Blake néma maradt munkaidő alatt; elvégre vérprofi volt, és meg is állapodtak a szabályaikban.

Tegnap viszont, miután a férfi kitette őt és a biciklit a házánál, a nap hátralévő részében szinte véget nem érő SMS-beszélgetést folytattak. De ez hétvégi nap volt – száz százalékig legális.

Írt neki, miközben mindketten ugyanazt a focimeccset nézték, írt neki, miközben lement a hátborzongató pincébe mosni, és írt neki, miközben megfürdette Éjurat. Ahhoz képest, hogy a férfi személyesen olyan „kikezdhetetlenül főnökös”, meglepően jópofa volt a telefonban.

Ma reggel, amikor az Ellis épülete felé tartott (kénytelen volt busszal jönni a belvárosba, mert az autója még mindig le volt foglalva), érezte, hogy a telefonja rezeg a kézitáskájában. Amikor elővette, Blake üzenetét olvasta: Látlak az ablakomból.

Az Ellis-épület egy teljes egészében üvegfalú felhőkarcoló volt, és bár tudta, hogy Blake a 15. emeleten dolgozik, fogalma sem volt róla, hogy az pontosan hol van a homlokzaton. Ezért megállt, és válaszolt: Tuti kamu.

Blake: Fekete harisnya, fekete csizma, fekete kabát, piros táska és – az ott egy szelet pirítós a kezedben?

Izzy: Egy csokis süti. Tedd le a nagy látótávolságú távcsövet, te perverz kis kukkoló!

Blake: Csak kinéztem az ablakon, és te ott voltál. Frászt kaptam, hogy őszinte legyek.

Izzy: Meg tudod mondani, hogy most mit csinálok?

Áttette a sütit a másik kezébe, hogy fel tudja emelni a karját, és bemutasson az épületnek.

Blake: Nem túl HR-es tőled.

Izzy: Meg tudod mondani, mit csinálok MOST?

Elkezdett fél lábon ugrálni.

Blake: Leégeted magad.

Izzy: Senki sem néz engem rajtad kívül.

Blake: A mögötted álló férfi rácáfol erre.

Megfordult, de senki sem állt mögötte.

Blake: Odanéztél!

Izzy a dilis SMS-ektől remek hangulatba került, miközben besuhant a munkahelyére, és ez a kedélyállapot egész nap kitartott. De most valamiért ideges volt, hogy találkozik vele. Még ha azzal a kizárólagos céllal osztották is meg gyakori tartózkodási helyeiket egymással, hogy esetleg összefussanak, mi van, ha a férfi nem akarja, hogy ott legyen? Mi van, ha meggondolta magát, és nem akar a „barátfélesége” lenni?

Csak egy kicsit idegőrlő volt, hogy elsőként kell véletlenszerűen arra a helyre tévedni, amelyet a másik véletlenül épp megemlített, hogy esetleg felkeres. Őszintén szólva, kissé úgy érezte magát, mint valami zaklató.

Nem nagy ügy – nyugtatta magát, miközben befordult a következő utcán.

Valószínűleg úgysem lesz ott.

Blake

Meg tudta állapítani, hogy Izzy az, még akkor is, ha fél háztömbnyire volt tőle. Az épület homlokzatának támaszkodott, és arra gondolt, hogy ugyanolyan, mint amikor aznap reggel pont kinézett az irodája ablakán, és rögtön kiszúrta a lányt odalent az utcán.

Rohadtul furcsa.

Zsebre dugta a kezét, és megengedte magának, hogy figyelje, mert kizárt, hogy Izzy már láthatta őt. A haja leengedve lobogott az őszi szellőben, és sötét harisnyájával, szoknyájával, gyapjúkabátjával és sáljával Meg Ryanre emlékeztette A szerelem hálójábanból.

Egy francos tököt kellene a hóna alatt tartania, és egy kávét a kezében – mélázott.

De amint figyelte, ahogy a lány felé sétál, újra érezte…

Átkozott pillangók ott bent!

Ezzel meg mi a fészkes fene volt?

Nem. Basszus! Pilangókat, azt már nem. Ha érdekelné a nő, akkor a gyomra érzése abban a pillanatban talán bizsergő lehetne, de nem így volt, ugye? Valójában, amit érzett, az csak… Basszus… Öröm volt.

Komolyan – öröm?

Igen, csak örült, hogy találkozik egy barátjával. Jobb egy haverral ebédelni, mint egyedül, ezért egyszerűen csak örült, hogy látja őt.

Ez minden.

Blake felegyenesedett, odasétált a büfékocsihoz, és beállt a sorba. Jó tíz másodpercig nézte az étlapot, amikor meghallotta:

– Blake?

Megfordult, és baszki. A lány rámosolygott azzal a szájjal, és a parfümje finom illata úgy áradt felé, mint valami… Basszus, valami, amit nem tudott figyelmen kívül hagyni. Vagy ilyesmi.

Mi a franc van velem?

A lány arca rózsaszín volt, a szeme ragyogott, és Blake mellkasa kissé összeszorult, amikor a rúzsos ajkára nézett.

– Gondoltam, hogy te vagy az – mondta incselkedő csillogással a szemében.

– Én vagyok – válaszolta Blake, és képtelen volt megállni, hogy ne vigyorogjon vissza. – Te is épp calzonéra vadászol?

– Hogy őszinte legyek, sosem rajongtam a calzonénak nevezett, tésztakupolás pizzáért. Szeretem, ha a szeleteim nagyok, fedetlenek és elolvadnak tőlem. Akárcsak a pasijaim – felelte a lány, kissé közelebb hajolva.

– Ezt most komolyan kimondtad?

– Tudom, pfuj. Kipróbáltam valamit. – Összeráncolta az orrát, és hunyorogva hozzátette: – Nem hiszem, hogy sikerrel jártam.

– Én se hiszem. – Blake a figyelmét ismét az étlapra fordította. – Jó a rántott raviolijuk – mondta közben.

– Ricotta sajttal töltött? – kérdezte a lány.

– Szerintem igen. Miért? Az rossz?

– A ricotta darabos és undorító, mint az aludttej túróval keverve. De ha szereted a romlott ételt, nem szólok bele. Jó étvágyat!

– Ó, az van – felelte Blake, miközben a lány reggeli sütijére – meg üres hűtőjére – gondolt, és azon tűnődött, vajon válogatós-e. De ahogy ránézett, az pont egy pillanattal tovább tartott a kelleténél. Valami átsuhant közöttük, egy emlék vagy egy felismerés, mielőtt a lány megköszörülte a torkát, és figyelme az étlapra tapadt.

– Jó itt a spagetti? – kérdezte.

Blake csak nézte a profilját, az agya lassan kapcsolt, és lassan fogta fel a szavait.

– Erre a kérdésre senki sem tudja a választ, mert ki lenne olyan hülye, hogy spagettit rendeljen egy büfékocsinál? – válaszolta, amikor a nő nem fordult felé.

– Én – mondta a csaj, még mindig az étlapot nézegetve. – Imádom a spagettit, az pedig szerepel az étlapon, úgyhogy ne ítélj el!

– De nem tudsz egyszerre sétálni és spagettit enni, te dinka!

Erre aztán ránézett, és a vigyora is visszatért.

– Most már muszáj: elfogadom a kihívást, ami kolosszális baklövés lesz, amiért egész nap téged foglak hibáztatni. Minden alkalommal, amikor valaki megnézi az ingemen a szószpacákat, átkozni fogom a nevedet.

– Azt hittem, ez egy ruha – mondta, és a lány arckifejezése (homlokráncolás) világossá tette, hogy ugyanúgy megdöbbentette a ruházatával kapcsolatos eszement tudatossága, mint őt. Ez meg mi a franc volt?

– Ja, hát – mondta, felemelve a kezét, hogy a füle mögé tűrje a haját –, szoknya és felső.

– Áh – felelte, biccentett egyet, és az ablakhoz lépett, mivel menekülnie kellett az ostobaság eme momentumából. Lehalkította a hangját, és rendelt. – Kaphatnék egy spagettit?

Hallotta, ahogy a lány halkan felnevet, majd mellé lépett, és így szólt a másik pénztároshoz:

– Spagettit kérek. És kaphatnék még egy szelet sajtos pizzát és egy darab fokhagymás kenyeret is?

A férfi már nyitotta a száját, hogy megjegyzést tegyen, amikor Izzy felé kapta a fejét, ráemelte az ujját, és azt mondta:

– Meg ne szólalj! Éhes vagyok, oké?

Nem tudta, miért, de nem állta meg mosolygás nélkül. Ránézett a szeplőkre a nő orrán, és így szólt:

– Mit is mondhatnék, Iz?

Izzy

– Szóval, akkor tisztázzuk – mondta Blake. Arca nyugodt volt a sötét napszemüveg mögött, ahogy mellette sétált. Egyenesen előrenézett, kezét tökéletesen vasalt öltönynadrágja zsebében tartotta. – A házat, amelyet véletlenül „bevilláztatok”,{4} amiről el sem tudom hinni, hogy létezik, megfigyelte az FBI.

– Aha. – Izzy ivott egy kortyot az üdítőjéből, miközben visszasétáltak a munkahelyükre. – Rossz házat villáztunk be, amelyről kiderült, hogy egy sátánista szekta néhány kétes hírű tagjának lakhelye. Szóval nemcsak hogy elkaptak minket a szövetségiek, de ki is hallgattak minket a kapitányságon, mert volt nálunk egy üveg vodka a csomagtartóban.

– Azta! – A férfi ekkor ránézett, és bár a szeme el volt takarva, a lány tudta, hogy hunyorít, mert a gödröcskéi előbújtak. – A te középiskolai élményeid nagyon különböznek az enyémektől.

– Ha nincs semmi dolga, az ember csinál magának, Phillips. – Izzy meglátta az Ellis épületét a háztömb végén, és lehangolta, hogy máris vissza kell menni. Annak ellenére, hogy Blake a szöges ellentéte volt, és az a fajta (dögös, sikeres) pasi, aki általában feszélyezte, tökéletesen jól érezte magát mellette.

Jól elvolt vele, mert el tudott lazulni, és fesztelenül a maga ciki énjét adhatta.

– El is felejtettem megkérdezni – kezdte a férfi, és rápillantott, miközben megkerültek egy nőt és a kutyáját, egy francia buldogot, aki a járdán ült, és esze ágában sem volt megmozdulni. – Visszaszerezted a kocsidat?

– Nem akarok róla beszélni – mondta Izzy, a szemét forgatva, és a férfira nézett. – Ahhoz, hogy ki tudjam váltani, el kell vinnem a tulajdoni lapot, és leperkálnom pár száz dolcsit.

– Hajjaj – mondta a férfi, és Izzy érezte magán a tekintetét, még ha a szemét el is takarta a Ray-Ban.

– Bizony hajjaj – válaszolta. – Mert utána el kell vitetnem egy szerelőhöz, aki valószínűleg azt fogja mondani, hogy nagyon sokba kerül a javítás.

– Fogalmad sincs, mi a baja? – kérdezte a férfi.

– Nincs – felelte, és lenézett a repedezett járdára, miközben próbált nem gondolni arra, hogy valójában milyen kevés pénz van jelenleg a bankszámláján. – De nem volt ellenemre a mai buszozás, úgyhogy talán itt az alkalom, hogy felülvizsgáljam a járműszükségleteimet.

– Ja, de milyen messze van a buszmegálló a lakásodtól?

– Csak pár háztömbnyire.

– Tényleg azt akarod, hogy néhány háztömböt kelljen, mondjuk, télen a hóban kutyagolnod? – A hangja tele volt felnőttes aggodalommal, amikor hozzátette: – Sötétben? Esőben?

Ez felidézte Izzyben azt a sötét és esős éjszakát, amikor megcsókolta Blake-et, mire a gyomra fogta magát, és szaltózott egyet. Megköszörülte a torkát.

– Nem, de nem is fogok egy rakás pénzt kidobni egy tizenöt éves kocsiért.

A férfi ránézett – a lány most látta a szemét a napszemüvegen keresztül, mivel a nap épp a lencsékre sütött –, és úgy érezte, mintha valamiféle belső párbeszédet folytatna önmagával, miközben őt figyelte. Nem szólt semmit, de amikor megálltak a sarkon, hogy megvárják a lámpát, megkérdezte:

– Mik a szabályok az autójavítással kapcsolatban?

– Mi? – Izzy bedobta a poharát a közlekedési lámpa melletti szemetesbe, és zsebre dugta a kezét. – Hogy érted ezt?

A lámpa váltott, és ők továbbindultak.

– Ha szeretnéd, hogy hozzám vontassák, megnézhetem – szólalt meg Blake.

Ettől Izzy megbotlott az utca közepén, mire Blake megragadta a karját.

– Óvatosan, Shay! – mondta.

„Óvatosan, Shay.” Te jó ég, mégis mit művel vele? Találkozásuk pillanatától kezdve a férfi egész létezése egy merénylet volt a petefészke ellen. És most még az autójavítást és az elvágódás megelőzését is hozzá akarja adni a dopaminegyenlethez?

Szenteltvízre vagy fokhagymára volt szüksége, de rögtön, bár ez a röpke gúnyos gondolat azt a képet juttatta az eszébe, ahogy Blake hatalmas mellkasára szentségtelen vizet öntenek, mint valami „dögös pasis vizespólóverseny” résztvevőjére.

Akkor marad a fokhagyma.

Izzy csalódott volt, amikor a férfi elengedte a karját, ami abszurd reakció volt, ezért azt felelte:

– Nem hiszem, hogy ez megengedhető lenne. De köszönöm.

– Miért nem?

Izzy megvonta a vállát.

– Nem is tudom, túl személyesnek tűnik. – Blake megragadta a kabátja ujját, és megrántotta. Izzyt meglepte a rántó mozdulat, amely egy kicsit közelebb húzta a férfihoz, akinek a szája vigyorba szaladt, mielőtt elkezdte maga után húzni, egy közeli sikátor felé.

– Mit művelsz, Phillips?

– Ráveszlek, hogy hallgass a józan észre, mielőtt visszamegyünk dolgozni, Shay.

Blake elengedte a kabátujját, amint kikerültek a gyalogosforgalomból. Levette a napszemüvegét, és a lány érezte az intenzív barna szemének aranyszínű foltjait, amikor azt mondta:

– Hallgass meg! Továbbra is kitartok a szabálykövetés mellett, de te a barátom vagy, Iz. Ha meg tudom javítani a kocsidat, és egy vagyont spórolok neked, az miért ne lenne rendjén?

Mert az olyan érzés lenne, mint… Mint valami álomkép pasikról, akik a barátnőjük autóját bütykölik.

Megjegyzés: Minden alkalommal, amikor a férfi „Iz”-nek szólította, egy szexangyal megkapta a szárnyát.

– A pénz miatt, mondjuk? – Egyszeriben képtelen volt gondolkodni, de tudta, hogy van valami oka. Okok… Okok… Mik is voltak azok az okok? Megköszörülte a torkát. – Te vagy a főnököm, szóval tuti van valami szabály arra, hogy fizethetek-e neked a szolgáltatásaidért.

– Mintha kifizettetném veled – mondta a férfi undorral a hangjában, és a szemöldöke összecsúszott.

– Hát, akkor nekem lenne erre szabályom, Blake – mondta Izzy, füle mögé tűrve a haját, és felnézett a férfi tökéletesen nyírt borostájára. – Semmi esetre sem hagynám, hogy megjavítsd a kocsimat fizetség nélkül.

– Akkor fizethetsz nekem szívességgel – felelte a férfi, és a lány figyelte, ahogy betalál. Ártatlanul mondta, lazán felajánlva, hogy ingyen dolgozik, de a szeme felizzott, amikor ráeszmélt. A hangja mélyebben, érdesebben szólt, amikor hozzátette: – Biztos ki tudok találni valamit.

A sikátorban hirtelen sűrű és néma lett a levegő, mintha a víz alatt lennének. A város hangjai megszűntek, és Izzy megesküdött volna, hogy hallotta dobogni a szívét és elakadni a lélegzetét. Nyelt egyet, és fátyolos hangon válaszolt a férfinak:

– Szerintem is ki tudsz.

– Ha egyedül lennénk – mormogta, a hangja szinte suttogássá vált, ahogy a szája a nő füléhez ereszkedett. – Azt hiszem, nagyon jó üzletet tudnánk nyélbe ütni.

– Tudom – mondta Izzy, a szemhéja elnehezült, ahogy megérezte a férfi leheletét a nyakán.

Teste minden idegvégződése pattogott, veszettül igyekezett Blake felé, és már majdnem belefeledkezett, amikor a távolból egy autó dudálását hallotta.

Igen, egy sikátorban vagy, te barom.

Izzy szeme tágra nyílt, és mély levegőt vett.

– Éppen ezért kell visszamennünk a járdára, most azonnal.

Felemelte a fejét, és lemosolygott rá.

– A város központjában vagyunk hétköznap, ebédidőben – korántsem egyedül. Azt hiszem, biztonságban vagyunk.

– Nem gondolod, hogy ez a sikátor privátnak tűnik? – A lány pislogott, zavarban érezte magát, amikor a férfi rászegezte tekintetét. – Úgy érzem, teljesen egyedül vagyok itt veled a sötétben – lehelte.

Ahogy elhagyta a száját, nyomban megbánta, mert Blake bágyadt mosolya lehervadt. Az állkapcsa összeszorult, és néhány másodpercig csak nézte őt, mielőtt megszólalt:

– Izzy…

– Jesszusom, vissza kell mennem. – A lány vigyort ragasztott az arcára, és megszégyenülten hátrált egy lépést a férfitól. Nyilvánvalóan ő volt az egyetlen, aki az öngyulladás határán állt, és el kellett tűnnie onnan a fenébe. Túl hangos és élénk volt a hangja, amikor folytatta: – Lehet, hogy te megengedheted magadnak a hosszú ebédszüneteket, mert te vagy Mr. Menő Alelnök, de ennek az alantas generalistának pontosnak kell lennie. Én most sprintelek vissza, később találkozunk.

A pasi szemöldöke megint lefelé húzódott.

– Iz…

– Szia! – Izzy megfordult, és szó szerint lassú kocogásba kezdett, tudván, hogy idiótának néz ki, de képtelen volt megállni, mert kellő távolságot kellett teremtenie önmaga és Mr. Mellkas között.

Nyugodt kis életében csak arra vágyott, hogy megtartsa Blake-et a barátjának, és ígéretes karrierbe kezdjen az Ellisnél, de ha ezeket tényleg meg akarja valósítani, meg kell találnia a módját, hogyan legyen higgadt a férfi közelében.

Csak képes úgy beszélni vele, hogy közben ne olvadjon egy endorfintól hemzsegő pacává, ugye? Miután izzadtan és még mindig szégyenkezve visszaért az irodájába, és leült az íróasztala mögé, csak akkor látta, hogy Blake üzenetet küldött.

Blake: Van egy B tervem, Iz, úgyhogy ne borulj ki! Hívhatlak hatkor?

B terv? Ez meg mit akar jelenteni? Izzy sóhajtott, és fontolgatta, hogy nem válaszol, de aztán mégis írt: Vacsorázni fogok Éjúrral, de felteszem, nem bánja, ha fogadok egy hívást.

Blake: Kitűnő. Egyébként NAGYON jól néztél ki, ahogy végigkocogtál a belvároson magas sarkú csizmában, csak hogy tudd.

Izzy: Ó, tudom én.

Izzy bejelentkezett újra a számítógépébe, és éppen belekezdett egy létszámjelentésbe, amikor a telefonja ismét jelzett.

Blake: Most találtam egy szószfoltot a nyakkendőmön, szóval, asszem, sikerült alátámasztani a spagettivel kapcsolatos álláspontomat.

A lány elmosolyodott, és megcsóválta a fejét, noha egyedül volt az irodájában.

Izzy: Úgy kell neked – az egész a te hibád (nem kellett volna így lennie). Nekem egy narancssárga, Szaturnusz alakú folt van az ingem közepén, úgyhogy a nyakkendőd ehhez képest piskóta. #áldjadaszerencsédet

Blake: Szép délutánt, Starbucksos Amy!

Izzy: Neked is, Mr. Mellkas Cimbi!

Nyolcadik fejezet

Izzy beleharapott a pizzájába, letette a tányérját, és a füléhez emelte a csörgő telefont.

– 17:55 van. Korán hívtál.

– Akarod, hogy öt perc múlva visszahívjalak? – kérdezte Blake.

Megtörölte a száját egy szalvétával, és azt felelte:

– Nem, de végig kell hallgatnod, ahogy befejezem az utolsó szelet pizzát, és olyan finom, hogy hálószobai hangokat adok ki.

– Jaj, csak azt ne! Már megint pizza? – Belenevetett a telefonba. – Alig egypár óra telt el az utolsó szeleted óta.

– Mire akarsz kilyukadni?

– Felejtsd el!

Éjúr nyávogott a padlóról, az ölébe akaródzva, de a lánynak semmi kedve nem volt a macskaszőrös pizzához.

– Te mit ettél vacsorára, Phillips? Egy kis kelkáposztát? Tizenöt csirkemellet? Valami tofut?

– Komolyan ezek a tippjeid?

– Egyszer dolgoztam egy bazira kipattintott csávóval, aki tényleg mindennap öt csirkemellet evett meg a melóban. – Nem emlékezett a nevére, de egyszer mutatott neki egy videót, amin súlyokat emelgetett, aztán kiakadt, amikor a lány röhögött a hangon, amit produkált. Nagyon fura hang volt. – Minden negyedórás szünetben megevett egy-egy mellet, ebédre pedig hármat.

– Szokták még azt mondani a kigyúrtra, hogy „kipattintott”? – kérdezte Blake.

– Nem tudom, de kéne. – Végzett az utolsó falat pizzával, megtörölte a kezét a szalvétába, és bekapcsolta a Farmot. – Na jó, fogadok, hogy vega burritót ettél édesburgonya-krokettel.

A férfi mély, halk nevetésének hallatára Izzy egy kicsit beljebb fúrta magát a kanapé párnái közé.

– Ez igazán konkrét – mondta Blake.

– És helyes?

– És téves. Pulykás szendvicset ettem.

– Ami lényegében pont ugyanaz.

– Aha. – Izzy edénycsörömpölést hallott, mialatt Blake azt mondta: – Figyelj! Gondolkoztam kettőnkön.

Izzy ujjbegyei bizseregni kezdtek, és felgyorsult a szívverése. Kettőnkön. Istenem, azt akarta, hogy legyen köztük valami?

– Igen? – kérdezte könnyedén, az ajkát rágcsálva, és várva a folytatást. Éjúr az ölébe ugrott, és rögvest hangot adott nemtetszésének, amiért várnia kellett.

– Igen. Értékelem a starbucksos prezentációdat, és elismerem az előnyeit, de szerintem túlbonyolítjuk a dolgokat.

– Tényleg? – A lány a tévére pillantott, és figyelte, ahogy Ingalls mama besétál Oleson vegyesboltjába, karján egy tojásokkal teli kosárral.

– Persze – mondta Blake, és úgy hangzott, mintha dörömbölt volna valamin –, mindketten felnőttek vagyunk, nem igaz?

– De, igaz…

– Szóval szerintem menni fog. – Blake hangja higgadt és magabiztos volt. – Csak azért, mert van köztünk egy kis kémia, még nem jelenti azt, hogy ki vagyunk szolgáltatva a legalantasabb ösztöneinknek, ugye? Nem vagyunk állatok.

– Állatok – ismételte a lány, nem tudván, mire akar kilyukadni.

– Semmi akadálya, hogy barátok legyünk, akik átlagos baráti dolgokat csinálnak. Azt állítani, hogy sosem lehetünk egyedül, teljesen tagadja azt a tényt, hogy felnőtt emberek vagyunk, akik képesek ignorálni egy-egy esetleges szikrát.

Tehát a heves, nyilvánvaló vonzalmukra esetleges szikraként tekint – jó tudni.

– Mi ez a dübörgő zaj? – kérdezte Izzy, mert nem tudta, mit válaszoljon.

– Mi?

– A dübörgés – felelte Izzy, ingerülten, mert teljességgel csalódottnak érezte magát, hogy Blake értekezése kettejükről nem arra irányult, hogy legyen köztük valami. – Mi ez a dübörgés?

– Ó! – mondta Blake, és a hangja zavartnak tűnt. – Házi macskaeledelt készítek.

A sírba visz – gondolta Izzy. Tőr, szenteltvíz, fokhagyma… Semmi nem segíthet. Az ember házi készítésű macskaeledelt csinál; nem létezik elég erős védelem.

– Tudod, a boltban is árulnak macskaeledelt. Zsákszámra. Hallottál már a Meow Mixről?

– Túl öreg és hányós a Meow Mixhez – válaszolta a férfi.

– Á! Hát akkor meg kell adnod a receptet.

– Tényleg?

– Jesszusom, Phillips! Dehogy.

– Van valami oka, hogy elterelted a témát, Shay? – kérdezte a férfi. A hangja halkan és komolyan csengett a lány fülében.

– Egyáltalán nem – felelte, egy kissé túlságosan is élénken és derűsen. – Teljesen egyetértek azzal, hogy nem vagyunk állatok.

A férfi felnevetett.

– Oké, de mi a helyzet a többivel?

A lány kifújta a levegőt, mielőtt megszólalt:

– Ja, igen, persze hogy menni fog.

– A szavamat adom, Iz – mondta a férfi, halálosan komolyan –, hogy akármennyire egyedül vagyunk is, mindig úgy fogok viselkedni, mintha az igazgatótanács előtt állnánk.

– Ó! – Mindig. – Ettől sokkal jobban érzem magam. Köszönöm.

Blake

Blake azt hitte, attól, hogy nyíltan kimondja, jobban fogja érezni magát, de nem így lett.

Az, ahogyan a lány határozottan kijelentette, hogy „ettől sokkal jobban érzem magam”, megerősítette azt, amit eddig is sejtett: Izzy sosem lenne szívesen a barátja, ha attól tartana, hogy valami testiség történik köztük. Biztosítani akarta őt, hogy nyugodtan elengedheti magát, de úgy érezte… Basszus, valamit érzett attól, hogy a lány mennyire megkönnyebbültnek tűnt.

– Most, hogy ezt tisztáztuk – kezdte Blake, miközben a keverőtálból egy spatulával kikaparta a macskaeledelt, és belenyomta a légmentesen záródó tárolóedénybe –, beszéljünk a kocsidról!

Izzy felsóhajtott, és a kihangosító a férfi konyhájának tágas terébe küldte a leheletét.

– Inkább ne.

– Iz, figyelj ide! Nem akarok beleavatkozni a dolgodba, de az apám autószerelő. Autók között nőttem fel. Jó eséllyel meg tudom javítani.

– Uramisten, neked van apukád? Azt hittem, tudományos úton, laboratóriumban fejlesztettek ki.

– Cuki.

– Blake, nagyra értékelem az ajánlatot, tényleg, de nem lehet.

– Kitaláltam valamit, amit megtehetnél értem – mondta, miközben egy törlőkendővel letörölte a Pyrex tál külsejét. – Ha erre van szükséged, hogy rendben legyen.

– Félek, de mondd csak! – felelte Izzy.

Blake betette a macskaeledelt a hűtőbe, majd a mosogatóhoz vitte a tálat, és elkezdte megtölteni mosogatószeres vízzel.

– Szerdán Bostonba kell mennem, és te vigyázhatnál a macskáimra, amíg távol vagyok.

A lány nem szólt semmit, de Blake úgy vélte, hallotta a nyikkanását.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte.

– Igen. Khm… – Izzy megköszörülte a torkát, és azt kérdezte: – Ez pontosan mivel járna? Mert egy tálba ételt önteni nem egyenértékű a munkaigényes autójavítással.

– Ó, higgy nekem! – Megmosta a kezét, elzárta a vizet, és hagyta a tálat ázni. – Ezek is nagyigényűek.

– Mesélj – kérte érdeklődő hangon, ami mosolyra fakasztotta a férfit.

A férfi bement a nappaliba, leült a kanapéra, és bekapcsolta a tévét. Mindkét macskája azonnal az ölében termett, mintha csak arra vártak volna, hogy leüljön. Szerettek mancsolgatni, hogy kényelembe helyezzék magukat, de ő a hátukra tette a kezét, és segített nekik elhelyezkedni, hogy ne kergessék az őrületbe.

– Mint tudod, Goodyear vak, ezért mindennek rutinszerűen kell történnie, különben csak járkál körbe-körbe, nyávogva, mert nem érti, mi van.

– Ez a legédesebb dolog, amit valaha hallottam.

– Amikor belépsz az ajtón, párszor ki kell mondanod a nevét, hogy tudasd vele, megjöttél. Általában felkapom és megsimogatom, amikor végre megjelenik, csak hogy biztosan tudja, minden oké.

Izzy megint felnyikkant, ami valami bizarr oknál fogva boldoggá tette a férfit, miközben Goodyear fejét vakargatta, és keresett valami néznivalót.

– Szereti a kajáját, amit amúgy a hűtőben tartok, felmelegítve. Továbbá igényli, hogy a kajája és a vize mindig pontosan ugyanott legyen, vagy megint csak jön a körözés.

– Olyan szerelmes vagyok a macskádba! Phillips, el se tudod képzelni – lehelte Izzy.

Blake elvigyorodott, mint egy tökkelütött, egyedül a nappalijában.

– A piruláit összetörve almaszószba kell tennem, amit egy műanyag kanálról nyalogat le.

– Miközben te fogod a kanalat? – kérdezte a nő.

– Miért érzem úgy, hogy ez a telefonszex „macskás hölgyes” változata?

Izzy harsányan felnevetett, és azt mondta:

– Ó, ez nagyon is az, Blake! Mondd el, mi van rajtad, amikor a kanalat fogod! Gyorsan vagy lassan nyalja? – búgta kéjes hangon.

A lány vihogni kezdett, és a férfi nem tudta megállni, hogy el ne röhögje magát vele együtt, miközben csatornát váltott, és megvakarta Gödör állát.

– Te kis perverz, ne használd ki a korosodó macskám igényeit arra, hogy megvakard a bizarr viszketésedet!

– Elnézést kérek. – Megköszörülte a torkát. – Kérlek, folytasd! – tette hozzá a lány.

Blake átpörgette a Farmot, és azon tűnődött, vajon Izzy azt nézi-e.

– A másik macska, Gödör, cukorbeteg, ezért napi két injekcióra van szüksége.

– Bocsánat, azt mondtad az imént, hogy macskagödör? – kérdezte, még mindig kissé nevetve.

– Nem – válaszolta Blake, majd hozzátette: – Vagyis de, de nem. A másik macskámat Gödörnek hívják. Úgy mondtam, macska, vessző, Gödör…

– Ez nagyon hihetetlen – mondta a nő, és Blake hallotta, hogy a hangjában ott bujkál a mosoly. – Meg is kérlek, hogy magyarázd meg a macskáid nevét!

Blake megállt a SportsCenteren.

– Goodyeart a gumiabroncsom alatt találtam a parkolóházban, Gödröt pedig egy gödörben a szüleim háza mögött – mondta.

– A névadási konvenciókhoz való ihletetlenséged igazán figyelemre méltó.

– Köszönöm.

– Nem bóknak szántam.

– Dehogynem.

– Alig várom, hogy lássam, hogy néznek ki a kis srácaid – mondta izgatott hangon. – Írj fel a macskaszitterkedésre! Ezer százalékig benne vagyok.

– Mellékesen megjegyzem: jelenleg alig tudok moccanni, mert teljesen rám telepedtek.

– Milyen színűek? Bundásak?

– Te tényleg macskás hölgy vagy, ugye? – A macskákra nézett, és megkérdezte: – Akarod, hogy átkapcsoljunk FaceTime-ra, hogy láthasd őket?

Igen.

Nem.

Nem is tudom! – morfondírozott Izzy.

Izzy égett a vágytól, hogy láthassa a macskáit, de vajon videóchatelhet-e csak úgy, felkészülés nélkül?

– Lehet ilyet hívás közben? – nyögte időhúzás céljából.

– Persze – mondta a férfi. – Csak megnyomod a gombot.

Gyors önvizsgálatot tartott: csapzott konty, koszos szemüveg, ANYÁD feliratú póló. Kész káosz volt, de mivel a férfi beismerte, hogy a barátságon és kósza szikrákon kívül semmit sem érez iránta, mit számított ez?

– Akkor mutasd a macskákat – mondta, és idegesen várta a váltást. A FaceTime tette a dolgát, és aztán…

Ó, édes istenem!

Ott volt Blake, csakhogy egyáltalán nem úgy nézett ki, mint Alelnök Blake. Sötét haja kócos volt, mintha inget cserélt volna, és nem törődött volna azzal, hogy utána megigazítsa a haját. Egy bézs színű kanapén ült, és egy kifakult piros Kansas City-pólót viselt, amin sárga betűkkel az állt, hogy 0 : 13. A pamutpóló puhának és viseltesnek tűnt, és jól kivehetővé tette a gyönyörű mellizomdekoltázsát, amitől ő nem más, mint Mr. Mellkas.

De ami még ennél a gyönyörűségnél is rosszabb? Két macska gubbasztott a hasizmához bújva, egy szürke és egy fekete, és a nagy kezét alájuk tette, hogy a helyükön tartsa őket.

Nincs itt meleg? Hirtelen melege lett.

– Jó a felsőd – mondta Blake, és vigyorgott, miközben sötét szeme sarkába ráncok gyűltek. – Hol van Éjúr?

Felemelte a telefonját, hogy Blake láthassa a nyakában ülő macskát. Ettől a férfi ajka széles vigyorra húzódott.

– Na, akkor mondd meg, melyik melyik! – kérte Izzy.

– Ez a kis nyavalyás Gödör – mondta, és gyengéden a telefonhoz emelte a szürke macska állát. – Rémes egy szőrgombóc, és szeret a fülemre ülni, amikor alszom, úgyhogy tényleg már rég vissza kellett volna dobnom a gödörbe.

A lány csak félig hallotta a szavait, mert teljesen lekötötte a pasi arca. Ahogy a nagy, hatalmas Blake a macskahaverjára nézett, miközben jól kicikizte, attól Izzy térde kissé elgyengült.

– Ez pedig itt Goodyear. – Blake a telefonhoz emelte a szőrös fekete pofát. – Szinte biztos vagyok benne, hogy az univerzum a vétkeim valamiféle büntetéseként dobta be a gumim alá.

– Vagy jutalmul azért az egyetlen jó dologért, amit életedben tettél – mondta a nő.

– Lehetetlen. És több is van, mint egy – mondta a férfi.

– Hiszi a piszi.

– Szóval – kezdte, és a macskákat visszarendezte az ölében –, a Farmot nézed?

– Eltaláltad – mondta a lány, kissé meglepődve, hogy a férfi emlékszik rá.

– Ez a terved az este hátralévő részére? – kérdezte. – Charles Ingalls és pizza?

– Ó, hamarosan tuti átváltok a Szakácsok gyöngye régi évadainak visszanézésére, de Charles mindig velem marad a szívemben.

A macskák leugrottak a férfi öléből, és kiszaladtak Izzy látóteréből.

– Madár szállt az erkélykorlátra. Goodyear valahogy mindig tudja, hogy valami történik, és vakon követi Gödröt, szó szerint – mondta Blake fejcsóválva.

– Mutasd meg a kecód – kérte, majd felnevetett, amikor a férfi felvonta a szemöldökét. Újra artikulálta: – K-e-c-ó, kecó.

– Á! – mondta Blake, aztán felállt, és elindult. Menet közben a kamerába nézett, és így szólt: – Megmutatom neked a szép nagy kecómat, aztán kidolgozunk egy tervet a kocsiddal kapcsolatban.

– Főnökösködünk? – kérdezte, kissé hipnotizáltan a szemkontaktustól és a mély hangjától, amelyen kimondta, hogy „szép nagy kecóm”.

– Csak a makacskodókkal – válaszolta a férfi.

Hallotta, ahogy a férfi kinyitja a tolóajtót, majd megfordította a kamerát.

– Hű – mondta a lány, kissé elámulva a sokemeletes, belvárosi kilátástól. Szemlátomást a belváros szélén lakott, jóval Izzy árkategóriája felett. – Fogadok, hogy ebből a magasságból egy almával meg lehetne ölni valakit.

Blake visszafordította a telefonját, és egy „nevetséges vagy” pillantást vetett rá.

– Most pedig térjünk át a kocsidra.

– Oké, a kocsim. Holnap munka után elviszem a tulajdoni lapot, és kijuttatom a dutyiból.

– Elvihetlek, ha akarod, aztán elszállíttatom a garázsomba.

Izzy még mindig furcsának érezte a dolgot. Az egészet.

– Hát, oké, feltéve, ha megígéred, hogy a macskáiddal borzalmas lesz nekem, amíg nem leszel itthon.

– Ó, abszolút így lesz. Ők a létem csapásai – mondta, mintha utálná őket, miközben álmosan doromboltak a testéhez simulva.

– Értem.

– Mi a fene az ott mögötted? – kérdezte Blake, pedig nagyon jól tudta, mi az.

– Az? Egy edzőizé – felelte Izzy hátranézve az edzőtoronyra, amelyet sosem használt.

– Egy izé, mi? – Majdnem éjfél volt, és már órák óta videóchateltek. Nem volt szándékos, de úgy kilenc körül elkezdték ugyanazt a Szakácsok gyöngye-epizódot nézni, és azóta lényegében együtt nézték a sorozatot.

Mellesleg: Izzy szánalmasan Sam oldalán állt, annak ellenére, hogy Blake elmondta neki az összes okot, amiért a fickó nem fog nyerni, míg Blake intelligensen Ilannek, a nyilvánvaló esélyesnek szurkolt.

– Fogadok, azt sem tudod, hogyan kell használni – mondta.

A lány rosszallóan nézett rá.

– De igen, tudom.

– Vézna a karod. Nem hiszek neked. Bocsi!

Izzy a kamerán keresztül küldött felé egy szemforgatást, aztán felállt. Amint azt a férfi előre tudta.

– Figyelj, és tanulj, Mr. Mellkas!

A dolgok egy pillanatra elmosódtak, mivel a lány valószínűleg nekitámasztotta a telefonját valaminek. Blake nézte, ahogy bejön a képbe abban a hülye pólóban és fekete leggingsben, ő pedig hátradőlt a kanapén, és elvigyorodott.

– Nos, ne irigyeld az erőmet, Blakely – mondta, és úgy táncikált, mint egy bokszoló, aki bunyóra készül. – Ezt nem tudja bárki megcsinálni.

– Persze.

Fura volt, gondolta, miközben a lány úgy viselkedett a kamera előtt, mint egy dinka a kócos hajával és a stréber szemüvegével. Az exmenyasszonya, Skye csodálatos volt a maga tökéletes módján (amikor épp nem hazudott neki), Blake megőrült érte, kész volt feleségül venni, de soha nem érezte magát ennyire… elbűvölve tőle.

Valószínűleg csak azért, mert Izzyvel tényleg jól elvolt. Vele barátok voltak, míg Skye-jal nem igazán.

Izzy a fogantyúk köré kulcsolta a kezét, és felhúzta maga elé a lábát.

– Felemeled a lábadat, Phillips, és ez erősíti a törzset. Érted? – mondta lábemelgetés közben.

– Erre használod ezt az izét? – Blake a fejét csóválta, Izzy pedig büszkén mosolygott, miközben lógott az edzőberendezésről. – És mi van a másik oldallal?

– Micsoda? – A lány letette a földre a lábát, és elengedte a kapaszkodókat.

– A másik oldal tetejét kell megmarkolnod, és azon húzódzkodni.

Felnézett a húzódzkodórúdra, majd vissza a kamerára.

– Mármint, gondolom, megteheted, ha egy szánalmas kis gyúrós majom vagy, de ez a gép a törzsre való.

– Nem arra. Húzódzkodásra való, és az a rész, amit a törzsedre használsz, az pedig tolódzkodásra – magyarázta Blake keresztbe font karral.

– Szerintem olyan nincs is, hogy tolódzkodás – vágott vissza, odament a telefonjához, és magával vitte, amikor visszaült. – Azt sem tudod, miről beszélsz.

– Nekem is van egy ilyen berendezésem, Shay – mondta.

– Akkor mutasd meg, vagy nem hiszem el, Phillips! – felelte Izzy, makacsul felemelve az állát.

Blake felállt, és elindult a vendégszoba felé.

– Jó, de mindjárt baromi hülyének fogod érezni magad.

Atyaég! A hálószobája…

Izzy villanásnyira meglátta, ahogy a férfi előrefordított kamerával végigsétált a folyosón, de túl gyors volt ahhoz, hogy bármi mást észleljen, mint egy nagyon nagy ágyat.

Persze hogy nagy ágya volt.

Felkapcsolta a villanyt egy másik hálószobában, amely irodának, egyben edzőszobának nézett ki. Volt benne egy nagy íróasztal, valamint egy futópad, egy szobabicikli és egy edzőtorony, pontosan olyan, mint az övé.

A férfi úgy helyezte le a telefont – a lány feltételezése szerint az íróasztalra –, hogy az a toronnyal szemben legyen.

– Jesszusom, meg fogom látni Mr. Mellkas mellkasának féltve őrzött titkait?!

– Csak szeretnéd – mondta Blake, majd hosszú karjával felnyúlt, és megragadta a húzódzkodórudat. Szó nélkül nekiállt húzódzkodni, mintha az lenne a világ legkönnyebb dolga.

– Búúúúú – mondta a lány kuncogva, miközben Blake erődemonstrációját nézte. – Béna! Totál gyengusz!

– Középiskola óta nem hallottam ezt a kifejezést – felelte a pasi anélkül, hogy lassított vagy rontott volna a hibátlan gyakorlatán.

– Nem is mondtam ki azóta. – Izzy nem tudta nem észrevenni a felemelt karja által láthatóvá vált kemény hascsíkot. Nemcsak azt, de a rövidnadrágja eléggé lecsúszott a csípőjén, annyira, hogy Izzy meglátta azt a kiálló csípőcsontbigyót, ami tulajdonképpen egy anatómiai afrodiziákum.

Édes szentséges csípőcsont, valaki hozzon repülősót!

– Fejezd be, te szánalmas lúzer, mielőtt elhányom magam – mondta. – A tartásod gyalázatos.

A férfi lehuppant a földre, és a kamerába vigyorgott, úgy, hogy a lány azt érezte, tudja, mennyire beindult tőle.

– Naná, hogy az.

– És mi van a másik résszel? – kérdezte, de közben perverznek érezte magát, mert lényegében arra kérte, hogy végezzen egy újabb erődemonstrációt. – Mintha kitaláltál volna valamit, amit úgy neveznek, hogy tolódzkodás…

A férfi átment a másik oldalra, és olyan gyakorlatot kezdett csinálni, amitől Izzy legszívesebben beleharapott volna a szép kerek bicepszébe, ezért azt mondta:

– Ja…, ez! Reggel megcsináltam belőle vagy százat.

– Oké, Iz – felelte Blake, miután leszállt, és rákacsintott.

A lány megforgatta a szemét.

– Nem kéne már menned csirkét enni, vagy ilyesmi? – kérdezte.

– Próbálsz lerázni? – kérdezte a férfi, lekapcsolta a villanyt, és elindult vissza a nappali irányába (legalábbis a lány szerint, így a lakásában tett első FaceTime-látogatás után).

– Valószínűleg azt kellene. Elég késő van – felelte, habár nem akarta letenni a telefont, de tudta, hogy ez a felelősségteljes lépés.

– Ja, azt hiszem, igazad van – válaszolta a férfi, és egy röpke pillanatra komoly kifejezés futott át az arcán. A tekintete mintha a lány arcát kutatta volna, amikor hozzátette: – Biztos úgyis van még pizzád, amit meg kell enned.

– Maradt még néhány szelet – erősítette meg Izzy, és volt valami meghitt és otthonos a kölcsönös ugratásukban, hogy máris honvágya támadt, pedig még le sem tették a telefont.

Megállapodtak, hogy a férfi másnap, munka után felveszi őt, hogy eljussanak egyről a kettőre a kocsija ügyében. De miután a hívás megszakadt, Izzy nem tudott annyira megnyugodni, hogy egyáltalán eszébe jusson aludni. Fel volt pörögve az órákig tartó blake-ezéstől, és azt sem tudta, mit kezdjen magával.

Lekapcsolta a villanyt, lefeküdt, és megpróbálta erőltetni az alvást, amikor a telefonja megrezdült az éjjeliszekrényén.

Odafordult, és felemelte.

Blake: Ébren vagy?

Megfogta a szemüvegét, és visszacsúsztatta az orrára, mielőtt válaszolt volna: Sajnos igen. Teljesen ébren.

Blake: Jó.

Izzy: Gonosz.

Blake: Arra gondoltam – át kéne jönnöd hozzám holnap.

Izzynek elakadt a lélegzete, és felült az ágyban. Mi vaaan? Azt akarja, hogy átmenjen? Egyáltalán, hogyan kellene erre reagálnia?

Blake: Szerda reggel nagyon korán indulok Bostonba, úgyhogy jobb, ha mindent megmutatok, amit a macskákról tudnod kell.

Hát persze, a macskák. Ujjbegyeivel megdörzsölte a szemöldökét, és felsóhajtott. Megfelel. Miután elmentünk a telepre? – üzente.

Blake: Aha. Arra gondoltam, rendelhetnék neked egy pizzát, hogy elmajszolhasd, amíg megismerkedsz a fiúkkal.

Izzy igyekezett megóvni az agyát a túlterhelődéstől, de holnap Blake-kel fog vacsorázni. Csak ő és Blake, egyedül a lakásán. Az ő nagyon nagy ágyával. És a húzódzkodós hasizmaival.

Áhhh!

Ráadásul hihetetlenül nehéz volt emlékeztetnie magát arra, hogy csak barátként kedvelheti a férfit – hogy mindig is csak barátok lesznek –, amikor jobban vonzódott hozzá, mint eddig bárkihez.

Mármint valaha.

Egész életében.

Éppen próbálta összeszedni a Blake körül kavargó gondolatait, amikor a férfi újabb SMS-t küldött.

Blake: Hajlandó lennél nálam lakni, amíg nem vagyok itthon? Nem szívesen kérem, de utálom egyedül hagyni Goodyeart. És így nem kell folyton jönnöd-menned. Sokkal egyszerűbb volna.

Blake lakásában lakni?!

Mr. Mellkas. Lakásában. Lakni.

Azt gondolta: jiofqpwehtp8439qghiea;igdg.

Izzy: Öhm.

Blake: Közel van a melóhoz is, így nem kell a busszal bajlódnod. Három perc séta.

Izzy bele akart egyezni, de rossz ötletnek gondolta. Borzalmas ötletnek. A telefonja ismét rezgett, és érezte, hogy meleg lesz az arca, amikor elolvasta az üzenetet.

Blake: KÖNYÖRGÖM. Még azt is megengedem, hogy a vadonatúj (szerdán kiszállítandó, állítható keménységű) franciaágyamon aludj, amelyről úgy hírlik, olyan, mintha egy felhőn aludnál – ennyire kétségbeesett vagyok.

Blake lakásában lakni. Blake ágyában aludni. Mégis mi történik, az isten szerelmére?! Álmodja ezt? Megpaskolta az arcát, és nem, ez nem álom.

Izzy: Használhatom az épületed szolgáltatásait?

Blake: Természetesen.

Izzy: Ehetek pizzát az új ágyadban?

Blake: Természetesen NEM.

Kitakarózott, és felkelt az ágyból. Akár le is ülhet könyvet olvasni, mert most már semmi esély arra, hogy el bír aludni.

Az élet egyszerre nagyon izgalmassá vált, és az agya épp készült felrobbanni.

Izzy: Megteszem, de nagyon félek, hogy beleszeretek a macskáidba.

Beletelt néhány percbe, mire Blake válaszolt, és a szavai valamit tettek az amúgy is háborgó gyomrával.

Blake: Ne félj, Iz! Csak vegyél egy mély lélegzetet, és hagyd magad!

Kilencedik fejezet

– Kér bizonylatot?

A francokat – gondolta Izzy, akit lehangolt az az összeg, amit épp most fizetett azért, hogy a működésképtelen kocsiját kihozza a sittről. Visszatette a hitelkártyáját a tárcájába, és azt mondta a pult mögött álló fickónak:

– Nem, kösz.

– Young Vontatószolgálata egy órán belül eljön a járműért – mondta Blake, full üzletiesen, mire Izzy ránézett. Vajon mikor hívta fel a vontatócéget? Még öltönyben és nyakkendőben volt, tele alelnöki kisugárzással.

– Jól hangzik – mondta az ügyintéző, és bólintott. – Ők tudják, hova megy?

Blake jóváhagyólag válaszolt, de a biztonság kedvéért megadta a pasasnak is a garázsa címét.

Izzy lenézett a koszos tornacsukájára, amely közvetlenül a férfi tökéletes, vajpuha bőrből készült öltönycipője mellett éktelenkedett. Tudta, hogy totális romhalmaznak néz ki mellette. De úgy döntött, hogy amikor hazaér a munkából, az lesz a legbölcsebb, ha átöltözik kényelmes göncökbe, lemossa az arcát, és lófarokba fogja a haját.

Még egy nap sem telt el azóta, hogy Blake azt mondta neki, sosem fog rámozdulni – és ő teljes mértékben hitt neki –, de úgy vélte, kevésbé lesz hajlamos túlgondolni a „szikrát”, ha tudja, hogy szörnyen néz ki.

– Mehetünk? – kérdezte a férfi a szemöldökét felhúzva, mire ő bólintott, és az ajtó felé fordult.

– A belvárosban laksz, de a garázsod címe, amit megadtál, kint van Springfieldben. Az nem úgy negyven kilométerre van a házadtól? – kérdezte Izzy, amikor már a kocsiban ültek.

– Nem dolgozom olyan gyakran kocsikon – felelte, miközben átmanőverezett a forgalmon –, ezért a kevésbé drága, kissé távolabbi opciót választottam.

– Szóval, ez nem az a garázs, ahol nap mint nap parkolsz. Értem.

Blake elfordította a kormánykereket, ahogy befordult a sarkon.

– Az én épületemnek van saját parkolója, a springfieldi garázs viszont csak egy kis projekthelyiség a javításokhoz.

– Ó! – mondta a lány, és próbálta nem elképzelni a férfit egy autó motorházteteje fölé hajolva, a kezében csavarkulcsokkal. – Van overallod?

Erre a férfi rásandított.

– Nincs.

– Kesztyű? Védőszemüveg?

– Mit akarsz, Shay?

– Csak próbálom elképzelni, ahogy kocsikon dolgozol, de lehetetlen, mert te olyan… – mondta kuncogva, és végigmutatott a férfimagazinba illő kinézetén és a luxusterepjárójának belsején.

– Hát, már nem kell sokáig elképzelned – mondta, és sávot váltott –, mert kénytelen leszel velem tartani, amíg a szerencsétlen kis kocsidon dolgozom.

– Mi van, ha nincs kedvem hozzá? – kérdezte nevetve, keresztbe font karral.

– Kár – mondta a férfi, egy kis vigyorral a száján, miközben tekintetét az útra szegezte. – Elvárom, hogy etess, szórakoztass, és segédkezz nekem, mialatt életre keltem a tragacsodat.

Izzy felhorkant.

– Ó, majd teszek én veled valamit, amíg dolgozol – mondta.

Gáhhh – nem úgy értettem! Fizikai bántalmazásra gondoltam, nem szexuális aktusra! – szabadkozott magában Izzy.

A férfi nem szólt egy szót sem, de az állkapcsa összeszorult, és Izzy úgy érezte, hogy ha beismerné, amit nem úgy értett, az még inkább szuggesztívvé tenné a szuggesztív célzását.

Vagy valami ilyesmi.

Basszus!

– De vigyázz, mit kívánsz! – vágta rá, nem hagyva, hogy furcsa legyen a dolog. – Lehet, hogy felolvasok neked a kedvenc regényemből, vagy eléneklem a Hamilton összes betétdalát.

– Miért nem lep meg ez a felvetés?

– Mert látod rajtam, hogy művészi beállítottságú vagyok? – Én meg látom, hogy szeretsz engem idegesíteni. – Hé, van neked olyan kis görgős bigyód, amire ráfekszel, hogy be tudj gurulni a kocsik alá? Mert, asszem, szívesen játszanék egy olyannal.

Erre kapott a férfitól egy „dedós vagy”-vigyort.

– Aláfekvő.

– Nem – vágta rá a lány a szemét forgatva. – Nem arról van szó, hogy alád akarok becsúszni. Valaki elég nagyra tartja magát.

– Így hívják: aláfekvő. – Megrázta a fejét. – És igen, van ilyenem – tette hozzá félig-meddig mosolyogva.

– Na akkor, stip-stop az aláfekvő.

Blake behajtott egy parkolóházba a város központjában, úgyhogy Izzy feltételezhette, hogy a fölötte lévő toronyházban lakik. Szótlanul kiszállt a kocsiból, és próbált úgy tenni, mintha nem lenne őrülten lenyűgözve a férfi lakcímétől.

Követte őt a lifthez, és amikor a férfi megnyomta a felfelé gombot, Izzy megkérdezte:

– Kaphatnak a macskáid tonhalat?

A férfi ránézett.

– Miért?

– Csak kíváncsi vagyok – felelte, és előhúzott egy tonhalas tasakot a pulcsija zsebéből. – Kaphatnak?

– Igen, kaphatnak tasakos tonhalat – mondta –, de már van ennivalójuk.

– Ez viszont majd kiváltja az irántam való instant szeretetüket – mondta a lány.

– Erre azért én nem vennék mérget.

A felvonó jelzett, és az ajtó kitárult.

– Miért? – kérdezte Izzy, és figyelte, ahogy a férfi belép utána, és megnyomja a tizenkettedik emelet gombját. – Nem szeretik a tonhalat?

– Nem szeretik az embereket – vágta rá.

– Ó, hát, én nem vagyok akárki – válaszolta, miközben a záródó ajtót figyelte. Az emeletszámok pörögtek a kijelzőn, ahogy a lift felfelé haladt. – És engem minden macska szeret.

– Majd meglátjuk – felelte Blake, elővette a telefonját a nadrágzsebéből, és feloldotta a kijelzőt.

– Igen, meg – motyogta Izzy.

Erre Blake felnézett a telefonjából. Kicsit hunyorított, mintha gondolkodna, ahogy a tekintete végigvándorolt a lány arcán.

– Pepperonis vagy vegyes? – kérdezte.

– Pepperonis – felelte, és lenézett, mert néha a férfi szemkontaktusa egy kicsit túl közvetlen volt.

Amikor a lift felért a tizenkettedikre, és az ajtó kinyílt, Izzy követte Blake-et egy hosszú, borostyánmintás, szürke szőnyeggel borított folyosón. Az éjszínkék falakon modern lámpatestek világították meg az útjukat, mint tündérfények alkonyatkor egy kerti ösvényen. Blake megállt az 1213-as előtt, és előhúzta a kulcsát a zsebéből.

– Tetszik az ajtód – mondta, de aztán legszívesebben szájon vágta volna magát, amiért úgy beszél, mint egy hülyegyerek. Tetszik az ajtód – ki a franc mond ilyet? De az ajtó súlyos faburkolattal és hatalmas sárgaréz kopogtatóval volt ellátva, mintha egy nagybirtok bejárata lett volna, nem pedig egy lakás ajtaja.

– Köszi – felelte Blake, kinyitotta az ajtót, és tartotta neki. – Furcsán hangzik, ha azt mondom, hogy abban a pillanatban, amikor megláttam, tudtam, hogy ki fogom venni ezt a lakást?

– Egyáltalán nem – felelte a lány, elhaladt a férfi mellett, és belépett a lakásba. – Inkább cuki.

– Cuki a nagy francokat… – motyogta a férfi valahonnan a háta mögül, és a lány érezte, hogy egy aprócska borzongás kúszik végig a gerincén. Hallotta, ahogy becsukódik az ajtó, és próbálta meggyőzni magát, hogy nem nagy ügy, hogy egyedül van vele a lakásán.

– Jó – mondta Izzy majdnem mosolyogva, és arrébb állt, hogy a férfi bevezethesse őt a birodalmába. – Tök gáz.

A pasi megállt mellette.

– Te most azt mondtad rám, hogy gáz vagyok? – kérdezte felvont szemöldökkel.

– Talán dadogtam?

Blake úgy nézett ki, mintha el akarna mosolyodni, de ehelyett letette a kulcsait az ajtónál lévő asztalra, és így szólt:

– Hahó! Goodyear!

Izzy megfordult és bámészkodva kereste a macskát. Blake beljebb sétált a lakásba, a lány pedig a sarkában járt, és a pulcsija zsebébe nyúlt, hogy kinyissa a tonhalas tasakot.

– Megjöttem, pajti! – Izzy megcsóválta a fejét a háta mögött. A férfi komolyan félelmetes jelenség volt, ahogy mély hangja édes lágysággal szólongatta a macskát.

Ezüstgolyó esetleg? Talán nincs más esélye a túlélésre, mint az ezüsttöltények.

Egy macska nyávogott, és befordult a sarkon, egy édes kis szőrmók, aki egyenesen Blake felé vette az irányt.

– Szia, pajti! – mondta a férfi mély guggolásba ereszkedve a nagy testével.

Felkapta a macskát, felállt, és Izzy felé fordult. Ő elmosolyodott, ahogy a férfi a macska fejét vakargatta, és egy kicsit közelebb lépett hozzá.

– Szia, Goodyear! – köszöntötte, és kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa. Az állat fújt, és egy kis macskamorgást adott ki, amivel hátrálásra késztette a lányt.

– Én szóltam – mondta Blake elégedetten, miközben tovább dörgölte Goodyear fejét.

– Csak azért, mert most találkoztunk – mondta Izzy a szemét forgatva, és kihúzta a tonhalat a pulcsijából. – Hamarosan úgyis szeretni fog.

– Nem, nem fog – mondta Blake tárgyilagosan.

– Mi lesz, körbevezetsz a lakásodban? – kérdezte, és a macskától érkező reakció reményében meglengette a hallal teli zacskót.

– Jaj, ne kekeckedj! – mondta, és teljes erőbedobással rámosolygott a lányra. – Ha látná az arcodat, biztos imádna téged.

– Így is, úgy is szeretni fog. – Úgy tűnt, a macskát teljesen hidegen hagyja a lány halszaga. – Hol van a konyha?

– Kövess! – Blake letette a macskát, aztán átvezette a nappalin, amelyben hatalmas ablakok, egy gyönyörű, bőrbarna, századfordulós kanapé, egy könyvespolcokkal teli fal és egy vastag, láthatólag szundikáláshoz tökéletes, törtfehér szőnyeg volt.

– Nem szar a kilátás… – motyogta magában, a városra kitekintve, miközben a férfi nyomában haladt.

Amikor beléptek a konyhába, Izzynek két gondolata támadt.

Az egyik: Blake egészen másfajta felnőtt, mint ő. A konyhája nagy volt, modern, és nem hevertek benne szanaszét random tárgyak. Sem üres pizzásdobozok, sem a pulton sorakozó, újrahasznosításra váró dobozok, még csak egy edény sem pihent a mosogatóban.

Eszébe jutott, hogy el kellene süllyednie szégyenében, amiért a férfi néhány napja meglátogatta az ő kis, nem éppen makulátlan lakását.

Szégyellnie kellett volna magát, de valamiért mégsem így volt.

A másik: biztos jár hozzá takarítószolgálat, nem? Kizárt, hogy egy fiatal, elfoglalt fickónak legyen ideje arra, hogy a lakását ilyen csillogó-villogóvá tegye.

Nagy híve volt az öt másodperces szabálynak, de Blake konyhájában akár harmincig is elmenne. Mármint percben.

– Szóval itt fogod megtalálni az ételüket. – Blake kinyitotta a kacsalábon forgó hűtőszekrényét, és az alsó polcra mutatott. – A narancssárga tárolókban.

– A szín jelez valamit? A narancssárga macskaspecifikus?

– Nem – válaszolta Blake, kivett egy edényt, és kinyitotta.

– Arra gondoltam, hogy esetleg az N, mint narancssárga valami olyasmit jelent, hogy „nem embereknek való”. Vagy „nahát, ez lóhús”.

Ettől egy kicsit felfelé rándult a férfi szája.

– „Négylábúaknak kizárólag”?

– Pontosan.

A férfi egy hosszú másodpercig nézte őt, sötét tekintete végigpásztázta az arcát, és a lány már épp azon volt, hogy összefüggéstelenül fecsegjen, hogy oldja a kínos helyzetet, amikor Blake így szólt:

– A srácok melegítve szeretik a kajájukat – ami, tudom, röhejes, úgyhogy kímélj meg a gúnyolódástól. Negyven másodpercre szoktam berakni ebbe a mikróba.

A mosogató felé mutatott, és amikor a lány követte az ujját, látta, hogy attól balra, a pult alatt van egy réginek és lepukkantnak tűnő, beépített mikrohullámú sütő. Elfordítható tárcsája van, az isten szerelmére! Kinyitotta az ajtaját, betette az ételt, és beindította a zajos, öreg masinát.

Izzy hitetlenkedve emelte a tekintetét a férfira.

– Van… külön mikród nekik?

A férfi lazán megvonta a vállát, és úgy tűnt, kissé zavarban van.

– Nem éreztem helyénvalónak, hogy ott főzzek macskakaját, ahol emberi ételt, ezért vettem egy régi mikrót a Goodwillben, hogy azt használjam a vacsorájukhoz.

A lány nem állhatta meg, hogy rá ne mosolyogjon, mert annyira imádnivaló volt.

– Tudtad, hogy a puccos öltönyöd alatt egy macskás hölgy rejtőzik?

– Nem is – mondta, és beintett neki, mielőtt kivette az ételt a mikróból.

– Ó, szerintem de. Az állatgondozásnak ez a szintje komolyan…

– Nem. – Blake felvonta a szemöldökét, és egy „szigorú apukás” pillantást vetett rá. – Utálom ezeket a kis nyavalyásokat, de egyszerűbb azt csinálni, amit ők akarnak, hogy bekussoljanak, és békén hagyjanak.

Megpróbált nem mosolyogni, de lehetetlen volt.

– Ha te mondod…

– Mondom – jelentette ki dörgedelmes hangon, mire a lány köhintett, hogy leplezze a nevetését.

Blake odavitte az ételt egy szőnyeghez a sarokba, és letette a tálat. Goodyear egy pillanat alatt ott termett, és a másik macska, Gödör is felbukkant a semmiből, hogy csatlakozzon a lakomához.

– Asszem, ez menni fog. Nem tűnik túl nehéznek – mondta Izzy, miközben nézte, ahogyan nekiesnek az ételnek. Blake-re pillantott, amint az éppen a nyakkendőjét lazította. Egy másodpercre megdermedt a mozdulattól, ami olyan intimnek tűnt, mintha valami olyasmit látott volna, amit nem kellett volna.

– Ha át akarsz öltözni a munkaruhádból, megígérem, hogy nem turkálok a holmidban. Sokat.

– De vajon megbízhatok-e benned? – incselkedett a férfi, miközben levette a nyakkendőjét, és kigombolta a szorító felső gombot. A lány hallotta a szavait, de a tekintetét a férfi erős nyakán felejtette. Valamiért nem akart mozdulni, de Izzy gyorsan pislogott, és felfelé kényszerítette.

– Persze – felelte.

– Oké – mondta a férfi. – De ha kutakodáson kaplak, annak következményei lesznek.

– Hú, de félelmetes – tréfálkozott a lány. – Sziaaa!

Amint ezt kimondta, megcsörrent a férfi telefonja. Amikor kivette a zsebéből, és ránézett a kijelzőre, egy kis nyögésszerű hangot adott ki.

– Ezt fel kell vennem – munka.

– Tökéletes. Menj a szobádba vele, de csukd be az ajtót, hogy nyugiban turkálhassak!

A férfi egy majdnem mosolygós pillantást vetett rá, mielőtt a füléhez emelte a telefont.

– Itt Blake.

Blake

Amikor húsz perccel később belépett a konyhába, Blake erre nem számított.

Izzy a konyhapulton ült, a lábát lóbálva, miközben egy szelet gőzölgő pizzát evett, és a Szakácsok gyöngye egyik régi epizódját nézte a tévéjén.

Nem arról volt szó, hogy valami szokatlant vagy rosszat csinált, csak úgy nézett ki, mint aki elképesztően otthon érzi magát. Mintha ide tartozna.

Blake zsigereiben feléledt a bizsergés, amit eddig egy idegesítő „ne légy seggfej” vészcsengőnek értelmezett, amikor odament a lányhoz.

– Szerencséd, hogy hagytam neked belőle, lajhárkám – mondta, miközben felkapott egy félig üres Stellát a pultról, és a szájához emelte. – Kérsz egyet a sörödből?

– Igen, köszönöm szépen! – Odament a hűtőhöz, és kivett egyet, majd visszatért a pulthoz. A sörnyitó Izzy mellett volt – pont mellette, és amikor felkapta, majd kibontotta a sört, megcsapta a lány illata.

Mi a fene volt ez – sampon? Testápoló? Parfüm? Olyan volt, mint a vanília és a hintőpor, de valahogy szexi.

– A macskáid amúgy már szeretnek engem – mondta Izzy, és Blake-nek fogalma sem volt, hogy komolyan gondolja-e, vagy sem.

De ez mindig így volt vele.

– Valóban? – kérdezte, kinyitotta a pizzásdobozt, és felkapott egy szeletet.

– Hát, nem. De majd fognak. Van egy tervem – mondta, és felvett egy darab szélet a tányérjáról.

– Éspedig…? – kérdezte, szájához emelve a szeletet, miközben figyelte, ahogy a lány az orrát ráncolva vigyorog rá. Még mindig baromira odavolt az orr-ráncolásáért.

Izzy félrebillentette a fejét.

– Ez csak rám és a srácokra tartozik.

– Igazán? – A tévében valaki sírt, mert túl száraz lett a sertéshúsa, Gödör pedig Blake lába között tekergőzött, de Blake csak arra volt képes, hogy a nő mosolygós arcát bámulja.

Uramisten, átkozottul szép ez a lány!

De nem a külsejéről volt szó, bármennyire ostobán hangzik is ez. Azért volt szép, mert eleven, zűrös, szellemes és okos. A szeme csillogott, az orra ráncolódott, a szája mosolyra húzódott – mintha ez lenne az alaphelyzete.

A férfi az ajkára pillantott, és eszébe jutott, milyen érzés volt megcsókolni, amikor a szájába sóhajtott, és úgy kapaszkodott belé, mintha ő is a végtelen ábrándok harcát vívná.

– Mikor szoktad gyógyszerezni a szőrmókot? – kérdezte Izzy kissé tompa hangon, miközben a szeme végigvándorolt Blake arcán.

– Amikor csak akarom – válaszolta, miközben kényszerítette magát, hogy húzódjon hátrébb, ugyanakkor kicsit közelebb hajolt hozzá, és két tenyerével a lány mindkét oldalán megtámaszkodott a pulton.

– Szerinted el fogja fogadni tőlem? – kérdezte Izzy még halkabban.

– Biztosan – felelte a férfi, akit hipnotizált a lány szája, a szavai és az, ahogy a szemét most kissé lesütötte.

– Jó – felelte csaknem suttogva, és a férfi szinte érezte leheletének puhaságát az ajkán.

– Szóval… – kezdte, gyorsan pislogva, mielőtt megszakította volna a szemkontaktust, hogy felnézzen a tévére. – Basszus. Khm… Hol tartod az almaszószt?

Almaszósz. Almaszósz. Mi is az az almaszósz? Kiegyenesedett, hátrált egy lépést, és úgy érezte, mintha álomból ébredt volna.

– Az almaszósz – ismételte meg, miközben az agya igyekezett felzárkózni. – A hűtőben van.

Mi a micsoda történt az imént?

Blake odament a hűtőhöz – mi a franc, mi a franc, mi a franc –, kinyitotta az ajtót, és kivette az üveg almaszószt és Goodyear gyógyszereit. Anélkül, hogy a lányra nézett volna, felkapott egy műanyag kanalat és egy üres joghurtosdobozt a fiókból, és elindult megkeresni a macskát.

– Itt van – mondta, amikor megtalálta Goodyeart a székén. Vett egy mély lélegzetet. Semmi se történt. Izzy valószínűleg észre sem vette, hogy egy ezred másodpercre voltál attól, hogy megcsókold. Hallotta, ahogy a lány lába földet ért a konyhapultról leugorva, és ahogy kijött a konyhából, és felé tartott, teljesen normálisnak tűnt, mint aki nincs kiakadva. Jó, az arca rózsaszín volt, de meleg volt odabent.

Igazából rohadt meleg volt.

– Na jó, mutasd meg, hogyan drogozod be a macskát! – Izzy az egyik lábára helyezte át a testsúlyát, és keresztbe fonta a karját.

– Oké. – Megmutatta neki, hogyan tör össze egy tablettát a joghurtosdoboz alján, majd belekeverte az almaszószt. Amikor felvette Goodyeart, és leült a székre, Izzy megszólalt:

– Várjunk, ezt egy törtfehér széken csinálod? – Elborzadva nézett. – Mi van, ha kilöttyented?

– Nem szoktam – felelte, és legszívesebben felnevetett volna, míg a lány továbbra is döbbenten nézett.

– Jegyzet Iznek: ülj a földre, amikor ezt csinálod – dünnyögte. – Folytasd, kérlek!

– Köszönöm. – Felkanalazta a gyógyszeres almaszószt, és odanyújtotta a kanalat, mire Goodyear azonnal felemelte a pelyhes kis pofiját, és elkezdte benyelni. A kis fickó odavolt az almaszószért.

– Tényleg szereti az almaszószt – mondta a lány, leguggolt melléjük, és figyelte, ahogy Goodyear szinte felfalja a kanalat is. Kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a fejét, amitől a macska csukott szájjal rámorgott, miközben tovább nyalogatott.

Blake erre tényleg elnevette magát, és Izzy felnézett rá, vigyorogva és az orrát ráncolva.

Úgy érezte, mintha nem kapna levegőt.

És amikor a lány elvette tőle a kanalat – én is hadd –, Blake rájött, hogy szörnyű hibát követett el.

Egy durva számítási hibát.

Mert az, hogy Iz ott van nála, körülvéve a holmijaival, az ágyában alszik, és az egész házban otthagyja az ő „mi a fene ez a jó illat?” illatát, hát, ez akár mindent megváltoztathat, függetlenül attól, történik-e köztük bármi testiség, vagy sem.

És volt egy aprócska része, amelyik nem utálta ennek a változásnak a gondolatát.

Francba! – gondolta, amikor az az áruló macska dorombolni kezdett.

Iszonyú meleg volt abban a lakásban…

Nem?

Tizedik fejezet

Blake: Fun fact: utálok repülni.

Izzy a telefonjára nézett, és elmosolyodott, miközben sorban állt a Starbucksban.

Izzy: Azért, mert irányításmániás vagy.

Blake: A. Nem is vagyok az. B. Nem diagnózisra van szükségem, hanem figyelemelterelésre.

Izzy: Azt hiszed, hogy én csak úgy félbehagyhatom a dolgomat, hogy téged szórakoztassalak, amíg várod, hogy felszálljon a géped?

Blake: Légy őszinte – éppen kávéért állsz sorba, ugye?

Izzy: Ez rémisztő. AirTaget tettél a táskámba?

Blake: Nem, a hátadra ragasztottam, mint egy modern kori „rúgj belém” cetlit. Különben meg, mindennap jársz – nem volt nehéz kitalálni.

Izzy megrendelte a kávéját, lehúzta a kártyáját, és átment a várakozóhelyre. Josh hozta el, mert a kocsija alkatrészre várt, és nem akart buszra szállni az utazótáskájával, amelyet azért cipelt magával a munkahelyére, mert munka után Blake fényűző lakásába készült beköltözni.

Még mindig alig bírta elhinni. Izgatott volt a kilátás miatt, a kihívás miatt, hogy megszerettesse magát a macskáival, és attól, hogy reggelente úgy sétálhat a munkahelyére, mintha egy New York-i szitkom divatos főszereplője lenne, de valami megmagyarázhatatlan oknál fogva ideges is volt.

Izzy: Ablaknál ülsz?

Blake: Nem. Egy dumagép és egy dúdolós közé ékelődve...

Izzy felhorkant, és már írta is: Egy dumagép, egy mellkas és egy dúdolós bemegy a kocsmába...

Blake: Vicces csaj.

Izzy: Köszönöm. Mikor hozzák az új ágyadat, egyébként?

Blake: Valamikor kettő előtt. NINCS PIZZÁZÁS az ágyban.

Izzy: Jaj, Blake, nem vagyok óvodás! Amúgy meg... Már megterveztem a menüt az ágyadba. Ma este spagetti és húsgombóc lesz. Holnap malacborda, utána pedig fondue. És ne aggódj, rengeteg porcukros fánkot és csipszet fogok enni, hogy felitasson mindent, ami esetleg az ágyra csöppen. #tökéletesmacskaszitter

Blake: SHAY!

Izzy: Nyugi, PHILLIPS! Nyitott vagyok arra, hogy lecseréljem az ágymenümet.

Blake: TUDNI FOGOM.

Izzy: Imádnivaló vagy, amikor csupa nagybetűvel írsz. NAGYON HATÁSOS.

Blake: Ma este 18:01-kor hívlak FaceTime-on, és alapos virtuális bemutatót várok az ágyról.

Izzy: Én hívlak TÉGED FaceTime-on ma este 18:01-kor, és alapos virtuális bemutatót várok a seggedről.

Gyorsan küldött egy kiegészítést.

Izzy: NEM SZÓ SZERINT. A „seggedről”, úgymint egy „anyád” típusú poén. Vetted, ugye? Ha FaceTime-on keresztül tényleg rám villantod, feljelentelek az FCC-nél.

Blake: Nem hiszem, hogy szükséged van arra a kávéra. Továbbá. Amíg nem vagyok itthon, talán utána kéne nézned, mit csinál az FCC,{5} mivel nyilvánvalóan fogalmad sincs róla.

Izzy: Nem vagy a főnököm.

Blake: A szó legszorosabb értelmében én vagyok a főnököd.

Izzy: #eztakávétazértmegiszom

Blake: Legyen szép napod, Iz!

A becenevesítés Izzy véleménye szerint a létező legszexibb dolog. Szólítsd Isabella Shayt a vezetéknevén vagy Iznek, az isten szerelmére, és úgy olvad el, mint a vajdarabka egy adag krumplipürén. Álmodozó sóhajjal felelt erre az Izre, mielőtt válaszolt volna: Neked is, Főnök.

– Még mindig nem értem, miért van az, hogy ott már tíz óra, és a fólia még mindig rajta van – mondta Blake. – Mire vársz? Éjjeli bagoly vagy?

Izzy határozottan nem volt éjjeli bagoly, és már nagyon elálmosodott a férfi nagy, kényelmes kanapéján, ahol a macskái egy kupacba bújtak hozzá, de még nem bírta rávenni magát, hogy kicsomagolja az új ágyát. Egyszerűen… tolakodónak tűnt. Neki kellene lehúznia azt a védőfóliát, nem pedig Izzynek.

– Nem, de túlságosan kényelmes itt a kanapén ahhoz, hogy felkeljek. És ezek a srácok még fellázadnának, ha megteszem.

– Áruló kis szarháziak. Nem vásárolhatod meg örökké a szeretetüket csirkével, ugye tudod?

– Miért nem? – Hallgatta a dorombolásukat, és hozzátette: – Megőrülnek érte.

– Túl sokat fizetünk neked, ha megengedheted, hogy mindennap csirkemellet etess a macskákkal.

– Gyakorlatilag neked fizettek túl sokat, hiszen a te csirkemelledet etettem meg velük.

A férfi grimaszolt – pontosan egy óra negyvenkét perce FaceTime-oztak –, és hátradöntötte a fejét a fejtámlának.

– Pokoli meleg lehet odabent, ha még mindig megy a kandalló, és a srácok is rajtad vannak.

– Áh, kinyitottam az erkélyajtót – mondta a lány, és azt kívánta, bárcsak ne kellene hamarosan véget érnie a beszélgetésüknek. Mert amellett, hogy jóformán Blake volt az, akivel a világon a legszívesebben beszélgetett és játszott, még a kilátást is eléggé élvezte.

Persze, jóképű volt. A férfi enyhén pornográf ponyvaregényeket ihletett volna azzal, ahogyan a munkahelyén kinézett. Mondjuk, ilyen szöveggel:

„Későre járt, és az irodában rajta kívül már csak az ultradögös, milliárdos vezérigazgató tartózkodott.”

De Izzy azon kapta magát, hogy kissé megszállottja annak a ténynek, hogy amikor az összeszedett Blake alelnök épp nem dolgozik, akkor valahogy szét van esve. A haja mindig kócos, mintha megfeledkezne a létezéséről, amint leveszi a nyakkendőjét, és úgy tűnt, a pasi kizárólag kifakult pólókban és kapucnis pulcsikban létezik igazán.

Ez olyan ellentmondásos volt, mint hogy az izompacsirta Superman egy stréber riporter, és ő szerencsésnek érezte magát, hogy láthatta a férfi laza oldalát.

Gyanította, hogy ez nem sok embernek adatott meg.

Vagy talán csak remélte, hogy nem sokan láthatták.

– Komolyan egyszerre szellőztetsz és kapcsolod fel a fűtést? – kérdezte a férfi összehúzott szemmel.

– Én csak szeretem a város hangját, és utálok fázni – mondta Izzy vállat vonva, és az ablakokra nézett. Volt valami a fényekben és a belvárosi hangokban, ami miatt szíve szerint soha nem ment volna haza.

Nos, ezért, na meg amiatt, hogy a pasi lakása egyenesen káprázatos volt.

Kezdjük azzal, hogy volt egy szemérmetlenül hatalmas fürdőkádja, valamint egy zuhanyzója, amely akkora, mint Izzy egész fürdőszobája. És mintha ez nem lett volna elég fantasztikus, beépített Bluetooth sztereó hangszórók voltak bekötve az egész lakásba, így bekapcsolhatta a kedvenc lejátszási listáját az álomkecó bármely szegletében.

Monstruózus méretű tévé, a világ legcukibb macskái (persze Éjúr mellett), óriási konyha – miért akarná valaha is elhagyni a helyet? Meglehet, ahelyett hogy távozna, amikor Blake visszatér, inkább elbarikádozza magát a szexi 1213-as szám alatt. Biztosan el tudna tölteni még 12–14 órát a luxusban, mielőtt a kommandósok berúgnák azt a gyönyörű ajtót és kirángatnák a seggét.

– Zseniális, ha belegondolsz – folytatta a lány, takaróba burkolózva, miközben az őszi szellő átjárta a lakást. – Bocsi, de nem bocsi.

– Ez aztán igazán védjegyszerű kijelentés tőled – cukkolta Blake, és Izzy úgy látta, fáradtnak tűnik. Valószínűleg el kellene engednie, hogy aludhasson. Amin Bostonban dolgozott, az bizalmas volt – semmit sem oszthatott meg vele –, de természetesen fontos, ezért ki kellett pihennie magát.

– Figyu, most megyek, és elárasztom a fürdőszobádat azzal, hogy túltöltöm azt a dekadens kádat, úgyhogy tényleg mennem kell. Holnap is egész nap SMS-ekkel fogsz bombázni, vagy a mai nap csak egy egyszeri bosszantó eset volt?

Kérlek, mondd, hogy igen! Az egész napot egy céltalan, szarkazmussal és mémekkel teli SMS-menetben töltötték, ami elképesztő volt.

Blake felült az ágyban, közelebb hajolt a telefonhoz, így Izzy csak egy arcot látott, és azt mondta:

– Először is, nem bombáztalak SMS-ekkel egész nap. Ezt hívják mikromenedzselésnek – van két macskám, akik miatt aggódnom kell.

– Khm…

– Másodszor, mivel látom, hogy az erkélyajtóm még mindig nyitva van mögötted, a mikromenedzsmentre nyilvánvalóan szükség van.

– Vitatható – mormolta a lány.

– És végül – adta elő Blake a maga teljes felső vezetői dicsőségében –, igen. A ma látottak alapján vajmi kevés okom van azt feltételezni, hogy az én állandó felügyeletem nélkül is boldogulsz. Úgyhogy holnap 3–5 percenként hallani fogsz felőlem.

A lány megpróbálta megjátszani a higgadtságot, de szánalmasan kudarcot vallott.

– Úristen, ne már, csak azt ne! – mondta a telefonba vigyorogva.

Blake

Blake még soha nem volt ennyire boldog, hogy újra láthatja az épületét. Kulcskártyáját a biztonsági panelhez tartotta, végiggurította a bőröndjét az előcsarnokon, és türelmetlenül várta a liftet, amely lassabbnak tűnt a szokásosnál.

Az utazás jól sikerült, és a felvásárlás most már hivatalos volt. Minden a terv szerint alakult, ami a munkát illeti.

Ami azonban nem alakult a terv szerint, az Izzy volt.

Az első üzenetet azért küldte neki, hogy heccelje, és hogy elterelje a gondolatait a repülésről, de nem állt szándékában megnyitni egy újabb csatornát a kapcsolatukban. Bár az utazása előtt is sok random SMS-váltásuk volt, a párbeszédek általában valamilyen célzattal kezdődtek. Valami legitim okkal, amiért SMS-eztek.

Habár – várjunk csak!

Tényleg volt rá gyakran legitim okuk? Persze, időnként célirányosan üzengettek, de a Starbucks-beli találkozójuk óta nem csempésztek-e mindketten apró, lényegtelen okokat a kapcsolatteremtésre?

Mindenesetre teljes fordulat következett be.

Most már SMS-pajtik voltak.

(Oké – rühellte ezt az idióta becézést, de Iz az elmúlt napokban tizenötször elmondta, csak hogy bosszantsa, és végül befészkelte magát az agyába.)

A lány írt neki arról, hogy mit visel, milyen zajt csap a munkatársa, amikor csipszet rágcsál, a sajtos makaróniról, amelyet a konyhájában készített, és a véleményéről a polgármester villamosprojekttervéről.

Ő írt neki a Patriots-szurkolókról, a reptéri mosdók kézszárítóiról, a könyvről, amelyet olvasott, a nagymamája telefonhívásairól és a polgármester indítványáról alkotott, ellentétes nézeteiről.

Végig SMS-ezték a három napot, amíg Bostonban volt, és minden este facetime-oztak. Lényegében olyan lett, mintha az egyik haverja lenne – basszus, éppolyan kényelmesen tudott vele beszélgetni, mint a legjobb barátjával, Nickkel, csak Izzy esetében kisebbfajta ütéseket érzett a zsigereiben, amikor a lány bizonyos dolgokat csinált. Mosolygott, nevetett, az ő fürdőkádjáról beszélt, összebújt a macskáival; az ilyen szarságoktól szorító fájdalmat érzett közvetlenül a szíve alatt.

De pont ez a szó – pajti – kezdett el zakatolni az elméje mélyén, még ha nem is tudatosult benne. Ott volt, csendben motoszkálva a fejében.

Blake ismerte a szabályokat, amelyekben ő és Izzy megállapodtak. Tudta, miért olyan fontosak, és valahol még mindig egyetértett velük. Ugyanakkor ott bujkált ez az érzés, amikor vele volt, ami nem éppen pajtásinak mondható.

Túlságosan izgatott lett, hogy otthon van, hogy most oldja meg, de ez nyilvánvalóan olyasmi, amit meg kellett oldania.

Blake elővette a telefonját, és újra próbálkozott, hogy üzenetet ír neki, miközben beszállt a liftbe. Már az épületben vagyok – pötyögte.

Hajnali öt óta üzengetett neki, amikor úgy döntött, hogy módosítja a járatát, és hazajön néhány órával korábban. De Izzy nem válaszolt. Nem akarta megijeszteni azzal, hogy váratlanul felbukkan, de már alig várta, hogy hazaérjen, és elkezdődjön a hétvége.

Persze az összes konkrét terve az volt, hogy elmegy futni, focit néz, és rendbe hozza Izzy kocsiját, és az elmúlt napok megállás nélküli melója után ez állatira jól hangzott.

Kinyitotta a lakása ajtaját, lassan benyitott, és megszólította:

– Iz?

Belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. Hallotta a tévét, de semmiféle mozgást.

– Izzy? Goodyear? Én vagyok! Egy korábbi járattal jöttem – szólt hangosabban.

Vajon aludt? Lehet, hogy az új ágy volt olyan jó, annyira kényelmes, hogy kómába ejtette a benne alvót.

Két lépést tett a nappaliba, és így szólt:

– Iz, itthon va…

Istenem! Becsukódott a szája, amikor meglátta őt.

Halkan odasétált a kanapéhoz, és valamiért az alvó lány látványa olyannyira felszította azt a szorító érzést, amit Izzy keltett benne, hogy szinte fájt. Bassza meg!

Kezét az arca alá tette, a haja szerteszét a párnán – az ő saját párnáján, és egy zavaró érzés, amit nem tudott azonosítani, téglaként telepedett a mellkasára, ahogy lenézett Izzyre. Vágyakozás? Gyengédség? Sóvárgás?

Egyébként meg egész éjjel ott aludt? Miért nem az új ágyban?

Mégis, amikor ott látta őt a takarójába burkolózva, a kanapéján aludni, honvágy ébredt benne valami iránt.

Baszki, mekkora egy szerencsétlen, ahogy az alvó nőt nézi…

– Izzy. – Leguggolt, és kicsit közelebb vitte a száját a nő füléhez. – Megjöttem, Iz.

– Blake. – A szája mosolyra húzódott, bár a szeme csukva maradt. Csak egy picit fordította el a fejét, és az ajkát a férfiéhez nyomta.

Franc, franc, franc.

Mielőtt Blake gondolkodni tudott volna, a lány megcsókolta, a szája puha és meleg volt, ahogy az ajka megnyílt a férfi ajka alatt. A kanapénak támaszkodott, és nyelt egyet, nem tudta, mit tegyen. Ébren volt a csaj egyáltalán?

És hogy lehetett máris csokoládéíze?

– Csókolj meg, Phillips – mondta a férfi szájához simulva, mosollyal a hangjában. – Hacsak te nem akarod.

Izzy a nyakához vitte a kezét, és a mozdulat kibillentette a guggoló férfit az egyensúlyából. Úgy tartotta meg magát, hogy egyik karjával a kanapé háttámláján, másikkal pedig elöl támaszkodott meg, és Izzy ezt láthatóan lépésnek vette. Válla köré fonta a karját, közelebb húzta magához, és Blake egyszer csak a kanapé mellett térdelt, felsőteste a lányé fölött, miközben Izzy az alsó ajkába harapott.

Végem van – gondolta, talán ki is mondta hangosan. Aztán nagyra nyitotta a száját az övé felett, és egyszerűen fel akarta falni a lányt. Izzy olyan hangot adott ki a torka mélyén, amitől Blake-et forróság öntötte el, miközben a keze a férfi mellkasára vándorolt, és a szája elszabadult.

Izzy úgy csókolt, mint aki mindent belead, és nem bízza a véletlenre. Blake pedig többet akart – mindent akart –, ahogy érezte, hogy a lány ujjbegyei megfeszülnek, megmarkolják az inge elejét.

Blake keze összeszorult a kanapén, ahogy a lány illata – vanília – behatolt az érzékeibe, és a pára mámorossá tette. Kinyitotta a szemét, vizuális megerősítésre volt szüksége, hogy ez tényleg megtörténik, és Izzy úgy semmisíti meg őt, ahogyan azt már vagy száz és száz alkalommal elképzelte.

A fenébe is, igen.

Megharapdálta Izzy alsó ajkát, és kimondta a nevét – nem, inkább recsegte a nevét, mert úgy látszik, elvesztette a beszédképességét, mire a lány szeme kipattant.

Abszurdan kéknek látszottak, ahogy Izzy felpislogott rá, álmos vigyorral a száján.

De aztán a homlokán egy apró ránc jelent meg, pont a szemöldöke között, és a mosoly eltűnt.

– Jesszusom, Blake! – Gyorsan pislogott, és úgy vette le a kezét a férfi testéről, mintha az égette volna. Felült a kanapén, picit megrázta a fejét. – Basszus, basszus, basszus. Annyira sajnálom.

Tizenegyedik fejezet

Izzy eltűrte a haját az arcából, amely lángolt, és fogalma sem volt, mit mondjon.

Banyek.

Most komolyan teljes körű szájtámadást indított Blake arca ellen, a beleegyezése nélkül? Komolyan?! A férfi nyugodtan leült mellé a kanapéra, mintha a lány nem viselkedett volna az imént őrült módjára, és Izzy azon tűnődött, vajon mennyi az idő.

Hogy mennyi az idő, és hogy létezik-e olyan időgép, amely visszarepíti őt öt perccel ezelőttre.

Mi a fene történt itt az előbb?

Az egyik percben még Blake-ről volt egy szexi álma. A férfi megcsókolta – a világ legforróbb csókja volt, csak hogy tisztázzuk –, és az álmában a férfi kimondta a nevét, méghozzá totál szexi hangon.

De aztán amikor kinyitotta a szemét, a férfi ott volt – fölé hajolva –, kiéhezett, sötét szemmel nézett le rá, miközben ő a mellkasát karmolta, bakker, mint… A francba… Mint valami agresszív, karmos valami, amit nem tudott megnevezni, mert az agya már nem működött.

Ó, te jóóóóóó ég! Legszívesebben belehalt volna a szégyenbe.

– Álmodtam valamit, ami baromi realisztikus volt – tört ki belőle. Nem számított arra, hogy a férfi elhiszi, de kétségbeesetten győzködte. Nem akarta elveszíteni, ezért meg kellett értetnie vele, hogy semmi sem változott közöttük.

A férfi állkapcsa megkeményedett, a tekintete feszülten szegeződött az övére, miközben a lány összefüggéstelenül folytatta a fecsegést.

– Nem hallottam, hogy bejöttél, és azt sem tudom, hogyan kerültél a kanapéhoz, de valahogy az agyam azt hitte, hogy az ottléted az álom része. Megcsókoltalak – mondta, és az arca még forróbb lett, ahogy próbálta meggyőzni –, de az álmomban valaki mással csókolóztam, esküszöm. Kérlek, hidd el, hogy soha, de soha nem szegném meg a megállapodásunkat!

Ahogy kimondta, rájött, hogy hazudik.

Ha Blake meg akarná szegni, ő egy szempillantás alatt összeroppanna.

A férfi nem szólt semmit, csak nyelt azzal a zavarba ejtő ádámcsutkájával, és Izzy tudta, hogy mindent tönkretett.

– Blake, mondj már valamit! Mondd, hogy nem vagy dühös, vagy nem undorodtál meg tőlem, vagy ahh – hogy nem érzed magadat meggyalázva! Ez csak egy nagyon szürreális, nagyon bizarr tévedés volt, egy eszméletlen mértékű félreértés, és a dolgok köztünk tulajdonképpen egyáltalán nem változtak ahhoz képest, mint amikor tegnap este FaceTime-on együtt néztük a Szakácsok gyöngyét.

– Izzy.

Túlbeszélte a férfit, zavart idegessége lehetetlenné tette, hogy ne folytassa az eszmefuttatását:

– Komolyan gondoltam, amikor megegyeztem veled, hogy mindketten felnőttek vagyunk, és tudunk uralkodni magunkon, és ezért a pillanatnyi, spontán nyelvcsatáért kizárólag az én öntudatlanságom a hibás.

Blake áthatóan fürkészte az arcát, állkapcsa összeszorult és ellazult, és a lány utálta, hogy miatta vált ilyen komollyá az arckifejezése. Megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Ha vissza tudnám vonni, megtenném, de nem tehetem. Esküszöm, hogy…

– Oké. Ki volt az? – kérdezte a férfi.

Izzy pislogott, és mély levegőt vett.

– Micsoda?

– Kivel csókolóztál álmodban, Iz? – kérdezte, immár lágyabb hangon.

Izzy beleharapott az alsó ajkába, és hunyorgott. A férfi őt figyelte, várva a választ a kérdésére, és Izzy remélte, hogy minden gyorsan elrendeződik, ha most kibök egy nevet. Gondolkozz, gondolkozz, gondolkozz! De hirtelen a világ összes neve kitörlődött az elméjéből. Bizonyára sok millió név volt a világon, de az egyetlen, ami eszébe jutott, az a „Blake” volt.

– Khm… Te nem… Nem ismered őt – mondta egy torokköszörülést követően.

Megforgatta a szemét. Önmagára. Izzy, te szar vagy stresszhelyzetben.

– De te igen? – kérdezte a férfi.

A másodperc töredékéig azon tűnődött, mi a legrosszabb, ami történhet, ha elmondja neki az igazat. Szerencsére az agya gyorsan rávágta: Tönkretennéd, bármi is legyen ez Blake-kel. Ezt akarod, te idióta?

Most őszintén, az agya néha olyan gonosz tud lenni.

Felegyenesedett a kanapén, és úgy fordult, hogy szemben legyen a férfival.

– Csak egy celeb. Semmi nagy…

A férfi félrebillentette a fejét.

– Melyik celeb?

– Most tényleg nem hagysz, amíg ki nem mondom? – kérdezte a lány, aki arra vágyott, hogy ejtsék a témát, és egyúttal el akart tűnni a föld színéről.

– Csak mondd ki!

– Egy nevet akarsz? – húzta az időt. – Azt akarod, hogy kimondjam a nevét?

– Nevezd meg, Shay! – A lány felnyögött, Blake szája vigyorra húzódott. – Ha nem mondod meg a nevét…

– Jó. Tom Colicchio – szinte kiabálta, aztán keresztbe fonta a karját a mellkasán. Bólintott. – Igen, a szakácsok gyöngyével csókolóztam.

– Tom. – A férfi kissé somolyogva bámult rá, amitől a lány kicsivel jobban érezte magát. – Colicchio.

A lány ismét bólintott. Összedörzsölte az ajkát.

– Asszem, úgy is mondhatjuk, hogy megvolt a magunk kis gyorstalpalója – tette hozzá.

– Na, kész vagy? – kérdezte Blake, szinte nem is hagyva, hogy a lány befejezze.

– Mi van? – Mi van? – Várj! Mire?

A férfi elővette a telefonját a zsebéből, és a kijelzőre pillantott.

– Éhen halok, ezért gondoltam, hogy amikor hazaviszlek, vehetnénk valamit a Bruegger’sből. Mit szólsz a bagelhez?

Jóságos ég, a beszélgetés ilyen gyors irányváltása felért egy nyaktörő mutatvánnyal érzelmileg.

És a férfi nyilván sietett, hogy kitessékelje őt a lakásából. Bólintott, de nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze:

– Akkor köztünk minden rendben?

– Hát persze. – A férfi visszatette a telefont, és odanyújtotta a kezét, hogy felsegítse őt.

– Hála istennek. – Izzy megragadta a kezét, és hagyta, hogy talpra segítse, de testének minden sejtje megszűnt létezni, kivéve az ujjaiban lévők. A férfi nagy, meleg keze magába zárta az övét, és a mozdulat feszültséggel és szexualitással teli volt, és… baszki.

Aztán ténylegesen lenézett a kezükre, mielőtt gyorsan elengedte volna.

MI ÜTÖTT BELÉ? Muszáj volt lecsillapodnia a francba.

– De Iz? – kezdte a férfi, halk és mély hangján.

– Hm? – A lány lerázta az ujjait maga mellett.

– Ahogy megcsókoltad Tom Colicchiót – mondta Blake, és sötét szeme forrón meredt rá –, az mocskosul bűnös volt.

Izzy

– Haver, ne izélj már! – Josh széttárta a karját, majd egy magas rúgással leengedte. – Ez baromságnak tűnik. A munka gyatra indok arra, hogy mindketten egyedül legyetek.

Izzy lehúzta a fejét, amint az unokatestvére meglendítette a lábát. Az előkertjük füvén ült, miközben Josh és hat barátja valamiféle harcművészeti jóganyújtás dolgot gyakorolt. Mindannyian hallgattak, miközben aprólékosan követték a vezető mozdulatait, így a lány megragadta az alkalmat, hogy leüljön Josh mellé, és mindent elmondjon neki Blake és az ő helyzetéről.

Foglyul ejtett közönség, meg minden.

– Tudom, hogy így hangzik, de igazából nem így van – magyarázta Izzy, állát a kapucnis pulcsijába fúrva. A tizenhárom fok kellemes, de inkább kicsit hűvös, ha az ember csak ül a hideg fűben. – Ő egy ilyen befutott nagykutya, aki abszolút hisz a pozíciójával járó értékekben és etikában. Soha nem bonyolódna viszonyba olyasvalakivel, aki az irányítása alá tartozik, mert az nem helyes.

– Vallásos?

– Nem, vagyis nem hiszem. Szerintem ő csak egy jó ember, aki törődik a karrierjével.

– Hát, ha ennyire tökéletes minden köztetek – szólalt meg tőle jobbra Josh rózsaszín hajú barátja, aki sziszegve engedte ki a szavait, miközben lassan guggolós kitörésbe ereszkedett. – Miért nem keresel inkább másik munkát valahol máshol?

– Dugulj el, Stan – mondta Josh, miközben felemelte a bal lábát, és kifordította. – Nem lenne muszáj felmondania.

– Haver, nem azt mondtam, hogy fel kell mondania – motyogta Stan, és tudálékos pillantást vetett Izzyre. – De ez egy gyors, némileg kézenfekvő megoldásnak hangzik, nem?

– Igen – válaszolta Josh, és ő is a föld felé ereszkedett. – De talált egy olyan munkát, amit szeret, biztos karrierlehetőséggel. Tényleg kockáztatni akarja ezt egy férfi miatt?

Izzy átkarolta a lábát, az állát a térdére támasztotta.

– Nem érted a lényeget.

– Tényleg? – kérdezte Stan, remegő végtagokkal, mialatt tartotta a pózt.

– Milyen lényeget nem értettünk? – kérdezte Josh, és hosszú, halk nyögést eresztett meg, miközben a nap megcsillant a homlokán.

– Ha otthagynám a munkámat, amit egyáltalán nem akarok, mert imádom, mit üzenne ez Blake-nek? – Izzy elképzelte az arcát, amikor fölé hajolt a kanapén, és felsóhajtott. – Nem tűnne… kétségbeesettnek, hogy hajlandó vagyok feladni a munkámat miatta, pedig még csak nem is randiztunk?

– Nem – felelte Josh abban a pillanatban, amikor Stan rávágta: – Ja, abszolút.

A lány Joshra nézett.

– Soha senki nem hallgat rá. Stan mindig téved – mondta erre ő a barátjára mutatva.

Stan felvonta a szemöldökét, és hosszan, jelentőségteljesen nézett Izzyre.

Vajon igaza volt Stannek?

– Mellesleg, lopom az „esküszöm, hogy álom volt” húzásodat. – A csoportvezető elmosolyodott, miközben könnyedén a füléhez tartotta a lábát, mintha egy show-táncos lenne. – Úgy hangzik, mint egy szabadalmaztatott Roy-húzás.

– Ki az a Roy? – kérdezte a lány.

– Ő az – felelte Josh.

– Pofa be, és lélegezz, Roy – mondta Stan, mielőtt valami spárgának kinéző dolgot csinált.

Valahol mélyen, legbelül Izzy tudta, hogy jobb, ha nem fogad el tanácsot egy csapat sráctól, akik nindzsajógát végeznek odakint a nap kellős közepén. Mégis, a Blake-helyzet emésztette őt, és valahogyan meg kellett oldania.

Blake

Blake belecsúsztatta a lábát a futócipőjébe, és a kulcsaiért nyúlt, amikor jelzett a telefonja. Egy pillantásra látta, kitől jött az e-mail, és több okból sem akarta megnyitni.

Először is, szombat volt. Hallottál már a munka és a magánélet egyensúlyáról, Brad? Tisztelte a főnökét, de a férfi nonstop dolgozott, és Blake ezzel nem így volt. Blake is kidolgozta a belét, de ő a szabadidejét is nagyra értékelte, és nem hagyta, hogy állandó e-mailek és telefonhívások belepiszkítsanak.

Azonban ami ennél is fontosabb: épp azon volt, hogy felvegye Izzyt, és megjavítsa a kocsiját. Hazudna, ha azt állítaná, hogy nem izgatott, hogy láthatja, még ha tudta is, hogy nem kellene izgatottnak lennie.

De a csók – szentséges ég, AZ a csók!

A csók folyamatosan ismétlődött a fejében, és egy nagy része legszívesebben elfelejtette volna a világot, és megtalálta volna a módját, hogy újra megtörténjen. És újra.

És hát ja – cseszettül újra.

De ez nem volt ilyen egyszerű.

Kidolgozta a lelkét a karrierjéért, ami sokat jelentett neki. Évekbe telt, mire eljutott oda, ahol most tart, és bolondság volt mindent kockára tenni, amikor Izzyvel még csak nem is randiztak, ugye?

Ugye?

Talán az volt a sorsuk, hogy csak barátok legyenek, vagy valami más elcseszett közhely, aminek az volt a sorsa, hogy kicsinálja őt.

Blake felkapta a kulcsát, és elindult kifelé, és a retesz bezárása közben eszébe jutott Izzy „tetszik az ajtód” megjegyzése.

Bár tudta, hogy nem kéne, megnyitotta az Outlookot, és elkezdte olvasni Brad e-mailjét, miközben végigsétált a folyosón, és beszállt a liftbe. Megnyomta az „F” gombot, az ajtó becsukódott, és Blake rákattintott az „Új szervezeti diagram, végleges változat” elnevezésű csatolmányra.

Most, hogy megtörtént a felvásárlás, és mivel a vállalat mérete ennek következtében majdnem megduplázódott, bizonyos szintű átszervezésre lesz szükség.

Amikor azonban megnyílt a színkódolt táblázat, és ránézett a részlegére, zúgni kezdett a füle.

A humánerőforrás-részleg áthelyeződött, és már nem alá tartozott.

Amint a liftajtó kinyílt, Blake az autójához sprintelt.

Tizenkettedik fejezet

– Most ért ide. – Izzy az ablakon keresztül figyelte, ahogy Blake kiszáll a kocsijából – istenem, mekkora ez az ember –, és becsapja az ajtót. Farmert és szürke szabadidőfelsőt viselt, amitől szédületesen szélesnek tűnt a mellkasa, és persze a haja úgy nézett ki, mintha egész úton lehúzott ablakkal vezetett volna. Elengedte a redőnyt, amin keresztül kukucskált, és megfordult. – Itt van.

Éjúr úgy bámult rá a kanapéról, mintha untatná.

Hülye macska.

Blake bekopogott az ajtón.

– Áhh! – Izzy ledermedt, zihált és suttogott, egyszerre. – Mit csináljak?

Kezdésnek ne beszélj a macskához, te szerencsétlen!

Izzy megrángatta a felsője szélét – a bolyhos, piros pulcsiját és a vagány, laza boyfriend farmerját választotta –, és a füle mögé tűrte a haját. Pokolian ideges volt a gondolattól, hogy a kanapés csókolózás után szembe kell néznie vele. Igaz, egész nap SMS-eztek, szóval a dolgok rendben voltak közöttük, de mi van, ha személyesen furcsa lesz?

Odasprintelt a kanapéhoz, felkapta a macskát, és visszament az ajtóhoz. Valahogy úgy érezte, hogy ha Éjurat a kezében tartja, az védelmet jelentene. Vagy figyelemelterelést.

Vagy… valamit.

Izzy áthelyezte a macskát a karjában, és kinyitotta az ajtót.

– Szia! – Egyszavas, laza, rövid mondat volt, de ahogy Blake ezt kiejtette, attól elakadt a lélegzete. Gyorsan és fojtottan, amint a férfi sötét tekintete végigvándorolt az arcán, mintha valami konkrét dolgot keresne. Feszültnek, intenzívnek tűnt, és a lány nem tudta megállni, hogy ne pillantson a szájára, és ne idézze fel, milyen érzés volt csókolni.

– Szia – válaszolta, és a karjában lévő macskára fordította a figyelmét, mert lehetetlen volt úgy nézni Blake-re, hogy ne gondoljon a csókra.

– Figyelj, Iz, beszélnem kell veled.

Egészen kitárta az ajtót, hogy a férfi bejöhessen. Nyugi, Izzy – gondolta, miközben a férfi belépett, és becsukta mögötte az ajtót. Normálisnak akart hangzani, mégis a hangja valami fura, szörfös változatán azt sikerült kiböknie:

– Mi a helyzet, tesó?

Áá – ez aztán egyáltalán nem fura.

Blake egy picit közelebb lépett, ő meg ott ragadt az ajtónál. Ahelyett, hogy felnézett volna rá, inkább Éjurat bámulta. Sőt hihetetlenül nagy érdeklődéssel simogatta a bolyhos bundáját.

– Miért nem nézel rám? – kérdezte vaskos és mély hangon.

Izzy pislogott, és összedörzsölte az ajkát.

– Én nem… – kezdte.

– Isabella Shay. – A férfi megmozdult, és mielőtt Izzy rájött volna, hogy mit csinál, kivette a macskát a karjából, és letette Éjurat a padlóra.

Izzy felsóhajtott, és felnézett rá.

Ó, a fenébe!

– Blake Phillips. – Többet is szeretett volna mondani, talán, de a szíve kalapálni kezdett, amikor a férfi egy kicsit közelebb lépett. Felnézett a férfi tüzes szemébe, és kissé megszédült, amikor Blake azt mondta:

– El fogom veszíteni az eszem, ha nem hagyod, hogy beszéljek veled.

– Akkor beszélj – felelte a lány, és igyekezett közömbösnek tűnni, de nem sikerült neki, mert a hangja kifulladt, és szinte suttogássá vált.

– Izzy – kezdte, és a tenyerét az ajtóra tette, kétoldalt a lány mellé. – Most egy kis bizalomjátékot fogunk végezni. Oké?

– Szó sem lehet róla! – vágta rá, miközben minden sejtjével arra összpontosított, ahogy a férfi teste fogva tartotta az övét az ajtónál. – Legutóbb, amikor részt vettem egy ilyen bizalmi bigyóban, Josh hagyott elesni, és megütöttem a farokcsontomat. Hetekig nem tudtam kényelmesen ülni. Az a pöcs…

– Nem olyan bizalomjáték. Ez inkább olyan, hogy „nézz a szemembe, és bízz bennem”.

– Ó, oké – mondta, felemelve a tekintetét, és úgy érezte, mintha gravitáció húzná felé. – Játsszunk – tette hozzá érdes hangon.

– Jó. – Blake nyelt egyet. – Szóval mindketten tudjuk, hogy vannak szabályok, amelyek megakadályozták, hogy… közelebb kerüljünk egymáshoz.

– Munkavállalói kézikönyv, te egy cafka valál – próbálkozott Izzy megint a lazasággal.

– Pontosan. – A férfi tekintete egy pillanatra végigsiklott az arcán. – Nem tudok – most nem fogok részletekbe bocsátkozni, de azt hiszem, lehetünk többek, mint barátok. Ha akarjuk.

– Mi? – Izzy biztosan félreértette. – Hogyan? Mit jelentsen ez?

– Attól tartok, egyelőre nem válaszolhatok semmilyen kérdésre – felelte kissé zavartan. – Bizalomjáték, nem emlékszel?

Izzy figyelte a férfit, szeme az emlékezetébe véste arcának minden szépséges vonását, és persze tudta, hogy bármibe belemegy, amit a férfi akar. Valóban megbízott benne.

Blake ádámcsutkája lesüllyedt, amikor nyelt.

– Iz, nekem az is megfelel, ha minden marad úgy, ahogy van, szóval semmi kényszer, ha ezt akarod – folytatta Blake.

Nézte őt, és hűűű – Izzy majdnem elolvadt a pillantásától. A férfi állkapcsa megfeszült, a lélegzetük összevegyült, és a világ egy másodpercre megállt, amikor a tekintetük egymásba kapcsolódott. Közelebb húzódtak egy icipicit, szinte észrevehetetlenül, mintha egyikük mágnes lenne, a másik meg acél.

Izzy torka kiszáradt, miközben tekintete végigvándorolt a férfi arcán. Sikerült kilehelnie a szavakat:

– Én… nagyon szeretnék többet felfedezni, mint…

A férfi szája félbeszakította, keményen az övére tapadt, miközben hevesen beszívta a levegőt, mintha álomból ébredt volna. Megdöntötte a fejét, mélyen belemerült, és Izzy elfelejtette, milyen érzés volt minden korábbi csók. Nem hallott, látott, lélegzett mást, csak őt. Ő volt a központja.

Blake úgy csókolta, mintha mindig is csak erre vágyott volna, ő pedig felemelte a kezét, és a férfi mellkasára tette. Megragadta a pulóverét, hogy közelebb kerüljön hozzá. Többet akart.

A férfi tenyere az ajtón maradt, miközben a teste az övéhez nyomódott, ahogy még közelebb lépett. Érezte testének a melegét és egyfajta éhséget. Ki volt éhezve. Megmarkolta Blake felsőjét, és beleharapott az alsó ajkába, amitől a férfi felnyögött, és még jobban hozzápréselődött.

– Az a tegnapi csók rohadtul kizsigerelt – mondta a férfi az ajkához simulva. – Azóta csak arra gondolok.

– Az te voltál? – kérdezte lélegzet-visszafojtva, anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét, és felvillanyozta a gondolat, hogy a férfi akár csak feleannyira is elragadtatott, mint ő. – Álmodtam róla az éjjel.

– Meséld el – kérte Blake, miközben a szájával elindult lefelé, hogy megnyalja a nyakát.

– Nem lehet – felelte, olvadozva, ahogy a férfi harapdálta a bőrét, amitől egész testében égett. – Túl kínos.

– Gyerünk… – nyögte a férfi. – Izzy felsóhajtott, és hátraengedte a fejét, hogy a férfi jobban hozzáférjen. – Akkor is mondd el – mormogta a férfi, és a hangja reszelős volt, miközben megcsípte a fülcimpáját. – Hol voltunk?

– A szobádban – felelte, és nehezen formálta a szavakat, mialatt a férfi megcsókolta a torkát. – Új ágy.

A pasi felemelte a fejét, és kissé vadul nézett.

– Meztelenül?

– Tök meztelenül – felelte, és a férfi arckifejezése, amikor ezt kimondta, elárulta neki, hogy mindjárt szexelni fognak a bejárati ajtónál.

És ő még sosem akart semmit ennél jobban.

A keze megtalálta a férfi kapucnis pulcsijának alját, és alácsúszott, megérintve kigyúrt hasának feszes, forró bőrét – beszarás! Blake nagy levegőt vett, ahogy a két tenyere helyett az alkarjával támasztotta az ajtót, testével annyira hozzásimulva, hogy már egy icipici űr sem maradt köztük.

– Iz. – Magán érezte a tekintete forróságát, mielőtt a férfi szája visszatért az övéhez, féktelen csókokkal táplálva őt, mire ő is odanyomta magát hozzá. A férfi felemelte, ő pedig a dereka köré fonta a lábát, és minden forró csókját magába szívta, miközben a folyosó felé vitte. Ujjával a férfi hajába túrt, és azon tűnődött, hogyan lehetséges ennyit érezni.

Elgyengült tőle, a vágyakozás erejétől, miközben erőt érzett minden egyes csókban. Semmi mást nem akart a világon, csak Blake-et, csak kettejüket abban a pillanatban. Nem tűnt lehetségesnek, de abban a tüzesen izzó percben ő jelentett mindent.

A férfi torkából valami hang tört fel, de ahelyett, hogy a hálószobájába ment volna, elfordult. Átment a konyhán, vagy legalábbis annak tűnt, de a lány túlságosan elmerült a férfi ajkának gyönyörűségében, aztán Blake finoman letette őt a konyhaasztalra.

Izzy kinyitotta a szemét – ami sokkal nehezebb volt, mint amilyennek hangzik –, és a férfi olyan vágyakozón nézett le rá, hogy beleszédült.

– Van egy ötletem – mondta Blake kipirult arccal.

Atyaéééég, Mr. Mellkas konyhaasztal-akciót akar?

– Változott a terv, Phillips? – kérdezte Izzy könnyedén, és igyekezett lazának tűnni, közben mind a tíz ujját kivette a férfi sűrű hajából (közben a vérnyomása pedig katasztrofális tartományt érhetett el, mert a keze remegni kezdett, és az ajka bizsergett).

– Aha. – A férfi hüvelykujjával végigsimított az arcán. – El akarlak vinni randizni.

Blake

A férfi nézte, ahogy a lány szemöldöke között kialakul az a kis ránc, mintha összezavarodott volna.

Ja, ezt megértette. Kettesben volt Izzyvel, és végre szabadon csinálhatták, amit csak akartak, ő mégis rátaposott a fékre. Hát nem egy idióta?

De a helyzet az volt, hogy nagyon kedvelte Izt. Szeretett a barátja lenni, függetlenül a teste tökéletes voltától. Szerette a haja illatát és azt, ahogy az orra felhúzódik, amikor vigyorog, de még jobban imádta az okoskodó baromságait.

Olyannyira, hogy most, amikor az interperszonális lehetőségeik hirtelen zöld utat kaptak és szélesre tárultak, amiatt szorongott, hogy ha elkapkodják a szexet, az valahogy mindent elszúrhat.

– Nem hiszem el, hogy ezt mondom, de a nulláról százra váltás nem tűnik bölcs dolognak. Nem kéne esetleg megállnunk vacsorázni?

Izzy felpislogott rá.

– Várjunk csak, te éhes vagy?

– Nem – felelte Blake, és megnyugtatta a tény, hogy a lány ugyanolyan zavarodottnak tűnt, mint amilyennek ő érezte magát. – Azt kérdezem, hogy eljönnél-e velem vacsorázni ma este.

– Hát, nem is tudom – válaszolta Izzy, és gyorsabban pislogott. – Hová viszel?

– Ahová csak akarod – mondta a férfi, és rájött, hogy így is gondolja. Nézte az arcát, és kicsit zavarba jött attól, hogy mennyire hajlandó volt megadni neki, amit csak akar, bármit megtenni, amit csak kér.

– Hát, a vacsi Párizsban jól hangzik – felelte Izzy, és odanyúlt, hogy meghúzogassa a férfi kapucnis pulcsijának zsinórjait. – De csak akkor, ha barett sapkát viselünk. Van baretted?

– Negatív. Senkinek sem áll jól a barett sapka.

– Audrey Hepburnnek igen.

– Vitatható. – Egek, annyira bejött neki, hogy sosem tudta, mi fog kijönni a lány száján, hogy ez már kezdett problémássá válni. Túl gyakran írt neki SMS-t és hívta fel, de őszintén szólva – mást sem akart tenni, csak vele beszélgetni. – És semmi barett – tette hozzá.

– Jól van. – A lány teli szájjal rávigyorgott, miközben hátratámaszkodott. – Mit szólnál egy toszkán vacsorához?

– Válogatós vagy – mondta, és lehajolt, hogy orrát a nő kulcscsontjához dörgölje, mert valami megvadította benne –, és az igazi olasz spagetti egyáltalán nem olyan, mint amihez szokva vagy. Attól tartok, éhen halnál.

Blake felemelte a fejét, és azon tűnődött, hogy egy okostojás vigyor hogyan képes ennyire kibillenteni a lelki egyensúlyából.

– Akkor tehát Olaszország kiesik, mert nyilvánvalóan a spagetti az egyetlen lehetséges vacsoraétel. – Izzy csücsörített, mintha komolyan mérlegelné a lehetőségeiket. – Akkor már csak a Johnny’s Steakhouse marad, az L Streeten, azt hiszem – mondta aztán.

– Tökéletes – mondta Blake, és muszáj volt megint megcsókolnia. Lehajtotta a fejét, megbabonázva attól, ahogy ránézett, és épp amikor az ajka az övéhez ért, Izzy megszólalt:

– De így most nem mehetek veled a garázsodba.

A férfi hátrahúzódott a csókból.

– Miért nem?

– Tudod. – Megvonta a vállát, és orrával odadörgölőzött az övéhez, finoman és lassan, miközben a lehelete megérintette a férfi ajkát, és ez bizarr fizikai reakciót váltott ki belőle. A mozdulat hatására valami összeszorult a mellkasában, és immár meg volt győződve róla, hogy elveszti az eszét, mert nem létezik, hogy felnőtt emberek mellkasi szorítást érezzenek testi kontaktus hatására.

– Nem tudom – nyögte ki, és egy kicsit hátrébb húzódott. – Te most le akarsz pattanni?

– Az van, Mister Mellkas – kezdte, és éppen csak annyira csúszott előre az asztalon, hogy a lábát a padlóra ejthesse, és felállhasson. Blake figyelte, ahogy a lány a füle mögé tűri a haját, mély levegőt vesz, aztán rázúdította: – Ha meglátlak overallban, csavarkulccsal a kezedben, nem lehet tudni, hová fog fajulni a délután. És bármennyire is kellemesen hangzik ez a… képzelgés, nagyon szeretnék randizni veled ma este.

– A francba, Shay – mordult fel Blake összeszorított fogakkal, miközben szexuális képsorok törtek rá, amint ő és Izzy a kocsi csomagtartóján… –, mondtam, hogy nincs overallom!

Erre a lány felhorkant, és a mutatóujjával a homlokára koppintott.

– De idefent van.

Blake nem tudta visszatartani a mosolygást, ahogyan azt sem tudta megállni, hogy ne rángassa meg a nő copfját.

– Szóval egyedül kell Springfieldbe mennem, mert te egy kis perverz vagy?

– Olybá tűnik – mondta Izzy kuncogva, miután megint vállat vont.

– Ez nem fair.

– Az élet nem fair.

– Dinka vagy – mondta, miközben elővette a kocsikulcsát a farmerja első zsebéből. – Tudtad?

– Egy dinka, aki végig facetime-ozza veled az egész javítást. – A lány belecsúsztatta az ujjait az övéi közé, és maga után húzta, át a konyhán, az ajtó felé. Izzy kicsi kezének a szorítása megint azt az idióta mellkasi szorítást okozta Blake-ben, ami felbosszantotta volna, ha a lány nem nevetteti meg azzal, hogy hozzáteszi: – Az egyetlen különbség az lesz, hogy digitálisan nem tudok belecsípni a fenekedbe, amikor a motor fölé hajolsz.

– Belém csíptél volna? – kérdezte, miközben elengedte a lány kezét, hogy az arcán a copfjából kibomlott tincsekkel babráljon. – Digitálisan?

– Jesszusom, tudod, hogy értem – felelte nevetve, és megpaskolta a kezét. – Én a kommunikáció módjára utaltam, nem pedig a csipkedés módjára.

A lány ekkor lábujjhegyre állt, és megcsókolta.

Blake még mindig vigyorgott, mint egy idióta, amikor beült a kocsijába, és bedugta a kulcsot a gyújtásba, húsz perccel később. Már éppen el akart hajtani, amikor megrezdült a telefon a zsebében.

Arra számított, hogy az ő kis okostojása lesz az, de ehelyett egy e-mail érkezett Bradtől. Mérföldekre volt attól, hogy egyáltalán törődjön vele – szombat volt, az isten szerelmére –, amikor meglátta a tárgysorát: Re: Átalakított szervezeti diagram – V. 2.0 (módosított).

– A jó édes… – Blake-et elöntötte az az érzés a zsigereiben, ami azt súgta neki, hogy baromira utálni fogja ezt az üzenetet, és megdörzsölte a halántékát. Francba, francba, francba.

Ám amint a linkre akart kattintani, inkább bezárta a levelezőalkalmazást.

– Nem – motyogta magában, visszatette a telefont a zsebébe, és becsatolta a biztonsági övét. Lehúzódott a járdaszegélyről, rátaposott a gázpedálra, és úgy döntött, hétfő reggelig nem vesz tudomást az üzeneteiről.

Tizenharmadik fejezet

– Ez az, bébi, pont ott – nyögte Izzy.

– Fogd be! – morogta a férfi fogcsikorgatva.

– De drágám, ahogy a pólód felcsúszik, és kivillan a derekad, az annyira beindít – mondta Izzy, és tényleg mindent megtett, hogy gusztustalanul hangozzék. – Tudom, azt mondtam, hogy abbahagyom, de képtelenség nem elveszíteni a fejem, amikor az arcomba vágod ezt az egész autószerelős pornót.

– Mondták már neked – lihegte Blake, láthatóan küszködve, hogy valamit csináljon az új generátorral, amit éppen a járműbe szerelt –, hogy egy kiállhatatlan bosszantógép vagy?

– Ó, rengetegen. Folyton-folyvást. De ne tereld el a témát!

Blake nevető hangot adott ki, de folytatta a munkát.

– És a téma pedig az lenne, hogy…?

– Hogy esztétikailag mennyire élvezetes ez az egész videóchat. – Izzy ránézett a FaceTime kijelzőjére, és látta, hogy már majdnem két órája beszélgetnek – gyakorlatilag egész idő alatt, amíg a férfi a kocsiján dolgozott.

Öt percnek érezte.

Soha – egész életében – nem érezte magát még ennyire jól, mint Blake-kel. Mintha az agyuk szinkronban lett volna, vagy mi: a férfi mindig megértette az ő egyedi humorát, és a legelragadóbb módon játszadozott vele.

Valószínűleg ez volt az, ami miatt az egész „lehet, hogy szintet lépünk” dolog olyan rémisztő volt. Mi van, ha ez mindent tönkretesz?

– El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy majdnem elélvezel a munkámtól – mondta, mire a lány gyomra megugrott.

Valahogy felizgatta, hogy a pasi azt mondta, hogy elélvez.

De vele kapcsolatban minden felizgatta.

– Figyu, tesa, mennem kell – jelezte Izzy, mert tanácstalan volt, hogy mit vegyen fel aznap este. Jól akart kinézni, de nem túl erőltetett módon. – Este randim lesz egy sráccal, akivel a Starbucksban találkoztam, és rengeteg idő kell, hogy elkészüljek.

– Valóban? – A férfi elfordította a tekintetét a motorról, egyenesen a telefonjába nézett, amelyet a görgős szerszámtartó tetejére támasztott, és rá mutatott. – Jól néz ki a pasas?

– Mondhatni – felelte, és úgy vigyorgott, mint egy szerelemittas tinédzser.

– Okos? – Letette a szerszámait, és megtörölte a kezét a combján.

– Ó, dehogyis – cukkolta, és nevetett, amikor a férfi döbbent pillantást vetett rá. – Fizikai kihívást kért a Plakátseggfej során, akár hiszed, akár nem, és emellett mindenbe chiamagot tesz. Mégis ki csinál ilyet, nincs igazam?

– Honnan a fenéből tudsz te a chiáról? – kérdezte, és látszott, hogy mulattatja a dolog.

A lány megvonta a vállát.

– Amikor vigyáztam a macskáidra, nem tudtam nem észrevenni, hogy ipari méretű tasak van a kamrádban.

– Te kotnyeles kis szarházi. – Blake felemelte a telefont, hogy közelebb vigye az arcához. A szeme csillogott, amikor megkérdezte: – Mi mindent vettél még észre?

– Oké, vallomás – felelte Izzy, és mulattatta, hogy Blake-kel szemben még csak zavarba sem jött. – Tényleg kutakodtam, de csak egy-egy gyors pillantást vetettem fiókokba. Nem nyúltam semmihez, és nem turkáltam semmiben.

A férfi úgy nézett rá, mint aki nem hisz neki.

– Mi volt a legmenőbb dolog, amit találtál? – kérdezte.

– A szemüvegekkel teli fiókod. Mindegyikben lefényképeztem magam – felelte Izzy egy másodperc gondolkodás után.

Ettől a férfi ajka olyan incselkedő vigyorra húzódott, amiről Izzy úgy döntött, hogy a mosolyai közül a kedvence. (Az aktuális top ötös lista: 1. Incselkedő vigyor; 2. Szexi vigyor; 3. Szarkasztikus félmosoly; 4. Ragyogó mosoly; 5. „Hülye vagy, de ez vicces” ajakrándulás.)

– Szóval, amikor azt állítod, hogy „nem nyúltam semmihez, és nem turkáltam semmiben”, úgy érted, azonkívül, hogy az összes szemüvegemet felvetted, és megsértetted a chiás privát szférámat – mondta.

– Nem hordtam, csak felpróbáltam – felelte, mert úgy érezte, mintha számítana a pontosítás. – És kinek van nyolc szép szemüvege? Szerintem lehet, hogy szociopata vagy.

– Mindennap hordok szemüveget, még akkor is, ha néhány órára kontaktlencsét viselek, úgyhogy háromszázhatvanöt napra nyolc darab minimálisnak tűnik számomra. – Ha engem kérdezel, az a szociopata, akinek csak egy van – tette hozzá félrebillentett fejjel.

– Nincs szükség az ujjal mutogatásra, téged pedig senki sem kérdezett.

– Akkor mi a legkevésbé menő dolog, amit találtál?

– A feneketlen mennyiségű chián kívül?

– Mennyi chia számít feneketlen mennyiségnek, Shay?

– Számold meg, mennyi van a kamrádban, és megvan a válasz, Phillips.

– Természetesen. Különös. Gyerünk!

– Oké, amit nyugtalanítónak találtam a lakásodban, az a matuzsálemi szexkönyv volt.

– Tessék? – köhögte ki magából Blake.

Izzy elvigyorodott a szörnyülködésén.

– Van egy könyv az előszobaszekrényedben, ami úgy néz ki, mintha az ötvenes években jelent volna meg, és a címe: Isteni szex. Úgy értem, én pártolom, hogy csiszold a mesterségbeli tudásodat, és olvass el minden forrást, de nem hiszem, hogy…

– Te jó ég! A gardrób alján volt, abban a könyvkupacban a földön? – kérdezte, és a halántékára szorította az ujjait.

– Aha.

– Óóóóó, jéééézus, azok a könyvek a nagyszüleimé voltak. – Émelygős képet vágott, és hunyorogva azt kérdezte: – Komolyan van egy szexkönyv abban a kupacban?

Izzy nevetni kezdett. Már épp azon volt, hogy hazugsággal vádolja, de a férfi túlságosan felháborodottnak tűnt ahhoz, hogy ne higgyen neki.

– Nemcsak egy könyv a szexről, hanem egy könyv az isteni sze…

– Hagyd abba! – A férfi megrázta a fejét, és dühöt színlelve rá mutatott. – A kotnyeleskedésed elrontotta nekem Nanát és Papát.

– Ja, én most megyek – mondta, és a nevetése mosolygássá szelídült. – Hatkor találkozunk?

A férfi tettetett dühe kedves mosolyba olvadt.

– Hatkor találkozunk.

Izzy

Blake: Látlak, hogy kikukucskálsz a redőnyön keresztül.

Izzy mosolyogva figyelte, ahogy a telefonját nézve a lépcsőhöz megy. Ellépett az ablaktól, és visszaüzent: Nézem a dögös randipartneremet, egomániás. Nem minden csak rólad szól.

Blake: Nyisd már ki az ajtót!

Izzy mély levegőt vett. Pár órája még ideges volt, hogy találkozik vele, mert zavarban volt, hogy megcsókolta. Most azért volt ideges, mert igazi randevúra készültek, és valószínűleg még többet fognak csókolózni az este végére. Megbénította a várakozás, az izgalom és a félelem, mert valahogy jelentőségteljesnek érezte ezt az éjszakát.

A telefont a tweedszoknyája (új és csini, amihez tökéletes párosítás egy fehér, fodros blúz és egy nyitott kardigán) zsebébe csúsztatta, átvágott a nappalin, és kitárta a bejárati ajtót.

Jóóóságos ég! Ott állt Blake szívdöglesztően, ami nem volt újdonság. Jó frizura, térdet elgyengítő parfüm és egy V nyakú pulóver/legombolt gallérú ing kombó, amely remekül kidomborította azt a kilométernyi széles mellkast és a mutatós mellizmokat. Ez a pasi aztán nagyon ki tudott tenni magáért.

De mindez semmi – semmi – nem volt ahhoz képest, ahogyan őrá nézett. Úgy, ahogyan ő is érzett, mint aki tele van várakozással és feszültséggel, és ez elég volt ahhoz, hogy kis híján elájuljon.

Ráadásul Blake egy csokor élénksárga nárciszt is tartott a kezében.

És olyan illata volt, amibe legszívesebben beleharapott volna.

– Szia – köszönt, és úgy érezte, elakad a lélegzete, és nem találja a szavakat.

Erre a férfi elmosolyodott, és felé nyújtotta a virágokat.

– Szia!

– Jaj, istenem, köszönöm! Imádom a nárciszokat. Tudtad? – Próbált visszaemlékezni, hogy említette-e ezt valaha neki, miközben átvette tőle.

– Nem tudtam – felelte, és a hangja kicsit halkabb volt, mint általában. – De szívesen. Anyám mindig azt mondta, hogy a nárcisz olyan, mint két virág egyben, szóval…, azt hiszem, ezért választottam őket.

A lány bólintott.

– Csak hadd tegyem őket vízbe – mondta, eltávolodva a férfitól, és megpróbált lenyugodni, miközben a konyha felé tartott. – És aztán mehetünk.

– Hogyne – mondta a férfi. Megköszörülte a torkát, majd hozzátette: – Van még más virágom is, amire rábeszélt a virágárus. Én, izé, nem hiszem, hogy ez igazán vacsorarandihoz való, de a csaj eléggé rámenős volt, és ragaszkodott hozzá, hogy te biztos szeretnél ilyet, úgyhogy…

Aztán elhallgatott.

Ettől Izzy megtorpant a konyhaajtóban. Megfordult, és Blake még mindig ott állt a bejárati ajtóban, kezében egy… csuklódísszel?

– Nekem? – kérdezte.

A férfi zavarba jött, és a vállát vonogatta.

– Igen, de teljesen rendben van, ha nem akarod. A hölgy…

– Ó, hogyne akarnám. – Visszasietett hozzá, és lenézett a szép sárga és fehér rózsákra. A középiskolában nem ment el semmilyen bálba, de mindig is szeretett volna egy csuklódíszt. – Ez csoda szép.

– Tényleg? – A férfi összeráncolt szemöldökkel nézett le rá. – Most szórakozol velem?

– Nem – felelte a lány, akit kissé kizökkentett a férfi fekete szempillájának göndörsége. – Imádom. És imádom, hogy nem tudtál nemet mondani a virágárusnak.

– Akkor hadd tegyem fel – mondta a férfi, a szemébe nézve, miközben szabad kezével felemelte Izzy csuklóját, és megpróbálta felcsúsztatni a virágdíszt. De a gumiszalag beleakadt a gyűrűjébe, aztán pedig a kisujjába. Izzy lenézett, és – atyavilág – látta, hogy a férfi keze egy icipicit megremeg.

– Te… izgulsz? – kérdezte, mert képtelen volt elhinni, és felnézett a férfi arcába.

– Nem – felelte Blake elutasítóan, majd rögtön utána: – Valójában igen. Basszus.

Ettől Izzy az idegessége közepette is elmosolyodott.

– Én is.

– Én csak fontosnak érzem – mondta a férfi, miközben lenézett, és megigazította a lány csuklóján lévő virágot. – Mármint a ma estét.

Izzy bólintott.

– Fura, nem?

– Nagyon. – Tekintetét visszafordította az övére.

– De ez butaság – mondta a lány, miközben az idegessége eluralkodott rajta. – Mert nem az.

– Nem az?

– Nem – felelte, és összedörzsölte az ajkát. – Csak együtt vacsorázunk, mert lenyűgöző vagyok, és pont véletlenül van rajtam smink és egy rendes melltartó az alkalomra. Semmi extra.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Rendes melltartó?

– Egy alsónemű – magyarázta, és áthelyezte a testsúlyát a másik lábára, ahogy a lepcses szája átvette az irányítást. – Belül drótokkal, hogy feljebb tolja, amit kell, és vonzóbbá tegye a férfitekintetek számára.

A férfi lassan elmosolyodott.

– És egyébként nem szoktál…

– Ja, nem. – Legyintett, és hozzátette: – Nincs túl sok kitennivalóm, úgyhogy nekem a kényelem a lényeg. Nálam a sportmelltartók és a bralette-ek a befutók.

Fogd be, te idióta! Izzy mindig fecsegett, ha ideges volt, de ez volt talán az első alkalom, hogy túlzásba vitte. Méghogy milyen alapdarabok nála a befutók… Jesszusom!

Blake megköszörülte a torkát.

– Értem.

– Upsz, most leromboltam az illúziót? – Miért nem bírom befogni a számat? – Olyan volt a vallomásom, mintha egy férfi azzal nyitná a randit, hogy részleteket oszt meg a minipéniszéről? Nem kéne már most lefújnunk az estét, mielőtt még kénytelen lennél pénzt költeni vacsorára, amikor tudod, hogy nem akarsz minifütyit?

– A rohadt életbe, Iz – mondta a férfi ingerültnek tűnő hangon.

– Jaj, istenem, leromboltam!

– Teszek a minipéniszedre, oké? – A férfi mindkét kezével megragadta a kardigánja elejét, és közelebb húzta magához, barna szemében frusztráció és vidámság csillogott. – Nap mint nap órákat töltök azzal, hogy csak rajtad jár az eszem, minden egyes porcikádon.

– Tényleg? – kérdezte alig hallhatóan.

– Igen, tényleg – mondta a férfi egy kilégzés kíséretében. – Szóval nem beszélhetsz úgy az alsóneműidről, hogy ne őrjítenél meg. Hogy ne gondolnék a bőrödre, a testedre és arra, ahogyan kinéznél az istenverte csipkében.

Jézus ereje! Úgy érezte, kifulladt, és azonnal oxigénhiányos lett a férfi szavainak erőteljes hevességétől.

– Hogy a fenébe sikerült azt mondanod, hogy minipéniszem van, egyúttal elérned, hogy állva akarjalak megtapsolni? – kérdezte a lány, kezével megérintve a férfi mellkasát.

– Pokolian jó előadó vagyok.

– Ezt meg tudom erősíteni. Nem csoda, hogy Blake alelnököt küldték Bostonba.

– Ja. – Összeráncolta a szemöldökét, mintha elterelődtek volna a gondolatai, és nyelt egyet.

– Most már készen állok arra, hogy együnk – mondta, és ez mintha emlékeztette volna a férfit, hogy felejtse el a munkát. – Hacsak nem csak azért húzod az időt, mert…

– Esküszöm, ha még egyszer kimondod, hogy minipénisz…

– Jól van, na – suttogta a lány.

Kiléptek a lakásból, és amikor Blake kinyitotta neki az ajtót, a lány megforgatta a szemét.

– Értékelem a lovagias gesztust, Phillips, de hidd el, tudom, hogyan kell kinyitni egy kocsiajtót.

– Észben tartom – felelte egy ragyogó mosoly kíséretében.

Az arca ott volt, közvetlenül az övé fölött, és a lány kétségbeesetten szerette volna, hogy a férfi megcsókolja.

– Egyébként – szólalt meg a férfi, és az egyik ujjával leheletfinoman végigsimított a lány szemöldökén. – Belehalok, hogy nem csókolhatlak meg, de nem akarom tönkretenni a szép piros rúzsodat.

– Kérlek, tedd tönkre – bukott ki belőle. – Hacsak nem vagy nyusz…

Blake mind a tíz ujjával a lány hajába túrt – hála az égnek, hogy kiegyenesítette, nem mintha érdekelte volna –, és úgy csókolta meg, mintha tényleg majdnem belehalt volna. A lány Blake erős arcához emelte a kezét, és teljes erejéből visszacsókolta, remélve, hogy legalább feleannyit képes éreztetni vele, mint amit ő nyújtott, valahányszor az ajkuk találkozott.

Izzy lábujjhegyre állva közelebb húzta a fejét, és átvette a vezetést, miközben igyekezett magába szívni Blake minden egyes addiktív falatját, amit csak bírt. A férfi a szájába morgott, az ujjai megfeszültek, és ettől a hévtől a lány tűzbe jött.

Blake-kel csókolózni sokkal több volt szimpla csókolózásnál, és gyanította, hogy soha semmi nem lesz ehhez fogható. Fogak és nyelv, ajkak és lehelet, incselkedés és csúszkálás és totális orális káosz volt – egy ostrom, és kétségkívül a legerotikusabb tevékenység, amelyben valaha is része volt.

Magát a szexet leszámítva.

– Vonszold be a segged a kocsiba – mondta a férfi, ajkával olyan közel, hogy a lány még mindig érezte a lenyomatát –, mielőtt letartóztatnak minket.

– A csókolózás nem illegális – suttogta a lány, miközben ajkát Blake ajkához dörgölte.

– De az, amit a csókjaidtól a kocsim oldalának dőlve akarok csinálni, az igen.

Blake

– Szóval, gondolkodtam – kezdte Izzy, és Blake a szeme sarkából látta, hogy a lány az anyósülésen felé fordul.

– Istenem, irgalmazz!

– Egy szokványos első randin két ember szép lassan megismerkedik egymással. De mivel mi már ismerjük egymást, talán csinálhatnánk egy információs gyors kört.

A csaj elméje állandóan pörgött, amitől szédítő és lenyűgöző volt egyszerre.

– Kérlek, magyarázd meg – sóhajtott Blake.

– Oké, szóval általában vannak kérdések, amiket a randizók tudni akarnak, de nem tehetnek fel. Exekről, családi dolgokról, arról, hogy hány gyereket akar a másik; kerülendő témák, amik miatt dilisnek vagy kétségbeesettnek tűnsz, ha rákérdezel, igaz?

– Igaz…

– Szóval mi lenne, ha a vacsoránál minden kérdést megengednénk? Mert nyilván, ha egy exről kérdezel, tudom, hogy nem vagy potenciálisan féltékeny pszichopata. És ha én megkérdezem, hogy szeretnél-e egyszer megházasodni, akkor tudod, hogy nem akarlak az oltár elé szíjazni és felcsinálni.

– Hát, nem hiszem, hogy ez a kifejezés így stimmel…

– De azért érted, ugye?

– Persze. – Blake megállt a piros lámpánál, és Izzyre nézett.

A lány annyira eszméletlenül nézett ki, hogy meg kellett erőltetnie magát, hogy ne bámulja minden adandó alkalommal. Ha nem tett volna tudatos erőfeszítést, talán sosem hagyná abba a bámulást. És semmiképpen nem akarta, hogy a csaj azt higgye, Randis Izzy jobb, mint bármelyik másik változat.

Mert Izzy volt a legszexibb ember, akivel valaha találkozott – egyfolytában. A rendetlen lófarkával és koszos szemüvegével, szoknyában és magassarkúban a munkahelyén… Fájdalmasan vonzódott hozzá, mindentől függetlenül. Sokkal inkább az orr-ráncolásához és a nevetése hangjához volt köze, mint bármi máshoz.

De ma este – a szentségit! A hosszú haja, az a rúzs, az a láb abban a szoknyában; mindez együtt bárkit elcsábítana, pusztán a látás csodájának köszönhetően. De ha mindezt kombináljuk a diszkrét parfümjének ütős hatásával és azzal a ténnyel, hogy azért öltözött fel, hogy vele menjen valahová, akkor a férfi baromira fel volt spannolva.

– Oké – szólalt meg Izzy, és előrehajolt, hogy felhangosítsa a rádiót. – Amint rendelünk, indul a buli.

– Közel állsz a családodhoz? – kérdezte Izzy, miközben kettétörte a zsömléjét. – Már ismered az én családtörténetemet, úgyhogy most a tiéd jön. És mondd el a csúf igazságot!

Blake felvette a whiskyspoharát, és úgy nézett rá, mintha csalódott lenne egy ilyen randis kérdés miatt.

– Közel állok a szüleimhez és a nagyszüleimhez anyai ágon. Apám szüleivel csak ünnepekkor beszélek. Van két öcsém, akik állandóan bosszantanak, szóval, mondhatni, velük is közel állunk egymáshoz.

– Érdekes – bólintott a lány.

– A legkevésbé sem – felelte Blake, és ivott egy kortyot a whiskyjéből.

– Akkor a következő kérdés: voltál már valaha szerelmes? – folytatta Izzy egy szemforgatás kíséretében.

Blake letette a poharát.

– Nem.

Erre Izzy félrebillentette a fejét, és összehúzta a szemét.

– Tényleg?

Hirtelen kifújta a levegőt az orrán.

– Nem olyan régen jegyben jártam valakivel, de utólag rájöttem, hogy nem volt az igazi.

– Tényleg? – Izzy felkapta a borospoharát, lenyűgözte a gyűrűs Blake gondolata. – Mi történt azután?

A férfi egy hosszú percig bámult rá, mintha mérlegelné a gondolatait.

– Rájöttem, hogy erősebb érzelmeket táplálok az egyik barátom iránt, mint amilyeneket valaha is éreztem iránta – mondta végül.

– Ó! – A lány visszabámult rá, a szíve a homlokában lüktetett. – Valóban?

– Igen.

– Hmm, érdekes – bökte ki, és olyan zavarban érezte magát, hogy azt sem tudta, hogyan fűzze össze a szavakat.

– Most én jövök. – Blake kissé előrehajolt, az asztali gyertya fénye visszatükröződött a sötét szemében. – Voltál már valaha szerelmes?

Izzy megrázta a fejét.

– Nem. Soha. Közel sem.

Blake felvonta a szemöldökét, várva valami sztorit, mire Izzy megvonta a vállát.

– A gimi óta még csak nem is randiztam senkivel kettőnél többször, úgyhogy, ahogy Halsey mondaná: „bad at love” – ez vagyok én.

– Ki?

– Halsey – válaszolta a lány, és harapott egyet a zsemléből.

– Egy barátod?

– Jesszusom, ez a nő egy giga nagy rocksztár – mondta Izzy, miközben megpróbált illedelmesen beszélni zsömlével a szájában. – Komolyan nem hallottál még Halsey-ről?

– Énekel valamit, amit én is ismerhetek?

– Hát, a Bad at Love-ot, mondjuk.

Blake erre elmosolyodott, miközben figyelte, ahogy Izzy rág.

– Ami a te főcímdalod. A kör bezárult, hölgyeim és uraim. – A lány megforgatta a szemét. – Miért nem randizol? – kérdezte Blake.

Ha nem ő maga lett volna a Kérdezős Játék megalkotója, Izzy ezt talán tolakodónak érezte volna.

– Nem szeretek olyanokkal beszélgetni, akiket nem ismerek – felelte vállat vonva.

– De hát be nem áll a szád.

– Mert téged ismerlek.

– Netes randi?

– Kipróbáltam pár alkalmazást, de a görgetésnél sosem jutottam tovább. – Úgy érezte magát, mint egy lúzer, mint aki nyilvánvalóan totál magának való, úgyhogy eljött a következő kérdés ideje. – Gyerekek és házasság: kösz vagy passz? – kérdezte.

– Szent szar, most meg az oltárhoz akarsz szíjazni, és fel akarsz csinálni?

– Nem hiszem, hogy ez a kifejezés stimmel – felelte nevetve Izzy. Erre Blake is elnevette magát, és ezzel véget ért a randi kérdezős része. Ezután visszataláltak önmagukhoz, szarkasztikus élcelődésre hagyatkozva, ami a természetes nyelvezetük volt.

Csak akkor változtak meg a dolgok, amikor a tányérjaikat leszedték, és a vacsora utáni pohár bort fogyasztották. Blake az edzőterem egyik új gépéről beszélt, mire Izzy azt mondta:

– Tudod, a liftes találkozásunk óta nem mentem vissza.

– Miért nem?

– Nincsenek ott elég nehéz súlyok számomra. Asszem – vonta meg a vállát.

Erre egy szemöldökfelhúzás volt a válasz.

– Igazán?

Tudta, hogy nem lenne szabad elszólnia magát, de a bor és a fesztelen vacsora megoldotta a nyelvét.

– Mert ha folyton oda járnék, a rutinszerű látogatások fokozatosan elhomályosítanák annak az első alkalomnak az emlékét. És sosem akarom elfelejteni azt a kémiával telített liftezést – szólalt meg, ujjával végigsimítva a pohara peremén.

A férfi mosolya eltűnt, és komolyan nézett.

– Mármint, tudom, hogy ez most már nem nagy ügy – te Blake vagy, én pedig Izzy. Barátok vagyunk, vagy mi. De akkor ez olyan volt, mint egy hatalmas kozmikus véletlen, hogy összefutottam Mr. Mellkassal a Starbucksból, és mindig emlékezni akarok arra a varázslatos, sistergő potenciálra. – Blake nem szólt semmit. Egy szót sem. Csak nézte a lányt. – Egyértelműen be vagyok csiccsentve – incselkedett a szemét forgatva, és az ajkához emelte a poharat. – Ezennel befogom a számat.

– Ne! – mondta a férfi. – Minden egyes alkalommal erre gondolok, amikor belépek abba a liftbe. Az a mi liftünk.

– Tényleg? – kérdezte Izzy, és képtelen volt higgadt maradni. – Az? Komolyan?

– Az, a francba is… Ingadozom annak emléke között, ami volt, és a fantázia között, ami lehetett volna – mondta Blake, miközben megrándult az állkapcsa.

– Szoktál fantáziálni a liftről? – Izzy előretámaszkodott a könyökére. – Jesszusom, én is. Egyfolytában.

– Arról, hogy megnyomod a stop gombot? – kérdezte a férfi, tekintetét leengedve a lány ajkára.

Izzy végigfuttatta a nyelvét az alsó ajkán.

– Azzal kezdődik.

– Mondd meg, hol ér véget, Shay – szólt halkan és nyugodtan. A körülöttük lévők közül senki sem sejthette, hogy a férfi arra kérte, ossza meg vele egy szexuális fantáziáját. Senki, aki valaha is ismerte Izzyt, nem sejtené, hogy megtenné.

– A kezemmel a falon – felelte, valahol a szégyenérzet és a totális gerjedelem között rekedve. – És úgy, hogy te mögöttem vagy, többnyire.

Felvonta a szemöldökét, mint akit mulattat, de az állkapcsa merev volt.

– Többnyire.

– Ez változó, vágod?

– Ja, abszolút vágom – mondta, és Izzy gyomra összeszorult.

– Na, mondd csak, Mellkas – kérte a lány, akit egyszerre hozott zavarba és izgatott fel teljesen a férfi izzó tekintete –, hol ér véget neked!

Nem tudta, mire számított, Blake nem az a fajta fickó volt, aki meghátrál egy kihívás elől, így természetesen válaszolni fog – de nem erre:

– A hátad a lift falának vetve, a lábad a derekam köré tekeredve és a nevem a szádon.

– Áh – nyögte ki a lány, és nem tudta, hogyan viselkedjen, miközben a teste spontán lángra lobbant. – Én… azt hiszem, a tiéd jobban tetszik.

– Kérsz még bort? – kérdezte a férfi.

– Nem, köszönöm.

– Mennél inkább?

– Igen.

Blake

Blake behajtott a parkolóházba, miközben Izzy a rádióban szóló dalról fecsegett. Az út a lakása felé nem volt az igazi, Izzy annyit jártatta a száját, mintha a csendbe belehalna, miközben szexuális fantáziák cikáztak Blake fejében.

Izzy megpróbált kétoldalú beszélgetést kezdeményezni, de nem jött össze. Egyszerűen képtelen volt másra gondolni, mint arra a képre, amit a lány az ő erkölcstelen elméjébe ültetett. Amikor kiszálltak a kocsiból, és a lifthez sétáltak, Blake nem bírt magával. Megragadta Izzy kezét, és ujjait az övéibe fűzte, mert muszáj volt megérintenie.

Erre a lány rávigyorgott.

– Nem bírtad megállni, ugye? Egyszerűen meg kellett érintened.

Blake csak nézett rá, mert a lány nem tévedett.

Izzy megnyomta a lifthívó gombot, és a hüvelykujjával a férfi kezét dörzsölgette, amíg vártak.

– Szerintem a srácok örülni fognak, hogy láthatnak engem.

– Á, megint utálni fognak. Rövid távú macskamemória – felelte Blake.

A liftajtó kinyílt, és beléptek.

– Ilyen nem létezik, és azok ketten reménytelenül ragaszkodnak hozzám.

Az ajtó becsukódott.

Izzy a szabad kezével megnyomta Blake emeletének a gombját.

– Bárcsak lenne tonhal a táskámban!

– Mondta „soha senki” – kontrázott Blake.

A lift elindult, és ez úgy sújtott le Blake-re, mint egy tehervonat. Figyelte a számok felvillanását, miközben túlságosan is érzékelte Izzy illatát, és azt, hogy milyen közel van hozzá… A lány ekkor ránézett, és valami megváltozott a szemében.

– Blake – suttogta, mintha mondani akart volna valamit, de nem tette.

Felé fordult, csak egy icipicit, és tudta, hogy Izzy is ugyanarra gondol. Érezte a tekintetéből. A levegő sistergett, egy hosszú másodpercig nézték egymást, aztán minden felrobbant.

Izzy

Blake hatalmas kezét Izzy arcához emelte, miközben a száját az övére tapasztotta. Izzy vadul visszacsókolt, miközben a testét a férfihoz nyomta, közelebb sodorva őt – mindkettőjüket – a stop gombhoz.

– Igen, Iz… – lehelte a férfi az ajkához simulva, amikor ő átnyúlt mellette, és benyomta a gombot. A lift rántásszerűen megállt, amitől megtántorodtak egy lépésnyit. Blake kihasználta a lendületet, és úgy fordult, hogy a falhoz szorította őt.

Ez. Most. Tényleg. Megtörténik? Izzy tényleg hozzá préselődik, a nyavalyás liftben, miközben a férfi úgy csókolgatja, mintha egészben fel akarná falni? Ő pedig ugyanolyan féktelen intenzitással csókolta vissza, karját a férfi válla köré fonva, a vágytól megvadulva.

– Ez így oké? – suttogta Blake, miközben a keze végigsiklott a lány combján, és megállt a szoknyája szegélyénél.

– Ne merészeld abbahagyni – felelt Izzy, akinek ebben a pillanatban úgy kellett a férfi, mint az oxigén. Minden idegszála zsibongott, és a bőrének azon pontjaihoz kapcsolódott, ahol a férfi keze pihent.

– Shay – lihegte a férfi, és az ujjai megfeszültek a lány bőrén, mielőtt feljebb siklottak volna.

Izzy beleharapott a férfi ajkába, és a szájába nyögött, amikor a férfi megérintette – szentséges ég, ez a pasi tudta, mit kell csinálni a kezével –, és elvesztette a logikus gondolatok megfogalmazásának képességét, miközben Blake repítette tovább a csúcs felé.

Te jóóóóó ég!

A helyzet a végsőkig fokozódott, amikor a riasztó megszólalt, emlékeztetve őket a karbantartók megérkezéséig hátralévő, korlátozott időre. Cipzárak, vad kezek és óvszer-kicsomagolás kavalkádja csatlakozott a lift csengőjének zenebonájához, miközben a férfi felemelte őt, aztán…

Blake

– Ó, istenem – nyögte Izzy, a sarkával közelebb húzva őt, miközben a feje a lift falának dőlt.

– Szent ég! – Blake összeszorította a fogát, és megdermedt, a térde majdnem megroggyant a nő közelségétől. Soha semmi nem volt még ilyen jó érzés, és amikor Izzy kinyitotta a szemét, minden molekulájában érezte a tekintetét.

– Mellkas – bukott ki belőle, amikor a férfi mozogni kezdett, a szeme lecsukódott, ahogy lekövette mozdulatról mozdulatra. Érezte a lány ujjbegyeinek markolását az ingén és a pulóverén keresztül, és ettől eszméletlen módon beindult. Izzy minden egyes fantáziájában benne volt, amióta találkoztak, de a valóságos szex Izzyvel összehasonlíthatatlan volt.

– Nem vagy szar ebben, Phillips – lehelte a nő.

– Te sem – vágott vissza, és egész testét elöntötte az a bosszantó érzelmi szorítás, ahogy lenézett a lány arcára. Élete leghevesebb szexuális együttlétének közepén volt, egy észbontó kalandot élt át éppen, egy lift falának támaszkodva, mégis arra vágyott, hogy egy puszit nyomjon a lány szeplős orra hegyére.

– Iz – mondta, összeszorított állkapcsán keresztül, reszelősen kiejtve a nevét. Minden izma megfeszült, ahogy a tempójuk egyre gyorsabbá, hevesebbé vált.

A lány lehúzta az arcát magához, és csókolni kezdte, elszántan, mohón és vadul, és ekkor a dolgok lángra lobbantak. Már nem hallotta a fülsiketítő vészjelzést, ahogy mind az öt érzéke – az egész tudata – arra az egy pontra szűkült, ahol egyesültek.

– Lehet, hogy le kéne állnunk – lihegte Izzy, és úgy hangzott, mint akinek esze ágában sincs megállni. – Mielőtt letartóztatnak.

– Én csak… Azt akarom – kezdte, és aztán Izzy, akár egy szexistennő, pontosan azt adta meg neki, amire várt. Mind a tíz körme a férfi vállába mélyedt, miközben az egész teste köréje fonódott és megfeszült, mire Blake felmordult:

– Köszönöm, köszönöm… – És követte a nő eszméletlen ritmusát.

– Tutira tudta – mondta Izzy nevetve a folyosón, miközben a férfi elővette a kulcsait.

– Persze hogy tudta – válaszolta Blake, és megkönnyebbült, hogy a lány képes nevetni azon, hogy a biztonságiak mindössze három másodperccel azután nyitották ki a liftajtót, hogy megigazították a ruhájukat. Becsúsztatta a kulcsát a zárba. – Azt tudom, hogy nem bírtam megállni, hogy ne vigyorogjak, mint egy hülye, ami miatt elég nehéz volt elhinni a liftben rekedt szcenáriót.

– Ja, szarul hazudsz – incselkedett Izzy.

– Ez így van – nevetett Blake, és elfordította a zárat.

Blake lenézett a lányra, aki maximális orr-ráncolással vigyorgott rá, és tudta, hogy szereti. Rohadtul nem volt semmi értelme, de annyira szerette Izzyt, hogy ez megrémítette.

Tiszta őrület.

Túl korai volt még ennyit érezni – lehetetlen, hogy már most szeresse –, de teljes bizonyossággal tudta.

– Egyébként, Mr. Mellkas – kezdte Izzy, és egy totál nagyokos mosoly kíséretében, amitől a férfi legszívesebben felkapta volna, és átdobta volna a vállán –, mondtam már, mennyire örülök, hogy többé nem vagy a főnököm?

Tizennegyedik fejezet

Izzy

Izzy megvakargatta Goodyear fejét, és nézte, ahogy Blake kiborul.

Tulajdonképpen Blake csak állt mellette a nappaliban, és tartotta a macskáját a karjában, miután beadta neki az inzulint. De az állkapcsa azt a megfeszülős dolgot csinálta, folyton az inggallérját rángatta, és rá se hederített, mióta beléptek.

Igazság szerint hihetetlenül udvarias volt vele.

Megkérdezte, kér-e valamit inni, majd hozzátette: „Szólj, ha meggondolnád magad.” Mi a fenét akart ez jelenteni? Megbánta a heves liftes kalandjukat, és próbálta kitalálni, hogyan mondhatná meg neki kíméletesen, hogy egyáltalán nem szeretné, ha nála aludna?

– Tudod, mit? – szólalt meg Blake, és szinte rá sem nézett, miközben a macskát eltávolította a lány keze ügyéből, és letette. – Ez az ing az őrületbe kerget. Rossz a mosószer, vagy valami ilyesmi. Megyek, átöltözöm.

– Oké – mondta Izzy, és összehúzott szemmel figyelte, ahogy szinte rohan a hálószobájába.

Francba, francba, francba. Émelygett, szó szerint émelygett, ahogy azon töprengett, vajon mégis mi lehet vele. Megbánta a liftes szexet? Most már nem tisztelte őt? (Ha ez volt a helyzet, akkor csessze meg, de akkor is – au…) Ideges volt, hogy Iz kapcsolatra vágyik?

Basszus – tényleg vágyott rá?

Izzy járkálni kezdett, és ahogy a nagy ablakok felé tartott a gyönyörű kilátással, rájött, hogy ez túlságosan is fontos neki. A férfi különös viselkedésének okát egyszerre mindennél fontosabbnak érezte, mintha vége lenne a világnak, ha zárkózott és távolságtartó marad.

Édes istenem, túl sokat törődik azzal, hogy mit gondol a férfi. Nem, nem, nem. Túlságosan is törődött vele, és közben kissé bepánikolt a gondolattól, hogy elszúrja a dolgokat vele.

Várjunk csak – szerelmes belé?

Izzy megrázta a fejét, és nemet mormolt az üres nappaliba. A „több mint barátság” fényévekre volt a szerelemtől, és csak azért zavarodott össze, mert már vagy egy örökkévalóság óta nem volt senkivel sem „több mint barát”.

Nem ismerte Blake-et elég régóta ahhoz, hogy tudja, méltó-e arra, hogy adjon neki a kedvenc banánkenyeréből, még kevésbé, hogy neki adja a szívét.

Nyugi, te buta, csak lazán!

Na persze, gondolta a körmét rágva, és kibámult a városra. Nem probléma.

Blake

Blake úgy rántotta le magáról az inget, mintha tényleg rossz lett volna a mosószer, pedig az irritáltságának semmi köze nem volt az Oxford ingéhez. Nem, inkább a lelkiismeretéhez volt köze, és ahhoz, hogy meg kell nyitnia azt a rohadt e-mailt, mielőtt továbbléphetne Izzyvel.

Bármennyire is édes volt a tudatlanság – komolyan, ez a nap ötcsillagos volt –, ez nem lehet a mentsége.

Főleg, mivel Izzy nem is sejtette, hogy valószínűleg minden meg fog változni, amiről ő viszont tudott. Kezdett rájönni, hogy ettől ő egy seggfej. Egy hatalmas seggfej. Izzyvel akart lenni, és tudta, hogy Izzy vele akar lenni. De vajon minden, amit azóta tettek, hogy megkapta azt az e-mailt, csak azért volt, mert ő egy önző alak? Minél többet gondolkodott rajta, annál inkább kételkedni kezdett mindazzal kapcsolatban, ami történt.

A fenébe!

Blake kezdett kiborulni. Bár nem tudta, pontosan mi áll az e-mailben, mindennél jobban tisztában volt azzal, hogy soha nem akarna Izzy szomorúságának vagy dühének okozója lenni. Basszus, egyáltalán el tudta volna viselni a szíve, hogy az arcát ne mosolyogni lássa?

Mi a frászt művelt?

Kikapott egy Henley pólót a szekrényéből, és amint felhúzta, megragadta a telefonját. Nem bírt tovább várni.

Blake megnyitotta az e-mailt, miközben rettegés költözött a gyomrába.

Valahogy tudta, hogy ez nem lesz jó. Rákattintott a linkre, és…

– Nem megy – mondta az orra alatt, összeszorított foggal, és kilépett a csatolmányból, mielőtt megnézhette volna. Letette a telefonját a komódra – lefelé fordítva –, és felemelt kézzel hátralépett tőle, mintha töltött fegyver lenne.

Francba, francba, francba. Tudta, hogy az lenne a helyes, ha ránézne, de az a része, amelyik Izzy köré fonódva szeretett volna elaludni, nem engedte. Túlságosan megrészegült tőle, túlságosan elveszett szeplős orrának minden egyes ráncolásában ahhoz, hogy lemondjon a lehetőségről, hogy a tökéletes napot egy hosszú, tökéletes éjszakával fejezzék be. Lusta és önző dolog volt – ezt tudta –, mégsem volt elég erős ahhoz, hogy ellenálljon.

Beletúrt a hajába, mielőtt kinyitotta a hálószoba ajtaját, és visszament a nappaliba.

– Mosószeres válság elhárítva? – kérdezte Izzy, és Blake meglepődve látta, hogy a lány az ajtó mellett áll, és a táskáját a vállára vetve a telefonját nézi, mintha csak arra várna, hogy elindulhasson.

– Te… menni készülsz? – kérdezte, és csalódottság hasított belé.

– Aha – mondta Izzy a szemébe nézve. A szája a szokásos nagyokos vigyorra húzódott, ami nem ért a szeméig, és az orra sem ráncolódott. De azért poénkodott: – A liftes edzésünktől elálmosodtam, úgyhogy most mennem kell ledőlni. És Éjurat meg kell etetni.

Hagyta a tekintetét végigvándorolni a lányon, minden egyes négyzetcentiméterét bejárva.

– De hát nem etetted meg, mielőtt elindultunk?

– Hát, de – felelte, és szórakozottan végigsimított az alsó ajkán. – De, khm…, tudod.

– Á! – Blake megdörzsölte a hajvégeit, és nagyot nyelt. Úgy látszik, ő és Iz teljesen másképp éreznek az éjszaka kapcsán. Tudomásul véve. – Várj, hozom a telefonomat, és hazaviszlek.

Visszament a szobájába, és a zsebébe csúsztatta a telefont, de mire visszatért a nappaliba, Izzy ott guggolt, és simogatta mindkét macskáját, miközben, basszus, a lehető legédesebb hangon beszélt hozzájuk.

Az a szorító érzés olyan erővel tért vissza, hogy majdnem térdre kényszerítette, és nem tudta megállni, hogy ne bökje ki a szavakat:

– Te jó ég, eszméletlenül gyönyörű vagy.

Izzy

Izzy levegő után kapkodva felnézett, amitől kibillent a guggolásból, és a fenekére huppant.

Óóóóó, ahogy ezt kimondta.

Ahogy ezt kimondta.

Blake összeszorított foggal ejtette ki a szavakat, mintha nagyon komolyan gondolta volna. És az intenzív arckifejezése nem lágyult, amikor a lány elmosolyodott a saját ügyetlenségén. A szája szigorú volt, a szeme olyan heves, hogy Izzy tetőtől talpig érezte a tekintetét.

– Úgy érted, kecses – viccelődött, mert nem volt felkészülve arra, hogy szenvedélyes bókokat fogadjon olyasvalakitől, mint Blake.

– Én tudom, hogy értettem – mondta a férfi, miközben átkelt a szobán, és megállt fölötte. Kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse, és amikor a lány hagyta, hogy talpra állítsa, a férfi nem engedte el a kezét. – Annyira csinos vagy, hogy nehezemre esik nem bámulni téged. Megszállottan. Minden pillanatban, amit veled töltök.

– Atyavilág – mondta a lány pislogva, és remélte, hogy nem hangzik olyan zavarodottnak, mint amilyennek érezte magát. – Ilyeneket nem mondhatsz nekem.

– Miért nem? – Elengedte a kezét, és egyik ujjbegyével végigsimított az arcán, miközben tekintetével kikészítette a lányt, nagy teste ott tornyosult előtte, körülvette, és az illata a feje körül kavargott, és túlságosan is tudatosította benne a szexi torkát.

Izzy szeme magától lecsukódott, és egy icipicit megingott, mielőtt erőszakkal kinyitotta volna újra. Nem tudta, miért suttogva jött ki a hangja, amikor azt felelte:

– Mert ettől el akarom hinni.

– Iz, hidd el – mondta a férfi halkan, és közelebb lépett. – Csak az arcodra tudok gondolni, mióta leforráztad a mellkasomat a pumpkin spice lattéddal.

– Amy lattéjával – javította ki, és a szíve kicsit gyorsabban vert, amikor a férfi keze a dereka köré fonódott, és közelebb húzta.

– Hazaviszlek, ha ezt akarod – mondta a férfi, és lehajtotta a fejét, hogy a nyakára lehelje A VILÁG leggyengédebb csókját. – De ha szívesen maradnál, semmi sem tenne boldogabbá.

– Egy lottónyeremény sem? – kérdezte, és úgy mozdította a fejét, hogy a férfi jobban hozzáférjen. – Fogadok, hogy az boldogabbá tenne.

– Tévedés – morogta a férfi, és fogával a lány bőrét súrolta. – Téged jobban akarlak, mint a milliókat, bár elég valószínű, hogy reggel még megbánnám ezt a döntést.

Erre elmosolyodott, és a férfi tarkójára tette a kezét.

– Na és a világbéke? Az biztosan boldogabbá tenne.

– Nem kenheted rám a világbékét – mondta a pasi hamis felháborodással, miközben kigombolta a blúza legfelső gombját, és gyengéden végignyalta a lány torkát. – A világbéke persze fenséges lenne, és én azt választanám helyetted, mert nem vagyok önző szörnyeteg. De ma este, Isabella Clarence, én csak ezt akarom.

– Nem hiszem el, hogy megjegyezted a középső nevemet – nevetett Izzy.

– Annyira bizarr, hogy felejthetetlen. – Kigombolt még egy gombot. – Pont, mint te.

– Nos, még mielőtt döntenék az ittalvásról, látnom kell Mr. Mellkas mellkasát – mondta Izzy, miközben hátralépett, már amennyire Blake hagyta.

A férfi keze megállt a gombjain, és felkapta a fejét.

– Te csak egy darab húsként tekintesz rám, mi?

– Nem, de tényleg nagyon szeretném látni – felelte Izzy, és úgy érezte, hogy szilárdabb talajon áll, ha nem komolyan beszélnek. – Úgy érzem, ha nekiállunk kufircolni, túlságosan el leszek foglalva ahhoz, hogy megnézzem.

– Azt mondtad, hogy kufircolni? – kérdezte a férfi, és a válla fölött átnyúlt, hogy megragadja a felsőjét.

– Jobb, mint a másik verzió.

– Melyik?

– A kamatyolás – válaszolta a lány.

A férfi áthúzta a fején a pólót, és a padlóra dobta.

– Szent egek – mondta Izzy összeszorított foggal, mielőtt szó szerint tátva maradt a szája. Mr. Mellkas mellkasa maga volt a mellkasi tökéletesség.

– A kamatyolás egyáltalán nem alternatíva – mondta a férfi, és kinyújtotta a kezét, hogy visszatérjen a kigomboláshoz.

– Mit szólnál a döngetéshez? – kérdezte, miközben a férfi szegycsontjára tette a kezét, és lassan feljebb csúsztatta a válla felé. Bűnös volt, és rossz, hogy ennyire gyönyörűen nézett ki. Mintha felnagyították volna a dögös génjeit, amikor az univerzum összefűzte, vagy ilyesmi.

Tényleg brutális volt.

– Túl közönséges – mondta –, mi jobbak vagyunk a döngetésnél.

– Kérlek, ne mondd, hogy szeretkezés – vetette ellen Izzy, miközben figyelte a férfi kidolgozott mellizmain vándorló ujjait. – Az annyira gusztustalan.

– Soha nem tenném – mondta a férfi, amíg a többit is kigombolta. – Balféknek nézek ki?

– Úgy nézel ki, mint egy erotikus álom – mondta, majd levegőért kapkodott, amikor a férfi lehajolt annyira, hogy forró csókot nyomjon a dekoltázsára.

– Akárcsak te. – A férfi felemelte a fejét, a szája huncut vigyorra húzódott, amikor hozzátette: – Ez a rendes melltartó amúgy eszméletlen dögös.

– Á, optikai csalódás, ami igazán kidomborítja a minipéniszemet.

– Na, ebből elég – mondta, megragadta a lány derekát, és átdobta a vállán, mintha… nos, mintha valami olyasmi lenne, amit az ember a vállán szokott cipelni. Izzy visított, és a férfi szuper izmos hátát bámulta, miközben az folytatta: – Ha még egyszer minipénisznek nevezed a melledet…

– Akkor? – kérdezte, és egyre jobban kuncogott, miközben a selyemblúza teljesen lecsúszott a fejjel lefelé fordult felsőtestéről, és a parkettára esett. – Mit fogsz csinálni, Phillips?

– Még nem tudom – felelte a férfi, és a karja szorosan átkarolta a lábát, ahogy megindult vele. – Esetleg beragasztom a szádat.

Izzy tovább nevetett, miközben a férfi belépett vele a hálószobája ajtaján.

– De akkor megtagadnád magadtól a szám varázserejét, Mr. Mellkas, ezt pedig te nem akarod – mondta röhögcsélve.

Könnyed ugratásnak szánta a csókolózásról, de rájött, hogy mocskosnak hangzik.

Blake megtorpant az előrenyomulásban, és kissé durván talpra állította a lányt. Tüzes tekintete minden porcikáját égette, amikor azt mondta:

– A szád a legjobb részed, Iz.

Hogy csinálta ezt? Hogyan tudott olyan dolgokat mondani, amitől Izzy szíve csak úgy dagadt a mellkasában?

– Én is ugyanezt mondanám, Blake, de azok a hasizmok… – próbálta meg elütni a pillanatot.

– Izzy.

A lány abbahagyta a fecsegést.

– Igen?

– Nem vicc. Azt próbálom elmondani, hogy…

Hatalmas csattanás szakította félbe, ripityára törő kerámia hangja kintről, mire mindketten arrafelé fordultak.

– Mi volt ez? – kérdezte a lány, hirtelen túlságosan tudatában annak, hogy nincs rajta a blúza.

– Nyavalyás macskák – morogta a férfi, nagy kezét a lány felkarjára tette, és egy picit arrébb tolta. A tekintete csupa kéj volt, ahogy közelebb hozta az arcát, hogy összeérjen az orruk, és azt mondta: – Maradj itt, és ne mozdulj!

– Azt csinálok, amit akarok, Phillips – vágta rá, elrontva a pimaszságra tett kísérletét azzal, hogy képtelen volt nem rávigyorogni a férfira.

A férfi szája megrándult.

– Ha a felsőd megint rajtad lesz, mire visszajövök, pokoli árat fizetsz érte.

A lány mintha látott volna valami gyors villanást a szemében, az arcán. Nem amiatt, amit mondott, hanem ahogyan mondta.

De a férfi félmeztelen volt, ő pedig tehetetlen, így gyorsan elengedte a dolgot.

– Nem ijedtem meg – mondta, amikor a férfi kisétált a szobából, aztán felnevetett, amikor Blake feltartotta a kezét, és hátra sem pillantva beintett neki.

Tényleg nem ijedt meg, gondolta, miközben nézte, ahogy a férfi bemegy a konyhába.

Halálra volt rémülve.

– Hé! El a karmokkal – motyogta Blake az orra alatt, miközben felsöpörte egy üvegtál törött maradványait. Egyik karjában tartotta mindkét macsekot, nehogy rálépjenek a szilánkokra, a másikban pedig a seprűt, amivel megpróbálta összesöpörni a kupit.

A tükörképe a szemközti ablakban kigúnyolta őt.

Öltönynadrágban, ing nélkül, két macskával – rohadt menő, tesó.

És ha már a szar időzítésnél tartunk: végre megint mosolyra fakasztotta Izzyt. Nagy volt a kísértés, hogy ne törődjön a csattanással, és remélje a legjobbakat, de aztán eszébe jutott Goodyear körbejárkálása, és nem kockáztathatta, hogy a macskák megvágják magukat.

Nyavalyás macskák.

Éppen befejezte az üvegsöprést, amikor a telefonja jelzett a zsebében, és tudta – minden kétséget kizáróan –, hogy nem fogja megnézni. Egy e-mail az irodából lerombolná az elhatározását, hogy hétfőig nem foglalkozik a munkával, és reméli, hogy a mindenkori hatalmak az ő oldalán állnak.

De az a rohadt vacak megint berregett.

És újra. És még egyszer.

– Bassza meg – morogta, letette a srácokat, majd a seprűt a kamraajtónak támasztotta, és elővette a telefont.

De… nem e-mail volt. Hanem egy SMS. Több SMS.

Izzytől.

Izzy: Közvélemény-kutatást végzek. 20 és 40 év közötti vagy?

Mi a francot művel?

Blake: Aha. Tudod, öt méterre vagyok tőled.

Izzy: Ss! Blake Phillipsnek hívnak?

Blake: Aha.

Izzy: Oké, akkor egy random kérdés: még mindig ideges vagy?

Blake a hálószoba felé pillantott, de nem látott mást, csak az ajtónyílást.

Izzy annyira kiszámíthatatlan volt – sosem tudta, mit fog tenni vagy mondani legközelebb –, és valamiért rohadtul elvesztette az eszét tőle. Megszállottja volt a csaj dilis agyának. Őszintén válaszolt: Nem.

Izzy: Ó!

Eltelt egy másodperc.

Izzy: Ja, én sem.

Blake nem hagyta annyiban. Ezt küldte: Miért vagy ideges?

Izzy: Hát nem vagyok kifejezetten ideges, nem is tudom...

Blake lehajolt, és megvakarta Goodyear füle tövét, majd válaszolt: ÉN vagyok az. Múlt héten felhívtál FaceTime-on, hogy bebizonyítsd nekem, hogy tudod a táncot a Nevetséges Napóleonból.{6} Ha ezt meg tudod csinálni a kamera előtt, akkor nem lehetsz szégyenlős.

Izzy: Nem. NEM! Szerintem csak miattunk randi után. Ez új. Egyáltalán nem olyan, mint MI a megszokott élethelyzetünkben.

Blake: Megértem. Szóval... Amúgy... Még mindig 5 méternyire vagyok. Szinte hallom, ahogy pötyögsz.

Izzy: Erről nem veszek tudomást. Szóval, ha folytatjuk a, khm, szerelmi tevékenységünket, amikor visszajössz, talán érdemes lenne egy kicsit SMS-eznünk, hogy emlékeztessük magunkat az Iz/Blake-féle baráti gyökereinkre.

Megint mosolygott, mint egy nyavalyás balfék. Így válaszolt: Úgy akarod, hogy előbb text, aztán szex?

Izzy: Talán.

Blake: Oké. Szóval, te kis DINKA, nem vetted vissza a felsődet, ugye?

Izzy: EZZEL akarod feleleveníteni az Iz/Blake barátságunk gyökereit?

Blake: Felső? Várok...

Izzy: Igazából most bújtam be a takaród alá melltartó nélkül.

Blake érezte, ahogy a vér kiszalad a fejéből. Hogy tisztázzuk: félmeztelenül fekszel az ágyamban?

Izzy: Nemleges a válasz. Már teljesen meztelen vagyok. Csak én és a takaró.

Blake: És én 5 méterre vagyok tőled, beszarás.

Blake megpróbált a telefonjára koncentrálni, és nem a képekre, amiket a nő a fejébe ültetett.

Izzy: És ezt csak most mondod? ;)

Kezdett megint meleg lenni a lakásban.

Blake: Kérdezhetek valamit?

Izzy: Megengedem.

Blake: Hogyan szeretnéd, hogy folytassam?

Izzy: Vallomás: a gondolattól, hogy te és én együtt vagyunk ebben az ágyban, elakad a lélegzetem.

Valamitől a lány vallomásában összefacsarodott a szíve a mellkasában, talán attól, hogy ő is ugyanígy érzett.

Blake: Vallomás: a gondolattól, hogy te és én együtt vagyunk az ágyamban, elakad a lélegzetem.

Izzy: Tényleg?

Blake: Nagyon is.

Blake a hálószobához sétált, és megállt az ajtóban. Izzy hason feküdt az ágyon, a paplanjával betakarva. A válla és a háta felső része látszott, csupaszon, a vékony fekete pántot kivéve, és a telefonját nézte.

Szent ég, de nagyon akarta ezt. Nemcsak a nyilvánvalót, hanem a hétköznapi dolgokat is. Azt akarta, hogy Izzy az ágyában legyen, és úgy görgessen a telefonján, mintha ez teljesen megszokott dolog lenne, mindig.

Blake: 1,5 méterre vagyok tőled.

Hallotta, ahogy a lány hirtelen mély levegőt vesz, mielőtt válaszolt volna.

Izzy: Az ajtóban vagy?

Blake: Igen. Vedd le azt a melltartót!

A lány megköszörülte a torkát.

Izzy: Egy ilyen felkérésre nem mondhatok nemet, ugye?

Blake: Remélem, hogy nem.

Blake forrónak érezte a bőrét, ahogy a lány karcsú ujjaival hátranyúlt, lecsatolta a melltartóját, majd lehajította az ágy széléről. Felkönyökölt, és ezt küldte: Most milyen messze vagy?

A férfi tekintete Izzy csupasz hátára tapadt, a halvány, meztelen bőrre, amely minden fantáziáját lángra lobbantotta.

Blake: Készen állok a lecsapásra. Furcsa, hogy legszívesebben végignyalnám a gerinced minden egyes dudorát?

Izzy: Annyira nem furcsa, mint az, hogy legszívesebben a párnádba temetném az arcomat, és hagynám, hogy ezt tedd.

Blake: Nekem és a telefonomnak mindjárt végünk.

Izzy: Előbb dobd le a nadrágodat!

Blake még soha életében nem csatolt és gombolt kifelé gyorsabban. A szobában olyan csend volt, hogy az övcsatja kattanása a padlón megerősítette, hogy megtette, amit a lány kért.

Izzy: Jó fiú.

– Na, ebből elég volt! – Blake leejtette a telefonját, és az ágyhoz iramodott. – Megyek.

Izzy

Felsikoltott – visítva felkacagott –, amikor Blake nagy keze a bokája köré kulcsolódott. A férfi bebújt a takaró alá, és felkúszott a testén – vagyis a hátán –, de a nevetés abbamaradt, amikor megérezte a férfi kezét a csípőjén, a száját a derekán.

Megborzongott, és kieresztett egy sóhajt, ami akár nyögés is lehetett volna, ahogy a férfi ajka és nyelve végigvándorolt a gerincén, nagy testével az övé fölött egyensúlyozva, egy leheletnyi távolságot tartva közöttük. Amikor a szája a tarkójához ért, a férfi úgy duruzsolta a nevét, hogy Izzy lábujjai belegörbültek.

Érezte a hangja dörmögését a bőrén, és látni akarta az arcát. Látnia kellett az arcát. Izzy megfordult Blake karjának hídja alatt, és a fölötte lévő férfi látványa, kócos hajjal, lesütött és tüzes tekintettel, ráébresztette, hogy életében először már attól is elállt a lélegzete, hogy csak ránéz valakire.

– Szia – mondta, a hangja csaknem suttogás volt.

– Szia! – A férfi nyelt egyet.

– Figyi, öhm… – kezdte, összedörzsölte az ajkát, és próbált kitalálni valamit, hogy megőrizze a hidegvérét, de aztán a férfi félbeszakította egy csókkal. Ajka az övére tapadt, valahogy másképp – ismét –, mint eddig bármikor, amikor csókolóztak.

Blake Phillipsnek a jelek szerint csókok egész tárháza állt rendelkezésére, és a legnagyobb gondossággal adagolta őket. Eddig megvolt az édes, szexi és heves, de ez a mostani piszkos volt. Mocskos. Izzy azt hitte, hogy a plakátseggfejes csók volt a szexcsók, de nem.

Ez volt a szexcsók.

A szája ugyanolyan forró és mohó volt, de megvolt benne a türelem, ami együtt járt azzal, hogy előttük állt az egész éjszaka. Olyan érzés volt, mint az előjáték és a tantrikus maratoni szex egyszerre, Izzy felhagyott a gondolkodással, és az életéért küzdött. Átkarolta a férfit, hagyta, hogy ujjai a hátizmaiba mélyedjenek, mert közelebb akarta magához húzni.

Valami ősi hang tört fel Blake mellkasa mélyéből – egy morgás vagy nyögés –, amint a testük egymáshoz préselődött. A lány minden egyes porcikáját érezte – mellkasát, hasát, combját –, és beleharapott az alsó ajkába, azonnal magáénak követelve mindent, amit a teste nyújtani tudott neki.

Úgy látszik, ez volt a zöld jelzés, amire a férfinak szüksége volt. Mohó szája lejjebb vándorolt, és végignyalta a lány nyakát, mire ő úgy helyezkedett, hogy még többet érezzen. Karja az ágyra hullott, amikor a férfi szája megindult lefelé, oly rajongó buzgalommal, amitől úgy érezte, hogy a melle mindaz, amiről a férfi valaha is ábrándozott.

A férfi olyan hangot adott ki, és olyan csipkedést produkált, amitől a nő felsikkantott, ami pornográf nyögésbe csapott át, ahogy a férfi szája folytatta a vadító ostromot. Hogy lehet ilyen jó ebben? És egyre jobb lett, ahogy lefelé haladt a lány testén, végigcsókolva minden porcikáját, és vonaglásra, remegésre, zihálásra és sikolyokra késztetve őt.

Nem csak arról volt szó, hogy Blake ügyesen végezte a dolgát, vagy arról, hogy Izzy szinte biztos volt benne, hogy a csípőcsontján van egy nem mindennapi szívásnyom. Nem, hanem arról, hogy minden, amit a férfi tett, minden mozdulata, átjárta az egész testét, mint hullámok a vízben.

A bőrén végigsimító ujjait érezte, ahol megérintette, de a mellkasa legmélyén is, a szívverésében és az arca forróságában is.

Blake nyelt egyet, kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, és Izzy rájött, hogy szerelmi vallomásra vár. Kitágult orrlyuka és kipirult arca miatt úgy nézett ki, mint aki épp szonetteket készül ontani, és Izzy úgy érezte, nem bírja elviselni a ki nem mondott szavainak csalódását.

Ezért megragadta a férfi arcát, erőteljesen magához húzta, és megpróbálta megmutatni neki, mit érez, azzal, hogy a lelket is kicsókolta belőle, és lenyelte a hülye könnyeket, amelyek valamiért nagyon igyekeztek feltörni.

A férfi nagy levegőt vett, és még keményebben csókolta, megállíthatatlan és vad szenvedéllyel ölelte, ami elől nem volt menekvés. Izzy nem volt biztos benne, túléli-e egyáltalán.

Izzy elengedte a férfi állkapcsát, végigcsúsztatta a kezét a testén, és megérintette. Végre. A férfi a nevét sziszegte, és mozdulatlanná dermedt, nagy testében minden izom megfeszült.

– A szentségit! Ez az, Iz – préselte ki magából a szavakat.

– Gyerünk, Phillips – mondta, a férfi szájához tapadva, a vágytól fűtve.

– Te kis türelmetlen – felelte a férfi, és felemelte a fejét, hogy rávigyorogjon.

A nő válaszul felemelte a csípőjét, és testével a férfiéhoz simult.

Úgy látszik, csak ennyi kellett hozzá. A férfi keze csak annyi időre engedte el, hogy kinyisson egy fiókot, feltépjen egy óvszert, és másodpercek múlva belehatolt. A lány szorosan behunyta a szemét, és érezte a férfit, az egész olyan hihetetlenül jó és teljes… és forró volt… és… te jóóóóóóó ég!

De aztán kimondta a nevét.

– Iz.

Kinyitotta a szemét, és a férfi úgy nézett ki, mint minden bűnös fantáziája, amit valaha is elképzelt róla.

A lány nyelt egyet.

– Szia!

Erre a férfi elmosolyodott, a legédesebb, leggyengédebb kis vigyorral, és azt mondta:

– Iszonyúan szeretlek.

Izzynek égett a mellkasa, zúgott a füle, és legszívesebben örökre kimerevítette volna ezt a pillanatot.

De aztán Blake lassan mozogni kezdett, uralta a lány testét a szexuális szakértelmével, és Izzyben megszűnt a gondolkodás képessége. Átkarolta és erősen kapaszkodott, miközben a férfi tűzbe hozta. Egy ponton talán el is vesztette az eszméletét, és az biztos, hogy jó tíz másodpercre elfelejtette, hogyan kell szavakat formálni, mialatt a férfi bemutatta, milyen jól tudja őt tovább hajszolni, mint ahogyan azt valaha is lehetségesnek tartotta, mégis azt akarta, hogy soha ne legyen vége.

Soha életében nem tapasztalt még ilyen gyönyörűséget.

Legalábbis negyedórával későbbig, amikor Blake a nagy testével átölelte, magukra húzta a súlyos paplant, megcsókolta a feje búbját, és lekapcsolta a villanyt.

Izzy úgy érezte, hazaérkezett.

És ezzel az aggodalmak, amelyek eddig gyötörték, el is tűntek. Túl késő volt már visszafordulni, úgyhogy inkább hallgatott Blake-re.

Ne félj, Iz! Csak vegyél egy mély lélegzetet, és hagyd magad!

De tényleg, mi mást tehetett volna, most, hogy már szerelmes volt a férfiba?

Blake

Blake leült egy konyhai bárszékre, és megnyitotta az Outlookot.

A mikrohullámú sütőn lévő óra 2:15-öt mutatott, de még mindig teljesen éber volt, mert gyötrődött attól, hogy mindennek egy csapásra vége szakadhat. Izzy viszont teljesen ki volt ütve, amikor otthagyta, és imádnivalóan nézett ki, az arcát a párnájába fúrva, a hátán az ő pólójával.

A takarója alatt mélyen alvó lány láttán olyan sok mindenre vágyott, de nem kaphatta meg őket. Még nem.

Hacsak… Mi van, ha mégis? Muszáj volt elolvasnia az e-mailt.

Vett egy mély lélegzetet, és megnyitotta az e-mail mellékletét, készen arra, hogy elfogadja, bármit is talál benne.

Tizenötödik fejezet

Blake

Blake fel-alá járkált a konyhában, és SMS-t írt: Tudom, hogy hétvége van, de van rá mód, hogy holnap találkozzunk? Fontos! Az irodádban, a Starbucksban, a házadban – akárhol.

Tudta, hogy Brad nem fog válaszolni az éjszaka közepén, de az illető már annyiszor zaklatta Blake-et munkaidő után, hogy nem is érezte rosszul magát, amiért…

A telefonja jelzett. Basszus – ez aztán gyors volt. Blake megnyitotta az üzenetet.

Brad: Nem megy. A tóparti házban vagyok a családdal. Minden rendben?

A francba. Blake sóhajtott és válaszolt: Semmi gond, csak beszélnem kell veled, amint lehet.

Brad: Korai találkozó hétfőn? Találkozhatunk a 15. utcai Starbucksnál hatkor.

Blake általában másodikként ért be az irodába mindennap; Brad volt mindig az első. Fél hét volt a szokásos kezdési időpontja, valószínűleg ezért is tartott a harmadik feleségénél, és ezért volt krónikusan magas a vérnyomása.

Blake: Legyen hat, de legyen jegyzőkönyvbe véve, hogy abban a percben üzentem neked, amint megnyitottam a frissített szervezeti ábrát.

Brad: Tudomásul vettem.

Blake kilépett az üzeneteiből, és töltőre tette a telefont a konyhában. Lekapcsolta a villanyt, és kilépett a helyiségből, miközben a szoba félhomályba merült. Az ablakon kívül a város fényei adtak némi megvilágítást, amitől általában kevésbé érezte magát egyedül, amikor nem tudott aludni.

De ma este a fények nem számítottak.

Mert Izzy ott volt a takarójába burkolózva, a testén az ő felsője, a lábán a zoknija. Teljesnek érezte magát. Ez túlontúl drámainak tűnt, sőt romantikusnak, de valahányszor vele volt, semmi másra nem vágyott. Semmi másra nem gondolt. Minden más megszűnt létezni. Amikor Izzyvel volt, mindene megvolt.

Átment a nappalin, és még az is másképp nézett ki, most, hogy a lány ott volt. A táskája a kanapén, a cipője a földön, a blúza a szőnyegen hevert, mintha az ágy felé menet vetkőzött volna le.

Furcsa, gondolta, mert nagyon szerette a rendet. Valamiért mégis jó érzés volt látni a holmiját. A lakása valahogy sokkal otthonosabbnak hatott.

Úristen, a csaj rohadtul gyengévé teszi.

Amikor azonban belépett a hálószobába, ezek az érzések felerősödtek. Mert az éjjeliszekrényén, ahová a szemüvegét szokta tenni lefekvéskor, ott volt Izzy szemüvege. Furcsa érzés volt, ahogy a teknőspáncél keretét bámulta a maszatos lencsékkel, és elhatalmasodott rajta a késztetés, hogy ott tartsa őket az idők végezetéig.

Ja, hát persze, egyértelműen kezdte elveszíteni a fejét.

Megkerülte az ágyat, és bemászott mellé, közben pedig igyekezett nem felébreszteni őt. A lány mélyen aludt Blake párnáján, kezét az arca alá dugva. Legszívesebben csak bámulta volna őt, ahogy alszik, de egészen biztos volt benne, hogy ez a para egy újabb szintje, amitől jobb, ha távol tartja magát. Ezért inkább átfordult, elhelyezkedett a másik párnán, felhúzta a takarót, és lehunyta a szemét.

Bár Izzyvel kevesebb hely volt az ágyában, valahogy mégis nagyobbnak és melegebbnek érezte, ha ott volt, és ezt az ágyat sosem akarta elhagyni.

– Minden oké? – hallotta a nő nehézkes és az álomtól kissé kásás hangú kérdését.

– Igen – válaszolta, még mindig csukott szemmel.

– Elvitted a melegségemet, amikor kimentél – mondta Izzy, és közelebb húzódott hozzá, aztán a hátához gömbölyödött. Blake érezte a lány leheletét a tarkóján, és a térdét az övé közé kúszni. – Mmm, így már jobb – motyogta közben.

Blake összes izma úgy ellazult, mintha a legédesebb altatót kapta volna, és mélyen beszívta az Izzy-levegőt. Basszus, igaza volt – ez így tényleg sokkal jobb.

Izzy

Izzy nem hitte el, hogy Blake még mindig alszik.

Kilenc óra volt, ő már felöltözött és készen állt a futásra, míg Blake hason feküdt az ágyon, mint aki kómába esett. Izzy úgy képzelte, ő is egy olyan „hajnali ötkor négyütemű fekvőtámaszokat végző” arc, de a jelek szerint szeretett tovább aludni.

Valamiért ez az ellentmondás imádnivaló volt. Legszívesebben a hátára pattant volna, és fel-le ugrált volna, csak hogy éberré bosszantsa, és lássa az álmos grimaszát.

Ehelyett megetette a macskákat, hagyott neki egy üzenetet, és csendesen elhagyta a lakást. Megvolt neki a kód a macskaszitterkedés óta, így nem bajlódott a kulccsal. Csak a harmadik kilométere után hallott végre felőle. Az értesítése elhalkította a Post Malone-t, ami az AirPod-jain keresztül bömbölt.

Blake: Hová mentél?

A lány megállt, és válaszolt: Az ágy alatt vagyok.

Blake: Ugye nem gondolod komolyan, hogy meg fogom nézni?

Izzy: A fejemben megnézted.

Blake: De a fejed egy veszélyes hely. Volt rajtam overall, te kis perverz?

Izzy felhorkant, és megindult a járdáról egy pad felé.

Izzy: Először is, PERVERZKÉM. Másodszor, ezúttal semmiféle overall. Most csak az a csinos mellkas és egy vészesen bizonytalan lepedő van rajtad.

Blake: Mitől olyan bizonytalan?

Elvigyorodott, és elképzelte a meztelen Blake-et, amint mélyen alszik a nagy ágyában.

Izzy: Attól, hogy ANNYIRA közel van ahhoz, hogy lecsússzon és felfedje a farkadat...

Blake: Mondtam már neked, hogy jól bánsz a szavakkal?

Izzy: Nem is kell – tudom.

Blake: Szóval még egyszer: hová mentél?

Izzy: Futok. Nos, futottam, amíg nem írtál. Most egy padon ülök egy borbélyüzlet előtt.

Blake: A szoknyádban?

Izzy: Azokban a ruhákban, amiket nálad hagytam macskavigyázás után.

Blake: Meddig fogsz még futni?

Izzy: Még 3 kilométert. De az időtartam NAGYON változó.

Blake: Nagyon??

Izzy: Attól függ, lustának érzem-e magam, vagy meglátok-e egy kutyát, vagy előző este jól megdöngettek-e, és álmos vagyok, ilyenek...

Blake: Megdöngettek?

Izzy: Nem fura, hogy mennyi olyan szó van a szexre, ami nem igazán hangzik úgy, mintha minden félnek jó lenne? Meghúz, fűrészel, kimeszel. Mármint olyan, mintha valaki házat építene.

Blake: Helyesbítek: tegnap este házat építettél?

Elvigyorodott, és észrevette, hogy a buszmegállóban ülő férfi úgy néz rá, mintha elment volna az esze.

Izzy: Úúúúúristen! Mellkas, el sem HINNÉD, milyen éjszakám volt.

Blake: Jó?

Izzy: Nem szeretném, ha megtudná, és a fejébe szállna, de ez a pasi eszméletlenül jó.

Blake: Tudja ő.

Izzy: Ó, dehogyis.

Blake: Higgy nekem! Olyan hangot adsz ki, ami kicsit úgy hangzik, mint egy szexi tengerimalac, és irtó harapdálóssá válsz. Ez egyértelműen tudatja a férfival, hogyan teljesít.

Izzy: Szóval onnan tudod, hogy jó volt nekem, mert rágcsálószerűvé váltam.

Blake: AHA.

Izzy sejtette, hogy meg kellene sértődnie, de Blake-kel ilyen nem igazán merült fel.

Izzy: Hát, te meg ilyen morgó hangot adsz ki, ami a mellkasodban dübörög, és az ujjaid full markolászóssá válnak, szóval én onnan tudom, hogy tetszett neked, mert TE macska lettél.

Blake: Onnan is tudod, hogy tetszett, mert akkorát élveztem, hogy majdnem elájultam.

– Atyaéééég – vinnyogta Izzy, a telefonjára meredve, a buszmegállós fickó pedig úgy szorongatta a szatyrát, mint aki meg van róla győződve, hogy a csaj arra pályázik. Mennem kell, mielőtt a buszmegállós pasas hívja a zsarukat – válaszolta.

Blake: Miért? Mit művelsz?

Izzy: Egy perverz kis vihogást, mintha be lennék indulva, ugyanakkor nagyon jól szórakoznék. El tudom képzelni, hogy egy idegen számára enyhén nyugtalanító.

Blake: Szeretnél társaságot a futásodhoz? Dilinyós.

Izzy: Hát igen, de úgy érzem, te lassabb lennél, és hátráltatnál engem.

Blake: Megígérem, hogy mindent megteszek.

Izzy: Az Alliance Barber Shop előtt ülök. 20 perced van.

Blake: Még ágyban vagyok. Hogy fogok 3 kilométert lefutni, és odaérni húsz perc alatt?

Izzy: Sprintelj, tökfej! Vagy vezess!

Blake: Vezess, azt mondja.

Izzy: Igen! Gyere ide kocsival, futunk, utána pedig elmegyünk reggelizni.

Blake: Azt terveztem, KÉSZÍTEK neked reggelit.

Izzy lassan úgy érezte, szétfolyik a belsője, mint aki épp most készül egy hatalmas, boldog méztócsává olvadni. Tényleg? – kérdezte.

Blake: Házi pizzát, mert tudom, hogy utálod a reggeli kajákat.

Izzy: Hoppá, épp most adtam ki a tengerimalachangot!

Blake: Már megyek is.

Izzy: EZ AAAAAZ!

Blake: Úgy rémlik, tegnap este sokat mondtad ezt.

Izzy: Úgy nagyjából kántáltam.

Blake: Shay, basszus, elképesztő este volt!

Izzy: És ebből a jelzőn van a hangsúly. Továbbá, egyetértek, Phillips.

Blake: Szinte biztos vagyok benne, hogy láttam Istent az utolsónál.

Izzy: Nem, az én voltam, butus.

Blake: Tévedtem, Istennő.

Izzy: #újbecenév

Blake: #csakszeretnéd

Izzy: #vezessóvatosan

Blake: #úgylesz

Tizenhatodik fejezet

– Lécciiii! – sipította Izzy, két kézzel ráncigálva a férfi karját, miközben felvigyorgott rá. – Ugyan már, tudod, hogy te is akarod.

Blake lenézett a nő felé fordított arcára, és azon tűnődött, vajon képes lenne-e nemet mondani neki.

– Épp most mondtad, hogy begörcsöl a lábad, ha nem futsz egy lassú, levezető kilométert.

– De – kezdte, és szaporán pislogott a férfit győzködve – ma lassabban futottam a szokásosnál, szóval biztos nem lesz baj.

– Ez lassú volt?

– Persze – vonta meg a vállát. Nyilvánvalóan csípőből hazudott.

A futás szórakoztató volt, Izzy végig azzal húzta az agyát, hogy ő milyen gyors, és közben mondogatta neki, hogy lassítson. Hogy megelőzhesse őt. Versengő volt, és gyors, gyerekes és vicces, és Blake valahogy soha többé nem akart egyedül futni.

De elkövette azt a hibát, hogy meggyőzte a lányt, hogy az Old Market felé fussanak, ami a kedvenc útvonala volt a hétvégi reggeleken, most meg aztán nem tudta rávenni, hogy továbbmenjenek.

Mert ez volt az őszi fesztivál első napja.

A belváros téglával burkolt utcáit mind lezárták, és az őszi kínálat szalmabálákkal és madárijesztőkkel tarkított kavalkádjává alakították. Az árusok dísztökökkel, sütőtökökkel, arcfestéssel és cserepes krizantémokkal szegélyezték az utcákat, és kisebb embercsoportok máris forró almaboros és frissen főzött kávéval teli, gőzölgő csészékkel a kezükben sétálgattak a környéken.

– Nézd – mondta, és az út túloldalán lévő ételstandra mutatott. – Ha ezt megteszed, Mellkas, veszek neked egyet Paula proteindús reggeli szendvicséből. Fogadok, hogy ez fincsinek hangzik egy magadfajtának. Ugye? Gyere, Blake, fesztiválozz velem – könyörgött, miután megragadta a férfi kezét, és ujjait az övéibe fűzte.

Valahogy az érzéstől, ahogy a lány kicsi keze az övébe simult és megszorította, összeszorult a mellkasa. Lenézett a hunyorgó Izzy szeplős orrára, és kíváncsi volt, vajon látja-e az arcán mindazt, amit iránta érez.

– Először is, ez nem olyan fesztivál – mondta Blake, miután nyelt egyet.

– Vitatható – felelte, miközben elindult, és magával húzta a férfit. Elsétált mellettük egy nő egy tökjelmezes golden retrieverrel, a másik irányba pedig két gyerek futott el 30 centis corn dogokkal.

Blake-nek úgy tűnt, hogy a corn dog nem volt jó ötlet dél előtt.

– Másodszor – folytatta –, imádom Paula szendvicsét, és feltétlenül elfogadom az ajánlatodat. Sőt én is veszek egyet neked.

– Á, ne, köszönöm – felelte Izzy az orrát ráncolva. – Én egy fánkra hajtok.

– Nem fogsz fánkot kapni – mondta Blake, értetlenül állva amellett, hogyan képes a nő ennyi szemetet megenni. – Itt minden vagy szezonális, vagy bio.

– Mondod te – motyogta, és egy pékség bódéja felé vezette a férfit. – Isten a tanúm, hogy találok fánkot. – És így is lett. Öt perccel később elsprintelt a benzinkútra, és egy hideg, kemény, előző napi fánkkal bukkant elő, amitől csak úgy sugárzott.

– Nem számít – mondta a férfi a fejét rázva. – Nem fesztiválos fánk.

– Tényleg? – kérdezte, és egy hatalmas falatot leharapott. – Mert szerintem igen – mondta Izzy teli szájjal és nevető tekintettel.

– Tényleg megetted a fél fánkot egy harapásra? – kérdezte a férfi, őszinte csodálkozással, míg a lány megpróbálta megrágni a gigantikus falatot.

Csak bólintott és rágott.

Ezután Izzy megvette neki a szendvicsét, és Blake éppen az utolsó falatot ette, amikor a lány megállt egy friss virágokkal teli standnál. Lábujjhegyre állt, és egy hatalmas csokor napraforgó felé mutogatott – basszus, milyen gyönyörű a lába –, amikor az árus Blake-re bökött, és megszólalt:

– Te vagy az!

Izzy felhúzott szemöldökkel nézett oda-vissza az árus és Blake között, aki abbahagyta a rágást, és érezte, hogy az arca meleggé válik, amikor rájött, ki az. A csaj, aki a virágos standnál dolgozott, az a nő volt, akitől előző nap virágot vett.

– Helló – köszönt.

– Tetszett neki a virág? – kérdezte tőle a nő, majd Izzy felé fordult, és megismételte: – Tetszett a virág?

Izzy szája széles mosolyra húzódott, és bólintott. Úgy látszott, mindjárt elneveti magát.

– Imádtam őket, gyönyörűek.

– Hát persze hogy azok – mondta a nő, és olyan bizalmaskodó hangon beszélt Izzyhez, mintha Blake nem is lenne ott. – A kínok kínja volt, mire kiválasztotta őket. Négy csokrot mutattam neki, mire végre találtunk egyet, ami elég jó volt ennek a fickónak.

– Igazán? – kérdezte, szélesen rávigyorgott Blake-re, és átnyújtott a nőnek egy tízdollárost.

A férfi megforgatta a szemét.

Izzy ekkor már elnevette magát, és felkapta a virágokat.

– Tényleg kínosan ügyel a virágválasztására.

Blake megragadta Izzy szabad kezét, és elrángatta a bódétól, mondván:

– Gyere velem fesztiválozni, Shay!

Erre a lány felkacagott, amitől a férfi tűzbe jött.

A következő háztömbnél begörcsölt Izzy vádlija, ezért a férfi végül a hátán vitte. Legmerészebb álmaiban sem gondolta volna, hogy az, amikor a hátán cipel egy a karjában nagy csokor virágot tartó nőt, miközben arcfestőket és lufiállatművészeket kerülget, az egyik legeslegjobb napja lesz.

De így lett.

Tizenhetedik fejezet

– Hány éves voltál? – kérdezte Blake.

– Öt – válaszolta, és lerúgta a cipőjét az előszobában, amíg Blake becsukta mögöttük az ajtót.

– Úgy tűnik, már elég idős voltál ahhoz, hogy jobban tudd – mondta, és azon tűnődött, mégis mikor vált olyan fickóvá, aki szívesen meghallgatja a gyerekkori történeteket. Általában le se szarta az óvodai hajcihőket, de Izzy esetében egész nap elhallgatta volna. You told me ’bout your past, thinking your future was me{7} – tört rá a szöveg a semmiből.

– Lehet, hogy Scotty egy kis szaros volt. Erre nem gondoltál? – kérdezte Izzy, az orrát ráncolva, és közben úgy tett, mintha mérges lenne. – Gondolt erre bárki is?

Figyelte, ahogy a lány leereszti a lófarkát, majd mind a tíz ujjával beletúr a hajába, hogy kirázza. Ezek az kis manírok hirtelen valahogy jelentőségteljessé váltak Blake számára. Meg akarta ismerni az összeset.

– De azt mondtad, mindig sírva fakadt, amikor meglátta, hogy jössz – mondta a férfi keresztbe tett karral.

– Egész nap a szaros Scottyról fogsz beszélni, aki valószínűleg megérdemelte a harapásaimat, vagy megmutatod, hogy működik a puccos zuhanyrózsád? Én csak a kádat használtam, amikor a macskákra vigyáztam.

Megragadta a lány kezét, összekulcsolta az ujjait az övéivel, és a fürdőszoba felé húzta.

– Tudod – kezdte Izzy, miközben a férfi felkapcsolta a fürdőszobai lámpát –, valószínűleg az lenne a legjobb a bolygónak, ha egyszerre zuhanyoznánk.

– Ó, én nagyon szeretem a bolygót – mondta a férfi, kinyitotta az üvegajtót, és megnyitotta a vizet.

– Tudtam – felelte, és lehajolt, hogy lehúzza a zokniját.

– De szerintem csak látni akarsz meztelenül.

– Magának aztán hatalmas nagy egója van, uram – egyenesedett fel Izzy a fejét csóválva.

– Szerintem te meg látni akarod az én hatalmas…

– Csss! – A lány kuncogva befogta a száját a kezével. – Ki ne mondd!

– Mit ne mondjak? – kérdezte a tenyere mögül, ártatlanságot színlelve, bár mindketten emlékeztek az előző éjszakára.

Arra, amiket Izzy mondott.

Arra, amiket ő mondott.

Izzy figyelmeztető pillantást vetett rá, mielőtt leengedte volna a kezét.

– Mi van? – hunyorított a férfi. – Most nem tudod kimondani? Mert úgy rémlik, hogy ez a csinos száj mondott pár mocskos dolgot a hálószobámban.

A lány szeme tréfásan, kihívóan csillogott, miközben kilépett a rövidnadrágjából, és lehúzta a férfi pólóját, majd teljesen levetkőzött.

– Inkább másra használnám a számat. Jössz?

Megkerülte a férfit, és belépett a zuhany alá. Ő csak állt ott dermedten, és nézte a meztelen Izzyt, amint az elfordult a vízsugártól, így a víz a hátát érte, és hátrahajtotta a fejét, hogy bevizezze a haját.

Mert utálta, ha vizes lesz az arca. You told me ’bout your past, thinking your future was me.

Egy másodperc múlva már ő is meztelen volt, aztán belépett a tusolóba, és Izzy dereka után nyúlt, hogy magához húzza. Ő megragadta a férfi tarkóját, lehúzta magához, és összevissza csókolta. A dolog mohóságától, a vágytól majdnem megroggyant Blake térde, miközben szorította a lány derekát, és próbált vele lépést tartani.

Forró víz ömlött rájuk, és melegség lüktetett az ereiben. Ezt… örökké tudná csinálni. Átnyúlt mellette, hogy megragadja a tusfürdőt, és nem szakította meg a kontaktust a szájával, miközben kinyomta belőle a folyadékot, és elkezdte beszappanozni Izzy hátát. Kezével végigjárta a sikamlós bőrét tetőtől talpig.

Függőjévé vált a lány reakcióinak. Eleinte remek volt egy sóhaj, de aztán nyögésre volt szüksége. Amikor a keze nyögésre késztette, az adrenalinszintje felszökött, és alig kapott levegőt az égető vágytól, hogy hallja a sikolyát. És amikor a szájával elérte ezt a hangot, végre úgy érezte, hogy megvan a dózisa.

Addig, amíg Izzy le nem csúszott a testén, ujjaival végigsúrolva a combját, és hozzáfogott, hogy a férfi elveszítse a gondolkodás képességét.

Izzy

– Komolyan? Tényleg azt hiszed, hogy Patrick Mahomes az igazi?

– Nemcsak passzolni és cselezni tud, de nézd meg, hogyan alakít a pályán. Megvalósít mindenfélét. Ez messze túlmutat az irányítói teljesítményén. Nézd csak meg, mit csinált múlt héten – mondta Blake, miközben feltört egy mogyoróhéjat. – Ezen nincs mit agyalni.

– A múlt hét az múlt hét, ez a hét meg ez a hét – mondta, és megrángatta a Blake szekrényéből csórt Beastie Boys-póló alját, amit egész nap viselt. Kezdett hűvös lenni, és hamarosan nadrágot kellett volna húznia, de a meccs még csak most kezdődött, és túl kényelmes volt ott ahhoz, hogy elmenjen egészen a hálószobáig.

– Azta. – Blake egy pillantást vetett rá, és egy üres mogyoróhéjat dobott felé. – ANNYIRA mélyenszántó.

– A mélyszántás az erősségem.

– A mélyszántás nem is egy szó.

– Már guglizom is – nevetett Izzy, és megnyitotta a Google-t, azzal a szándékkal, hogy bebizonyítsa a férfi tévedését. A kanapéja két végében ültek – mert arra utasította a férfit, hogy csússzon arrébb, büntetésből, amiért gyengusznak nevezte a fantasyfootball-csapatát –, de aztán az egyik macska mindent elrontott azzal, hogy a férfi ölébe telepedett, így az nem tudott visszajönni hozzá.

Imádta, hogy Blake milyen egy titkos macskabarát.

– Na, tessék: mélyszántás – mondta, és felolvasta a meghatározást, de a férfi csak a fejét csóválta, és még több mogyorót vágott hozzá.

A lakásán lezajlott zuhanyzás után Blake hazavitte a lányt, de elköszönés helyett Izzy inkább behívta őt focimeccset nézni, és ezt csinálták egész nap. A vasárnap esti foci éppen most kezdődött, és Izzy le volt törve, hogy a hétvége a végéhez közeledik. Annyira tökéletes volt, hogy az már ijesztő.

– Kell egy üdítő – mondta, és felállt. – Kérsz valamit?

Blake sötét szeme rá szegeződött, az ajkán mosoly ült, és a lány azt mormolta, hogy „perverz”, aztán megforgatta a szemét, és bement a konyhába. Blake akkor lépett be, amikor épp bezárta a hűtőt, és a férfi látványa a zoknis lábával a konyhájában boldoggá tette. Eszméletlenül boldoggá.

Annyira furcsa, nem? De a zoknis Blake alelnök pompás látvány volt. Melegítő, kócos haj – haver, Izzy mindezt akarta.

– Kérsz egy Dr. Peppert? – kérdezte.

– Igazából, nekem most mennem kéne. Holnap stresszes munkanapom lesz, úgyhogy jó fiúnak kéne lennem, és rendesen ki kéne aludnom magam. Tudod, valaki miatt egész éjjel fent voltam.

Nem tudta leküzdeni a csalódottságot, annak ellenére, hogy megbeszélték a nappaliban elköltött pizzás piknikjükön, hogy kinek-kinek a saját lakásán kéne éjszakázni, mivel reggel a munka lebegett a fejük felett.

– Ja, tűnés – mondta a lány. – Úgyis végeztem veled.

– Nem-nem. – A férfi átkarolta, szorosan magához ölelte, és felemelte a földről. – Még csak most kezdjük – tette hozzá.

Izzy próbált higgadt maradni, de lehetetlen volt nem elmosolyodnia ezen, mert egyszerűen piszkosul imádta a férfit, és mindent akart. Ezért elfordította a tekintetét az arcáról, mielőtt a férfi láthatta volna az imádatát, és témát váltott.

– Tudtad, hogy amikor tegnap az asztalra tettél, kicsit azt hittem, hogy szexelni akarsz? A konyhapulton?

A férfi tekintete végigvándorolt az arcán, mintha azt próbálná megállapítani, hogy komolyan gondolja-e, aztán magasabbra emelte, és az asztalhoz vitte. A szíve hevesen kezdett dobogni, amikor Blake azzal a pillantással az asztalra ültette, széttolta a térdét, és közelebb lépett.

– Benne lettél volna, Iz? – A hangja halk lett, és kissé dörmögő, ahogy végighúzta a száját a lány állkapcsán, miközben a nagy keze lassan felcsúsztatta a túlméretezett pólót a csípőjén. Felemelte a fejét, és megkérdezte: – Benne volnál egy kis asztali akcióban?

– Igen – sóhajtott a lány, egyenesen a szemébe nézve. – Úgy néz ki, hogy mindenben benne vagyok, ha rólad van szó.

Valami megváltozott Blake arcán, amikor ezt mondta. Egyszerre kedves és komoly lett, közelebb hajolt, és a homlokát az övéhez támasztotta. Nyelt egyet.

– Ismerem az érzést – mondta aztán.

– Bizarr, ugye? – suttogta Izzy, és a férfi borostás állához emelte a kezét.

A férfi egy fél másodpercre lehunyta a szemét, belesimult az érintésébe, és amikor kinyitotta, tekintete csillogó, tüzes és intenzív volt.

– Bizarr és annyira tökéletes, Iz, hogy nem is tudom.

A férfi szája megtalálta az övét, nagy keze gyors munkát végzett a ruhájával, ő pedig gondoskodott a nadrágjáról és arról, hogy kirángassa a pénztárcáját a zsebéből, miközben egyszer sem szakították meg az erőteljes csókot.

Átfutott az agyán, hogy „bejárati ajtó”, mert bárki bármikor bejöhetett volna, de minden annyira heves volt Blake-kel, hogy hajlandó volt kockáztatni.

Másodpercek alatt ott volt, ahol Izzynek szüksége volt rá, a szájába sóhajtott, amikor a konyhaasztalon belehatolt, mire a lány elérzékenyült, ahogy a szemébe nézett, valahogy honvágya volt iránta abban a pillanatban, még ha a pillanat el sem múlt még. A férfi mozdult, beleringatózott, és ő a lábát a férfi köré fonta, hogy közelebb ölelje, erősebben szorítsa magához, hogy megpróbálja magába zárni a testét, ahogyan ő is a magáéba zárta a szívét.

– Istenem… – sziszegte Blake, kezét a lány alá csúsztatva, és megváltoztatta a helyzetet úgy, hogy Izzy számára lehetetlenné vált, hogy a szemét nyitva tartsa. Vagy az, hogy gondolkodjon. A férfi annyira jó volt, annyira ráhangolódott minden kis dologra, amiről neki sejtelme sem volt, hogy vágyik rá, hogy Izzy csak belefúrta a sarkát és a körmét, és hagyta, hogy belezuhanjon a boldogító menekülésbe.

Blake

Izzy: Ébren vagy?

Blake elmosolyodott, amikor ránézett a nő üzenetére. Igaz, ágyban feküdt, a sötétben, de határozottan ébren volt még.

Blake: Pontosan négy perce tettük le a telefont.

Izzy: Hát, tegnap este nagyon gyorsan elaludtál, szóval...

Blake: Nem, az te voltál, Horkoló hercegnő.

Izzy: Nem horkolok.

Blake: Nem nyilatkozom.

Izzy: Nem is!

Blake elképzelte a lányt, amint hason fekve, mélyen alszik mellette.

Blake: Isabella Shay, nem állítom, hogy horkolsz, de ha feltételeznénk, hogy mégis, az lenne a legimádnivalóbb alvós hang, amit valaha hallottam. Mint egy imádni való kiscica. Orrsövényferdüléssel.

Izzy: Középső ujjat mutatok.

Blake: Elkapom az ujjadat, és malacságokat csinálok vele.

Izzy: KÜLDETÉST MEGSZAKÍTANI! ÍGY NEM LEHET ELÁLMOSODNI!

Blake felült, vigyorogva, mint a tejbetök, és felrázta a párnáját.

Blake: Szóval ezért küldtél SMS-t? Hogy el tudjál aludni?

Izzy: Nem. Azért, hogy elmondjam, bármi történjék is, ez a hétvége tökéletes volt.

Ez meg mi a franc? Tudja?

Blake: „Bármi történjék”? Bizalomjáték, nem emlékszel?

Izzy: Tudom, tudom.

Blake: Hamarosan elmondhatom, ígérem.

Izzy: Haha! Bízom benned. Én csak úgy értem, hogy függetlenül bármitől, ami történik az életemben, a világban vagy az univerzumban, ez a hétvége tökéletesként marad meg a szívemben.

Hát, basszus. Blake ezt megérezte a gyomra mélyén, a szívében, az elméjében, mert ő is pontosan így érzett. Szeretlek. Ki akarta mondani. Százszor is el akarta mondani neki, hogy bár túl hamar, de beleesett. Nyakig. Teljesen belebolondult a nőbe.

Bassza meg, talán holnap elmondja neki, miután beszélt Braddel, és tisztázta a dolgokat.

Szeretlek, Iz. Ezt érezte a lelke legmélyén. Szeretem a mélyszántásodat, Iz – küldte helyette.

Izzy: Én pedig szeretem hallani, hogy elismered a „mélyszántás” szót. Jó éjt, Mr. Mellkas!

Blake hátradőlt a párnáján, kinézett a város fényeire, és válaszolt: Neked is jó éjt, Starbucksos Amy!

Tizennyolcadik fejezet

Izzy: Két dolog. 1. Hiányoznak a benzinkúti fánkok és a koedukált zuhanyzók.

Úgyszintén, gondolta Blake, miközben kiszállt a kocsijából, és megnyomta a slusszkulcs zárógombját. Volt valami dermesztő a kora reggeli levegőben, finom őszi figyelmeztetés a tél közeledtéről, és örült, hogy zakót viselt.

Izzy: 2. Legyen szép napod! Este pizzázhatnánk.

Blake befizette a parkolási díjat, és elindult a Starbucks felé, azon töprengve, hogy vajon ünnepi pizza lesz-e, vagy valami egészen más.

Blake

– Most viccelsz velem? – Brad hátradőlt a székében, és úgy nézett Blake-re, mintha az elvesztette volna az eszét, és a tejhabosító hangja hirtelen fülsiketítőnek tűnt. Jó volt, amikor Blake Izzyről beszélt – a diszkréció habos rétege –, de most csak fokozta a nyakában felgyülemlő feszültséget.

Blake megköszörülte a torkát.

– És konkrétan melyik részre gondolsz? – kérdezte.

– Az egészre. A francba, Blake. – Az idősebb férfi megrázta a fejét. – Pokoli gyorsan rámozdultál az első tervezet után, mi?

– Tudom, tudom – mondta Blake, és felidézte magában, hogy szó szerint rohant, amikor azt hitte, randizhat Izzyvel. Megrángatta a gallérját, mert hirtelen szorosnak érezte. Utálta megosztani a magánéletét bárkivel is a munkahelyéről, de mivel nem volt hajlandó hazudni és eltitkolni a kapcsolatukat, ez volt az egyetlen megoldás.

Elmondott Bradnek mindent (na, jó, nem mindent) az Izzyvel való kapcsolatáról. Az volt a jó, hogy Bradet barátjának tekintette, még ha a főnöke is volt. Tudta, hogy számíthat Brad diszkréciójára, függetlenül attól, hogy a férfi milyen szakmai döntést hoz az ügyben.

– Soha nem beszélsz a magánéletedről, úgyhogy feltételezem, ez fontos lehet számodra – mondta Brad.

– Nagyon fontos – felelte, és kissé önmagát is meglepte, mennyire komolyan gondolja. – Őszintén szólva, Brad, bárcsak ne lenne az, de az.

Brad keresztbe fonta a karját a mellkasán.

– Nos, akkor… Van egy jó és egy rossz hírem.

Blake összeszorította a fogát – valósággal csikorgatta.

– Mi a rossz hír? – kérdezte aztán.

– Ugyanaz, mint a jó hír. Mint tudod, a felvásárlás után megszüntetünk néhány duplikált pozíciót – mondta Brad összehúzott szemmel nézve Blake-re.

– Igen. – Blake sosem bocsátott el szívesen senkit, de a realitás az volt, hogy amikor az Ellis felvásárolt más cégeket, általában minden szinten és munkakörben leépítések következtek, és meg kellett hozni bizonyos kellemetlen döntéseket.

– Mint tudod, a Danovich támogató munkafolyamatainak nagy részét Boston helyett innen lehet irányítani, így a leépítések nagy része azt a helyszínt fogja érinteni. – Brad felvette a kávéját, és így szólt: – Vannak azonban olyan támogató munkakörök, amelyeket hatékonysági okokból megoszthatunk a telephelyeink között.

Blake ezt már tudta.

– Brad, én voltam az, aki…

– Isabella Shay új alkalmazott, sokkal kevesebb tapasztalattal, mint a bostoni generalisták. Mivel itt már most is többrétegű HR-támogatással rendelkezünk, sajnos az övé az egyik olyan feladatkör, amelyet a leépítés érint.

Blake úgy érezte, mintha gyomorszájon ütötték volna.

– Ó, basszus. Ne!

– Aláírtad a tervezetet, amikor Bostonban voltál, Blake. – Brad türelmes mosolyra húzta a száját, miközben levette a szemüvegét, és megigazította az egyik szárat. – De a táblázatban csak az alkalmazottak számai szerepeltek, nevek nem.

Bassza meg, bassza meg, bassza meg.

– Istenem, ezt nem tudtam.

– Így van, nem tudtad. – Brad visszatette a szemüvegét, és az órájára pillantott. – Gondolj csak bele! Tudtad – majd még mindig tudod –, hogy az a helyes üzleti döntés, ha az érzelmek kikerülnek az egyenletből. Egyetlen alapos indok sincs, amiért megváltoztatnánk a tervet.

Blake frusztráltan beletúrt a hajába, mert sajnos Bradnek igaza volt.

– Ne vedd rossz néven, de talán ez jó is, mert tényleg kedveled ezt a nőt. Így már nem kell aggódnod, hogy a szakmai életetek közétek állhat.

Nem segít. Blake tényleg rosszul lett, mert már tudta, hogy nem tehet semmit. Ha megpróbálná megmenteni Izzy állását, azt – jogosan – úgy tekintenék, mint érdekellentétet és a nőhöz való érzelmi kötődésének melléktermékét. Lehet, hogy Brad a barátja, de nem fog szemet hunyni ilyesmi felett.

– Figyelj, nekem most mennem kell. – Brad felvette a kávéját, és felállt. – Biztos nem kell hogy emlékeztesselek, hogy a kapcsolatotoktól függetlenül, ez bizalmas, amíg a humánerőforrás holnap reggel végre nem hajtja a tervet. Mikor tervezed tájékoztatni Pamet a leépítésekről?

– Úgy terveztem, hogy ma reggel első dolgom lesz megtárgyalni – mondta görcsbe rándult gyomorral. – Várhatóan rögtön nyolckor tájékoztatja a csapatát a felvásárlásról, úgyhogy megpróbálom elkapni, miután végeztek.

Pam csapata… Izzyvel. Brad elment, Blake pedig csak ült az asztalnál, zsibbadtan.

Mihez kezdjen? Blake le akarta győzni a sárkányokat Izzy életében, nem pedig azzá válni. De ő volt az, aki órákig bámulta a táblázatot, mielőtt meghozta volna a döntéseket. Ő volt az, aki irányítani fogja Pamet, hogyan kezeljék a felmondásokat és a végkielégítéseket. Az Ellis nagylelkű volt a végkielégítésekkel kapcsolatban, és büszke volt arra, hogy a HR-csapata milyen nagylelkűen és segítőkészen nyújt segítséget a távozó alkalmazottaknak. Utálta az elbocsátásokat, de attól, ahogyan a vállalat gondoskodott az emberekről, mindig is jobban érezte magát.

De csak kismértékben. A dolog – mindig is – úgy működött, hogy mindenki, aki tudott róla, teljesen bizalmasan kezelte, amíg el nem kezdődtek a beszélgetések az érintettekkel. Így senki sem értesülhetett előre, és nem tehetett valami jellemtelenséget, amit később megbánhatott volna; ő már mindent látott. Saját tapasztalatból tudta, hogy az elválások zökkenőmentes lebonyolításának kulcsa az volt, hogy a megbeszélések megkezdéséig mindent titokban tartottak. Bizalmasságra, tiszteletre és őszinte empátiára volt szükség. Elvégre olyan emberek megélhetését befolyásolták, mint Izzy, akik semmi rosszat nem tettek, csak a vállalatnak dolgoztak egy felvásárlás során.

Rendes körülmények között is gyomorszorító lenne. De hogy a csudába ne szóljon Izzynek? Mindig is egyszerű szemüvegen keresztül nézte a szerepköre integritását. Nem volt ritka, hogy tanúvallomásokat kellett tennie, és eskü alatt képviselnie a vállalatot; összeolvadások és felvásárlások, állami és szövetségi beadványok, a kártérítések kezelése, a juttatási tervek, a nyugdíjhozzájárulás, a munkavállalói kivizsgálások és elbocsátások vezetése, munkahelyi balesetek – ezek mind Blake felelősségi körébe tartoztak.

Márpedig ő komolyan vette a vállalat és az alkalmazottak iránti felelősségét. Ezért mindig úgy járt el, mintha minden döntését eskü alatt is kérdőre lehetne vonni. Mert így is volt. Ha mindig becsületes, és betartja a szabályokat és az előírásokat, akkor semmi rejtegetnivalója nem lesz. Ez mindig is rendkívül fekete-fehérnek tűnt számára. Szürkeség mindenütt létezett az üzleti életben, de nem ezeken az adott területeken. Eskü alatt tanúsíthatta, hogy soha nem osztott meg bizalmas információkat egyetlen Ellis-alkalmazottal sem, mert soha nem is tette. De hogyan tudná ezt bizalmasan kezelni, amikor Izről volt szó?

Izzy

Izzy besétált a tárgyalóterembe, és helyet foglalt a nagy asztal túlsó végén. Még mindig fogalma sem volt róla, Blake miért döntött úgy, hogy nem baj, ha több mint barátok, de bízott benne. Ő volt Mr. Feddhetetlenség, tehát nyilvánvalóan tudott valamit, vagy azon munkálkodott, hogy ez az egész rendben legyen.

Az egyetlen probléma az volt, hogy az agya nem szerette a rejtélyeket. Amikor Blake-kel volt egész hétvégén, a munka millió kilométer távolinak tűnt, és nem érdekelte a miért. A sötét szempár és a mély hang volt az egész univerzuma, amely minden apró dolgot biztosított neki, amire csak szüksége lehetett, és kizárta a világ többi részét.

Mióta azonban aznap reggel besétált az Ellishez, egy pici kis aggodalom költözött a gyomrába. Feltétlenül bízott benne, de nem bírta kivárni, hogy kiderüljön a kapcsolatuk mikéntje. Hogy miért van rendben most, amikor korábban nem volt.

Pam lépett be a tárgyalóterembe egy halom aktával, becsukta maga mögött az ajtót, és belekezdett a magyarázatba, miszerint az Ellis felvásárolt egy céget Bostonban – a Danovich Holdingsot. Izzy lenyűgözve hallgatta, mert az előző állásai mind kis cégeknél voltak, amelyek sosem vásároltak fel más vállalkozásokat.

Izzy a büszkeség egy furcsa kis szikráját érezte, amikor rájött, hogy bizonyára ez az, amit Blake csinált Bostonban. Ő volt az egyik ember, akit az Ellis egy sok millió dolláros vállalat felvásárlására küldött. Mennyire király már?

Az ő Blake-je egy igazi Főnök.

Miután Pam magas szintű áttekintést adott a cégről, amelyet felvásároltak, elkezdte ismertetni a kettejük juttatási tervei közötti hasonlóságokat és a különbségeket. Izzy sokat jegyzetelt, mivel ez elég nagy feladat elé állította, de alig várta, hogy elkezdhesse.

Izzy visszament az irodájába, és megnyitotta az Excel-táblázatot az összes új alkalmazottról, akiket meg kell majd keresnie. Hirtelen rengeteg tennivalója akadt, de még mindig szerelmes volt az új munkájába, így nem bánta. Elmerült a papírmunkában és a jelentésekben, és mindenről megfeledkezett a munkán kívül. Pam megbeszélésen volt valahol máshol az épületben, így könnyű volt csak úgy zavartalanul belefeledkezni a munkába. De amikor megkordult a gyomra, és az órára nézett, gondolatai azonnal visszatértek Blake-re. Mert hétfő volt – a Caniglia’s mozgó-büfés napja.

Nyújtózkodott, mosolygott, és írt egy SMS-t: Megyek a Caniglia’sba spagettizni, csak hogy tudd.

Nem volt rá garancia, hogy ott lesz, de a hétvégéjük után meg lett volna lepve, ha a pasi nem jelenik meg. Felkapta a kabátját és a táskáját, kesztyűt húzott, és elindult a lift felé.

Hat óra. Izzy az órára bámult, még mindig tele volt az elfogyasztott Blake-mentes ebédjétől. A férfi nem volt a Caniglia’s ban, ami nem nagy ügy, de egész nap egyetlen üzenetet sem küldött neki. Nem volt oka az aggodalomra, mégis mi a fenéért nem írt neki? Felkapta a telefonját. Még mindig dolgozol, Mellkas? – írta.

A férfi szinte azonnal válaszolt: Aha

Izzy nem szerette az egyszavas, írásjelek nélküli válaszokat, megmagyarázhatatlanul ideges lett tőle.

Olyan stresszes volt a nap, mint gondoltad? – küldte válaszul.

Blake: Rosszabb

Nagyon-nagyon nagy szüksége volt egy emojira vagy egy felesleges felkiáltójelre, hogy biztosítsa, minden rendben van. Nem zavarlak tovább, hogy leléphess :) – írta.

Blake: Kösz

Ahh. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valami nincs rendben, hogy a férfi távolságtartóan viselkedik vele szemben. Ami röhejes volt. Ő volt az, aki kezdeményezte, hogy több legyen közöttük, mint barátság, szóval ennek semmi értelme nem volt, igaz? Bekapott egy szelet maradék pizzát, mielőtt futni indult volna Joshsal, aki mindig hajlandó volt elkísérni, ha már kezdett besötétedni. De amikor visszaért, és még mindig nem kapott üzenetet Blake-től, tudta, hogy valami nem stimmel.

Lezuhanyzott, és megpróbált leállni a telefonja nézegetésével, de a férfi távolmaradása emésztette. Annak az együttese, hogy nem tudta, miért gondolta hirtelen, hogy randizhatnak, és a férfi eltűnése, miután ténylegesen randiztak, nagyon nyugtalanította. Lefekvés előtt ismét küldött egy SMS-t, egy visszafogott, semmitmondó üzenetet: Éjúr lehányta Josh kanapéját, ő pedig most túszként tartja fogva a párnáimat és a takaróimat, amíg ki nem takarítom.

Tényleg így volt – az a pöcs –, és ez olyasmi volt, ami Blake-et szórakoztatta volna. De egy órával később még mindig nem jött üzenet.

És ez eléggé felbosszantotta. És megijesztette. Megértette, hogy stresszes napja volt, és azt is, hogy az erkölcsi elköteleződése megakadályozhatja abban, hogy folytassák a kapcsolatukat, ha tévedett a titokzatos akármivel kapcsolatban, de miért ghostingolná őt? Mostanra nyilván már hazaért a munkából, és képes volt hatalmas ujjait arra használni, hogy egy udvarias választ püföljön.

Miután eltöltött néhány órát a juttatási papírokkal, Izzy bedugta a telefonját, és ágyba bújt. Miközben a fejét a kanapé egyik díszpárnájára fektette, és betakarta magát egy szál lepedővel (mert nem akarta feltakarítani a hányást), arra gondolt, ha a férfi úgy dönt, hogy éjszaka megtörik, és SMS-t küld neki, akkor sem akar tudni róla.

Egy kósza megjegyzés: nagyon szerette volna, ha kibeszélhetné a dolgot a legjobb barátjával, Blake-kel.

Blake

– Mi a fenét bámultok? – Blake a macskákra meredt, akik összekuporodtak a kanapén, és úgy fixírozták, mintha helytelenítenék a viselkedését. Nos, oké, Goodyear gyakorlatilag nem tudott bámulni, de mind a kettő elítélően fordította felé a pofáját.

Az íróasztalánál ült, és egy skót whiskyt kortyolgatott tisztán – ahogy azt a hazaérkezése óta tette –, miközben próbálta kitalálni, mit is tegyen most. Nem mondhatta el Izzynek. Nem tehette. És nem arról volt szó, hogy a munkáját vagy a karrierjét választotta volna helyette. Egyszerűen csak ez volt a helyzet. De valóságos küzdelem folyt benne. Az Izzy iránti érzései erősen kikezdték az értékrendjét.

És az adott pillanatban nem volt biztos benne, hogy melyikük nyer. Az, hogy egész nap ignorálta a lányt, majdnem annyira gyötörte, mint a tudat, hogy másnap megszűnik a munkája. Mert ismerte Izzyt, úgy érezte, szinte a részévé vált. Tudta, hogy mit érezhet most, hogy távolságtartó, és kikészítette, hogy ezt teszi vele.

De nem tudta jó lelkiismerettel csinálni a szokásos évődésüket, nevetni vele, mintha minden rendben lenne, miközben tudta, hogy mi vár rá.

Sóhajtott, és a poharába bámult. Már éjfél felé járt, és ő még mindig tanácstalan volt. Mert ha továbbra is kerülné a lányt, amíg el nem bocsátják, kizárt, hogy ne lenne tisztában azzal, hogy tudta. Tudná, és jó eséllyel nagyon dühös lenne, hogy nem figyelmeztette, vagy legalábbis nem válaszolt az üzeneteire.

Szóval mi a szándéka? Megvárja, amíg megtudja, hogy a lány elhagyta az épületet a végkielégítésével, aztán küld egy SMS-t, hogy mizu? Csak annyit tudott biztosan, hogy iszonyúan hiányzott neki. Még csak huszonnégy óra telt el, de már majdnem belepusztult, hogy láthassa az arcát, érezze a haja illatát, és hallgassa a fantasztikus nézeteit a világról.

Bassza meg. Izzy fontosabb, mint a munkája, Isten irgalmazzon neki. Blake felemelte a telefonját, és küldött neki egy SMS-t: Tényleg beszélnem kell veled holnap munka előtt, nagyon fontos!

Tizenkilencedik fejezet

Izzy

A telefonja rezgése ébresztette fel, bár lefekvés óta épphogy csak elszundított. Ránézett a sötétben, és – ő volt az.

Felült, és végighúzta az ujját a zárolási képernyőn.

Blake: Tényleg beszélnem kell veled holnap munka előtt, nagyon fontos!

Csodálatos. Izzy kikapcsolta a telefont, és visszatette az éjjeliszekrényre, a gyomra pedig egyre jobban görcsbe szorult. Tapasztalata szerint az emberek sosem mondták, hogy „beszélnem kell veled”, ha jó dolgokat akartak megbeszélni. Fogalma sem volt róla, mi történhetett, de szinte biztos volt benne, hogy szakítanak.

Mi másért viselkedett volna így a pasi?

SMS-pajtik voltak – amely megfogalmazásért Blake sokszor kifigurázta őt –, mégsem üzent neki aznap.

Gyors pislogással próbálta visszaszorítani a szomorú csalódottságot, ami biztosan a padlóra készült küldeni.

Fog neki válaszolni, mert nem egy bunkó, de nem ma éjjel, és valószínűleg nem is reggel munka előtt. Ha a férfi képes volt órákig ignorálni őt, ő is megtehette ugyanezt.

És ha már dobják, akkor az az ő időzítésében lesz, a fenébe is.

Csakhogy amikor reggel hatkor megszólalt az ébresztője, látta, hogy a férfi még három üzenetet küldött.

Hajnali 2: Kérlek, reggel rögtön hívj fel!

Negyed 5: Már fent vagyok, úgyhogy bármikor hívhatsz.

Fél 6: Ez fontos, Iz!

Öcséééém! Ez az „Iz” a szíve mélyéig hatolt. Tegnap egész nap semmibe vette, most pedig lazán elejti ezt a becenevet? Csessze meg!

Lenémította a telefonját, és a táskája mélyére dobta, amikor elment, hogy tiszta alsóneműt vegyen ki a ruháskosárból. Nem igazán volt szüksége arra, hogy kéznél legyen a telefon, hiszen Blake volt az egyetlen, aki írt neki, nem igaz? Lezuhanyozott, készülődött a munkába, és nagyjából egész idő alatt nyomorultul érezte magát.

Szánalmas volt.

De amikor beért az Ellishez, és belépett a liftbe, rájött, hogy írni akar neki. Meg akarta hallgatni a mondanivalóját, és adni neki egy esélyt. Blake mindig is jó ember volt – jóbarát, így feltehetően kiérdemelte a bizalmát és a türelmét. Nem volt oka arra, hogy a legrosszabbat feltételezze.

Még ha úgy is érezte, hogy ez elkerülhetetlen. Addig turkált a táskájában, amíg meg nem találta a telefonját. Megpróbálta a dolgot lazára venni: Mi a helyzet, tesókám? Eleged lett a ghostingolásból, és szükséged van egy kis Izzy-fixre? A kezében tartotta a telefonját, gyors reakcióra számítva.

Arra viszont nem számított, hogy Pam az irodája előtt áll, amikor kiszállt a liftből, és úgy járkált, mint aki Izzy érkezésére vár.

– Szia, Pam! Jól telt a hétvégéd?

– Őszintén szólva, nem. Beszélhetnék veled az irodádban? – kérdezte Pam a homlokát ráncolva.

Blake

Blake elővette a telefonját a zsebéből, amikor kilépett a tárgyalóteremből.

Mi a helyzet, tesókám? Eleged lett a ghostingolásból, és szükséged van egy kis Izzyfixre?

Basszus! Válaszolt! Érezte, hogy felgyorsul a pulzusa, amikor rákattintott Izzy elérhetőségére, és megnyomta a hívás gombot. Egyenesen hangpostára kapcsolt. Ne!

Ránézett az órájára – 9:30 –, és rájött, hogy már biztos elkésett. A terv az volt, hogy reggel első dolguk lesz beszélni az összes érintett alkalmazottal. Mivel tudta, hogy Izzy humánerőforrás-csapat tagja, feltételezte, hogy vele beszéltek elsőnek.

Blake belökte a lépcsőházba vezető ajtót, és elindult lefelé a lépcsőn Izzy emeletére. Hülye húzás volt az irodájához menni, de úgy érezte, muszáj azonnal megtudnia. Gyorsan lement négy emeletet, mielőtt megigazította a nyakkendőjét, rápillantott a telefonjára, majd higgadtan kilépett a HR emeletére, és igyekezett mindent megtenni, hogy lazának és hivatalosnak tűnjön.

– Blake – szólította meg egy magas fickó – valamilyen John? –, biccentett, és úgy sétált végig a folyosón, mintha teljesen normális lenne, hogy Blake lépcsőházakból bukkan fel.

– Adam – motyogta Blake válaszul. Befordult a sarkon, és…

– Szia, Blake – torpant meg Pam. – Épp hozzád indultam.

– Igazán? – kérdezte, és elnézett mellette, Izzy irodája felé.

– Igen. Végeztünk mind a tizenkét elbocsátással. – Ettől összeszorult a gyomra, ami hülyeség volt, mert tudta, hogy ez bekövetkezik.

– Minden rendben ment? – kérdezte, és igyekezett távolságtartó lenni.

– A danovichos alkalmazottak nem tűntek meglepettnek a felvásárlás után, az esetek nagy részében, és azt hiszem, értékelték a végkielégítést és a támogatást, amit az elhelyezkedésük biztosításában nyújtunk nekik – bólintott a nő.

– Jó – mondta automatikusan, és észre sem vette, hogy válaszolt Pamnek.

Minden gondolata, aggodalma megszállottan Izzy körül forgott; lehetetlen volt számára, hogy pillanatnyilag bármi másra gondoljon.

– Azért nagyon rosszul éreztem magam az új generalistám miatt – mondta a nő összeszorítva az ajkát. – Úgy tűnt, sokkolta a dolog.

Blake megdörzsölte a tarkóját, és azon tűnődött, van-e még savlekötő az íróasztalában.

– Sosem könnyű, igaz? – szólalt meg aztán.

Nyelt egyet.

– És mi szél hozott a mi emeletünkön? – kérdezte Pam.

– Hát… – A férfi a nyakkendőjét húzogatta, és úgy tűnt, képtelen előállni valamivel. Egyetlen szóval sem. Mi a franc baja volt? – Elhagytam a telefonomat, és gondoltam, megnézem itt lent – hebegte.

A nő lepillantott a kezére, ahol nyilvánvalóan a legújabb iPhone-t tartotta.

– Most mennem kell – mondta Blake.

Amint a liftben volt, elővette a telefonját, és SMS-t írt: Jól vagy? Nem is sejtette, mennyire biztos benne, hogy a lány nem fog válaszolni, amíg a telefonja rezgése a frászt nem hozta rá.

Izzy

Most viccel?

Izzy a kabátja zsebébe dugta a telefonját.

Nem. Egyáltalán nem volt jól.

Mert borzasztó dolog, ha az embert kirúgják. Megszégyenülten érezte magát, elutasítva, szomorúan, és szorongott a jövője miatt. De ami még rosszabb volt – egyenesen lesújtó –, az a tény, hogy Blake tudta.

Talán ha nem a HR-en dolgozott volna, képes lett volna elhitetni magával, hogy a férfi nem tudott róla. Azt feltételezhette volna, hogy túl fontos ahhoz, hogy a létszámcsökkentés sűrűjében legyen.

De Blake volt az alelnökhelyettes. Ő volt a felelős az ilyen dolgokért. Ha nem is ő hozta meg a döntést, de mindenesetre jóváhagyta.

Visszagondolva, amikor ő a piacon a férfi nyakába temette az arcát, és az örökkévalóságra gondolt vele, Blake teljesen tisztában volt azzal, hogy neki már csak néhány napig lesz meg a munkaviszonya.

Kinézett az ablakon, a szakadatlan őszi esőre, és a kérdés a semmiből bukkant elő, szinte kiverte belőle a szuszt.

Vajon az elbocsátása volt a kapcsolatuk miértje és mikéntje? Vajon Blake tudta, hogy kirúgják, és emiatt volt neki oké, ha túllépnek a barátságon??

AZÉRT rúgták ki, hogy többek lehessenek barátoknál?

Áttette a költöztetős dobozt az ölében, amikor a busz csikorgó fékekkel megállt a háztömbje végében. Égett az arca, ahogy felállt, és végigsétált az üléssorok között, túlságosan is tudatában annak, hogy a buszon mindenki tudja, hogy épp most rúgták ki.

És amikor a járdaszegélyen állt, és nézte a távolodó buszt, azt valahogy egy újabb elutasításnak érezte.

Az esőben sétálva Izzy egy kicsit szorosabbra húzta a kabátja kapucniját. Szívás az egész, de meg fog tenni minden tőle telhetőt, hogy pozitív legyen.

Gyönyörű őszi reggel van – mondta magának, és tekintetét végigjáratta a járdát borító, eső áztatta, sárga leveleken. Egészséges vagy – gondolta, miközben számba vette a testében lévő fizikai fájdalom hiányát.

Találsz majd egy másik…

– Juj!

Megbotlott a járda egy kiemelkedő szakaszában, ráesett a kezére és a térdére, a nedves levelekre borítva az „épp most rúgtak ki” dobozát.

– Most szórakozol velem, bazmeg? – nyöszörgött kétségbeesetten, noha senki sem volt a közelben, aki hallhatta volna.

Kedd reggel volt. Mindenki más dolgozott.

Blake

Egy óra elteltével végre válaszolt.

Izzy: Jól. Te?

Ja, nem volt jól.

Blake: Az előbb találkoztam Pammel.

Izzy: Haha, ééén is.

Utálta ezt. Nem akarta, hogy a munka tönkretegye azt, ami köztük volt. Nem akarta, hogy ez közéjük álljon.

Blake: Szóval még egyszer: jól vagy?

Izzy: Jól vagyok. Az Ellis nagyon nagylelkű a végkielégítésekkel.

Erre nem tudta, mit válaszoljon.

Blake: Felhívhatlak?

Válasz helyett csörögni kezdett a telefonja. Izzy hívta őt. A füléhez emelte a telefont.

– Szia!

– Na szóval, három kérdésem van – kezdte Izzy, és szokatlanul komolynak hangzott. – Nem akarok keménykedni, főleg, mivel mostanság te vagy a kedvencem, de válaszokra van szükségem.

Bassza meg, bassza meg, bassza meg.

– Rendben. Persze.

– Oké. – Megköszörülte a torkát. – Mikor tudtad meg, hogy ki fognak rúgni engem az Ellistől? – kérdezte.

– Nem rúgtak ki, hanem részese voltál a létszámcsökk…

– Blake. – A hangja feszült volt. – Mikor?

Baszki, erre nem akart válaszolni. Sóhajtott.

– Tegnap reggel – mondta.

– Ó, nahát! – A nő kissé fojtottan köhögve felnevetett, ami határozottan nem volt jó. – Több mint huszonnégy órája.

– Hát, én…

– Második kérdés – szakította félbe, és úgy hangzott, mintha a fogát csikorgatná. – Volt bármi közöd ahhoz a döntéshez, hogy én legyek az egyik elbocsátott?

Most még rosszabbul érezte magát, mint korábban.

– Igen. – A telefonon keresztül hallotta a nő döbbent belégzését. – De nem tudtam, hogy… – kezdte volna.

– Ne! Blake. – A nő túlbeszélte őt, a hangja merev és furcsa volt. – Fogalmad sincs, mennyire tisztelem az őszinteségedet. Biztos vagyok benne, hogy a megfelelő üzleti döntést hoztad, és nem hagytad, hogy a személyes érzéseid közbeszóljanak.

Nem tudta, hogy komolyan mondja-e, vagy szarkasztikusan, ezért kimondta, ami a szívén volt.

– Kérlek, hadd hozzak neked egy pizzát!

– Ne! – A lány ismét megköszörülte a torkát. – Úgy értem, nem, köszönöm. Mennem kell.

– Várj!

– MI VAN?

Nem tudta. Csak azt tudta, hogy ha a lány leteszi a telefont, a dolgok csak rosszabbra fordulnak.

– Mi a harmadik kérdésed?

Izzy felmordult.

– Miután eldőlt, hogy a pozícióm megszűnik, amit nyilvánvalóan nem más hajtott végre, mint te, akkor mondtad, hogy többek lehetünk barátoknál?

Erre nem számított. Jesszus, a lány tényleg azt hiszi róla, hogy ekkora barom? Minden joga megvolt, hogy dühös legyen rá, de Blake megbántva érezte magát.

– Azt kérdezed, hogy megszüntettem-e a munkádat, hogy együtt lehessünk?

– Édes istenem! Blake, te egy intelligens ember vagy. Ne kelljen megismételnem a kérdést – hadarta.

– Izzy, persze hogy nem…

– Felejtsd el – szakította félbe a nő. – Nem érdekes.

– Minden rendben köztünk? – kérdezte, és úgy érezte, hogy meg kell támaszkodnia a térdén, és a fejét a lába közé hajtania, hogy el ne ájuljon.

– Nem tudom. Nem igazán hiszem.

– Iz. – Aznap már harmadszorra, nem tudta, hogy mi a frászt mondjon. – Kérlek, mondd, hogy rendbe jöhetünk!

– Nem megy. – Most már emeltebb hangon. – Mert akárhogy is nézem, nem vagyunk rendben. Vagy kirúgtál, hogy megkapd, amit akarsz, vagy tudtad, hogy kirúgnak, de nem szóltál. Mindkét forgatókönyvet utálom.

– Írtam neked – mondta, és utálta, milyen kétségbeesetten hangzott, milyen kétségbeesettnek érezte magát.

– Az éjszaka közepén – csattant fel. – És csak annyit mondtál, hogy hívjalak fel. Ez nem figyelmeztetés.

– Hinned kell nekem, nem tudtam, hogy rajta vagy a listán, amíg Brad el nem mondta tegnap reggel.

– De azt mondtad…

– Azonosítószámokat és adatokat néztem, amikor a döntést meghoztam, nevek nélkül – mondta, és azon tűnődött, vajon ez számít-e egyáltalán a lánynak. – Csak akkor tudtam meg, hogy téged is érint a dolog, amikor beszéltem neki rólunk.

– Várj! Te beszéltél neki rólunk?

– Igen. – Bassza meg. Kezdte totál elszúrni a dolgot. – Hétfőn reggel hatkor találkoztam vele, hogy megbeszéljük.

– Jézusom, Blake! Mi van, ha ez az oka? – Még dühösebbnek hangzott, amikor hozzátette: – Vagy csak azt akartad elérni, hogy ne lehessen engem levenni a listáról, ha Brad megtudja?

– Nem így volt.

– Mennem kell.

Ne!

– Átjöhetek?

– Nem.

– Iz, ugyan már – könyörgött kétségbeesetten. – Kérlek!

– Gondolkodnom kell, oké? Most megyek. – Izzy letette, Blake csak állt ott hosszú ideig, és bámulta a kezében lévő telefont.

Izzy

– Izzyre! – kiáltotta Josh, és felemelte a felespoharát.

– Izzyre! – ismételték a barátai, és mindannyian bedobtak még egy felest. Amikor a délelőtt kellős közepén sírva és a vizes doboznyi holmiját cipelve hazajött, az unokatestvére teljesen átment támogató legjobb barát üzemmódba. Elvitte vásárolni, hogy megpróbálja feledtetni vele a munkanélküliségét, aztán felhívta az összes kocka barátját egy közös napközbeni iszogatásra.

Egyébként nem tudta, hogy Josh barátai hogyan képesek csak úgy ellógni a munkából egy rögtönzött délutáni partira, de nagyon örült neki, az biztos. Jó kis figyelemelterelés volt, de nem elég jó ahhoz, hogy ne gondoljon Blake-re.

Valahányszor eszébe jutott a férfi, mindig elöntötte az adrenalin, az a furcsa kémiai keverék, amitől egyszerre érzett szeretetet, gyűlöletet, aggodalmat és rettegést. De a helyzet az, hogy nem volt biztos benne, mit is érez valójában. Lehet, hogy a férfi rosszul kezelte a dolgot, de soha nem hazudott neki. Mindig is a végletekig őszinte volt, így ha azt állítja, nem tudta, hogy őt választja az elbocsátásra, akkor valószínűleg így is volt. Még mindig nem tudta, hányadán állnak a kapcsolatukkal, de…

– Le, le, le! – skandálták mindannyian a bár zaját túlharsogva, és ő így is tett. Felhajtotta a Vegas Bombot, és boldogan hagyta, hogy a spiccessége elérje a bódulatot, amely reményei szerint teljes részegségbe csap át. Mert ez egy nagyon szar nap volt, amit szeretett volna elfelejteni. Josh és a barátai rávették, hogy dartsozzon velük, aztán biliárdozzon, és csak hazafelé menet fordult a beszélgetés százszázalékosan az ő irányába, amikor már jól becsípett.

Az egész társaság a kijelölt sofőrjük kisbuszának hátuljába zsúfolódott. Josh barátja, Chuck megfordult az ülésen, és a fejtámla fölött azt mondta Izzynek, hogy ő túl jó Blake-nek, akit a délután folyamán átkereszteltek Balfékre.

– Én ugyanúgy tiszteletben tartom az erkölcsöt, mint bárki más, de egy ilyen titkot nem tarthatsz meg. Főleg akkor nem, ha tényleg törődsz a másikkal. – Megsimogatta ceruzavékony bajuszát. – Jobbat érdemelsz – mondta.

Josh egyetértően bólintott mellette a hátsó sorban, a szavai épphogy csak összefolytak, amikor azt mondta:

– Gyorsan tisztázzuk a dolgot, Chuck. Legalább tizenhárom hazugságot mondtál, amíg a bárban voltunk. Kettőt mondtál, mióta beszálltunk a furgonba, és még csak öt háztömböt tettünk meg. Akkor sem ismernéd fel az erkölcsöt, ha a nagy rózsás seggedbe harapna.

– De Chucknak igaza van. Sokkal jobbat érdemelsz, mint Balfék. Megcsókolhatja Chuck hazug seggét – mondta aztán Izzy felé fordulva.

– És meg kellett volna kérdeznie téged, mielőtt a főnökének beszámol a kapcsolatotokról. Totál pöcsfej húzás, hogy nem veled beszélt először – tette hozzá Chuck.

A lány bólintott.

– Őszintén szólva, meghalok a kíváncsiságtól, hogy mit mondott. Tudni akarom, szóról szóra – mondta Izzy.

– Kérdezd meg Balféket – buzdította Chuck, és Izzy telefonjára mutatott. – Vedd rá azt a seggfejt, hogy mondja el!

– Tényleg? – kuncogott Izzy.

– Igen! – mondták mindannyian egybehangzóan. Izzy az ajkát harapdálta, mielőtt feloldotta a telefonját, és SMS-t írt: Pontosan mit mondtál Bradnek rólunk?

A válasza szinte azonnal érkezett.

Blake: Elmondtam neki, hogy abban a pillanatban randizni kezdtem veled, amikor megláttam a felvásárlás utáni szervezeti ábra tervezetét, amely szerint a HR hamarosan valaki más alá fog tartozni. Nyilván ez megváltozott, de én akkor azt hittem, hogy tiszta a levegő. Istenem, Iz, a szívem majdnem szétrobbant.

Ez nagyon jól hangzott neki, még akkor is, ha Chuck és Josh arról beszéltek, hogy ez milyen balfék lépés volt.

Blake: Felhívhatlak? Kérlek!

– NEM! – kiáltotta Josh, amikor épp meg akarta írni, hogy „igen”.

– Add ide – mondta Josh, és kikapta a lány ujjai közül a telefonját. – Bármi is legyen a végső döntésed, most egyelőre elérhetetlennek kell lenned. Nem hagyhatod, hogy Balfék azt higgye, ilyen könnyen megbocsátasz neki.

Izzy felidézte Blake arcát, és úgy érezte, elolvad. Ja – határozottan kész volt megfontolni, hogy elnéző legyen vele.

– Nem akarom kockáztatni, hogy elveszítsem azt, ami köztünk van, feltéve, hogy vissza akarom fogadni őt – mondta mégis. Körülnézett a furgonban, és észrevette, hogy arra várnak, tegyen vagy mondjon valamit. Megköszörülte a torkát. – Feltéve, hogy vissza akarom fogadni Balféket.

Éljenzés és taps tört ki a furgonban.

– Nem fogod – mondta Chuck. – Csak hagyd, hogy abban a hitben töltse az éjszakát, hogy elveszíthet téged. Higgy nekünk!

A lány Chuckról Joshra nézett, és úgy döntött, hogy valóban megbízik bennük. Ő maga béna volt a szerelemben és a kapcsolatokban, úgyhogy ők azért biztosan többet tudtak nála, nem?

– Jó – mondta, és észrevett némi nehézkességet a saját hangjában is. – Tartsd magadnál a telómat, és ne add vissza, még ha könyörgök is!

– El van intézve.

Ezt Izzy abban a pillanatban megbánta, amikor másnap reggel felébredt. A telefonjáért nyúlt, de észrevette, hogy nem kapta vissza. Fantasztikus. Felült, és lüktető fejjel kinézett az ablakon, és valóban, a srác kocsija már nem volt sehol.

Josh elment dolgozni, és telefon nélkül hagyta őt.

Egy héttel ezelőtt simán felment volna a lakására, és elhozta volna, de miután Éjúr lehányta a cuccait, Josh zárni kezdte az ajtaját.

– A francba – nyögte fejfájósan, és visszahanyatlott a párnájára. Ott feküdt, és teljesen összetörten érezte magát Blake miatt. Zavaros agya nehezen tudta követni, dühös-e vagy szomorú, de az nem volt kérdéses, hogy hatalmas, fájó üresség volt nélküle.

Egy szempillantással később eszébe jutott, hogy munkanélküli.

– Aaaaa! – Ezek egyike már önmagában is rettentő lett volna, de a kettő együtt? Ez atombombaszinten rossz volt a szívének. A hasára fordult, és a párnájába temette az arcát, de ez nem volt vigasztaló, mert eszébe jutott, milyen illata volt Blake párnájának, mint a férfi és a mosószer keveréke.

Fél óra ágyban sírás után úgy döntött, hogy felkel, és eszik valamit. Rettenetesen másnapos volt, és az egyetlen gyógyír a hideg pizza lehetett. Kikászálódott az ágyból, és a konyha felé csoszogott. Felkapott egy szeletet és egy Red Bullt a hűtőből, és odavitte őket az íróasztalához.

Miután felébresztette a laptopot, amelyet mindig elfelejtett kikapcsolni, lehuppant a székre, és bejelentkezett a – huhh – LinkedInre. Mert bármennyire is szerette volna a napot lazsálással tölteni, a megtakarítási számláján lévő, parányi egyenleg arra ösztökélte, hogy azonnal lásson hozzá állást keresni. Rákattintott a keresőablakra, és elkezdte beírni, hogy human resou…, aztán észrevette a bejövő üzenetek kis értesítését a képernyő szélén.

25 új üzenet. Tudta, hogy mind spam, de azért mégis rákattintott. Az elsőt aznap reggel 8 órakor küldte valaki a MOA-tól, akit Ashley Leának hívtak. Izzy ismerte a hatalmas biztosítótársaságot, de Ashley nevű személyt nem. „Üdv, Isabella! Jelenleg van egy betöltetlen HR-generalista állásunk, és egy kismadár azt csiripelte, hogy Ön esetleg épp ilyet keres. Ha érdekli a dolog, kérem, hívjon fel – szívesen beszélgetnék.”

Izzy beleharapott a pizzába, és újraolvasta az üzenetet. Valódi üzenetnek tűnt, de ez egy kicsit túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen, nem? Továbbment a következő üzenetre, amelyet szintén aznap reggel küldtek. „A nevem Emily Carson, és a Price-Harper Corporation munkatársa vagyok. Senior HR-generalistát keresünk, és az Ön nevét említették, egy kiváló ajánlás kíséretében. Érdekelné egy megbeszélés?”

Izzy az asztalra ejtette a hideg pizzaszeletet, és közelebb hajolt a laptop képernyőjéhez. Mi a fészkes fene? Elkezdett végigkattintgatni a többi üzeneten, és MIND valódi, „nem álmodom” munkáltatók voltak, akik őt keresték meg munkalehetőségekkel. Nem tudta elhinni. Biztos Pam intézett néhány hívást a kedvéért – ez volt az egyetlen magyarázat. A nő volt a legaranyosabb, és szörnyen érezte magát, amikor elbocsátotta Izzyt, szóval csakis ez lehetett.

De ha már a minden kő megmozgatásánál tartunk, ezeknek az állásoknak több mint a fele jobb lehetőség volt, mint az, amit épp most hagyott ott. Izzy megragadta az íróasztalán álló régi, nehéz, forgótárcsás telefont, egy igazi relikviát, amelyet a nagyszülei csatlakoztattak a vezetékes hálózathoz, mondván, „sosem lehet tudni”. Amióta ott lakott, Izzy soha nem használta a régi telefont. Egyetlenegyszer sem.

Most azonban baromi hálás volt a létezéséért. Izzy a füléhez emelte a telefont, és tárcsázta a számot az első üzenetből, amit kapott. Egy közvetlen vonal volt Ashley-hez, a HR-alelnökhöz, és amikor a nő felvette, úgy viselkedett, mintha már alig várta volna Izzy hívását.

Azt mondta, nagyon örül, hogy jelentkezik, és szívesen beszélgetne vele személyesen. Két órával később Izzynek hat állásinterjú volt a naptárában – hat nagyon ígéretes interjú. Nem hitt a szerencséjének; hiszen mekkora volt az esélye? Hogyan lehetséges ez?

Gondolatban feljegyezte, hogy majd kérdezze meg Josht, kölcsönkérheti-e az autóját az interjúkhoz, mivel az övé még mindig Blake-nél volt. De amikor a hetedikkel beszélt, Lori Anderjaskával a Citibanktól, aki át akarta alakítani az egész időbeosztását, hogy Izzy beleférjen, minden kezdett értelmet nyerni. Lori elszólta magát, és megemlítette Blake nevét – „amikor Blake hívott” –, és Izzy arra kérte, lassítson, és mondjon el mindent.

És ez volt az a pillanat, amikor tudta.

Blake

Blake megállt Izzy háza előtt. Leállította a kocsit, és SMS-t írt: Van nálam pizza, McDonald’s, virág, egy hatos csomag sör, egy doboz csokifagyi, egy üveg bor, a „jobb mint új korában”, működő kocsid és ezer bocsánatkérés. Ha beengedsz, mindet odaadom.

A lány nem válaszolt neki azóta, hogy előző este bevallotta, hogy mesélt Bradnek róluk. És őszintén szólva, nem hibáztathatta, hogy dühös volt. Engedélyt kellett volna kérnie tőle, mielőtt a vezetés elé áll a kapcsolatukkal, de olyan kétségbeesetten akarta, hogy valahogy Izzy is, és az integritása is megmaradjon, hogy impulzív volt.

Pedig ő sosem volt impulzív. Bár, hogy őszinték legyünk, abban a pillanatban rendkívül kétségbeesetten és mániákusan impulzívnak érezte magát, ahogy ott ült a megvesztegető ajándékokkal teli kocsiban, a zsigereiben lévő mardosással, amely minden alkalommal rosszabbodott, amikor az agya azt mondta, túl késő – már elveszítetted.

Elveszítette. Mintha valaha is az övé lett volna.

De megvolt az ígérete annak, ami lehetett volna belőlük.

Nem a lány eszméje volt az, hanem a kettejük valósága. Nem voltak régóta együtt, de elég ideje ahhoz, hogy tudja, Izzy elvesztése több volt annál, mint amit képes lett volna elviselni.

Amikor Skye hazudott neki, ami az eljegyzésük felbontásához vezetett, dühös és csalódott volt, és ostobának érezte magát. De ma valahogy Izzy elveszítésének a lehetősége sokkal lesújtóbbnak tűnt, mint egy elveszített menyasszony.

Kiszállt a kocsiból, felkapta a rakás cuccot az anyósülésről, és a bejárati lépcsőhöz sétált. Nem árthat, ha megpróbálja a csengőt, igaz? Valójában megvolt neki a belépőkód, de azért nem volt akkora görény, hogy csak úgy beengedje magát valaki más lakásába.

Odébb rakta a cókmókot, és megnyomta a csengőt, de háromszori nekifutás után feladta. Leereszkedett a földre, és leült, tudta, hogy ha visszamegy dolgozni, csak Izzyre fog gondolni, és semmit sem fog haladni. Akkor akár meg is várhatja. Nem lehet olyan sokáig távol, ugye? Kinyújtotta maga előtt a lábát, és elhelyezkedett, hogy megvárja a lányt.

– Mi a csuda történt magával, Mr. Phillips? – kérdezte Bob, a portás.

Az alacsony, ősz hajú férfi vigyorgott, és lenézett Blake meglazított nyakkendőjére, feltűrt ingujjára és csuromvizes ingére. Határozottan nem a szokásos stílusa. Blake csak megrázta a fejét, és ment tovább.

Két órán át ült a lány lépcsőjén, mint egy balek, és abban reménykedett, hogy ha csak találkozna vele, ha csak szemtől szembe beszélne vele, meggyőzhetné. De Izzy nem jött haza.

És talán áltathatta volna magát azzal, hogy esetleg nem kapja meg az üzeneteit, de pont akkor, amikor elkezdett esni az eső, megjelent egy beszélgetésbuborék. Végre – basszus – a lány írt. Ott állt az esőben, a szíve hevesen dobogott a mellkasában, miközben a telefonját bámulva várta a szavakat.

Csakhogy a szavak nem jöttek. A buborék eltűnt, és Izzy folytatta a rádiócsendet, ami végül arra késztette, hogy kidobja az összes szart a kukába, és hazasétáljon.

Blake fázott és rohadtul szomorú volt, amikor belépett a liftbe, és felment az emeletére. Alig múlt öt óra, de már csak egy hosszú, forró zuhanyra vágyott, és arra, hogy ágyba dőljön. Kitűrte a nedves ingét, lehúzta átázott nyakkendőjét, és a vállára dobta, amikor kinyílt az ajtó, és kilépett.

Robotpilóta üzemmódban haladt végig a folyosón, elmerülve a gondolataiban. Millió kilométerre a saját szánalmas gondolataiban. Annyira messze járt, hogy majdnem rálépett Izzyre.

– Jézusom – motyogta, amikor már kis híján átgázolt rajta. Mi a fene?! Izzy a lakása előtt ült, háttal az ajtónak, a lábát maga előtt kinyújtva. A feje egészen hátrahajtva, a szeme csukva volt. Aludt. Blake megijedt, hogy ez csak káprázat, miközben leguggolt.

Hogy kerülhetett ide? Pillanatokkal ezelőtt még csalódottság és kimerültség töltötte el, de most adrenalin pumpált az ereiben, és maximálisan ébren volt.

Hiperfókuszáltan.

Izzyre. Halkan szuszogott, és a vaníliás illatából Blake mélyet lélegzett, amíg nézte az arcát. Kinyújtotta a kezét, és ujjbegyeivel végigsimította a lány arcának ívét.

– Izzy – mondta közben.

A lány szeme kipattant, ragyogóan kék, pillangószárnyú szempillákkal, és… befelé fordulónak tűnt. A tekintete bejárta Blake egész arcát – az orrát, az állát, az ajkát, a homlokát.

– Miért csöpögsz, és hol a fenében voltál? – kérdezte aztán.

Huszadik fejezet

Blake arckifejezése kifürkészhetetlen volt, sötét, barna szeme mintha valamit keresett volna a lány arcán.

– A lakásodnál voltam – mondta fogva tartva Izzy tekintetét.

– Tényleg? – Izzy nem bírta megszakítani az intenzív szemkontaktust, amely pontosan vele egy szinten volt, ahogy a férfi mellé guggolt. – Miért?

A férfi homloka egy kicsit ráncba szaladt, pont a szemöldöke között.

– Nem kaptad meg az üzeneteimet?

Üzent neki?

– Joshnál van a telefonom tegnap este óta.

– Á. – Azt a bizonyos ki-be feszítős dolgot csinálta az állkapcsával, és rettentően komolynak látszott. – Azt hittem, ignorálsz engem – mondta mély és kissé érdes hangon.

– Miért vagy csuromvizes? – kérdezte a lány, miközben figyelte, ahogy egy vízcsepp végiggördül az arcán.

– Leraktam nálad a kocsidat – felelte. – Nem voltál ott, hazasétáltam.

– Miért vetted fel a nevemben a kapcsolatot azokkal a HResekkel, Blake? – Nem akarta csak úgy kibökni, de a kérdés felemésztette. – Órákba telhetett, hogy ennyi üzleti ismeretséggel felvedd a kapcsolatot. Mi a bánatért tennéd meg ezt értem?

A férfi a szájára nézett. Nyelt egyet.

– Hát nem tudod?

– Bűntudat? – kérdezte a lány, és érezte, hogy borzongás fut végig a gerincén.

– Próbáld újra!

Reszkető lélegzetet vett, és azt kívánta, bárcsak ne pólóruhát választott volna, mert a lába libabőrös lett.

– Jótékonyság?

– Iz. – Blake egy kicsit közelebb hajolt, így az ajka nagyon közel került az övéhez. – Hát nem tudod, hogy bármit megtennék, hogy boldoggá tegyelek? – mormolta.

Izzy érezte, hogy minden megváltozik, amikor látta Blake őszinte arcán, hogy a férfi komolyan gondolja.

– Ki kéne bújnod azokból a vizes ruhákból. – Feltápászkodott, megragadta a férfi kezét, és magával húzta. – Add ide a kulcsodat!

A férfi figyelte őt, majd szó nélkül előhúzta a zsebéből a kulcsát, és odanyújtotta.

– Köszönöm – mondta, miközben kivette a férfi ujjai közül, de kicsit nevetségesnek érezte magát, amikor a keze megremegett ajtónyitás közben.

A lakása illata, amikor benyomta a nagy faajtót – tiszta és valahogy teljesen az övé –, úgy érezte, mintha üdvözölné.

– Átöltözöm – mondta Blake, még mindig komor arccal. – Ne menj sehová!

– Nem fogok.

– Ne is! – mondta csillogó szemmel.

– Tudod – jegyezte meg, amikor eszébe jutottak a férfi üzenetei. – Kölcsönadhatnád a telefonodat, hogy amíg várok, elolvassam azokat az üzeneteket, amikről lemaradtam. – A férfi valahogy ledermedt, amikor ezt mondta, ami miatt meg is bánta. – Felejtsd el! Nem érdekes…

– Nem. – Blake elővette a telefont a zsebéből, és nagy hüvelykujját végighúzta a képernyőn. – Én csak…, asszem, mondhatni, hogy egy kicsit érzelgős voltam, amíg vártam rád.

Ez mosolyra fakasztotta a lányt.

– El sem hiszem, hogy kimondtad ezeket a szavakat, Phillips.

– Ugye? – Önironikusan felnevetett. – Most már egy elcseszett idióta vagyok.

– Most?

Blake végre majdnem elmosolyodott, de nem tette… Megállt, ránézett, végigjáratta a szemét a lány arcán, aztán odatartotta a telefonját.

– Csak ne ítélj el túl szigorúan, amíg nincs lehetőségem megvédeni magam!

A lány elvette a telefonját, és úgy érezte, megnyert valamit.

– Megegyeztünk.

A férfi eltűnt a folyosón, Izzy pedig besétált a nappaliba, és a kanapé karfájának támasztotta a hátsóját.

Megtalálta a nevét az üzenetek között – SBUX AMY –, és olvasni kezdte attól az üzenettől kezdve, amire még emlékezett tőle.

Blake: Felhívhatlak? Kérlek! – Ez volt az az SMS, amit akkor kapott, amikor a furgonban volt Joshsal és a barátaival, közvetlenül azelőtt, hogy az unokatesója elvette a telefonját.

A következő üzenet aznap reggel 8-kor érkezett: Ébren vagy?

Egy órával később: Meghívhatlak reggelire, hogy beszélgethessünk? Kérlek!

Ezután egy órával: Megértem, hogy nem akarsz beszélni velem, és ezt tiszteletben tartom. De nagyon szeretném, ha adnál nekem öt percet. Csak hallgass meg, aztán megint utálhatsz, ha akarsz.

Két órával később: Van nálam pizza, McDonald’s, virág, egy hatos csomag sör, egy doboz csokifagyi, egy üveg bor, a „jobb mint új korában”, működő kocsid és ezer bocsánatkérés. Ha beengedsz, mindet odaadom.

Húsz perccel ezután: A verandán várlak. Kérlek, ne hidd, hogy zaklató vagyok, de nem tudok másra koncentrálni, csak rád – ránk – , úgyhogy akár meg is várhatom, amíg ideérsz.

Tíz perccel később: Egy mókus közeledik, és éhesnek tűnik. Félek.

Tíz perccel később: Bassza meg, ez a helyzet, Iz. Jobban kedvellek, mint bárkit valaha, oké? Szeretem a nyelvezetedet, a furcsa gondolkodásmódodat, a hajad illatát, azt, ahogy megnevettetsz, és ahogy több pizzát eszel, mint amennyit egy embernek valaha is kellene, és hiányzol.

Egy perccel később: Bocsánat az összefüggéstelen mondatért! És TUDOM, hogy hülyeség hiányolni téged, amikor csak egy nap telt el, de valahogy mégis hiányzol.

Két perccel később: Bármit megteszek, hogy helyrehozzam, mert, azt hiszem, szeretlek. Tudom, hogy túl korai, és esküszöm, nem vagyok valami szánalmas ragaszkodó, én csak...

– Még mindig olvasol?

Izzy felnézett a telefonról, és ott volt Blake, szürke melegítőnadrágban és Cubs-pólóban, és az iránta való érzéseinek ereje valahogy lehengerlő volt. A férfi figyelte őt, és igazából… idegesnek tűnt.

Izzy kissé megszédült, ezért csak bólintott, és visszapislogta a szemébe szökött könnyeket.

– Ha több időre van szükséged… – kezdte Blake.

– Azt hiszem, én is szeretlek – tört ki belőle.

Ha nem mozgott volna az ádámcsutkája, azt hihette volna, hogy a férfi nem hallotta. Az arckifejezése egy cseppet sem változott.

– Mit mondtál az előbb? – kérdezte Blake.

Izzy úgy érezte magát, mint egy idióta.

– Hát, úgy értem, biztos vagyok benne…

– Mondd még egyszer, baszki! – mondta a férfi, és csökkentette a köztük lévő távolságot. Egy másodperc múlva már átkarolta a lány derekát, és hozzátette: – De lassabban, Iz! Istenem!

A lány a mellkasára tette a kezét – a Mellkasra. Ahol minden kezdődött.

– Azt hiszem. Én is. Szeretlek. Téged – mondta.

Blake hozzányomta a homlokát.

– Furcsa, nem?

– Velünk mindig is furcsa volt. A kezdetektől fogva – súgta vissza lehunyt szemmel.

A férfi egy könnyed puszit nyomott az orra hegyére.

– Na és, hol az a sok cucc? – kérdezte a lány, és majdnem dorombolt, ahogy a férfi az orrát az övéhez dörgölte.

Blake szája széles mosolyra húzódott – végre.

– A kukában, az épületed mögött – válaszolta.

– Micsoda? – A lány hátrahúzódott, hogy összehozzon egy mogorva nézést. – Mindent kidobtál?

– Bébi, iszonyúan le voltam törve a szakadó esőben – mondta incselkedve, de komolyan is hangzott. – Emberfeletti erőfeszítéssel és egy litániányi szomorú szitkozódással dobtam ki a cuccaidat, ami azt illeti.

Ez valahogy képtelenül feldobta, még akkor is, ha közben sajnálta a férfit.

– Várj! Most akkor én bébi vagyok? – kérdezte félrebillentett fejjel.

– Akarsz az lenni? – húzta össze a szemét a férfi.

A lány elvigyorodott és hunyorgott, mintha erősen gondolkodna.

– Kimondanád, kérlek, a következő szavakat: „Eltévedtél, bébi?” Csak próbaképpen, hogy lássam, tetszik-e?

– Te kis perverz – mondta, megszorítva a lány derekát, és színlelt haraggal. – Nem fogok olvasópróbát tartani a kedvenc pornódból.

A lány nevetni kezdett, képtelen volt elhinni, hogy a férfi emlékezett a pikáns Netflix-filmről szóló beszélgetésükre.

– A 365 nap NEM pornó, csak a rend kedvéért. Ezt már mondtam neked.

– Csak azért, mert mondasz valamit, még nem jelenti azt, hogy az tény.

– Persze hogy nem.

– Iz.

– Hm?

– Abbahagyhatnánk most már a beszélgetést? – kérdezte összeszorított fogakkal.

– Nem tudom, képes vagyok-e…

A férfi félbeszakította a mondandóját azzal, hogy szorosan magához húzta a lányt, és a szájával forrón és vadul az övére tapadt.

Ja – nem kellett kétszer mondania. Izzy úgy csókolta vissza, mint egy kéjnő, testét a megkönnyebbülés, a hála és az ösztönös vágy mámorító koktélja járta át. Úgy lihegett, mintha futna, amikor a férfi szélesre nyitotta a száját az övén.

– Cuki a ruhád, de ideje, hogy eltűnjön. Elintézném, de nem hiszem, hogy meg tudom csinálni anélkül, hogy ne tépjem szét – incselkedett a férfi.

A lány hátranyúlt, lehúzta a cipzárt, és hagyta, hogy a ruha a földre hulljon, miközben tovább csókolóztak, mintha évtizedekig távol lettek volna egymástól. Izzy keze utat talált Blake sűrű hajába, aztán a férfi felkapta, a szája még mindig forrósággal táplálta, miközben a lány a dereka köré fonta a lábát, és így haladtak végig a folyosón.

– Imádom, milyen nagy a kezed – lehelte. Érezte a férfi tenyerét a feneke alatt, miközben úgy vitte, mintha csak pár grammot nyomna. – Olyan rohadtul szexi.

– Imádom, milyen erős a combod – mondta mocskos vigyorral. – És ahogy mindig összeszorítod őket, amikor ezt csinálom.

Lehajtotta a fejét, és könnyedén megharapta a lány nyakát, amitől az minden egyes izmát összeszorította. Izzynek valahogy sikerült lehúznia a férfi pólóját, mialatt a hálószobába vitte, és amikor a teste köré fonódva bemásztak az ágyba, a lány leügyeskedte a lábával Blake melegítőnadrágját.

– Nagyon ügyes! – mondta nevetve, miközben a hátára gurult Izzyvel együtt, és a saját lábát használta a munka befejezéséhez. – Látod, ezért hiszem azt, hogy szeretlek.

A lány érezte, hogy melegség árad szét a lábujjhegyeitől egészen a feje búbjáig, ahogy a férfi rávigyorgott. Elhelyezkedett Blake-en, felült, és leengedte a térdét a férfi csípőjének két oldalára, miközben ő is visszavigyorgott.

– Mert a lábammal le tudom venni a nadrágodat?

– Nem. – Mosolya elillant, kezét a nő tarkójához emelte, és közelebb húzta az arcát a sajátjához. A férfi nyelt egyet, majd hozzátette: – Mármint, igen. De nem. Hanem mert egy eszméletlenül gyönyörű, tökéletes csodabogár vagy, akinek a megszállottja vagyok.

Izzy torka összeszorult, mert valamiért ez volt a legtökéletesebb szerelmi vallomás, amit valaha is el tudott képzelni.

– Túl korai ezt kimondani, de tudom, hogy szeretlek, Iz, ahogy azt tudom, hogy Gödörnek inzulinra van szüksége az élethez, és hogy allergiás vagyok a kesudióra. Nem várom el, hogy…

– De én is. – Izzy visszapislogta a könnyeit – mi a fene volt ez –, és bólintott. – Én is tudom.

Az állkapocsizma megfeszült, az orrlyuka kitágult, aztán újra a lány szájára tapadt.

És ekkor minden megváltozott.

A férfi izzó sóvárgást keltett az ajkával és a nyelvével, de most valahogy mélyebbnek tűnt, mintha egy ki nem mondott megállapodást írnának alá, valami nagyobb dolog mellett elköteleződve csókok és sóhajok által. A férfi keze Izzy hajába gabalyodott, és felült, mintha nem bírna betelni vele, és közelebb akarna kerülni hozzá, miközben a lány azon tűnődött, vajon bele lehet-e halni kéjtúladagolásba.

Úgy érezte, hogy igen, és hogy ez teljesen rendben lenne.

Micsoda módja az eltávozásnak.

Blake Phillips a halálba kergette, és ő soha nem akarta, hogy ez abbamaradjon. A férfi újra átfordult, így most föléje került, ő pedig kiélvezte a nagy testének a súlyát az övén, a lábszőrzetének siklását az ő simaságán, a bőrének melegét. Ujjait végigvezette széles, kigyúrt hátán, körmei a húsába nyomódtak, ahogy közelebb húzta Blake-et. Többet akart belőle.

Most.

– Blake – mondta a férfi ajkához simulva, szemérmetlenül belevájva a sarkát a puha lepedőbe, hozzádörgölőzve, miközben a férfi továbbra is úgy bánt a szájával, mintha ínyencfalat lenne, és ő már egy hónapja nem kapott volna enni. Izzynek sikerült kinyögnie, hogy „most” és „kérlek” anélkül, hogy megszakította volna az élvezetes ostromot, aztán felszisszent: „ez azzz”, amikor meghallotta, hogy a férfi nagy keze az éjjeliszekrényben turkál.

De Blake nem hagyta abba. Nem, folytatta a nő felfalását, még akkor is, amikor éppen készülődött. A mindenit – gondolta a lány, a vágytól mámorosan. Lehunyta a szemét, és minden egyes porcikájával visszacsókolta, és amikor a férfi belehatolt, olyan tökéletesen kitöltve őt, már nem is emlékezett rá, milyen érzés nem szeretni Blake Phillipset.

Blake

– Ugyan már, Shay! Ugye nem akarsz tényleg hazamenni? – kérdezte Blake az ágyból kikiabálva Izzynek, aki a konyhába ment nasiért. Éjfél volt, és nemcsak hogy kimerült volt, de nagyon szerette volna, ha Izzy egész éjjel az ő ágyában alszik.

– Persze hogy nem! – kiáltotta vissza edénycsörömpölés közepette. – De Éjúrnak kaja kell.

– Nem tudod felhívni Josht?

– Reggel korán indul a gépe – felelte. – Nem fog segíteni.

Blake lerúgta magáról a takarót, felkelt, és kisétált a konyhába.

– Mi a száma?

– Kinek? – Izzy rápillantott, miközben reszelt sajtot szórt egy óriási halom tortillacsipszre. – Egyébként mondtam már neked, milyen jól nézel ki egy szál bokszeralsóban?

– Nem mondtad, és köszönöm. Szóval – az unokatestvérednek. – Blake leült az egyik bárszékre, és figyelte, ahogy a lány behajlítja a térdét – feltételezhetően, hogy a nachos szemmagasságban legyen –, és szemügyre veszi a csipszhegyét. – Mi a száma?

A lány lediktálta, még mindig a rágcsálnivalóira koncentrálva.

Blake: Meg tudod etetni Izzy macskáját?

Josh: Te vagy az, Balfék? Van bőr a képeden. Hacsak Izzy nem bocsátott meg neked, ebben az esetben, Blake – mi történik?

Blake erre félig elmosolyodott. Mégis kik ezek a fura alakok? Felállt, és megkereste Goodyeart a nappaliban.

Blake: Blake vagyok. Adok érte ötven dolcsit.

Josh: Nem, pipa vagyok rád. Balfék. Hacsak nem kapok engedélyt, hogy ne legyek. Iz leokézta?

Blake: Leokézta. Nálam alszik. Rendben vagyunk. De a rend kedvéért, Josh, tőled is bocsánatot kérek.

Josh: Kösz. Ha megígéred, hogy nem cseszed át, akkor ez a ház ajándéka.

Blake: Nagyon kedves vagy.

Josh: Ugye?

Blake: Viszlát, Josh!

Josh: Béke veled, Fizikai Kihívás!

Blake a bőrfotelre tette Goodyeart – a hülye macska imádott ott aludni, de segítség nélkül nem tudott feljutni –, és meglátta Izzyt a tolóajtón keresztül. Az erkélyen állt, és a várost nézte. Úgy nézett ki, mint egy fantáziakép, csak az ő pólójában és kockás zoknijában.

Oké – úgy nézett ki, mint az ő elképzelése szerint egy fantáziakép.

Amikor a férfi kinyitotta az ajtót, nem fordult meg.

– Imádok itt kint lenni – mondta a korlátnak támaszkodva.

– Én is. – A férfi közelebb lépett hozzá, átkarolta a derekát, a teste és a korlát közé zárva őt. Lehajtotta a fejét, és belélegezte a lány nyakának édességét. – Kérdezhetek valamit?

– Persze – felelte mosollyal a hangjában, miközben a hátsóját hozzányomta.

– Te kis kacér – motyogta a férfi, és megharapdálta a nyakát. – Szerinted képes lennél visszafogni a hangoskodást, ha felhúznám ezt a pólót, lehúznám a bugyidat, és a korlátnak döntenélek?

– Hogy a fenébe ne – mondta a lány majdnem suttogva, félig szórakozottan, félig begerjedten.

– Tuti? – kérdezte Blake, a fülcimpájába harapva, miközben a keze a puha combjára talált. Lassan felcsúsztatta az ujjait a lány lábán – basszus, neki van a legpuhább bőre –, amíg fel nem emelte a póló szegélyét Izzy tökéletes feneke fölé. – Mert eléggé zajos vagy, és nekem itt kell élnem.

– Hát – kezdte, a hangja ziháló és reszelős volt, amitől a férfi vére felforrt. – Asszem, választanod kell, Mellkas. Kockázat kontra jutalom.

Levette a szexi csipkét, és egy gyönyörű választási lehetőség elé állította a férfit.

– Ha jelen pillanatban azt mondom, szeretlek – kezdte, és szédült a kéjtől, amint rohadt gyorsan megszabadult a saját Calvin Klein pamutrétegétől.

– Nem fog számítani – mondta a lány, szélesebbre tárva a lábát, amivel minden maradék vért kiszivattyúzott a fejéből.

– Fogd meg a korlátot – mondta, mert befejezte a játszadozást. – És dőlj előre kicsit!

– Már nem vagy a főnököm, rémlik? – kérdezte, a válla fölött a férfira pillantva, majd felnyögött, amikor az belecsusszant.

Nem – ez nem nyögés volt. Sóhajtott, de hangerővel.

Nem tudta, hogy hívják ezt a hangot, de azt tudta, hogy feltüzelte.

– Van fogalmad róla – kezdte, összeszorítva az állkapcsát, miközben megragadta a lány csípőjét, és mozogni kezdett –, hányszor képzeltem el, hogy pontosan ez a jelenet játszódik le az irodámban, az asztalom tetején, ahol abszolút én voltam a főnököd?

A nő szaggatottan lélegzett, ujjai szorosan kulcsolódtak a korlát köré, de az okostojásnak még sikerült kimondania – nem, lihegnie:

– Blake alelnök úr erkölcstelen a perverz fantáziáiban.

– Csak veled kapcsolatban – felelte, aztán már nem is mondott mást. Túl heves lett, túl jó, túl lehengerlő ahhoz, hogy ezután emlékezzen, mik is egyáltalán a szavak.

Huszonegyedik fejezet

Izzy

Hogy lehetett Blake ágya ilyen hihetetlenül kényelmes?

Izzy kinyitotta a szemét, és boldogan felsóhajtott, fejét a pihe-puha párnára hajtotta, testét a nehéz pehelypaplanba temette. Álomágynemű-tengerben lebegett, a meleg kényelem óceánjában ringatózott, amelynek mosószer- és Blake-illata volt, és soha többé nem akart felkelni.

Átfordult, felkapta a szemüvegét az éjjeliszekrényről, és feltette. Egyedül volt az ágyban, a sötétben, de amikor felült, látta, hogy Blake a szoba másik végében lévő, hatalmas gardróbban van.

Az egész alakos tükör előtt állt öltönynadrágban és ingben, és a nyakkendőjét kötötte. Édes istenem, milyen széles az a tökéletes mellkas. A haja nedves volt, a lába csupasz, és a lány el volt bűvölve, ahogy nézte őt. Szóval Blake így változik át Blake alelnökké. Volt valami olyan… meghitt abban, ahogy nézte a munkába készülődő férfit.

A lány mozdulatlanná dermedt, nehogy megzavarja a rutint. Minden hétköznapi műveletet meg akart jegyezni a későbbi mentális visszajátszás érdekében. A férfi a beépített fiókok egyikéhez fordult, és előhúzott egy pár feltekert zoknit.

– Jó reggelt, Shay – mondta, rá sem nézve. A hangja rekedtes volt, mintha még nem használta volna, és ettől valamiért elállt Izzy lélegzete.

– Honnan tudtad, hogy ébren vagyok? – kérdezte, felhúzta a térdét, és átkarolta a lábát. –Annyira csendben voltam.

A férfi kilépett a gardróbból, és az ágy felé sétálva ránézett, miközben csak az a fényfoszlány világította meg a szobát.

– Innen tudtam. Tisztában vagy azzal, hogy soha nem vagy mozdulatlan – úgy értem, soha –, amikor alszol?

– Lehet, hogy egy kicsit forgolódok – vonta meg a vállát.

– Kis híján tengeribeteg lettem – cukkolta a férfi, és leült mellé az ágy szélére.

– Nem hagytalak aludni? – kérdezte, azon tűnődve, hogy képes a férfi ilyen tökéletesen kinézni reggel 6:23-kor.

– Áhh. Az állandó mozgásod csak eszembe juttatta, hogy Isabella Shay az ágyamban van, amitől úgy aludtam, mint egy csecsemő.

Ez mosolyt csalt az arcára, aztán a szíve megugrott, amikor a férfi közelebb hajolt hozzá, és egy édes puszit nyomott a szájára, olyat, amilyet egy férfi minden reggel a párja ajkára nyom, mielőtt elkezdődik a napjuk.

– Na és, mik a terveid mára? – kérdezte, és a zoknijára irányította a figyelmét. Blake kibontotta, a bal lábát a jobb térdére támasztotta, és felhúzta az első zoknit. – Pizza az ágyban?

Izzy felkapcsolta a lámpát, felkelt, nyújtózkodott, aztán a fürdőszobába ment.

– Jelentkezem annyi állásra, amennyire csak tudok, elmegyek egy hosszú futásra, és esetleg szundítok egyet, mert valaki nem hagyott aludni az éjjel.

Felkapcsolta a fürdőszobai lámpát, és belenézett a tükörbe. Uhh, a haja mindenfelé állt. Izzy megragadta Blake keféjét, és megpróbálta rendbe szedni a loboncát.

– Nem kérek elnézést, és amúgy arra gondoltam, hogy ma gyalog megyek dolgozni, te meg használhatod a kocsimat.

– Nem fogom elvinni a kocsidat – pillantott rá Izzy az ajtónyíláson keresztül.

– Miért nem? – Felállt az ágyról, és visszasétált a szekrényhez. – Egész nap használhatod, aztán ráveszlek, hogy munka után gyere értem, és töltsd az éjszakát megint az ágyamban.

Hazudna, ha azt állítaná, hogy ez nem tette maradéktalanul boldoggá.

– Nem kéne gyalog menned dolgozni, és ráadásul Audival jársz.

Hallotta, hogy a férfi valamit csinál a gardróbban, miközben odavakkantotta:

– És?

Izzy megnyitotta a vízcsapot, és szappant ragadott.

– És hát… túl szép.

Elkezdte mosni az arcát. Szerelmes volt a férfi szappanjának illatába, a fürdőszobájának tiszta minimalizmusába, és még abba is, hogy a drága órája ott hevert a mosdószekrényen egy üveg kölni mellett. Úgy érezte, Blake veszi körül, és maga volt a tökéletesség. Éppen lehajolt, hogy vizet locsoljon az arcára, és lemossa a habot, amikor a férfi megjelent mögötte a tükörben.

– Az fura, ha valahogy bejön annak a gondolata, hogy kölcsönveszed a kocsimat? – A férfi szeme sarkába ráncok gyülekeztek, a szája ellágyult, amikor a tükörben találkozott a lány tekintetével.

– Ja, fura. – Megfordult, arcát szappanos hab borította. – Tudod, mennyire szeretném ellátni a bajodat, amikor fura vagy?

Ettől ragyogó mosolyra húzódott a szája, és megrázta a fejét.

– Nem beszéltük már meg azt a kifejezést, hogy „ellátja a baját”?

Izzy visszavigyorgott rá, és végigsimított a nyakkendőjén és az alatta lévő kemény mellkason.

– Bocsánat! Azt akartam mondani: tudod, milyen döngetnivaló vagy, amikor bírod a búrámat?

– Bírom a búrádat. – Blake nagy kezét Izzyére tette, a szegycsontjához szorítva azt. – Mi lenne, ha elvinnél a munkába, aztán elvinnéd a kocsit a lakásodhoz?

Izzy meg tudott volna halni a boldogságtól, amikor Blake így állt ott, és nem próbálta titkolni, hogy újra látni akarja őt.

– Azt hiszem, ez így oké, de csak akkor, ha megígéred, hogy nem leszel mérges, ha túl gyorsan vezetek.

– Ezt nem tudom megígérni – nevetett fel a férfi, a mellkasának mélyéről jövő dörmögő kuncogással.

– Nos, akkor én sem…

– Az isten szerelmére, Iz, öblítsd le a szappant – vágott közbe a férfi, és még jobban nevetett, miközben kezét a lány vállára tette, és megfordította. – Mielőtt még hab kerül a szemedbe.

Izzy is felnevetett, amikor meglátta a bizonytalanul csüngő nagy habpacákat, amelyek készültek lecsöppenni az arcáról. A kuncogása azonban a torkán akadt, amikor a szemét a férfiéra emelte. Valami izgalmas melegség lebegett közöttük.

– Megyek, elintézem a srácokat, mielőtt elvonod a figyelmemet, és elkések miattad – mondta, és megcsókolta a lány feje búbját. – Gondolod, hogy húsz perc múlva indulásra kész leszel?

– Aha – bólintott, és újra megnyitotta a vízcsapot.

– Meg akarsz állni útközben egy PSL-re, Amy?

– Tudod, hogy igen, Mellkas.

7:45

Blake: Otthon vagy?

Izzy: Aha. Most értem ide.

Blake: És a kocsim...?

Izzy: Totálkáros.

Blake: Köszönöm, hogy ilyen szépen vigyáztál rá.

Izzy: Komolyan a megszállottja lettem. Örökké csak vezetni akarom.

Blake: Megteheted.

Izzy: Attól félek, hogy véletlenül GTA-t{8} követek el, és eltűnök a környékről, ha még több időt töltök a pasival.

Blake: A PASIVAL?

Izzy: Az a kocsi egy elegáns, gyors, szexi állat, TUTIRA egy csávó.

Blake: Egyetértek, hogy nem értünk egyet.

Izzy: Amúgy hogy megy a munka?

Blake: Jól. Azt hiszem, lehet, hogy hiányzol (vagy kell egy kis savlekötő).

Izzy: Nem lehet, hogy hiányzom, ÉS kell egy savlekötő?

Blake: Hiányzol, és kell egy savlekötő.

Izzy: Hozhatok neked egyet.

Blake: GTA-kísértés nélkül?

Izzy: Hmmm...

Blake: Csak 30 perc telt el azóta, hogy kitettél. Azt mondom, várjunk a savlekötő-szállítással.

Izzy: Szólj, ha meggondolnád magad!

Blake: Úgy lesz. Pár perc múlva megbeszélésem lesz, úgyhogy mennem kéne.

Izzy: Azt hiszem, hiányozni fogsz. Vagy kell egy savlekötő.

Blake: Nem „hiszed”, Iz, hanem TUDOD. Most próbáld meg újra az egészet egyben!

Izzy: Tudom, hogy hiányozni fogsz, Phillips.

Blake: Dettó, Shay.

11:15

Izzy: Átjöhetnél ebédre. Csinálok neked valamit a hűtőmben lévő ketchupból, szójaszószból és amerikai sajtból, ha kedves vagy hozzám.

Blake: Bakker, csajszi, te aztán tudod, hogyan kell elcsábítani egy pasit!

Izzy: Ugye? És most éppen a nagymamám otthonkáját viselem, szóval még szexi is leszek főzés közben.

Blake: ANNYIRA csábító, de nincs kocsim, emlékszel?

Izzy: Elmehetek érted...

Blake: Negyed kettőkor megbeszélésem van, úgyhogy nem fér bele.

Izzy: Mi lenne, ha RENDES ételt készítenék neked, és RENDES ruhát viselnék? Akkor érdekelne a dolog?

Blake: Bébi, viselhetnél akármit, baszki, és bármilyen kaját tálalhatnál, engem habzó szájjal érdekelne...

Izzy: Úú, megint „bébi” vagyok! Kimondanád MOST?

Blake: NEM.

Izzy: Léciléciléci!

Blake: Mit kapok, ha kimondom?

Izzy: A számat a te...

Blake: ...a mimre?? Az én MIMRE, SHAY????

Izzy: Mondd ki, és megmondom!

Blake: SÓHAJ. Khm. „Eltévedtél, bébi?”

Izzy: Atyaéééééééég! {legyezgeti magát} Vonszold ide a segged, Mellkas!

Blake: Nincs kocsi, és megbeszélés egykor, emlékszel?

Izzy: Igen, tényleg {letörli az izzadságcseppeket a felső ajkáról}. Figyelj, ne értsd félre, Phillips, de alig várom, hogy találkozzunk 5-kor. Szó szerint számolom az órákat, amíg érted mehetek. Furcsa, nem?

Blake: Teljesen bizarr, de én is PONTOSAN ugyanígy érzek. Azt hiszem, talán romlott húst ettünk, vagy ilyesmi.

Izzy: Biztosan. Ez az egész vagy szerelem, vagy romlott hús.

Blake: Hát, akkor – romlott húsollak.

Izzy: Én is romlott húsollak.

11:45

Blake megnyomta a csengőt, és várt. És csak várt. Tudta, hogy a lány otthon van, mert a kocsija kint parkolt a ház előtt, de nem nyitott ajtót.

Blake: Mit csinálsz?

Izzy: Állásjelentkezéseket.

Blake: Nem mész ajtót nyitni?

Izzy: Ez te vagy??

Blake: Bizony.

Az ajtó kinyílt, és ott állt a lány, aki szemöldökráncolva nézett rá.

– Mit keresel itt?

Felegyenesedett az ajtófélfához támaszkodásból, és átnyújtotta a margarétacsokrot.

– A 13:15-ös megbeszélésemet lemondták, ezért úgy döntöttem, kiveszem a délutánt. A pizza már úton van.

– Kivel volt a megbeszélés? – hunyorgott továbbra is a férfira.

– Braddel – felelte.

– Miért mondta le?

– Nem ő mondta le – válaszolta, és figyelte, ahogy Izzy szeme végigvándorol az arcán. – Hanem én.

– Te mondtad le a megbeszélést. – Az arca ekkor átalakult, a zavarodottságból valóságos ragyogássá változott. Ráncolta az orrát, kék szeme hunyorgott, és az ajka hatalmas vigyorra húzódott.

– Vonszold be ide a segged, Mellkas! – Izzy elvette a virágokat, és bement. Blake követte. – Hozok egy vázát ezeknek – mondta, és a konyha felé indult. – Rögtön jövök. – Blake elindult utána, de a lány megállt, és kinyújtotta a kezét. – Bekapcsolhatod a tévét, vagy valami. Mindjárt jövök.

– Oo-ké – felelte Blake, és figyelte, ahogy a lány eltűnik a másik helyiségben. Egy percig a nappaliban járkált, és megsimogatta Éjurat, de nem tudta figyelmen kívül hagyni a konyhából jövő zajokat. Úgy hangzott, mintha egy egeret kergetne, vagy ilyesmi, mintha futkorászna, nekimenne a falnak, és felborítana dolgokat.

Halkan megközelítette az ajtót, és akkor megint előjött az az érzés a mellkasában, a szorítás, csakhogy ez most durvább volt, mint valaha. Valósággal könnyeket csalt a szemébe, ahogy nézte, hogy Izzy megpróbál elrejteni… mindent.

– Iz – szólalt meg, mire a lány megdermedt.

– Ez… Khm… Ez csak… – Körülnézett a konyhában, és láthatóan próbált valami logikus magyarázatot megfogalmazni. – Egyfajta takarítási kísérlet…

– Ezt mind megszerezted? – kérdezte. Nem akart ennyire nyersnek hangzani. Izzy úgy nézett rá, mintha nem akarná beismerni, de úgy is, mint aki tudja, hogy a férfi látja a választ.

– Nem hiszem, hogy bármi közöd lenne hozzá.

– Miért? – Elindult felé, a lány hátrált egy lépést, de ő nem állt meg, amíg Izzy háta a pultnak nem szegeződött, és a teste a férfiéhoz nyomódott. – Te konkrétan bemásztál a kukába?

Izzy az alsó ajkát rágta, és vállat vont.

Blake a hüvelyk- és mutatóujja közé fogta az állát, felemelte a lány tekintetét, és imádott minden egyes kifejezést, amely átfutott az arcán.

– Ez az az üveg bor? És az a pizzásdoboz?

Néhány dolgot, amit előző nap hozott neki – a bort, a nagy doboz fagylaltot, a virágokat – nyilvánvalóan a kukából mentette ki. A virágok hervadtak és tépettek voltak, és petyhüdten lógtak ki a vázából, ahová betette őket. A borosüveg a mosogatóban állt, a címkéje leázott, mert láthatóan lemosta; a sötét üvegen még mindig volt egy szappanbuborék. Az üres jégkrémes doboz, az üres pizzásdoboz – ott száradt a pulton, lesikálva.

Izzy sóhajtott, és szégyenkezve forgatta a szemét.

– Csak szerettem volna megmenteni őket, oké? Kidobtam a gusztustalanságokat, de…

Az a szorító érzés – basszus, ebbe bele fog halni. Szinte megbénult az erejétől, ahogy nézte álmai nőjét, az ajándékaival körülvéve, amiket azért bányászott ki egy kukából, mert meg akarta menteni őket. Isten segítsen!

– Isabella Clarence, annyira szeretlek, hogy a lélegzetem is eláll. Kérlek, soha ne változz meg, oké?

A lány szája a legédesebb mosolyra görbült.

– Nem fogok, ha te sem, Blakely… A francba, nem is tudom a második nevedet. Mi a második keresztneved?

– Clarence. – Lenézett Izzy arcára, aki rámosolygott, és megpróbálta megszámolni a szeplők együttállását az orrán. Egy. Kettő. Három. Négy…

– Menj már – kamuzol!

A férfi nevetett, még mindig ugyanolyan döbbenten, mint amikor először látta, és tudta, hogy soha nem fog betelni a lány arcának vad elevenségével. Izzy csak bámult rá, szép szája tátva maradt.

– Esküszöm – mondta a férfi.

Izzy gyorsan pislogott, aztán megrázta a fejét, majd kezét a férfi nyakkendője köré kulcsolta, és megrángatta.

– Ez – messze – a legmegdöbbentőbb dolog, amit valaha hallottam. Hiszel a sorsban, Mr. Mellkas?

Blake végigsimított a hüvelykujjával a lány arcának puha bőrén – öt, hat, hét –, és kimondta a teljes igazságot, amit a lelke legmélyén érzett.

– Nem hittem, amíg nem találkoztam veled, Starbucksos Amy.

Epilógus

– Nem vagyok hajlandó. Nem teszem meg, bármit is mondasz.

– Gyerünk már, Iz – mondta Blake, és letérdelt előtte. – Csak mondj igent!

– Inkább a halál – mondta a lány, és elfordította a fejét. Nem tudott ránézni, amikor ilyen gyönyörű volt, és azt a reménykedő pillantást vetette rá, amit szinte lehetetlen volt visszautasítani. – És valószínűleg bele is halok, ha megteszem.

– Nem hagyom, hogy meghalj. – Blake az órájára pillantott. – Kéééééérlek! – mondta aztán.

Izzy megforgatta a szemét, és megrázta a fejét.

– Miért is adtam meg neked Josh számát?

– Mert te egész éjjel szexelni akartál, és szükséged volt rá, hogy megetesse Éjurat, ha jól emlékszem. – Blake felállt onnan, ahol eddig a kanapé mellett guggolt, és kinyújtotta a kezét. – Kelj fel, és gyere velem!

– Mondtam már neked, hogy jól festesz bokszeralsóban? – kérdezte, és hagyta, hogy a férfi talpra segítse.

– Százszor is, de hízelgéssel nem fogod megúszni. Gyere, zuhanyozz velem, aztán menjünk, rúgjunk szét pár segget!

– Hogy lehet, hogy valaki, aki ilyen okos, ennyire nem képes tanulni? – motyogta magában Izzy, miközben Blake a fürdőszoba felé vezette. Néhány hónapja költözött hozzá, ami az átlagembereknek valószínűleg túl korai lett volna, de nekik tökéletes. Minden csodálatos volt attól a naptól kezdve, hogy beakasztotta a targetes ruháit a szekrénybe a férfi GQ öltönyei mellé, és soha többé nem nézett vissza. Remek HR-es állása volt a Google-nál, Blake-et pedig előléptették ügyvezető alelnökké az Ellisnél. Az irodaházaik nem voltak olyan messze egymástól, így hétfőnként általában még mindig találkoztak a Caniglia’s büfékocsijánál pizzára és calzonéra.

Őszintén szólva, a legnagyobb kihívást eddig a macskák jelentették számukra.

Éjúr nem kedvelte Blake egyik macskáját sem, és szegény Goodyear az első hetet rettegésben töltötte a szék alá bújva, amikor Izzy és a szőrgombóca odaköltöztek. A múlt hónaptól kezdve a macskák végre koegzisztenciában éltek – lényegében azért, mert Éjúr sosem hagyta el a hálószobát, így a béke úgyszólván helyreállt.

Josh beköltözött a lány régi lakásába, és fel volt dobva, hogy van egy emeleti és egy földszinti lakása, mint egy igazi górénak. A költözés óta Izzy nem beszélt vele olyan gyakran, de Blake-kel mindketten szoktak vele SMS-ezni. Innen a Plakátseggfej Kihívás, amit Izzy barátja a jelek szerint túl gyenge volt visszautasítani.

– Az unokatesód idióta haverjai összevissza hablatyolnak, Iz, és azt állítják, hogy a győzelmünket megbundázták, mert jó vagyok fekvőtámaszban, vagy valami hasonló baromság. Joshnak tisztára kell mosnia a nevét a kocka csapata előtt, nekünk pedig be kell bizonyítanunk, hogy bármilyen kihívásban le tudjuk őket győzni.

– De nem tudjuk – mondta Izzy, és amikor Blake megállt a fürdőszobaajtó mellett, Izzy felemelte a karját, hogy levehesse a pólóját. – Az a játék képtelenség és veszélyes.

– Shay. – A férfi rámosolygott, egy olyan édesen türelmes vigyorral, és levette a felsőjét, mintha ő lenne a gondozója. – Már nyertünk korábban is, és most is nyerhetünk.

– Kétséges – felelte, de aztán ő következett a pólóeltávolításban. Felhúzta a Chiefs-pólót, hagyva, hogy a szeme és az ujjbegyei kiélvezzék a mellkasi kitárulkozást. Amint lekerült a póló, elvigyorodott, és azt mondta: – Habár… jelenleg úgy érzem, mintha nyerésre állnék.

– Én is. És az az este, amikor megnyertük a Plakátseggfejt, Iz? – A férfi magához húzta, nagy kezével körülfogta a hátsóját, és magához szorította. – Nem a játék volt a győzelem, hanem a csók.

A lány elmosolyodott, felidézve az emlékeket.

– Az lett volna az egyetlen, csak azért, hogy megtudjuk, milyen.

A férfi olyan hangot adott ki, amely kigúnyolta a bolondságukat.

– Ez volt a kapudrog.

– Azt mondod, hogy a csókomtól függővé váltál?

A férfi felemelte a kezét, és kisimította Izzy haját az arcából.

– Szivi, abban a pillanatban függő lettem, amikor a Starbucksban letapiztál, harmadik mellbimbó után kutatva, abban a maszatos szemüvegben.

Izzy felnevetett, de ugyanezt érezte.

Blake-hez tartozott attól a pillanattól kezdve, hogy ellopott egy PSL-t, és véletlenül Amy lett belőle.

{1} A Pumpkin Spice Latte rövidítése (A szerk.)

{2} A Michael Douglas nevével fémjelzett, 1987-es thrillerben a házi kedvencként tartott nyúl elpusztítása azt szimbolizálja, hogy Glenn Close zaklató, pszichopata karaktere bármeddig hajlandó elmenni. (A szerk.)

{3} Könyvkereskedés Omahában (A szerk.)

{4} „Bevillázás”: Az USA-ban elterjedt csínytevési forma, amikor a tréfa elkövetői többcsomagnyi műanyag villát dugdosnak kiszemelt áldozatuk előkertjébe. (A szerk.)

{5} Federal Communications Commission, azaz Szövetségi Kommunikációs Bizottság az Egyesült Államok szövetségi kormányának független ügynöksége, amely szabályozza a rádión, televízión, vezetéken, műholdon és kábelen keresztül történő kommunikációt az Egyesült Államokban. (A szerk.)

{6} 2004-ben készült amerikai vígjáték. Eredeti címe: Napoleon Dynamite. (A szerk.)

{7} Meséltél a múltadról, és azt hitted, a jövőd én vagyok (Taylor Swift: All Too Well).

{8} A Grand Theft Auto egy nyílt világú akció-kaland videójáték-sorozat. (A szerk.)

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Epilógus