A szőlő boszorkánya - The Vine Witch

I összesen A szőlő boszorkánya

Luanne G. Smith

Könyvmolyképző (2022 szept)

Címke: fantasy, romantikus, paranormális, regény, démon, mágia

fantasyttt romantikusttt paranormálisttt regényttt démonttt mágiattt

Sose átkozz meg boszorkányt!

A Château Renard szőlőültetvény évszázadokon át a szőlő boszorkányainak tehetségétől függött, akiknek bűbája létrehozta a völgy világhírű borát.

Ám miután átkot szórtak rá, sorcière Elena Boureanu elvesztette képességét. Most, hogy megtörte az átkot, ami egy mocsár sekély vizébe kényszerítette, és legyengítette varázserejét, Elena küszködik, hogy visszatérjen korábbi életébe. Időközben azonban öröksége – a szőlészet – egy jóképű idegen tulajdonába került.

Jean-Paul Martel csak és kizárólag a tudományra esküszik. Elutasítja a babonát, és távol áll tőle a helybeliek hite a boszorkányokban. Elena viszont járatos a bűbájban, és tudja, hogy a szőlészet hemzseg a rontástól. Hogy maradhasson, és meggyógyítsa a szőlőültetvényt, titkolnia kell valódi kilétét és a bosszúszomjas terveit is az ellen a személy ellen, aki ellopott hét évet az életéből. Nem nyugszik, amíg szembe nem száll a gonosz erőkkel, amik őt, Jean-Pault és a szőlőboszorkányok ősi örökségét fenyegetik Chanceux Valley dimbes-dombos vidékén.

Hagyd, hogy elvarázsoljon!

L U A N N E   G .   S M I T H

1. fejezet

A szeme épp csak kibukkant a vízvonal felett, miközben egy éjjeli lepke vergődött a szájában. Pislogott, és a nyelve mögé kényszerítette a szárnyakat. Különös viszolygás töltötte el. A furcsa érzés átszivárgott varangyagyán, és arra a következtetésre jutott, hogy a jövőben kerüli a szöszös sárgaszárnyúakat.

Higgadtan a sekély, iszapos vízbe ugrott, hogy befészkelje magát a nádszálak közé. Teste magába szívta a megkésett őszi nap sugarait, amik átszűrődtek a félig csupasz fák között, és elernyesztette szemhéját. De a nap energiájától újra feltámadt az étvágya. Elülső lábával megtörölte a száját, és átfutott az agyán, hogy az iszapos parton csigákra vadásszon, ám ekkor újabb furcsaság vonta magára a figyelmét. A színek és formák intenzívebbé váltak, és nem csak a fény évszaki adottsága miatt. Közel a víz felszínéhez egy rózsaszín kopoltyús ezüstös hal egy rovart majszolt. Neonzöld villanásként szitakötő cikázott át a tavon.

Varangyagya a rovar smaragzöld színére fókuszált, és szorosan őrizte agykérgében, mint valami amulettet – még akkor is, amikor orrát hirtelen a nyálkás hal és a rothadó mocsár bűze árasztotta el. Hogy nem érezte eddig a sekély víz poshadt, undorító szagát? A sár dermesztő hidege tüskeként hatolt át elszarusodott bőrén arra ösztökélve őt, hogy kihátráljon a bűzös vízből.

A bőr. Eljött a vedlés ideje.

A remegés önkéntelenül tört rá, ahogy hetente egyszer mindig, amióta csak varangyemlékezettel bír. A teste rángatózott az irányíthatatlan kényszer hatása alatt, miközben bőre külső rétege megnyúlt és felemelkedett, majd lehámlott a lábáról, hátáról és a lágy hasi részről. Elülső lábával csavarta-cibálta, majd a fején át lehúzta magáról a levedlett bőrt, mint valami asszony a hálóingét. Aztán a szájába gyűrte a bőrköteget, és elkezdte nyelni. Igen, nem szabad elfeledkeznie erről, bár az ok már kiröppent varangyagyából.

Sebesen pislogott, miközben a bőr egyre lejjebb és lejjebb csúszott a nyelőcsövén, de egyszer csak furcsa érzés támadt benne, és félúton megállt a nyelésben. Felfordult a gyomra, kavargott, ő pedig kiköpte a bőrt a szájából. Előregörnyedt hátába fájdalom nyilallt, mintha karmok téptek volna a húsába. A pániktól életbe léptek az ösztönei. Ugorj! Vissza a vízbe, mielőtt Vén Róka még egy lábujjadat leharapja! De ekkor a másik elméje, ami gyémántként biztonságba rejtve a tudata legmélyén hevert, feléledt. Az intelligencia rejtőző szikrája a remény jelét látta a fájdalomban. Foggal-körömmel kapaszkodott bele még akkor is, amikor a gerince mentén kettéhasadt, és a kíntól szinte kettéroppant.

Szétterpesztett lábujjak vájtak a sárba, a négy lábujjperc ötté alakult, és ízületről ízületre nyúlt. Emberi arc préselődött a foltos bőr alatt, a nyomástól a varangyszerű orrlyukak és a száj elhasadt és lehámlott. Az átváltozás felgyorsult. Has, váll és kar nőtt. A háton barna haj kígyózott le síkosan a születésszerű nyákos anyagtól. Levegő után kapkodott, ami elárasztotta a tüdejét, majd újjászületve kinyitotta a szemét a világra.

Még mindig a sárban kucorogva az ujjait mozgatta, próbálgatta őket, aztán a szent kéztartásba bátorkodott simítani őket, mintha csak magának a Tudásnak az arcára simítaná őket. Melegség árasztotta el. Magára eszmélt. Az átok kötelékei meglazultak.

Elena.

A név villámsebesen cikázott be az agyába, mint valami káprázat. Aztán emlékek követték.

Ő Elena, a Mindenek Tudójának tanítványa és Chanceaux Valley lánya. És szabad.

Ahogy teste feléledt a kábulatból, sáros kezek siklottak végig mellén, bordáin, hasán, meggyőződve arról, hogy minden rendben – majd hirtelen meleg bőr helyett tó-hideget tapintott. Lélegzet-visszafojtva lepillantott, és torkára fagyott a sikoly. Hatalmas, foltos, úszóhártyás lábak tapadtak hozzá rémisztő makacssággal. Csépelt, rúgkapált, de groteszk módon a testéhez ragadtak.

– Milyen démoni varázslat ez?! – kiáltotta.

Miután a pánikkal nem ért el sikert, mély lélegzetet vett, és hagyta, hogy elméje elidőzzön a problémán, ahogy régen is.

A bőrön át kiválasztódó erős mérgek idővel szétmállasztották az átkot. Talán csak egy utolsó löketre van szüksége, hogy teljesen végbemenjen az átváltozás. Visszafojtotta undorát, felvette a kiköpött varangybőrt, és a nyelve mögé szorította. A mérgező üledéknek rothadó nád- és keserű fűíze volt, de miközben a nap fénykoszorúként ragyogott előtte, a méreg pedig a vérében táncolt, hálát adott a Mindenek Tudójának, hogy megtanította a mágia mesterségére.

Egy utolsó gyötrelmes pillanatot követően az átváltozás teljesen végbement. A hosszú lábak gyengén bár, de elszántan tartották, amikor felállt, és a nappali csillagok felé fordította az arcát, hogy kiszámítsa a hazavezető utat. Meztelenül, de többé már nem kiszolgáltatva a meleget adó nap szeszélyének, kisétált a mocsárból, miközben a bosszú izzóan lüktetett a mellkasában.

2. fejezet

Elena visszacsúsztatta a gyatra cipőt a jobb lábára, és megesküdött rá, hogy a legelső útját keresztező róka bundaként végzi. Soha nem lesz képes visszanöveszteni hiányzó lábujját, bármennyi főzetet is kever ki. Még Grand-Mère se tudta volna véghezvinni ezt a varázslatot fénykorában. Bárcsak lenne egy kis orbáncfüve vagy málnalevele, hogy balzsamot készítsen a hólyagokra, amik az idegen cipőben legyalogolt sok mérföld után nőttek a lábára. Ó, bárcsak megint a kamrában lehetne a tinktúrás üvegcséivel, a porokat tartalmazó tégelyeivel, a madzagról lógó száradó füvek és virágok között! Feltételezte, hogy mindaz már a múlté. Elölről kell kezdenie. A gondolat kimerítette.

A varázsereje elsorvadt, ebben biztos volt. Sokkal nehezebben tudta manipulálni a kecskepásztor látását, mint ahogy kellett volna. Csak egy csipetnyi szétmorzsolt cikóriamagra volt szükség, amit gyorsan az arcába fúj, hogy elhomályosítsa az emlékezetét és kiessen belőle az erdőből kibukkanó meztelen nő képe, de a művelet után remegett és elbizonytalanodott. És bár talált egy fél sajtot az egyik zsebben, azon tűnődött, nem lett volna-e bölcsebb várnia, amíg megfelelőbb öltözetű emberrel találkozik. Megbánta elhamarkodott lépését, mivel a lopott kabátból áradt a trágyaszag, és alsónemű nélkül – néhány dolgot jobb az út mentén hagyni –, a kecskepásztorlány gyapjúszoknyája kidörzsölte érzékeny új bőrét. De már nem sok volt hazáig, és bármilyen szenvedést eltűrt volna, csakhogy átsétálhasson Château Renard főkapuján, hogy üdvözölje Grand-Mère gyógyító keze.

Ha jól számította ki a hold állását, akkor csak nemrég köszöntött be a november, a zúzmarás hónap. És négy nap telt el azóta, hogy megtört az átok. De milyen évet írnak? Egy évig volt távol? Kettőig? Egy teljes évtizedig biztosan nem. Bár mágikus ereje gyengén lüktetett csak az ereiben, nem érezte, hogy az idő súlya alatt görnyedne a gerince. Haját nem csíkozták ősz hajszálak, lába karcsú volt és elég erős a futáshoz, a fogai pedig nem kínozták. Ha jól számolja az eltelt időt, akkor neki még életben kell lennie. Hálát adott a Mindenek Tudójának, amiért engedte, hogy megtörje az átkot, mielőtt a kegyes halál az ölébe vonta volna őt.

A bosszú reménye új erőt öntött a lábába. Megtöltötte zsebeit az útjába akadó száraz galagonyabogyókkal, összetöpörödött maggumókkal és nedves mohával. Aztán egy csipetnyi összeaszott vérehulló fecskefű levél, néhány fagyálló virágfej, fűzfakéreg… Tudta, hogyan őrölje és keverje össze őket gyógyító porrá.

Arra is emlékezett, miközben egy száraz gyűszűvirág magjait szagolgatta, hogy halált hozó keverékek is léteznek. Főzetek, amiktől egy férfi összerogy, miközben a szíve széthasad a mellkasában. Akkor is érezte már a gyilkos ösztönt, amikor magához tért az átokból, de most, ahogy ujjbegyei a hozzávalókat cirógatták, a bosszútól szinte zubogott a vére.

Elméjét átitatta a méreg gondolata. Lehajolt, hogy letörjön egy rojtos szélű gombát egy rothadó fatörzsről, ám ekkor égő szőlőindák szaga kígyózott felé a levegőben. Komor gondolatai ellenére felemelte a fejét, és elmosolyodott. Megcsapta az otthon illata.

Rohant a kényelmetlen cipőben, amíg a domb tetejére ért. Ott a fák ritkulni kezdtek, kitárult felette az ég, az alatta fekvő völgyben pedig felbukkantak Château Renard dombjai. Messziről úgy tűnt, minden rendben a szőlészetben. Ettől bátorságra kapott, hogy megközelítse.

A domb felénél a takaros sorokból megfeketedett szőlőindák köszöntötték – öregek és görbék voltak, mint Grand-Mère hozzáértő kezei. Elkezdődött a téli metszés. Három férfi dolgozott a talicskájával, füst szállt fel az üszkös tartályokból, ahol a lenyesett venyigék égtek. A tápanyagban gazdag hamut a talajra fogják majd szórni, hogy a gyökereket táplálják télen az élet és halál nagy körforgásában.

Sétált a szőlősorok között, ujjai végigsimították a frissen metszett, megfásodott kacsok szélét, amik durva erezetei ismerősként köszöntötték.

– Megmelegedhetek a tüzénél? – kérdezte az első útjába akadó munkástól, egy frissen borotválkozott férfitól, aki drótkeretes szemüveget és szürke, lapos gyapjúsapkát viselt.

A férfi összerezzent, mintha Elena a füstből lépett volna elő.

– Órák óta úton vagyok. Jéggé fagytak az ujjaim.

Fázott, de sokkal fontosabb volt a melegnél, hogy információt gyűjtsön, mielőtt bemerészkedik a házba.

– Honnan jön?

Elena a parázsló tűz fölé tartotta a kezét. Nem ismerte fel a férfit, aki merően bámulta, és a többieket sem, akik a nyakukat nyújtogatták, hogy jobban lássák.

Hol van Antonio? Margaretta? Egyik arcot sem ismerte.

– Még mindig Ariella Gardin Château Renard úrnője? – kérdezte.

– Itt él, igen – felelte a férfi. Nem is sejtette, Elena mennyire megkönnyebbült a válaszától. – Viszont, ha munkát keres, tavaszig nem veszünk fel senkit.

A férfi tudatlansága szinte bájosnak hatott, bár jelenlegi megjelenését tekintve nem hibáztathatta az előítéletért.

Felnézett a felhőkre, és rácsatlakozott a megérzésére.

– Szerencsés, ha van egy órája, mielőtt elkezdene hullani a hó. Szítsa fel a tüzet, hogy ne aludjon ki!

A férfi kínos csendben pislogott rá, miközben Elena még egyszer utoljára összedörzsölte a kezét az izzó szén felett. Megrántotta a kabátját, majd a ház felé indult. Egy teljes perc telt el, mielőtt feltámadt mögötte a férfiak suttogása a sorcière [1]-ről, amit aztán a sécateur [2] csattogása kísért.

Elena a grandiózus öreg házra szegezte a tekintetét, és érezte, hogy végigfut rajta a hideg. A hat hálószobás, impozáns méretű, de kastélynak azért nem nevezhető házon az idő otthagyta a nyomát. Az ajtó feletti tetőről hiányzott három cserép, és az elülső ablak mellett jelentős repedés húzódott a kőfalban. A házak persze süllyednek és megdőlnek, de vajon mennyi idő kell hozzá?

Senki se válaszolt a kopogására, így lenyomta a kilincset, de az ellenállt, mintha csak idegen lenne. Több idő kell, hogy újra otthon érezze magát, futott át Elena agyán, majd átvágott a sövénykerítésen, hogy a konyhánál próbálkozzon.

Bekémlelt a hátsó ablakon, és a konyhapult mellett megpillantott egy magas nyakú fekete ruhát viselő idős asszonyt. Hosszú haját oldalt feltűzve viselte, és ezüstös tincsek hullámoztak le elegáns nyaka mellett. Az asszony tétovázott, egy bögre lisztet tartott bizonytalanul a kezében, majd megrázta a fejét, és egy porcelán keverőtálba öntötte.

Elena szeméből könnyek szöktek elő Grand-Mère láttán, de gyorsan letörölte a ruhaujjával, és bekopogott az ajtón.

– Tedd a tojást a lépcsőre, Adela! – mondta az idős asszony anélkül, hogy felpillantott volna. – A pénz a muskátlicserép alatt van.

Elena tétován résnyire nyitotta az ajtót.

– Sohase bátorítottad telelésre a muskátlit. Azt mondtad, túl sok vesződség.

Ariella Gardin, Chanceaux Valley legrégibb és legnevesebb szőlészetének a nagyasszonya ijedten fordult hátra egy tejeskancsóval a kezében.

– Ki van itt?

Elena kisöpörte a haját az arcából, és közelebb lépett.

– Én.

A kancsó apró darabokra tört a csempén, a tej végigfröccsent a terrakotta padlón, és a cipőjük átnedvesedett.

Grand-Mère hunyorogva meredt rá, mintha valami látomás lenne.

– Ez nem lehet!

Kikerülte a tejtócsát, és megragadta Elena kezét. A tenyerén húzódó vonalakat tanulmányozta, magába szívta hajának illatát, majd hüvelykujját az ujjaihoz dörzsölte Elena feje felett, hogy ellenőrizze, nem varázslat-e mindez. Elena örömmel vetette alá magát a fürkészésnek.

– Tényleg te vagy az! – Az idős asszony a szent kéztartásba igazította ujjait, hogy hálát adjon a Mindenek Tudójának, majd ölelésébe vonta Elenát. – Tudtam, hogy egyszer visszatérsz.

– Honnan tudtad, amikor én magam se voltam biztos benne?

A mentora beljebb intette, majd becsukta az ajtót.

– A Mindenek Tudója mindig is kedvelt téged.

Elenának megvolt a véleménye róla, milyen baljós árnyék vetődhetett rá születésekor, de inkább megtartotta magának.

Olyan hosszú idő telt el azóta, hogy itt járt ebben a konyhában. Furcsa érzés árasztotta el, mintha csak idegen lenne. Az ismerős illatokkal keveredő szokatlan szagoknak tudta be a dolgot. Halványan kivehető férfipomádé, csizmakenőcs terpentinje és enyhén dohos bőrkötésű könyvek szaga húzódott meg az otthont idéző kenyér, sajt és Grand-Mère levendulaszappanának illata alatt.

Számított ugyan arra, hogy változtak a dolgok, de mindez csak megerősítette kényelmetlen érzését afelől, hogy több idő telt el, mint gondolta.

Az idős asszony az arcához szorította a kezét, és kétségbeesetten meredt a padlón szétfolyt trutymóra. Rongy után nyúlt, majd letérdelt, hogy feltörölje a tejet és a törött porcelánszilánkokat. Mielőtt Elena hangot adhatott volna tiltakozásának, az idős asszony már meg is vágta az ujját az első éles szilánkkal.

– Majd én – mondta Elena, és ő is letérdelt. – Megijesztettelek. Előre kellett volna küldenem egy gerlét, hogy értesítselek az érkezésemről.

– Csak az öregség. Ügyetlenné tesz. – Grand-Mère odanyújtotta a konyharuhát. – Vigyázz! Tej és vér együtt rossz ómen.

Azon nyomban ismerős gyerekkori rigmus villant be Elena elméjébe.

– Sarat, selymet, vért és tejet párba ne állíts.

– Pórul jársz…

– Ha mégis…

– Az ördögnek utat engedsz – fejezte be az idős asszony a rigmust, majd a szájába vette véres ujjbegyét, és megszívta.

– Emlékszem a tanításaidra, Grand-Mère.

Az idős asszony rápillantott, majd kivette az ujját a szájából.

– Nem hittem, hogy megélem még, hogy valaki így szólítson.

Nem álltak ugyan vérrokonságban egymással, Elena mégis úgy érezte, a vér szövetségénél sokkal erősebb kötelék fűzi Grand-Mère-hez a szőlészet és a mágia miatt, amit a szőlőbirtokon végeztek. Mindketten lehajtották a fejüket, és a kiömlött tej felett összeérintették a homlokukat, ahogy Elena gyerekkorában tették.

– Reggel ébredéskor bizsergett a bal kezem – szólalt meg Grand-Mère. – Eszembe se jutott, hogy téged érezlek. Olyan hosszú idő telt el! Azt hittem, időjárás-változás lesz.

Elena a rongyba kapaszkodott, mintha csak bátorságot gyűjtene a kérdéshez.

– Mennyi idő?

Az idős asszony fejben számolt, miközben felállt, hogy a szemetesbe dobja az üvegszilánkokat.

– Mostanra már hét év.

Megfordult, és kihúzta magát, mint aki rossz hírre készül.

– Hol voltál mindez idő alatt?

Hét év!

Elena szíve nagyot dobbant a hírre. Nem gondolta, hogy hét telet töltött abban a bűzös tóban éjjeli lepkéket és meztelencsigákat majszolva a túléléshez.

– Átok alatt álltam. Csak most szabadultam alóla.

– Egész idő alatt? Azt hittem… talán újrakezdted valahol máshol.

– Véglegesnek szánták. – A szemöldöke összeugrott. – Csak valaki elmulasztotta tanulmányozni a mérget. Rosszul számolta ki a mérgező mirigyváladék ellenhatását. Ha hosszú időn át lenyelik…

– Végleges átok? – Grand-Mère a szívéhez kapta a kezét. – Jóságos ég, biztos vagy benne?!

Elena a mosogatóba dobta a nedves rongyot, majd leült a konyhaasztal mellé. Évek óta most először érezte biztonságban magát. Elmesélte a megpróbáltatásait, beleértve azt, hogy épp csak sikerült megőriznie az intelligencia apró szikráját, amely emlékeztette arra, hogy megegye a levedlett mérgező bőrt minden egyes alkalommal, és hogy ne öklendezze fel, bár az átok igyekezett kitörölni az összes emberi lényként megélt emlékét.

Miközben beszélt, Grand-Mère kenyérből, sajtból és borból álló egyszerű vacsorát készített elő neki.

– Varangy? – kérdezte Grand-Mère hitetlenkedve, miközben letette Elena elé a tányért. Leült vele szemben, és egyik kezét az arcára szorította. – Időtlen idők óta senki se hajtott végre ilyen átváltoztatást. Ki tenne ilyet?

– Bastien. Ki más?

– Bastien?! – Az idős asszonynak meglepetésében elnyílt a szája. – De úgy volt, hogy összeházasodtok! Úgy volt, hogy…

– Összevitatkoztunk. – Elena arca kipirult a szégyentől. – Miután az ujjamra húzta a gyűrűt, követelésekkel állt elő.

– Követelésekkel?

Elena a kezébe temette az arcát.

– Azt mondta, hogy a feleségeként kötelességem szolgálni őt. Hogy visszautasításnak semmi helye.

– A házasság mindig is kompromisszum. Gyakrabban a nőnek, ezt elismerem, de…

– Egyáltalán nem értett engem. Tudta, hogy szőlőboszorkány vagyok, hogy megvannak a saját kötelességeim, és hogy nem ugorhatok egyetlen füttyszavára. Végre-valahára tökélyig fejlesztettem az első szüretemet, ő pedig elvárta, hogy mindezt félredobjam, és az álmait szolgáljam. Az a töménytelen kapzsiság és becsvágy, ami belészorult! Hogy ismerhettem félre ennyire?!

Grand-Mère diplomatikusan megvonta a vállát.

– Mindig is nagy tervei voltak.

– Megmondtam neki, inkább leszek boldog vénkisasszony, mint boldogtalan feleség, és hozzávágtam a gyűrűt.

Grand-Mère feléje fordította a fülét, mintha nem hallotta volna jól.

– Felbontottad az eljegyzésedet?

– Nem maradt más választásom – felelte Elena, és a borospohár után nyúlt. Hét éve nem fogott poharat a kezében, és nem szagolt bele a Château Renard Pinot Noirjának selymes bukéjába. Megforgatta a bort a pohárban, majd az orrához emelte. Nagyobb szüksége volt a tisztító erejére, mint valaha. – Nem szereti, ha ellentmondanak neki, akkor se, ha téved. És nem bírja elviselni, ha bolondot csinálnak belőle. Főleg, ha egy nő teszi. Biztos vagyok benne, hogy fizetett egy gátlástalan szélhámosnak, hogy az megátkozzon, és így elhallgattasson. Ez történhetett. – Következtetése súlya megült rajta; hosszan fújta ki a levegőt. – Bárki is tette, orvul rám támadott a hazafelé vezető úton, pont mielőtt megérkeztem volna. Megálltam, hogy egy pillantást vessek az árnyvilágba, hogy lássam, mi van Bastiennel. Akkor támadt rám, amikor a pillanat töredékéig máshova fókuszáltam a látásomat. Drágán fizettem meg az elutasításért.

Az idős asszony a halántékát masszírozta, mintha hirtelen fejfájás tört volna rá.

– A Sarlatán klán egyik tagja lehetett. Általában a város északi részén tartózkodnak, de máshol is vállalnak megbízásokat. Kegyetlen népség, és sokkal fortélyosabbak, mint azt tartják róluk – tette hozzá a szemét dörzsölve, hogy enyhítse a fájdalmat. – És nem az a fajta ám, aki tanulmányozná, hogyan gyengülhet az átok ereje azáltal, ha valaki lenyeli a saját mérgező bőrét. Ami varangyoknál természetesen nem fordul elő.

Elena megborzongott, ahogy felidézte a torkán lecsúszó rücskös, mérgező bőrt. Belekortyolt a borba, hogy elűzze az emléket, de ha megkönnyebbülésre vágyott, csalódnia kellett. Nem érezte a Renard borokra jellemző ízeket: a rózsaszirmot és a pézsmás fűszereket. Mész- és gombaíze volt. Romlott lenne?

Hirtelen szörnyű gondolat ütött szöget a fejében, és még egyet kortyolt. Mi van, ha semmi baja a bornak? Mi van, ha az átok végérvényesen torzította a képességeit? Kétszeresen mért rá halálos csapást.

Szótlan kétségbeeséssel emelte a fény felé a poharat, hogy megvizsgálja a bor opálosságát. Küszködött, hogy szavakba öntse félelmét, amikor is kinyílt a hátsó ajtó, és belépett a napszámos, akinek a tüzénél korábban melegedett. Nedves léghuzat követte, a függönyök meglebbentek, és hópelyhek szálltak a konyha padlólapjára. A férfi becsukta az ajtót, nedves sapkáját a nadrágjába törölte, majd szögre akasztotta a falon. Váratlan megjelenésétől Elena fejéből kiszállt mind a savanyú bor gondolata, mind a növekvő aggodalma.

A napszámos megtorpant. Bocsánatot kért, amiért megzavarta őket, és közben inge aljával szárazra dörzsölgette a szemüvegét. Lopva Elenára pillantott a művelet közben. A boszorkánynak feltűntek a férfi finom arcvonásai: a gondterhelten összehúzódó szemöldök büszke íve, a szögletes arc és a határozottságról, önbizalomról árulkodó feszes áll.

Grand-Mère felpattant.

– Ő itt Elena Boureanu. Biztos vagyok benne, hogy már említettem a nevét. – Lázasan visszasietett a keverőtáljához, és folytatta a lisztkimérést. – Elena, ő Monsieur Jean-Paul Martel. Ő a…

– Igen, váltottunk pár szót a szőlőben. Gondolom, maga az új munkafelügyelő.

– Olyasmi. – A férfi feltette a szemüvegét, majd az orra alá szorította az öklét. Ez a csöppet sem tapintatos mozdulat arra utalt, hogy megcsapta az Elena kabátjából áradó kecsketrágya szaga. – Örvendek a szerencsémnek, Mademoiselle Boureanu – mondta kurtán, majd udvariasabb hangnemre váltott: – Hagyom, hogy szórakoztassa a vendégét, Ariella. Kérem, szóljon, amikor elkészült a vacsora!

Miután kiment, Elena nézte, ahogy Grand-Mère azon idegeskedik, hogy elfogyott a tej a jégszekrényből. A rossz bortól még a gondolatai is karcossá váltak.

– Olyannyira kell a jó munkaerő, hogy most már munkások vezetik a házat?

– Jean-Paul nem csak egy munkás. – Grand-Mère könyöke le-föl mozgott, ahogy a keksztésztát gyúrta. – Szeret pontban ötkor enni, mert úgy sötétedés előtt még egyszer ki tud menni, hogy körbejárja a birtokot.

– Miért nem árultad el neki, hogy ki vagyok?

Az idős asszony egy pillanatra abbahagyta a gyúrást, és kinézett a kavargó hópelyhekre, amit a szél az ablaküveghez csapdosott. A válla megereszkedett, a teste pedig elernyedt, mintha képtelen lenne tovább tartani őket.

– Mindent összekutyultam.

Felnézett az égre, mintha csak feloldozást várna, majd töredelmesen bevallotta, mi siklott félre az utóbbi időben. A szőlészet utóbbi öt éve csapnivaló volt. Vagy a szőlőszemek repedtek ki az égető szárazságban, vagy eső miatt késett a szüret, és a szőlőszemek penészedni kezdtek. Az utolsó szüretkor fekete foltok csúfították a szőlő héját, és a bornak égetett parafadugó-íze lett. Grand-Mère pedig semmit sem tehetett ellene, mert hanyatlásnak indult mind az elméje, mind a mágikus képessége.

Apróságokkal kezdődött minden. Holdtöltekor elfelejtett egy kis csontot keverni a talajhoz, majd elmulasztotta kiakasztani a szélharangokat a szőlő lombkoronája közé, hogy elűzze a metsző szelet, aztán amikor fagyossá vált a hideg levegő, rossz varázsigét suttogott a szőlő védelméért, így a szőlőtőkéknek egyedül kellett megbirkózniuk a hideggel. Grand-Mère elhessegette a szavakat, mintha az öregsége fájdalommal töltené el. Sértette a büszkeségét, hogy beismerje gyengeségét, de tudta, hogy a szőlészet megsínylette képességeinek hanyatlását. Az egymást követő rossz szüretek után visszaesett az eladás, az emberek pedig sugdosni kezdtek arról, hogy romlott a Château Renard borok minősége.

Hatalmas szégyen volt már az is egy olyan neves szőlőboszorkánynak, mint Madame Gardin, hogy nem sikerült megvédenie a szőlészetet, de még nagyobb csapást mért Château Renard-ra azzal, hogy elmulasztotta befizetni az adót. A természet elnéző és kijavít egy-egy hibát, a kormány viszont ragaszkodik a járandóságához. Château Renard, a völgy bortermelő ősi udvarházainak egyike, hirtelen ott állt három év adóelmaradással és üres kasszával.

– Azzal fenyegettek, hogy lefoglalják a birtokot – sóhajtott fel Grand-Mère. – Azt javasolták, hogy adjam el, és mentsem a menthetőt a Renard hírnevét illetően.

A hírek keserű ízt hagytak Elena szájában, akárcsak a bor. Nem értett semmit.

A borászat több mint kétszáz éve szállt egyik generációról a másikra. Jó hírét a sok éve fennálló kiválóságának, az áldottan gazdag termőhelynek és az odaadó szőlőboszorkányok állhatatos munkájának köszönhette.

– Ez csak valami félreértés lehet. Tévedés – közölte Elena, mert nem akaródzott elhinnie. – Grand-Père bőven tett félre pénzt arra, hogy egy-két szűkös évet átvészeljünk.

– Nem szívesen vallom be, mennyire rosszul kezeltem távollétedben a dolgokat. Azt hittem, még képességeim birtokában állok, de úgy tűnik, az agyam olyan száraz, mint valami fonnyadt, öreg alma.

– Biztos kaptál értesítést az adókról!

– Igen. És emlékszem is rá, hogy valamennyit be is fizettem. De a kimutatás szerint sohasem eleget. Messziről bűzlött az egész – csóválta a fejét. – Különösen, amikor Bastien is megjelent, és vételi ajánlatot tett a birtokra.

– Volt képe itt mutatkozni?! Azok után, amit tett? – Elenának majd kiserkent a vére, akkora erővel döfte ujjait a tenyerébe. – Meg akarta venni Château Renard-t?

– Az elmúlt években sorra vásárolta fel a tönkrement borászatokat a völgyben. Nem sok idő kellett hozzá, hogy itt is megjelenjen. Egyik kezében pénzt szorongatott, a másikban egy üveg bort. A saját borát – horkantott fel Grand-Mère. – Nem tartott sokáig a beszélgetés.

Elena a fejét ingatta. Annak a férfinak minden tette mohósághoz és áruláshoz vezetett. Megpróbálta megvenni az egyetlen helyet, ahol Elena szíve, vére és lelke a talajjal keveredett. A történet egyetlen reménysugara az volt, hogy nem sikerült megkaparintania Château Renard-t.

Vigasztalóan Grand-Mère válla köré fonta a karját.

– Még nincs késő. Most, hogy itthon vagyok, helyrehozunk mindent. Szerzünk pénzt.

– Nem, nem érted. Eladtam Château Renard-t.

– Eladtad? Az nem lehet! Kinek?

– Nekem – válaszolta Jean-Paul az ajtóból.

Kezében egy üveg bort és két plusz poharat tartott.

[1] Boszorkány.

[2] Metszőolló.

3. fejezet

Elena a szőlőtőkék között állt, a hó lágyan szállingózott a vállára. Az átkot követően valami természetellenes fagyosság költözött a bőre alá, és a legkevésbé se vágyott arra, hogy kint ácsorogjon a hidegben – de sehova máshova nem tudott menni. Az a férfi megvette a házat, ami az otthona volt. Még a régi, a birtok keleti felére néző hálószobáját is kisajátította magának. A fenti ablakokban lámpafény világított, gúnyt űzve a lopott, ocsmány szagot árasztó ruháiban didergő Elenából, akinek nem volt hova mennie. Egyetlen hely se létezett, amit az otthonának nevezhetett.

Milyen ügyesen kifundálta! Megengedte, hogy Grand-Mère a házban maradjon, miután kifizette az adósságait. Milyen ravasz! Elintézte, hogy minden az ő tulajdonába kerüljön, ugyanakkor továbbra is részesült Grand-Mère családi nevének presztízséből és az azt övező áldásból. Halandó férfiak! Milyen fogyatékosságtól csökevényesedett el annyira a majomagyuk, hogy azt hiszik, a terveik mindenki másénál fontosabbak?

Talán nem kellett volna a fejéhez vágnia azokat a sértéseket, mielőtt kiviharzott volna, de a ház, a földek, a szüret nélkül… Hogyan fogja újrakezdeni? Ötéves kora óta élete a Renard szőlészethez fűzte. Château Renard szőlőboszorkánya volt. A termőhely és ő maga egy és ugyanaz. Ha a jövőben nem számíthat rá, hogyan tudná valaha is visszakapni az életét, amit Bastien elorzott tőle?

A házra szegezte könnyfátyolos tekintetét. Képtelen volt elviselni a gondolatot, hogy az az ostoba ember megvette a szőlőbirtokot, majd hagyta rossz hordóban érlelődni a bort. Nem érzi a penészes gomba ízét a vacak lötty minden egyes kortyában?! Lehet, hogy Grand-Mère elvesztette képességeit, mégis nehéz volt elképzelni, hogyan fajultak idáig a dolgok. Még ha Jean-Paul nem is tudta, hogyan kell égő kénnel sterilizálni a boroshordót, Grand-Mère pontosan ismeri az eljárást. Nem, valami más lehet e mögött. Nem csak a hordók. A szőlőszemek is romlottak. A nyelvén még mindig ott érezte a rossz ízt.

Viszont a borászat problémája már nem az övé.

Képtelen volt tovább farkasszemet nézni a bizonytalan jövővel, így inkább azt csinálta, amit szokott, és megérzésére hagyatkozott. Lejjebb sétált a szőlősorok között, majd kezét az egyik öreg tőkére tette, amit még Grand-Père ültetett fiatal férjként. A szőlőtőke elfeketedett és göcsörtössé vált az idő múlásával, valamint télre készülve megkeményedett, de Elena ismerte az ereiben szunnyadó életerőt. Behunyta a szemét, és figyelmét összpontosítva várt, miközben rácsatlakozott a szőlőtőke, valamint a saját életerejére.

Mágikus ereje először ingadozott, de az energiájuk végül összekeveredett a szőlőtőke elfásodott része alatt mélyen megbújó keringési rendszerben. Elena vett néhány lassú lélegzetet, majd a növény pulzusára hangolódott. A szőlőtőke ki volt zsigerelve, kétség se férhetett hozzá, de nem azért, mert elhanyagolták vagy hiányt szenvedett volna valamiben. Más oka volt. Elena lélegzet-visszafojtva közelebb hajolt, érzékei kiélesedtek, miközben az árnyvilágba lépett. A harmadik szeme elé villanó látványt követve észrevett egy fekete energianyalábot, ami a szőlőtőke gyökerétől a vesszőig húzódott. Felemelte a tekintetét, és a szőlők felett több rontás egymásba fonódó mintázatát pillantotta meg. Ám egyik sem tűnt elég erősnek ahhoz, hogy felelős legyen a búskomorságért, amit mélyen a gyökerekben érzett. Mélységes szomorúság volt ez, panaszos sirám, ami visszhangot vert a lelkében üresen kongó térben. Sóvárgott, hogy megértse a tőke fájdalmát, de az érzés elhúzódott előle, és eltűnt az érintése alatt. Elena elengedte, és energiája levált a szőlőtőkéről.

Még mindig az átéltek hatása alatt állt, amikor Grand-Mère gyapjúkendővel a kezében közeledett felé a házból.

– Mindig is vágytam rá, bárcsak árnylátással születtem volna. Mekkora adomány!

És sebezhetőség, gondolta Elena, miközben felidézte, hogyan támadtak rá orvul, amíg transzban volt. Hazatérte után pedig óhatatlanul azt érezte, hogy újabb orvtámadás érte.

Grand-Mère odanyújtotta neki a kendőt, majd hüvelykujját és ujjait összedörzsölte, hogy a levegőből olvasson.

– Rontás, nem igaz? Ahányszor csak kiteszem a lábam, érzem a mágia szikrázását. Próbáltam elhárítani néhány kisebb balszerencsét hozót, de tehettem bármit, nem jártam sikerrel.

Elena a válla köré csavarta a kendőt.

– Nem csak egy van. Rontások egész hálózata borul a szőlőtőkékre. Nem hinném, hogy a szokásos védőamulettek használnának. A közepén fekete aura feszül. Ellenátok, ami meghiúsít mindenféle kiigazítására tett kísérletet.

– Leleményes! Bastien figyelmeztetett rá, hogy következményei lesznek annak, hogy nem egyeztem bele az adásvételbe.

– Emiatt veszekedtünk – mondta Elena, miközben tekintete a szőlőbirtokot fürkészte további rontás után kutatva. – Azt akarta, hogy szabotáljam a szomszédjai szőlészeteit. És nem csak a szokásos huncutsággal ám, ahogy mindenki más! Rontást akart. Gonosz mágiát, ami komoly kárt okoz. A fejébe vette a nagyszabású tervet, hogy kiszorítja a gyengébb borgazdákat a mezőnyből, így fel tudja vásárolni a földjeiket és megduplázhatja a birtokát. Szembeszálltam és ellentmondtam neki. Megfenyegettem, hogy mindenki előtt leleplezem. Ezek szerint viszont talált valaki mást, aki megtette neki.

– Á! – Grand-Mère teljes figyelemmel hallgatta a vallomást, majd felpillantott a fejük felett kavargó hópelyhekre. – Jobb, ha tudod, hogy sokra vitte a távolléted alatt. Úgy tűnik, sikerült a terve. Az övé a legnagyobb birtok a völgyben. Még egy sörboszorkányt is hozatott, hogy felügyelje. Ő állhat a rontások mögött.

– Sörboszorkány az Alpokból, aki a szőlészetében dolgozik? Nem gondoltam volna, hogy érdekelné őket ez a fajta munka. Bár akkor ez magyarázatot ad a varázslat bonyolultságára. De nemcsak a rontás miatt nyugtalankodom, más gond is akad a szőlőtőkékkel. Viszont nem tudok rájönni, mi az. Valamiféle búskomorság támadta meg. Nem rontás, de nem is betegség.

Összezavarodottan végighúzta az ujját az egyik frissen metszett szőlővessző dudorán.

– Ide tartozol. A véredben van. – Grand-Mère bátorítóan megdörzsölte Elena vállát. – Még akkor is, ha a szőlészet már nem az enyém, és így nem tudom neked adni.

Könnyek fátyolozták el Elena szemét, ahogy arra gondolt, hogy elveszítette a birtokot.

– Inkább házaltam volna a szekér végéből árult szerelmi bájitallal, vagy jósoltam volna turisták tenyeréből napi tíz órán át, mintsem eladjam egy… egy üzletembernek a városból.

– A szívem szakadt meg, hogy el kellett adnom. – Az idős asszony az elfeketedett szőlővesszőkre nézett, amik a frissen hullott havat szegélyezték. – Tényleg azt hiszed, hogy bárkinek odaadnám életem munkáját? Mágikus képességemmel hosszabb ideje jósolom előre a szüretet és buzdítom növekedésre a szőlőt, mint amióta te a világon vagy. És az emberek szándékait is ki tudom olvasni. Elárulhatom, Jean-Pault nem csak a nyereségvágy hajtja. Egyszerű halandó ugyan, aki babonaként félrelöki a boszorkányságot, a szíve azonban a helyén van. A Renard névhez méltó bort akar készíteni. Azt hiszem, elég rossz néven vette a vádaskodásodat, hogy a haszon miatt kisajátította a hírnevemet. – Hüvelykujját a többi ujjához dörzsölte mintegy utolsó ellenőrzésképpen, hogy biztos legyen a férfi feszült érzelmeit illetően. – Talán bocsánatot kellene kérned emiatt. Büszke ember, ugyanakkor kegyesen megengedte, hogy a vendégemként addig maradj, amíg talpra állsz.

– De mit fog mondani, ha megtudja, ki vagyok? Nem kér boszorkánysegítségből. Kívülálló, aki azt hiszi, hogy a rossz bort meg lehet javítani a tudománynak köszönhetően.

– Igaz. Úgy gondolja, hogy a rossz időjárás és a kimerült talaj áldozata.

– Bárcsak olyan szerencsés lenne – gúnyolódott Elena.

– Gyere! – mondta Grand-Mère, és belekarolt Elenába. – Nem ő lenne az első férfi a világon, akinek rá kell jönnie, hogy tévedett. Most viszont szeretnék mutatni valamit, amitől talán jobb kedvre derülsz.

Havas lábnyomok jelezték útjukat, ahogy a főépületben az érlelő helyiség felé tartottak. Elena letopogta a havat a cipőjéről, amíg Grand-Mère kinyitotta a pince ajtaját a derékövéről lógó kulccsal. Az idős asszony felkapott a bejáratnál egy olajlámpát a polcról, majd addig dörzsölte az ujjait, amíg apró láng lobbant köztük. Megállapította magában, hogy ez az egyetlen igazi mágia, amire még képes, majd a lángot a kanóchoz érintette. Lágy lámpafény világította meg a sötét rámpát.

– Menj csak előre – mondta Grand-Mère.

A levegő súlyos volt a nedves föld és a füstös tölgy szagától, és egy cseppnyi édes vaníliaillat is keveredett közéjük, miközben Elena és Grand-Mère a régi folyosón ereszkedtek lefelé. Az illatok és emlékek erőteljes kombinációja Elena szívébe és tüdejébe kúszott a lelkét táplálva. Mielőtt átok és balszerencse sújtotta, bárkinek megesküdött volna, hogy a borospince illata gyógyító varázslattal bír. Mélyen belélegezte, hogy magába szívja erejét.

A kőpadlón koppanó cipőjük hangját visszaverték a falak, miközben a pince fő termébe léptek. Az ötszáz évvel ezelőtt sárga sziklába vájt teremnek széles négyszögletes alakzata és alacsony boltíves mennyezete volt. A fejük felett kézzel kovácsolt vaslámpa lógott egy láncról, és egyszerű fehér gyertyák álltak az üres boroshordók tátongó szájában, valamint néhány, a fal mellett sorakozó negyven boroshordó tetején. Egy terem, amin nem fog az idő. A helyiségben enyhült Elena bizonytalansága oly módon, amit képtelen lett volna megérteni vagy előre látni az utolsó alkalommal, amikor a hordók között állt.

Grand-Mère levegőt fújt az ujjaira, meggyújtotta a fejük feletti lámpát, majd intett Elenának, hogy kövesse a pince végébe.

– Tudom, alig várod, hogy kinyithasd a hordókat, de nem ezért hoztalak le ide.

Az évszázadok során három kisebb termet toldottak az eredeti folyosóhoz. A legnagyobb közülük az elsőrendű évjáratú boroknak adott otthont, ahol közszemlére téve álltak, mint a könyvtárban a könyvek. De más funkciót is betöltött ez a hely, ennél az asztalnál állt a tehetős birtokos, és élvezte ki utolsó szüretelésű Pinot Noirjának ízeit. A második terem tárolóként szolgált, itt sorakoztak a borseprő felkavarására szolgáló görbe botok, egy-két fortélylopó, amivel az erjedő borból szívtak ki mintát, valamint a tartalék gereblyék, seprűk és kosarak. A legvégén, a hordók takarásában, egy apró szoba bújt meg a súlyos tölgyfa ajtó mögött. Elena nem mert túlzottan reménykedni.

– Jean-Paul többször is rákérdezett, mi ez – magyarázta Grand-Mère –, de azt mondtam neki, hogy évekkel ezelőtt elvesztettem a kulcsát. Lényegtelen, amúgy is azt hiszi, hogy csak valami tárolóhelyiség, ami néhány régi zúzóbotnak és szétpattant hordódongának ad helyet. – Elena felé biccentett. – Menj csak! Tégy egy próbát!

Elena gerincén végigfutott a borzongás, ahogy megállt az ajtó előtt. Szinte érezte az energiákat, amelyek alig várták, hogy egyesüljenek. Kezét az ajtó zárja fölé helyezte, és elsuttogta a titkos szót:

– Vinaria.

Semmi.

Az átok még mindig leszívta mágikus ereje nagy részét.

– Próbáld meg újra!

Elena bólintott, majd mélyen beszívta a pince levegőjét, miközben a zár felett tartott tenyeréből sugárzó energiára koncentrált.

– Vinaria! – parancsolta.

Megkönnyebbülésére a zár kattant egyet, az ajtó pedig feltárult.

A szoba ugyanolyan állapotban volt, ahogy hagyta: üvegek, tégelyek és száraz növények sorakoztak a beépített polcokon. A helyiség felét elfoglaló munkaasztalon ott állt a mérlege, amin a csipetnyi hozzávalókat mérte ki, és az üveglombikos kis petróleumfőzője, amin a főzeteit sűrítette, amíg azok elnyerték legtisztább formájukat. A polcon egy gránitmozsár állt könyvtámaszként a féltucatnyi, aranyozott gerincű varázsigés könyvek mellett. A mozsártörőt pókháló fedte be, amit porszemek tarkítottak. Szeme könnybe lábadt, megmentett ingóságai elhomályosodtak előtte.

– Biztos voltam benne, hogy már nem léteznek.

Grand-Mère felemelte a lámpást, hogy megvilágítsa a felső polcokat.

– Az évek során néhány tégelyből elhasználtam egy-két kanálnyit, de különben minden ugyanúgy van, ahogy hagytad.

Elena lecsavarta a rozmarinos tégely fedelét, és beleszagolt. Veszített ugyan az erejéből, de még mindig használhatónak ítélte. A szitakötőszárnyak még mindig csillogtak az üvegben, ahogy a bogarak héja és a csillámpala szilánkok is. A méhviasz kemény volt, és merev, de ahogy a kezébe vette, azon nyomban lágyulni kezdett. Körbenézett, és látta, hogy a legtöbb hozzávalót még fel tudja használni. A szőlészet eladása hatalmas csapás, de ha ezt a Jean-Pault meg tudná győzni arról, milyen értékes boszorkányként nyújtott segítsége, talán a tervét is végre tudná hajtani.

– Lehetséges rendbe hozni a szőlészetet – mondta teljes meggyőződéssel, miután végzett a dolgai szemrevételezésével. – Egy kis szerencsével talán már idén szüretkor látjuk az eredményét.

– Mióta van bármi köze is ennek a szerencséhez? – mosolyodott el Grand-Mère, és a lámpát a munkaasztalra tette. – Hagylak, hogy újra megbarátkozz a dolgaiddal. Gyere be a házba, ha végeztél! Előkészítem neked a vendégszobát.

Elena azonban nem ment vissza a házba. Órákat töltött a hét évvel ezelőtt itt hagyott üvegcséi, balzsamjai és összemorzsolt növényei leltározásával. Könyvekbe lapozott bele, letörölte a munkaasztalt, és az egyik ládából kiválogatta a régi ruháit. Miután pedig elálmosodott, elővett egy vastag gyapjútakarót, és lefeküdt a kőpadlóra a boroshordók közelségében. Eszébe villant egy trükk gyerekkorából, amikor még az árnylátásával kísérletezgetett. A padlóra tapasztotta a fülét, majd behunyta a szemét, és nem sokkal rá már fel is hangzottak az egykoron a pincében dolgozó szerzetesek léptei. Hangjuk zsongott a kövekben, miközben egy régi, elfeledett nyelven ősi dalaikat mormolták.

Elena beszívta a bor és a tölgy illatát, és hagyta, hogy napok óta először teste ellazuljon. Kockázatos lesz Château Renard-ban maradni a jelenlegi új körülmények között. Már akkor tudta, amikor az a férfi a konyha előtti lábtörlőbe törölte a lábát. Ugyanakkor ide tartozott, és a szőlészet nélkül képtelen lenne visszanyerni teljes erejét és véghezvinni a bosszúját. Márpedig szíve folytonos sóvárgását csak akkor tudja csillapítani, ha szemet szemért, életet életért vesz el. Nem tudta, miért vetette ilyen próba alá a Mindenek Tudója, de megfizettet az ellopott évekért, és ha ez néhány kényelmetlen megalkuvással jár, hát legyen…

4. fejezet

A nap első sugarait szórta a domb oldalára, amikor Jean-Paul a szőlőültetvény déli lejtőjére ért. Szeretett a reggeli csípős hidegben dolgozni, miközben a nap a hátát sütötte, ő pedig beszívta a fafüst őszi illatát, az aljnövényzetben rothadó levelek és egy közeli odúban megbújó róka pézsmaszagát. Mennyire különbözik jelenlegi élete az utóbbi tíz évtől, amikor még a város egy sarki irodájában nyakig könyvek és jogi dokumentumok közé temetkezett…

A jognak megvannak ugyan a maga érdemei, de nem Jean-Paul választását tükrözte. Gyerekkora óta azt hallgatta, egyetemre kell mennie, hogy eleget tegyen valamiféle kötelezettségnek, amivel a felmenői iránt tartozik. Végül is minden Martel jogászként praktizált. Befolyásos és jó megjelenésű, cilinderkalapos emberekkel vegyültek a Palais Opérában. Kaviárt és foie gras [3] -t ettek Maurice-nál, finom bort ittak a Moulin à Farine-ban, és a nyarakat nagypolgári kényelemben töltötték a napos tengerparton a hátuk mögött húzódó Chanceaux Valley-val.

Ezenkívül korai halál jellemezte őket. A szív hajlamos arra, hogy megkeményedjen, ha megfosztják az álmok táptalajától és beszorítják egy szűkös élet keretei közé. Legalábbis Jean-Paul erre a következtetésre jutott. Apja halála felnyitotta a szemét, hogy változtatnia kell, ha nem akarja, hogy a szíve tovább zsugorodjon. Így vidékre menekült, ahol az ember magában sétálgathat a szunnyadó szőlőtőkék között, és álmait szabadon engedheti a friss levegőn.

De az ördögbe a szőlővel! És pokolba a borral!

Amikor először olvasta a hírt, hogy Château Renard eladó, alig akart hinni a szemének. Az életben csak egyszer adódik ilyen alkalom, hogy a völgy történelmének és a híres borkészítő hagyománynak a részesévé válhat. Természetesen a fülébe jutottak a híresztelések, hogy az idős asszony már nincs ereje teljében, de a borkészítés Jean-Paul titkos vágya volt azóta, hogy egy évtizeddel korábban megkóstolta a szőlészet Pinot Noirját. A pézsmás szilva és cseresznye érzéki íze, valamint a mögötte húzódó enyhe tölgy és kovakő aroma… Újra megalkotja azt a bukét, ha addig él is!

De valami mindig félresikerült. Három éve magát okolja minden egyes alkalommal, amikor észreveszi, hogy valaki hirtelen oldalra hajtja a fejét, mintha csak visszaszorítaná a késztetést arra, hogy csalódottságában elhúzza a száját, miután a legfrissebb Renard Pinot végigcsúszott a nyelvén nyúlós érzetet hagyva maga után. Azt gyanította, hogy az idős asszony többet tudott arról, mi a gond a szőlőültetvénnyel, mint amennyit elárult, amikor eladta neki a birtokot. Jean-Paul remélte, hogy az ajánlata, miszerint az asszony továbbra is a házban lakhat, arra ösztökéli majd, hogy megossza vele a tudását, és így helyre tudja hozni a károkat, Madame Gardin azonban csak a vállát vonogatta, és a balszerencse számlájára írta a kiábrándító szüreteket.

Az egész völgy megszállottan hitt a boszorkányokban és a szőlőültetvények feletti állítólagos befolyásukban. Jean-Paul tudta, hogy a legnagyobb szőlészetek boszorkányt alkalmaznak, hogy a varázserejét mintegy márkajelzésként a borba sűrítse. De ez színtiszta szélhámosság! Babonával körített régi szokás, ami által a helyiek bort adtak el a lenyűgözhető turistáknak. Ő viszont elegendő könyvet olvasott ahhoz, hogy tudja, a jó bornak nincs szüksége semmiféle mágikus aurára ahhoz, hogy finom legyen. A kutatásaiból kiderült, hogy a borkészítés folyamata lényegében csak annyi, hogy egyensúlyba kell hozni a talaj pH-értékét, a szőlőfürtöket akkor kell leszedni, amikor legérettebb a bogyó, és hagyni kell az erjedést, hogy tegye a saját dolgát. Sajnálatos módon azonban, amióta a birtokot irányítja, ezek közül egyik sem hozta meg a kívánt eredményt, de tovább élt benne a remény, hogy jobbra fordulnak a dolgok. Bárcsak az az átkozott időjárás együttműködőbb lenne!

Felszította a tüzet a brouette [4]-ban, majd elővette a metszőollót, hogy befejezze az utolsó sor szőlőtőkéinek megmetszését. Bizakodással töltötte el a tudat, hogy a következő év termését alakítja most a szőlőindák megnyesésével. Egyike volt ez azon apró dolgoknak, amiről tudta, hogy jól csinálja. Kiélvezte a pillanatot, ahogy egyedül, sorsának uraként áll ott a friss reggelen.

– Túl készséges!

Összerezzent, és megfordult. A háta mögött a Boureanu nő állt. Ezt meg hogy csinálta?! Már másodszorra terem ott mellette anélkül, hogy észrevenné.

– Tessék? – kérdezte, miközben sikertelenül próbálta leplezni zavarát, amiért az érkezése váratlanul érte.

– Az új szőlőtőkékhez telepített öntözőrendszer el fogja kényeztetni őket – folytatta a nő, majd végigsimított a kemény szőlővesszőkön. – A gyökerek hasonlóak a gyerekekhez. Ha túlféltjük őket, elpuhulnak.

Jean-Paul felegyenesedett, hogy ránézzen, és megkönnyebbüléssel állapította meg, hogy a nő lecserélte múlt éjszakai öltözékét. Úgy tűnt, talált néhány rendes ruhadarabot, bár furcsán divatjamúltnak tűntek. A pruszlik szembetűnően kiemelte idomait, amit a városi nők mostanában kifejezetten kerültek, a fekete gyapjúszoknyája pedig a földig ért, és még a bokája se villant ki alóla. A frizurája viszont előnyére változott, a haja lágyan hullámzott az arca körül és hullott a vállára, nem pedig ziláltan, mint mikor először megpillantotta. Örült, hogy nem tűzte fel a tincseit magasra. És hál’ istennek most már levendulaszappan-illata volt!

Úgy érezte, ki kell állnia magáért, így megköszörülte a torkát.

– A szőlőtőkéknek minden plusz gondoskodásra szükségük van a jelenlegi bizonytalan körülmények között. Nem fogok még egy területet elveszíteni tavasszal az aszály miatt.

– Hagynia kell őket boldogulni a keményebb időkben. Megerősödnek általa.

– Amennyiben túlélik – mutatott Jean-Paul a nőre metszőollója hegyével.

– Túl fogják.

Elena letérdelt az egyik szőlőtőke mellé, és lesöpörte róla a havat. Felmarkolt egy tenyérnyi nedves földet, a tenyere közé dörzsölte, majd az orrához emelte. Szemét behunyta, mintha csak egy kellemes álmot idézne fel. Tudta, hogy kovakő-, tölgy-, mész- és tűzillata van.

– Legalább a talaj nem okoz problémát – mondta, és kinyitotta macskaszerű, borostyánsárga szemét. – A kalcium és a mész még mindig jó arányban van. – Lefegyverző pillantással tekintett a férfira, mintha csak a szívébe és elméjébe látna. – Szeretnék bocsánatot kérni a tegnap este miatt – folytatta. – Hazajöttem, és… felkészületlenül ért a hír, hogy eladták az otthonomat. Olyan dolgokat mondtam… igazságtalan dolgokat vetettem a szemére. Sajnálom.

Az, ahogy belezavarodott a bocsánatkérésébe azt sugallta, nem szokott hozzá, hogy ne legyen igaza.

Jean-Paul bólintott. Nem kívánt tovább időzni a témánál.

– Én pedig elnézést kérek, hogy nem tudtam értesíteni róla. Próbáltam felkutatni Madame rokonait az adásvétel idején, de úgy tűnt, senki sincs már életben közülük. Ha tudtam volna, hogy van egy unokája, írtam volna önnek, hogy megnyugtassam, örömömre szolgál, ha Madame a házban marad.

– Igazából nem a nagyanyám. Legalábbis nem vér szerinti.

– Ó, tényleg? Azt feltételeztem.

– Mindig is Grand-Mère-nek szólítottam, de sokkal inkább a mentorom. – Letört egy elszáradt szőlőindát, a letört végét az orra alá dugta, majd lila madzagot hurkolt köréje. A mozdulat egy olyan ideges gyerek képét idézte fel Jean-Paulban, aki nem tud mit kezdeni a kezével. – Ötéves koromban kerültem a szőlőültetvényre. Madame Gardin és a férje, Joseph tanítványa lettem, amikor a szüleim meghaltak.

– Azért küldték ide, hogy gyerekként kitanulja a borászat mesterségét?

– Többek között.

Nehezen tudta elképzelni, hogy az előtte álló nő valaha is gyerek volt. Volt egyfajta keménység benne, ami az ártatlanság gondolatát is megkérdőjelezte.

– De láttam, hogy Madame az unokájaként tekint magára.

– Szorosan kötődünk egymáshoz. – A talicskába dobta a szőlőindát, és nézte, ahogy lángra lobban. – Ezért tértem vissza. Amióta csak emlékezni tudok, a szőlészet az otthonom.

Jean-Paul a válla felett a házra pillantott. Annál okosabb volt, hogy bizalmas kérdéseket tegyen fel – például hogy megkérdezze, hol járt mindezen évek alatt. Ugyanakkor kényelmetlenül feszengett amiatt, hogy ez az idegen, aki olyan közeli kapcsolatban áll a birtokkal, váratlanul felbukkan, és az otthonának nevezi a szőlészetet. Azzal semmi gondja nem volt, hogy felajánlja az idős asszonynak, éljen továbbra is itt az adásvétel után. Nem akarta, hogy a szemére vessék, hogy Madame Gardint hajlott korában utcára rakta. De mihez kezdjen ezzel a nővel? Problémát fog okozni. Azon nyomban tudta, hogy megpillantotta a konyhában, és érezte, ahogy a vér az arcába tolul. Ugyanakkor, ha valóban az öreg mester, Joseph Gardin mellett nőtt fel és tanult, akkor ismerhet egy-két trükköt, hogyan készíthetnek bort ezekből a kényes szőlőbogyókból.

– Nem csak az időjárás okoz gondokat – folytatta, mintha csak a gondolataiban olvasott volna. – De nem késő, segíthetek, ha megengedi.

A kinézete, amikor felbukkant a házban… mintha csak a csillagos ég lett volna a hajléka. A vadul lobogó tűz a szemében, amikor megtudta, hogy eladták a szőlészetet, most pedig ez a kínzó sóvárgás a tekintetében, miközben a válaszára várt… Ez mind Jean-Paul fejében kavargott, ahogy átgondolta a nő ajánlatát.

– Sajnos igazat mondtam tegnap, amikor közöltem, hogy nem áll módomban új embert felvenni. A másik két napszámost is alig tudom fizetni.

A nő szorosabbra tekerte maga körül a sálját, mintegy védekezésként, mielőtt szólásra nyitotta a száját.

– Néha nem csak abból áll a borkészítés, amit látunk, mérünk és ízlelünk. Ezt a részét átengedem önnek. A társaként dolgoznék. Megosztanám a tudásomat, hogy olyan bort készítsen, amiért az emberek arany árával fizetnek. Cserébe csak azt kérem, hogy beleszólásom legyen a folyamatba, és fedelet szeretnék a fejem fölé. Meg talán Grand-Mère főztjét.

Jean-Paul elmosolyodott az utolsó mondatra, bár tudta, hogy nemet kell mondania. Az összes borkészítésről szóló könyvet elolvasta, járt a híres jemeni fivérek előadásaira, és Bastien du Monde, a völgy legsikeresebb szőlészetét is meglátogatta. Mindent végigtanulmányozott arról, hogyan emelje ki a különböző szőlőfajták finomságait. A kisujjában volt a borkészítés tudománya.

Ugyanakkor megigézte ez a nő a macskaszerű szemével és a rendíthetetlen önbizalmával, ahogy kijelentette, hogy vissza tudná állítani a borászat hírnevét.

Ismerte a mesterség fortélyait a metszéstől és ültetéstől a préselésig és palackozásig, de van-e vajon valami titka annak, ami által az átlagos bor kiemelkedővé válik? Valamilyen generációról generációra örökített ősi tudás, ami örökké elérhetetlen marad számára, ha most elutasítja az ajánlatát?

Teljes meggyőződéssel hitt a saját módszerében, de nem volt ostoba, tudta, hogy az ösztönnek és a megérzésnek megvan a saját szerepe a folyamatban. És szíve legmélyén arra vágyott, hogy kitűnő bort készítsen. Ha a nő csak a felét is ismeri Monsieur Gardin titkainak, és kész arra, hogy vállvetve dolgozzon mellette a birtokon, akkor megéri a súlyát vörösboros kakasban.

– Rendben – nyújtotta felé a kezét. – Szállás és ellátás a segítségéért cserébe.

– Még egy utolsó dolog – mondta a nő. – Csendestárs szeretnék lenni legalább szőlőérésig. Jobban szeretném, ha egyesek nem tudnának arról, hogy segítek önnek, illetve hogy visszajöttem a birtokra.

Á, Du Monde-ra gondolt. Sosem ismerte volna el, hogy hallgatózott, ugyanakkor többet hallott Elena Madame-mal való beszélgetéséből, mint azt sejtetni engedte. Csak találgatni tudott, mi lehet az oka annak, amiért a nő el akarja kerülni a nagyra becsült borászt.

– Nekem is lenne még egy hozzáfűznivalóm – szólalt meg. Tárgyalási technikája kissé berozsdásodott ugyan, ugyanakkor mélyen beléje rögződött jogász múltja miatt. – A tudományban és az újításokban hiszek, Mademoiselle. A munkásoknak is elmondtam már, hogy nem tűrök semmiféle babonás sületlenséget, amit más szőlészetben végeznek. Itt nem lesz se szerencsehozó talizmán, se szemmel verés elleni amulett, se a Nap járásával ellenkező irányú körök, mielőtt a földemre lépnének.

A nő felvonta az egyik szemöldökét, Jean-Paul pedig várta, hogy vitába kezdjen, ahogy az összes korábbi munkása tette. Elena viszont lenyelte a kikívánkozó dolgokat, egyetértése jeléül egyszerűen csak bólintott, és Jean-Paul felé nyújtotta a jobbját.

Jean-Paul vonakodó álmélkodással rázta meg a nő békahideg kezét, hogy megpecsételjék az alkut.

[3] Libamáj.

[4] Talicska.

5. fejezet

Az Árnyak könyvének gerince merev volt az elhanyagoltság miatt, és nyikorgott, amikor Elena kinyitotta a munkaasztalon.

– Csitt! – szólt rá a nő, és lapozott, amíg rátalált a feljegyzésre, amit keresett. Olvasás közben a könyv végül ellazult, és felsóhajtott a lapon sikló ujjak alatt. – Te is hiányoztál nekem – mondta Elena, és folytatta az olvasást.

Kétkedő szemöldökvonogatással és bizakodó ajakrágcsálással kísérve listát írt a lehetséges gyógymódokról a szőlészet egyik rontása ellen, amit sikerült beazonosítania. Remélte, hogy szépen sorban mindegyiket sikerül legombolyítania a szőlőtövekről, mint valami iszonyúan összekuszálódott macskabölcsőt. És mindezt úgy, hogy nem kelt gyanút az új tulajdonosban, hogy mindezt boszorkánysággal teszi.

Először azt hitte, ez lesz majd a dolog nehezebb része, de a varázsereje még mindig szeszélyesen működött, nem nyerte vissza teljes uralmát felette. A ráolvasások száraz fűrészporízt hagytak a szájában maguk után, és bár előző éjszaka sikerült fenntartania a transzállapotot, azt gyanította, hogy valamiféle szellemvilági szürke hályogtól szenvedhet, ami blokkolja árnylátásának egy részét. Mi más lehet a magyarázata annak, hogy képtelen megállapítani a gyökerek búskomorságának okát?

A varázsereje ingadozott, de arra gondolt, az erőtlensége talán egyszerűen csak olyan, mint egy túlfeszített izom, és csak tovább kell használni. Vagy talán olyan, mint egy zsibbadt kéz, és apró, tűszúrásnyi fájdalom fogja elönteni, amikor a mágikus erő újra áramlani fog benne. Hisz akkor is elöntötte valami, amikor a kívánságzsinór lángra lobbant, a halandó férfi pedig előítéletei ellenére beleegyezett abba, hogy maradjon, majd megszorította a kezét, hogy megpecsételje az alkut.

Az a férfi… A kiváltságosság felhője úgy szállt fel róla, mint a reggeli köd abban a szent pillanatban, hogy ellentmondott neki a szőlőtőkék között. Furcsa ember. Városban nevelkedett, könyvek táplálták, intelligens és nagylelkű, de mégis hiánybetegségben szenved, amikor mélyben gyökerező hitről van szó. Azt tanították neki, hogy csak abban higgyen, amit lát, hall, érez, ízlel és szagol. Volt idő, amikor eltöprengett azon, milyen lehet ilyen szűk szellemi korlátoltságban élni – amíg egy másik lény létének csapdájába nem esett.

Vajon ilyen érzés lehet halandónak is lenni?

Váratlanul tört rá az együttérzés a férfi iránt, miközben puha papucsába csúsztatta a lábujjait – egy kivételével. Bár Vén Róka szinte élve felfalta, hálás volt a fizikai emlékeztetőért, amit hagyott rajta, mert emlékeztette mindarra, amit el kellett szenvednie. A tompa fájdalom életben tartotta a bosszú tüzét, a gyűlölet éjjel és nappal izzott benne. És éppen ezért leplezni fogja a halandó előtt a mágikus erejét. Meghagyja hitében, hogy a világ csak annyi, amit a két szemével lát.

A könyv egyik lapja lágyan suhogott, mintha csak szellő lebbentette volna meg.

– Igen? – kérdezte Elena, mire a szavak: „szőrszálak a farkas sörényéből” vibráló zölden felragyogtak a könyv lapján. – Hát, persze! Okos könyv. Megtaláltad.

Átkutatta a felső polcot, hogy rátaláljon a hozzávalóra. Ha birkazsírba mártja, majd pamutfonalat teker rá gyertyakanócnak, a láng füstje el fogja oszlatni a mérgező kipárolgást, ami minden éjszaka a szőlőtőkék felé terül. Az Alden River-völgyi Toussaint család már bevetette ezt a rontást Château Renard ellen, hogy lefojtsák a szőlőfürtök növekedését. Grand-Mère-nek egyedül is meg kellett volna tudnia birkóznia vele, de az idős asszony képességei jelentősen csökkenhettek, ha hagyta, hogy az ártó köd ilyen sokáig mérgezze a birtokot. Az öregség a halandók hallását, látását vagy elméjét gyengítette, a boszorkányok viszont a megérzésüknek mondhattak búcsút, amikor a természet nem volt kegyes.

Nem találta a farkasszőrt ott, ahol számított rá, a fogakat és karmokat tartalmazó tégelyekben, így a fiókot is átkutatta, míg egy borítékra nem bukkant, amin a Szőr, farok és bajusz címke állt. Rálelt benne a keresett szőrszálakra, de kíváncsi lett, mi mást pakolt el GrandMère. Féltucatnyi boríték zsúfolódott a fiókban. Az egyik szárított bagolyköpetet tartalmazott, a másik éjsólyom farktollát, a következő pedig viaszpapír közé préselt kankalint. Mindegyik hasznos hozzávaló különböző főzethez, de nem a helyükön voltak, ott, ahol ő szerette tartani őket. A többi borítékot is kivette a fiókból, hogy lássa, mi másra bukkan, ám ekkor egy papírcetli csúszott ki közülük, és esett a munkaasztalra.

Ez minden korábban leltározott dolognál erősebb hatást gyakorolt rá. Remegő ujjakkal vette kézbe a megfakult és törékeny papírdarabot. Tintával rajzolt illusztráció díszítette: egy impozáns ház állt a vastag betűkkel szedett felírás alatt: Du Monde Birtok. Bastien elsőrangú vörösborának a címkéje. A bor, aminek a világrahozatalában segített a férfinak pont a támadása előtt.

Lelkiismerete vadul rángatta, ösztökélte arra, hogy szembesítse a férfit a tettével már abban a szent pillanatban, amikor visszatért a völgybe. Még most is az asztal szélébe kellett kapaszkodnia, hogy ne rohanjon le az úton és vágjon be egy átokhozó téglát a háza elülső ablakán. Idő és türelem, emlékeztette magát. Hathatósabb az a bosszú, amit idő érlel. De ahogy a címkére rajzolt házra szegezte a tekintetét, érezte, hogy elhatározása meginog. Ismerte a módját, hogyan nézze meg a helyet anélkül, hogy odamenne. Próbált ellenállni, de minél tovább meredt az illusztrációra, annál erősebbé vált a késztetés, hogy engedjen a kíváncsiságának, míg azt nem érezte, hogy már át is csúszott a határvonalon, és az árnyvilágban jár.

Látása elsötétedett, a falak eltűntek, és szépiaszínű ég nyílt meg felette, miközben a hangok és képek széttöredeztek, ahogy érintkezésbe léptek a tudatával. Elméje a völgybe repítette, egy négymérföldnyi távolságra levő elhagyatott útszakaszra. Ott tornyosult előtte a kastély, ahol számtalan lusta délutánt töltött el abban a hitben, hogy rátalált a tökéletes, magából az árnyvilágból származó szerelem. A látvány egyszerre volt ismerős és idegen. Az évek alatt az épület meghökkentő változásokon esett át. Az alapszerkezete ugyanolyan maradt, ahogy az emlékeiben élt, most viszont két oldalról két nagy torony szegélyezte, illetve új mellvéd futott az emeleti terasz körül, ahonnan az éjszakai égbolt lenyűgöző látványát bámulhatták a csillagok kedvelői. Kovácsoltvas kerítés vette körbe a birtokot, amibe amuletteket és védő szimbólumokat véstek, a tetején pedig cicomás csúcsdíszek ágaskodtak. Amikor átlépett a kapun, Elenának olyan érzése támadt, mintha villámot vezettek volna be a fémbe. Sohase tapasztalt ehhez hasonlót. A nő varázsereje sokkal erősebb, mint gondolta. A legtöbb boszorkánynak egy élet munkája kell ahhoz, hogy ilyen szintre emelje a mágiát.

A keleti torony egyik ablakát lámpafény világította meg, Elena pedig árnyszemével feltekintett. Egy nő sziluettje suhant át az ablak előtt. Elena pontosan tudta, mi késztethet egy sörboszorkányt arra, hogy munkát vállaljon egy sikeres borászatban. Egyesek számára a hatalom az egyetlen elixír, ami számít, márpedig Bastien most hatalommal rendelkezett. Mindenből az sugárzott, amihez csak hozzáért, bár Elena eltöprengett azon, vajon a boszorkány az ablak mögött tudja-e, mire képes Bastien, ha nem kapja meg azt, amit akar. Vajon a nő feladta-e elvei egy részét miatta?

Ebben a pillanatban elsötétedett az ablak. Egy arc kémlelt ki rajta. Egy másik árnylátással rendelkező személy fúrta tekintetét az árnyvilágba. Behatoló után kutatott. Elena tudta, hogy nem láthatják, legalábbis fizikai formájában, ettől függetlenül hátrébb húzódott. Az intenzív érzés azonban megmaradt – mintha valaki egy szellemvilági lámpás fényét irányítaná az udvarra, hogy fürkésszen vele. Ez volt Elena első találkozása egy északi sörboszorkánnyal, és a kimagasló képességeikről szóló híresztelések eddig igaznak bizonyultak. A sörboszorkány érzékelésének ébersége szinte támadásként hatott. A tudat, hogy Bastien ilyenfajta védelemmel bír, lehűtötte a könnyű bosszúra számító reményét, ugyanakkor tudta, hogy sohase adja fel. Addig nem, amíg szíve rá nem talál a békére, amit megérdemel.

Visszarepült a testébe, és kinyitotta a szemét. A borcímke kiesett a kezéből. Felvette, és még egyszer átengedte magát a fájdalomnak Bastien árulása miatt. Könnyben úszó szemmel a gyertya lángja elé tartotta a címkét. Nézte, ahogy barnul, és ahogy a sarka kunkorodik, amíg a papír csipetnyi hamuvá zsugorodott. Egyetlen könnycseppet engedélyezett csak magának, ami az elhamvadt címkére hullott, majd a hamut összeseperte, és borítékba zárta. Cikornyás betűkkel ráírta: keserű hamu, majd elrakta a fiókba. Aztán fellapozta a varázsigés könyvét, és a mérgek tanulmányozásának szentelte a figyelmét.

6. fejezet

Grand-Mère és Elena kitolt egy talicskát a szőlőtőkék közé, majd a keleti domboldalon látványosan nekikezdtek az öreg szőlőindák metszésének, amíg Jean-Paul a szekér elé fogta a lovát. A férfi aztán végre-valahára rátért az útra, és a falu felé vette az irányt. A talicskából füst bodorgott, és a nők Jean-Paul felé intettek a metszőollójukkal. Miután eltűnt a láthatáron, Elena elővette a faggyúkanócokat a táskájából, és nekilátott a rontás elhárításának.

Négy összetekert farkasszőrös kanóc – egy mindegyik égtájnak – sistergett és égett Elena lábánál, miközben Grand-Mère-rel a birtok közepén álltak. Elmondta a varázsigét a könyvből – a szavak laposan és formátlanul hullottak ki a szájából –, majd a kanócokból füst szállt fel, és szétterült a szőlőtőkék felett. Bár a szél tépdeste a nők szoknyáját, és az esőfelhők azzal fenyegették őket, hogy eláztatják fedetlen fejüket, úgy tűnt, a varázsige elegendő ideig szorítja a földek felé a füstöt, hogy az mágikus védelmébe burkolja a szunnyadó szőlőtőkéket. Az arra járók semmi különlegeset nem észleltek, számukra csak a talicskákból felszálló füst kavargott a szőlőbirtok felett, ugyanakkor az összes, levegőbe szimatoló boszorkány számára figyelmeztető jelzéssel bírt arra vonatkozóan, hogy Château Renard már nem hulladéklerakó mindenféle nevesincs boszorkány számára.

– Nos, egy rontással kevesebb – jelentette ki Grand-Mère, majd ujjait a szent kéztartásba igazította, hogy hálát adjon a Mindenek Tudójának. – Végre újra lélegezni tudnak majd a levelek, amikor tavasszal rügyet bontanak.

Elena nézte, ahogy a kanócok csonkig égnek a földön, és az idő rövidsége miatt nyugtalankodott.

– Milyen gyakran megy a faluba Jean-Paul?

– Általában hetente egyszer. Néha többször, ha dolga van ott.

Az nem elég. Nem lesz elegendő, ha még a hajtások növekedése előtt le szeretné bogozni a szőlőtőkékre tekeredett összes rontást.

– Nem tudom, hogy fogom eltitkolni előle a varázslást. Rá fog jönni, hogy boszorkány a csendestársa. Akkor mi lesz?

– Három éve lakom együtt vele, és még nem kapott rajta, bár az is igaz, hogy az utóbbi időben a hatékonyságom felér egy halandóéval, márpedig az elég sokatmondó.

Grand-Mère a talicska mélyében kotorászott, majd előhúzott egy kisebb kulacs nagyságú agyagedényt, aminek a felületére egy kört rajzoltak – a középpontjából nyilak mutattak a négy égtáj felé. Egyike volt a négy boszorkányüvegnek, amit magukkal hoztak, hogy elhárítsák a betegségeket és a negatív energiát, amit a föld alatti ártó rontás okozott.

– Egyszerűen csak berozsdásodott kissé az érzékelésed – mondta Elena, és elővett a talicskából egy flaska régi évjáratú bort.

Lecsavarta a tetejét, majd öntött egy keveset a boszorkányüvegbe. Hozzáadta Grand-Mère lenyisszantott hajtincsét, egy szálat a saját hajából és Jean-Paul egyik levágott körmét, amit a mosdótálja mellett hagyott.

Az idős asszony ujjai rángatóztak, miközben az előkészületeket nézte.

– Egyszerűen csak bűbájt küldesz rá. Végül is így sikerült rávenned, hogy beleegyezzen abba, hogy maradhass szüretig, nem igaz?

Elena zavart pillantást vetett a mentorára.

– Nem küldtem rá bűbájt. Az törvénybe ütközne. Csak egy kívánságzsinórt vittem magammal, és a tűzbe vetettem, miközben beszélgettünk.

– Erős kívánság lehetett, ha ilyen gyorsan beteljesedett. – Grand-Mère újabb üveget nyújtott Elena felé, hogy elássa. – Bár persze mindig is jó voltál abban, hogy elérd, amit akarsz.

Hogy jutott eszébe, hogy akár csak megkérdőjelezze?! Elena ereiben vér helyett szinte a Château Renard-i bor csörgedezett. Hogy lehetne bármilyen más vágy benne, mint az, hogy a szőlőbirtok része legyen? A termőhely a vére, a szőlőtőkék feletti köd a lélegzete, a talaj a csontozata, a leszüretelt szőlő a meg nem született gyermeke. Ráadásul az egyezmény az egyezmény – szigorúan tiltotta a halandókkal szembeni bűbájt, bár olykor mindenki kijátszotta a szabályokat. A csillagokra odafent, sohase gondolta, hogy valaha is olyan borász keresztezi az útját Chanceaux Valley-ban, aki nem óhajtja igénybe venni egy szőlőboszorkány szolgálatait! Kifejezetten sértő! El se tudta képzelni, milyen csökevényes életet élhetnek a városban, ha így állnak a mágiához. Az a sok kő és fém elhomályosítja elméjük éleslátását.

Körmei alatt fekete szalagként húzódott a piszok, miközben megtapicskolta a földet az elásott boszorkányüveg felett. Elrebegett néhány szót a Mindenek Tudója nevében, majd felállt, és a következő helyre mutatott. Miközben arrafelé tartottak, a hosszú kanócokból felszállt füst rátelepedett a szőlőtőkékre, és kirajzolódtak a földeket keresztül-kasul szabdaló energianyalábok. Bár Elena füst nélkül is látta őket, Grand-Mère látása segítségre szorult. Elena megfogta az idős asszony kezét, és egy kört hozott létre köztük, ami által mindketten képessé váltak arra, hogy megpillantsák a rontások hálózatát, ami könnyű eső után felbukkanó pókhálóként feszült a földek felett.

Grand-Mère felszisszent.

– Jóságos ég! Nem is képzeltem, hogy ennyire kiterjedt!

– Lenyűgöző, nem igaz? – Elena felvezette a nőt a domb legmagasabb pontjára. – Félelmetes, ugyanakkor a rontások némelyike olyan elegáns, hogy csak álmélkodom. Látod azt a többrétegűt, ami a Chardonnay sorokat borítja árnyékba? Egyáltalán nem könnyű létrehozni.

– Ezek szerint rávette a sörboszorkányt, hogy megtegye mindazt, amire te nem voltál hajlandó?

Grand-Mère a hüvelykujját a többihez dörzsölte, próbálta érezni is a mágiát, nem csak látni.

Elena bólintott.

– Az árnyékot vető rontás miatt biztos vagyok benne, hogy azt akarta, hogy tűző nap esetén se szálljon fel a harmat a szőlőbogyókról, és azok megpenészedjenek. Követi a nap járását, és árnyékot vet a szőlőfürtökre. – Elena elhallgatott, és letörölte a felső ajkára kiülő izzadságot. – Még nem tudom, hogy fogom elhárítani, főleg hogy az ellenátok még bonyolultabbá teszi az egészet. Ha a sörboszorkány áll mögötte, akkor több mint ügyes.

– Gerdának hívják. Nem sokkal az után bukkant fel, hogy te… – Grand-Mère szorosan összepréselte az ajkait, mintha csak arra kényszerítené magát, hogy lenyelje a szavakat, amik majdnem kicsúsztak a száján. – Egyszer vagy kétszer találkoztam vele. Első látásra felismernéd. Ugyanolyan szőke, mint a többi.

– Láttam már.

– Láttad? Mikor?

Elena sekély gödröt kezdett ásni a birtok két legöregebb szőlőtőkéje között, és közben elmesélte, hogy a kíváncsisága újfent felülkerekedett rajta – nem ez volt az első alkalom, hogy nem túl tiszteletre méltó okok miatt lépett át az árnyvilágba. A múltban többször megesett, hogy annyira emésztette a vágy vagy gyötörte a bizalmatlanság, hogy egész egyszerűen látnia kellett Bastient akkor is, amikor távol járt tőle. Egy teljes éven át, amíg szerelmes volt a férfiba, úgy érezte, mintha igézet alatt állna.

Mintha bájitallal itatták volna meg, ami az ereibe szivárgott, a szívébe kúszott, és beindított egy halálos időbombát, ami később szilánkokra zúzta szerelmes álmait. Mielőtt megátkozták, az árnyvilág megszállottjává vált, figyelemelterelésként és eszközként használta, ami által eléri a célját – tettének semmi köze nem volt a Mindenek Tudója kegyelméhez. Aztán végül csapdává vált.

– Veszélyes és bolond dolog volt. Mi van, ha a sörboszorkány átkozott meg Bastien kérésére? Olyan meggondolatlan vagy néha! Mindig is az voltál.

Elena a gödörbe állította az üveget, töltött rá egy kis bort felajánlásképpen, majd elmondta a védelmező varázsigét. Miután felállt, eltöprengett azon, amit Grand-Mère mondott, majd leseperte a földet a kezéről.

– Nem hinném, hogy ő lenne az.

Az idős asszony cipője orrával lelapogatta a talajt az elásott boszorkányüveg felett.

– Miből gondolod?

– Ha ez a varázslat itt az ő munkája – mutatott Elena a rétegzetesen elhelyezkedő rontásokra –, akkor túl jó ahhoz, hogy régimódi átváltoztatós átkokkal szórakozzon. Főleg nem olyan hétköznapival, ami varanggyá változtat.

Grand-Mère szeme összeszűkült.

– Egyáltalán nem tűnt hétköznapinak, amikor két napja megjelentél olyan állapotban, mintha lenyelt, majd kiköpött volna egy farkas.

Elena összerezzent. Grand-Mère híres volt az éles nyelvéről, ha provokálták.

– Óvatosabbnak kellene lenned. Még ha Gerda nem is kapott rajta kémkedésen az árnyvilágban, a Hivatal kémjei mindenhol ott vannak, hogy szemmel tartsák a kihágásokat. – Mintegy nyomatékot adva a szavainak, csettintett egyet, mire egy homokszínű nyúl úgy pattant elő a szőlősorok közül, mintha puskából lőtték volna ki. – Látod, mire gondolok?

– Gyere ide, nyuszi!

Elena maga elé mutatott, a nyúl pedig engedelmesen ugrált felé, míg fintorgó orral mellé ért. Elena felvette az állatot, és megvizsgálta a szemét. Árnyéknak nyoma sem volt benne. Grand-Mère rá nem jellemző módon túlzásba viszi a gyanakvást. Bár talán igaza van.

– Jean-Paul tudja, hogy bujkálok valaki elől. Beleegyezett, hogy titokban tartja az ittlétemet. Nem lesz gond, ha meghúzom magam.

– Ha te magad el is tudsz rejtőzni, a munkádat nem tudod elrejteni. Egy ilyen képességekkel rendelkező boszorkány végül úgyis kiszimatolja a varázserődet. Tudni fogja, hogy elhárították a rontásait, és miután rájön, hogy ki vagy, el fogja mondani Bastiennek. Akkor mi lesz?

Elena letette a nyulat a földre, majd útjára hessegette.

– Akkor Bastien tudni fogja, hogy nem sikerült olyan könnyen megszabadulnia tőlem, ahogy remélte.

– Meg tudod védeni magad a sörboszorkánnyal szemben, ha arra kerülne sor?

– Nem vele van összetűzésem.

– Nem ezt kérdeztem. – Grand-Mère nézte, ahogy a nyúl tisztes távolságra iszkol tőlük, majd Elena felé fordult. – Nem tudtam, hogyan mondjam el korábban, de a nő nem csak a szőlőboszorkány szerepét tölti be az életében. Összeházasodtak. Bastien harca az ő harca is most már. Talán jobb lenne, ha fátylat borítanál a múltra, és tiszta lappal kezdenél. Jobb elfelejteni a történteket.

Összeházasodtak?!

Elena a földre roskadt. Bastien szerelemre talált, miközben ő maga hét éven át annak a teremtménynek a bőrébe bújva keserű magányon kívül semmi mást nem ízlelt? A férfi tüzes szerelemre lelt, miközben ő dermesztően hideg sárban kucorgott, amitől úgy lehűlt a vére, hogy a szíve azóta is alig talál vissza a normál üteméhez?

Kerülte Grand-Mère fürkésző tekintetét, ehelyett inkább a nyúlszőrt csipkedte le a szoknyájáról, majd a zsebébe tette.

– A nő nem fog beleavatkozni.

– Az attól függ, mi a szándékod Bastiennel.

Elena felkapta az ásót, megásta a negyedik gödröt, majd beledugta az üveget.

– Tudtad, hogy van egy varázsige, amivel olyan mérget lehet létrehozni, ami kígyóként kúszik a véredben? – kérdezte, majd a talajra locsolta a bor maradékát. – A főzetet úgy keverik ki, hogy egy kivételével minden szervedet kikerülje. Amikor elér a szívedig, lassan a dobogó izom köré tekeredik, és addig préseli, míg a vérerek szét nem pattannak. Garantálhatom, hogy a folyamat kínokkal teli.

Grand-Mère szemhéja megrebbent, és vékony izzadságréteg ült ki a homlokára.

– Mindenható csillagok! Elena, veszélyes varázslattal játszadozol!

– Az átok is az volt, ami miatt egy mocsárban kötöttem ki, ahol éjjeli lepkét és meztelencsigát ettem hét éven át!

– A vér nem válik vízzé – motyogta az idős asszony a fejét ingatva. – Ne felejtsd, hogy háromszorosan száll vissza az átok arra, aki szándékosan árt másnak.

Ó, jól tudta, milyen árat kell fizetnie érte! Tucatszor is felmérte és összehasonlította a fájdalommal, amit akkor érezne, ha semmit se tenne. A megtorlás iránti vágya mindig a gyilkosság felé billentette a mérleg nyelvét. Milyen más lehetőséget kínálhatna fel annak, aki a legszebb éveitől fosztotta meg? Mostanra már férjes asszony lenne, a csípőjén hordozná a fiát és a lányát, és a borkészítés művészetére tanítaná őket. Már rég ő vezetné a szőlészetet. Bora a kontinens legnagyobb ínyenceinek a pincéiben állna. Ehelyett viszont egyedül van, hason csúszva megalázkodik, és mások szemetét takarítja fel.

Grand-Mère a fejére húzta a vállkendőjét, a végét pedig a vállára csavarta, mintha hirtelen fagyossá vált volna a levegő.

– Pontosan mit tervezel?

– Gyilkosságot – felelte Elena, majd az üres borosflaskát a szenes talicskába dobta, és nézte, ahogy megfeketedik és füstöl. – Életet életért.

Grand-Mère a szája elé kapta a kezét, majd elfordult, pont, amikor zötykölődő szekéren egymásnak koccanó, csörömpölő üvegedények hangja ütötte meg a fülét. Lent az úton öszvér vontatta fedett kordé döcögött, a bakon két nő ült. A nők felpillantottak a dombra, a levegőbe szimatoltak, majd feléjük intettek.

– Üdvözlet! – kiáltotta az egyik, és megállította a szekeret.

– Víg üdvözlet! – mondta a másik, és kényszeredett mosolyra húzta a száját.

Boszorkányok.

– Sarlatánok? – suttogta Elena, amikor megütötte fülét a városi akcentus.

Természetesen ez nem az igazi nevük volt, a rossz hírnevükkel szolgáltak rá.

– Úgy nézem, a két idősebb testvér az. Mi az ördögöt keresnek errefelé? Odamegyek, köszönnöm kell nekik.

Elena a szoknyájába törölte a kezét, és szöget ütött benne a gyanakvás, hogy vajon a Sarlatán nővérek kapcsolatban állnak-e Bastiennel. Személyesen nem ismerte ugyan őket, de első látásra pont olyannak tűntek, akiket meg lehet bízni mocskos munkával. Grand-Mère már lefelé tartott a dombon, így Elena az arca elé húzta a kendőjét, és követte az idős asszonyt. Szerette volna kifürkészni a nők szándékait.

Miközben közeledtek, a kordéban megrezzent néhány üveg, pezsgőspohárként koccantak egymáshoz.

A boszorkányok mosolyogtak.

– Üdvözlet! Mi szél fújt erre benneteket? – kérdezte Grand-Mère óvatosan ugyan, de barátságosan.

A közelebb ülő nővér válaszolt neki, aki kifakult, virághímzéses kabátot viselt.

– A faluba tartunk. Azt hallottuk, ünnep lesz. Megcsapott a füst szaga. Rontó tűz, ugye?

– Gyógyító.

– Á! – A nő mosolya szélesebbé vált, és elővillantak teától elsárgult fogai, miközben előrébb hajolt, hogy jobban szemügyre vegye Elenát. – Ebben az esetben talán van itt valami, amit használhatsz egy jó kis tisztító varázslathoz – mondta, és felemelte a kordé hátulját fedő ponyvát. – Vagy egy kis bosszúhoz. – Felvonta a szemöldökét, amikor magán érezte Elena tekintetét. – Semmi sem ér fel a tarajos gőte szeméből készített tonikhoz, amit az imádott vetélytársad italába pottyanthatsz, nem igaz?

Az árujuk felhozatalából ítélve nemcsak a szélhámos hírnévre szolgáltak rá, hanem feketepiacos kufárok is voltak. A selyemsálak, ezüst karperecek és szélharangok között tucatnyi befőttesüveg lapult ebül szerzett hozzávalókkal. Arca elé tartva a kendőjét Elena közelebb hajolt, és szív alakú zúzát, lápi kígyó nyesedéket, maroknyi denevérfület, egy medvetalpat és több epehólyagot pillantott meg. A régi világ használhatatlan bolondságait. Középkori kuruzslás. Tragédia, mivel a legtöbb hozzávalónak szinte semmi hatása nincs egyetlen általa ismert varázslatban sem. Egy szekérnyi kegyetlenség, hogy kiforgassák a pénzükből az okkultizmusba habarodott halandókat és a hiszékeny boszorkányokat.

A befőttesüvegek újra zörrentek egyet, Elena pedig remélte, Grand-Mère felszólítja őket, hogy szekerestől tűnjenek a szemük elől.

A másik nővér, akinek aranyhaját nyilvánvalóan bűbáj bodorította tökéletes csigákba, begörbített ujjával közelebb intette őket magához.

– Egyet fizetsz, kettőt kapsz, ha érdekel az ajánlatom. Ráadásul még frissek is. Én magam ástam ki őket reggel.

Grand-Mère Elenával együtt közelebb hajolt, hogy lássák, mi lapul a szekér aljában. Az ülés alatt két befőttesüvegben egy-egy sündisznó kucorgott. Az üvegek kupakjára lyukakat szúrtak, hogy tudjanak lélegezni. A sündisznók az üveget kaparászták, és az orrukkal bökdösték, kétségbeesetten szabadultak volna.

– Mi célból tartjátok őket? – kérdezte Grand-Mère.

– Lenyúzom őket, és a tüskéiket eladom a woodoobabákkal együtt – mondta a másik nővér. – Piaci napokon halomszámra veszik a városiak a szuvenírjeimet, de bármikor tudok szerezni még, ha valami rotyogó raguba kellene. Tudom, hova szeretnek bújni a kis tüskésdisznók.

A nő újra rávillantotta hamis mosolyát, Elenát pedig elöntötte az undor.

– Megveszem!

– Szívesen adom, ha meg tudod fizetni.

Elena behajolt a kordéba, és kiemelte az üvegeket. A boszorkányok újra a pénzt kérték, Elena pedig az állatok szemét vizsgálta. Árnyékot keresett benne. Amikor tisztának találta a tekintetüket, óvatosan a földre rakta az üvegeket.

A boszorkányok egyre nyugtalanabbak lettek, de megőrizték elszíneződött fogú mosolyukat.

– Először fizess!

Elena letérdelt, kiszabadította a sündisznókat az üvegketrecükből, majd felegyenesedett.

– Mit szólnál, ha egy adagnyi furunkulust csapnék helyette az arcod közepére? Hát semmi jóérzés nincs benned?! Pénzért csapdába ejtesz és árulsz állatokat?!

A két boszorkány arcáról eltűnt a mosoly.

– Milyen dölyfösek vagytok ti, szőlőboszorkányok! Az bezzeg nem derogál, hogy kifosszatok két védtelen házalót! – Az aranyszőke hajú boszorkány kikapott egy összeaszott borzlábat a szekér aljából, majd a földre köpött arcátlan próbálkozással, hogy rontást küldjön rá. – Ide a pénzemmel!

Elena érezte a rontás figyelmeztető csípését.

– Hát, legyen!

A zsebébe nyúlt, a boszorkány pedig önelégülten bólintott, de Elena érmék helyett a nyúlszőrt vette elő, amit korábban gyűjtögetett össze, valamint a maradék farkasszőrt. Gyorsan összetekerte a szőrszálakat, összesűrítette tartalék mágikus erejét, majd elhadarta gyermekkora kedvenc csínyének sorait:

– Ragadozó és zsákmánya, iszkoljatok! – mondta, majd a szőrszálakat az öszvér lábára fújta.

A bűbáj hatott, az öszvér pedig vágtázni kezdett, maga után húzva a boszorkányok kordéját. A Sarlatán nővérek ijedten kapaszkodtak az ülésbe, a gyeplőt húzva próbálták megállítani az öszvért, de hiába. Az állat kapkodni fogja a lábát egészen addig, míg a farkas szőre üldözi a nyúlét, márpedig az jócskán el fog tartani húsz percig vagy még tovább is.

– Ezt még megbánod! – kiáltotta az aranyszőke hajú boszorkány, miközben az elszabadult szekérbe kapaszkodott. – Szüret előtt rohadjon meg a termésed!

Elena egy cseppet sem bánta a történteket, miközben nézte, ahogy a szekér eltűnik a domb mögött. A sündisznók szimatoltak a földön, és jobbra-balra toporogtak, bizonytalanok voltak, merre vegyék az irányt. Elena odasúgta nekik, hol találnak lárvát egy kidőlt fatuskó alatt, majd gyengéden az erdő irányába bökdöste őket. Amikor az állatok eliszkoltak, Elena felegyenesedett. Grand-Mère tekintetét érezte a hátán.

– Nem engedhettem, hogy megöljék a szerencsétlen kis állatokat.

– Mondja az, aki gyilkosságot tervel – gúnyolódott az idős asszony.

Ellentétes szándékai őt magát is meghökkentették egy pillanatra.

– Nos, bizonyos halandók más lapra tartoznak – felelte, megkeményítve szívét, majd a domb teteje felé vette lépteit, hogy a talicskája nyelét megragadva hazafelé induljon.

7. fejezet

Jean-Paul becsukta a posta ajtaját, majd levette a sapkáját, és a hónalja alá gyűrte. Már borítékolta a katalógus termékeire szánt pénzt, amit a gyapjúkabátja zsebéből halászott elő, már csak a pontos irányítószámra és bélyegre volt szüksége. Kérése hallatán a postahivatalnok ironikus pillantást vetett rá a szemüvege felett, majd kihozta a vaskos postai irányítószámok jegyzékét, és nagy puffanással a pultra ejtette. Tüzetesen végignézte az oldalt ujjával követve, majd a lehetséges találatnál megállt, és megütögette.

Jean-Paul gyorsan a borítékra firkantotta a számot, köszönetképpen odabólintott, majd a hivatalnok felé csúsztatta a levelet. Ha egy kis szerencséje van, már ebben a hónapban megérkezik a boroszkópja. A pultra ejtette a bélyegre szánt pénzt, majd az ajtó felé indult, ám a postai hivatalnok megállította.

– Á, Monsieur Martel! – olvasta fel a borítékról a nevét. – Egy pillanat! Azt hiszem, jött egy levele. Néhány napja érkezett. Igen, meg is van – mondta, miután előhalászta a háta mögött levő nyílások egyikéből.

Martel átvette a levelet. Megakadt a szeme a feladó címén és az előkelő kézíráson, majd a postahivatal legtávolabbi sarkába húzódott, hogy elolvassa. Mielőtt kibontotta, már tudta, hogy az anyjától érkezett. A levél jól kezdődött – a szokásos tréfálkozással az időjárásról –, majd követték az érvek a Nők Választójogaiért Küzdő Szervezet jogos megalapozottságáról, aztán pedig a város föld alatti közlekedésének borzalmas helyzetéről panaszkodott, mintha csak valami rossz útra tévedt rokon lenne. Jean-Paul szája szegletében mosoly bujkált az otthoni ismerős hírek hallatán.

Aztán a következő bekezdésre esett a tekintete – az igazi okra, ami írásra késztette az anyját.

A nagybátyád üdvözletét küldi. Szeretné megtudakolni, hogy mikor óhajtod lezárni a borászati üzletedet, mivel akkor terveket szőhet a jövőre nézve. Évek óta rajta tartja a szemét az Eichman épületen, ami most végre felszabadult. Állítólag van két irodahelyiség a sarkában, az egyiket örömmel átengedné neked: az unokaöccsének és ügyvéd-társának. A körülményeket tekintetbe véve igazán nagylelkű, ha a bolondos meggondolatlanságodat nézzük, de olyan társra van szüksége, aki teljes egészében a jognak szenteli magát, és aki az apád által létrehozott ügyvédi irodának él.

A másik hír, amiről úgy gondoltam, érdekelhet az az, hogy Madeleine újra férjhez ment. Májusban gyermeke születik. Látod, így már semmi oka annak, hogy továbbra is távol maradj a várostól…

Szerető anyád

Jean-Paul összegyűrte a levelet, és a zsebébe süllyesztette.

– Rossz hírek? – kérdezte a postahivatalnok.

– Inkább csak csalódás, de számítani lehetett rá – válaszolta, és visszatette a sapkát a fejére.

A hivatalnok megvakarta az orrát, majd megosztotta saját érdekes információmorzsáját.

– Találtak még egy macskát – mondta, miközben egy kötegnyi levelet csúsztatott be a megfelelő nyílásokba. – Hiányzott a farka meg a feje, akárcsak a többinek. Ezúttal fent a főúton a Le Deux- birtok előtt.

– Még egyet? – Jean-Paul felidézte a korábbi évek rémséges leleményeit. Több mint egy tucat, mióta három évvel ezelőtt a völgybe költözött. Néha nyúl, néha kisebb kutya, de legtöbbször macska. Mindenki azon törte a fejét, ki állhat a szégyenletes tettek mögött ahelyett, hogy megállapították volna a nyilvánvalót. – Mondja már, miért nem vonja senki kérdőre azokat a nőket ott a szőlészetekben? Azokat, akik boszorkánynak tartják magukat.

A hivatalnok összeráncolt homlokkal fordult felé.

– A szőlőboszorkányokat? Már mi közük lenne a lemészárolt állatokhoz?

– Mivel azt állítják magukról, hogy boszorkányok. Azok pedig köztudottan okkult dolgokkal foglalkoznak.

Szándékosan vontatottan beszélt és túlhangsúlyozta a szavait, de a válasza úgy tűnt, cseppet sem győzte meg a hivatalnokot, aki értetlenül meredt rá.

– Ezt tanítják a városban? Az az igazság, hogy szinte semmi problémánk nincs gonosz boszorkányok miatt 1745 óta, amikor is aláírták az egyezményt. Ugyan már, a nagyanyám is szőlőboszorkány volt, és a légynek se ártott volna! Tudja, mit gondolok, kik állnak az egész mögött? Azok az egyetemista fiúk, akik hétvégenként leutaznak ide, hogy kirúgjanak a hámból a helyi lányokkal. A szeánszaikkal és az Ouija-tábláikkal. Ki tudja, milyen csínytevéseket követnek el az éjszaka leple alatt.

Jean-Paul annyiban hagyta a dolgot. Mindig alábecsülte az éles határvonalat, amit a falusiak az úgynevezett szőlőboszorkányok és a saját gyerekkori álmait nyomasztó gonosz boszorkányok között húztak. A vasorrú bábák, akik habozás nélkül sálként a nyakuk köré tekertek volna egy döglött macskát, ha ahhoz szottyan kedvük… Azok a boszorkányok, akiktől a dadusa óvta, emberi vérrel oltották szomjukat, varjúcsőrt és békaszemet kevertek halálos mérgekbe, és csecsemőket loptak ki a bölcsőből, akiket aztán vacsora gyanánt a tűz felett megpörköltek. Felnőtt férfiként természetesen azt kívánta, bárcsak megszabadulna a világ ezektől a hiedelmektől, hisz a technológia korában élnek: automobilok, mozgófénykép, érintésre felgyulladó elektromos fények vannak mindenhol. Az isten szerelmére, hisz egy férfi épp most repült át először a La Manche csatorna felett! Az aztán tényleg varázslatos látvány lehetett!

Nem kívánta tovább növelni a szakadékot, ami már úgyis a helyiek és közte tátongott. Kívülállónak tekintették, így csak bólintott, mintha a hétvégente macskát gyilkolászó egyetemista fiúk gondolata tényleg megfontolandó lenne. További szép napot kívánt a férfinak, majd távozott.

Kint az utcán nyüzsögtek a hétvégére készülődő emberek, valamilyen helyi ünnepséget készítettek elő, ami egy rég feledésbe merült vár ostromáról emlékezik meg. Az ünnepség nem jelentett sokat JeanPaul számára, bár elég gyakran hallotta, hogy a győzelem hiányában a város nem maradt volna fenn. Mégsem tudta kivonni magát az ünnepi hangulat alól, miközben a járdán sétált.

Rendes körülmények között beugrik a takarmányboltba, hogy abrakot rendeljen a lovaknak, vagy a cipész boltjába, hogy otthagyja újratalpaltatni a csizmáját, amíg új lapátot vagy dróttekercset keres a vaskereskedésben. Talán még a Boddington katalógusba is belelapozott volna, hogy magvakat rendeljen a veteményeskertjébe, a hazulról érkezett levél, valamint a döglött macskákról szóló beszélgetés miatt azonban úgy érezte, el kell terelnie a gondolatait. Befordult egy ódon kis utcába, ahol ritkán járt, és hagyta, hogy az orra vezesse. A vaníliás sütemény, fahéj és cukor, valamint egy csipetnyi pörkölt mandula illata egy gourmet kinézetű pékség ajtaja elé vonzotta, amit úgy tűnt, turisták és háziasszonyok látogathatnak.

Belépett a kicsiny boltba, mire az ajtó felett megkondult a harang. Egy nő pattant elő a hátsó helyiségből. Fekete haját kék szaténsál rögzítette a feje tetején, arca rózsásan piroslott. A fülében aranykarikákat viselt, és megszólalásig hasonlított azokra az art nouveau poszterekre festett cigányasszonyokra a párizsi világkiállításon. Leseperte a lisztet a kezéről, és amikor találkozott a tekintetük, a férfira mosolygott. Az a fajta szemérmes mosoly volt, amit Jean-Paul azon nyomban megértett. Magán érezte a nő fürkésző tekintetét, miközben az üveg mögötti süteményeket és lepényeket vette szemügyre.

– Kíváncsi voltam, mikor talál már ide hozzám – szólalt meg a nő.

– Tessék?

Jean-Paul biztos volt benne, hogy sohasem találkoztak még.

– Több időbe telt, mint általában. Mióta él itt? Három éve vette meg a Renard borászatot, és egyszer sem kereste fel a boltomat. Majd meghaltam a kíváncsiságtól, hogy megtudjam, milyen íz után vágyakozhat. – Megkopogtatta egy tálca aprósütemény felett az üveget. – Macaron? Éclair? Csokoládéhab? Hmm, nem a madeleine. Nem, azt hiszem, az rossz szájízt hagyott maga után.

Jean-Paul a kókusztortán legeltette a tekintetét, és azon gondolkodott, vajon Madame és Mademoiselle Boureanunek ízlene-e. Az ex-barátnője nevére azonban a boltosra pillantott. Nem tudta, vajon véletlenül csúszott-e ki a száján a név, vagy valami mást is jelent. Találkoztak volna korábban? Talán ismeri a városból? Vagy Madeleine-t ismeri? Lehet, hogy pletykálnak róla a faluban, és azt hallotta meg? Remélte, hogy nem.

A nő kacér mosolya megingott. Arcára csodálkozó kifejezés ült ki. Kimentette magát, majd a hátsó helyiségbe sietett.

Jean-Paul épp arra készült, hogy óvatosan távozzon anélkül, hogy bármit is vásárolt volna, ám a nő visszatért kezében egy tálcával, amin frissen sült sütemények sorakoztak.

– Mindig hallgass a megérzésedre! – mondta, és letette a tálcát. Levágott egy apró darabot a lepényből Jean-Paulnak. – Van egy olyan érzésem, hogy ez ízleni fog önnek.

Bár indulni készült, a gőzölgő sütemény illata megbabonázta a férfit, és a ragacsos lepény után nyúlt. Egy harapás, és az íz komplexitása elárasztotta ízlelőbimbóit. A tésztának gyümölcs és dió, vaj és barna cukor íze volt, valamint megpörkölődött fahéj, szerecsendió és kardamom. Édes, ugyanakkor kifinomult, amit egycseppnyi sós brandy egészített ki. Pont, mint a nemes bor, gondolta, az ízek ugyanúgy bontakoztak ki a nyelvén. Sohasem evett ehhez hasonlót. Ízlelőbimbói még többet követeltek, a vágy lelke mélyébe hasított, és úgy érezte, azon nyomban az egész tálcányit megveszi.

– Mennyei! Mi ez?

– Nahát, milyen érdekes! – A nő szeme összeszűkült, mintha Jean-Paul feje felett próbált volna valamit elolvasni. – A fügés és pralinés kosárkám. Évek óta nem sütöttem, de valami arra késztetett ma reggel, hogy keressem elő ezt a régi receptet.

Jean-Paul lenyelte az utolsó falatot, majd a morzsákat is lenyalta az ujjairól.

– Mindet megveszem. Becsomagolná, kérem?

A cukrász éppen válaszolni készült, amikor a bejárati ajtó felett lógó csengő csilingelni kezdett. A nő figyelme elterelődött, és köszöntötte az új vásárlót.

Gerda du Monde, Bastien felesége, a falu önjelölt szőlőboszorkányainak kiemelkedő alakja lépett be a boltba. A béklyó szoknya szépen kiemelte alakját, lágy hullámot vetett a hátsójára, a nő pedig sétabotként tartotta kezében az elegáns, ruhájához passzoló csipkeesernyőjét. Egy strucctoll díszítette muskétás stílusú kalapját. Gerda bármelyik Rue de Valeur-ön korzózó nővel felvehette volna a versenyt eleganciában, és ugyanolyan finom illatot is árasztott magából. A liliom parfümje lágyan keveredett a pékség frissen sült süteményeinek illatával. Volt idő, nem sokkal a faluba érkezése után, amikor a nő megjelenése – a tökéletesen fésült haj és az átható kék tekintet – beindított egy „mi lenne, ha” vágyat benne. Még most is – süteménnyel teli szájjal – nehezen tudta figyelmen kívül hagyni a nő kisugárzását.

– Miben mesterkedik, Tilda? Ez nem a szokásos ínyencsége. – A nő lehámozta a kesztyűjét, majd átkémlelt az üvegen keresztül, hogy jobban lássa a pulton csomagolásra várakozó lepényeket. – Önnek készítette? – kérdezte Jean-Paul felé fordulva. – Felettébb érdekes!

A cukrász a dobozba csúsztatta az utolsó lepényt is.

– Épp most meséltem el, hogy évek óta nem sütöttem ezt, de ma reggel hirtelen elkezdett piszkálni az az érzés. Tudja, mire gondolok? És erre voilà, betoppan, és az összeset megvásárolja. Még kihűlni se volt idejük.

– Valóban.

Gerda Jean-Paul felé nézett ugyanolyan furcsán, mint az előbb a cukrász. A férfi érezte, hogy elvörösödik. Átfutott a fején, hogy talán valami malőrt követett el azzal, hogy ilyen sokat vásárolt a frissen sült finomságokból. De képtelen volt ellenállni.

– Mit gondol, mit jelent az időzítés, Madame? – kérdezte Tilda, miközben a dobozt kötötte át egy zsinórral.

Bastien felesége a válaszon töprengve oldalra hajtotta a fejét.

– Talán egy régi kedves visszatért? Vagy talán egy régi ismerős többet jelent már egyszerű barátnál. Édes istenem, csak nem döntött úgy, hogy megszökteti Ariella Gardint?!

A nők kuncogni kezdtek.

– Már elnézést, de hogy kapcsolódik az én édességválasztásom egy régi kedveshez?

Átnyújtotta a lepényre a pénzérméket.

– Nos, épp ez Tilda specialitása. Édességeinek fő összetevője a szerelem. – A nő a kirakat ablakára mutatott, ahol aranyozott betűkkel állt: Pâtisserie d’Amour [5]. – Persze nem szerelmi bájitalról van szó. Azt nem tudja elérni, hogy valaki magába habarodjon. Ugyanakkor különleges képessége van arra, hogy egy személy szerelmi vágyát egy ahhoz illő édességhez kapcsolja. Ebben tényleg jó. Amikor először találkoztam a férjemmel, mindennap ide járt, hogy Tilda fűszeres Lebkuchenjéből [6] vásároljon. Milyen kedves, hogy olyasmire vágyakozott, ami az otthonomat idézi… Mindenesetre bárki legyen is a szerencsés hölgy, a lepények lenyűgöző illatából ítélve lefogadom, hogy van egy sötét és titokzatos oldala is.

– Megvan! Eszembe jutott! Bastiennek sütöttem ezeket a lepényeket, amikor… – Tilda későn harapta el a szavait. Szeme tágra nyílt a döbbenettől, hogy mi csúszott ki a száján. – Ó, de ez még akkor volt, mielőtt ön ideköltözött. Sok-sok évvel ezelőtt.

Gerda sütemény iránti csodálata eltűnt, és a nő gyilkos pillantást lövellt Jean-Paul felé. A férfi a kínos pillanatot jelzésnek vette arra, hogy távozzon. További szép napot kívánt a hölgyeknek, majd felkapta a lepényes dobozt, és gyorsan kilépett a boltból. Az utcán befordult egy sikátorba, és kiköpte a füge és praliné ízét a szájából. Már az is elég nagy baj, hogy lépten-nyomon a helyiek boszorkányos és döglött macskás babonás tévhitébe ütközik, nem kell ezt még süteménybe sütött szerelmi bájitallal is tetézni. Valójában az egész nap rossz szájízt hagyott maga után, így úgy döntött, hogy a lepénykéket a kukába dobja az otthonról érkező levéllel együtt.

[5] Cukrászda a szerelemhez.

[6] Mézeskalács.

8. fejezet

Két hónap telt el a hazajövetele óta, és a rontásokat elhárító varázslatok – azok, amikre futotta varázserejéből –, úgy tűnt, állják a sarat. Apránként tisztogatta meg a szőlészetet a rontásoktól, gyökerestől tépte ki őket, mint a gyomot. Ugyanakkor bármennyire is igyekezett, a mély búskomorság nem csökkent az öreg szőlőtőkékben, hiába próbálta megérteni és kezelni a csüggedtségüket. Újra átlapozta a varázsigés könyvét, remélte, hogy valamelyik oldalon rábukkan egy feledésbe merült bölcsességre. Arra kezdett gyanakodni, hogy talán másfajta mágiáról van szó. Olyanról, ami annyira régi, hogy a varázsigés könyve sem tudja rá a megoldást.

Azt is gyanította, hogy Grand-Mère többet tudhat a szőlőtőkéket sújtó problémákról, mint azt sejtetni engedi. Voltak reggelek, amikor azon kapta az idős asszonyt, amint az a jégvirágos ablakon keresztül a szőlőföldekre bámul ki, és könyörgéseket motyorog a Mindenek Tudójához. Olyan személy kántáló szavai voltak ezek, aki retteg a jövőtől, mintha ott valami rosszindulatú isten állna, aki egyik kezével az idő malmát pörgeti, a másikban meg kaszát markol. Talán attól félt, hogy a sarkában leselkedik a halál? Valami nyugtalanította az idős asszonyt, és Elena nem találta a szavakat, amikkel rákérdezhetne. Az egymástól külön töltött idő alatt a feszültség tüskés sövénye nőtt közéjük. Talán csak a kapcsolatokra jellemző szokásos pókháló volt – az elmulasztott évek elkerülhetetlen eredménye –, de valami blokkolta az egykor könnyen áramló energiát is.

Elena meggyőzte magát, hogy ez az oka annak, amiért az igazság egy részét elhallgatta Grand-Mère elől. Többet tudott a boszorkányról, aki megátkozta, mint amit elárult az idős asszonynak. Feltűnt neki egy fontos részlet, mielőtt árnylátása az átváltozási átok ürességébe homályosodott. Meglátott egy zsebórát. Kicsi volt, ezüst, és a tetejét zöld sárkányszem díszítette. A szokatlan időmérő szó szerint rákacsintott, amikor a földre rogyott a boszorkány ruhaszegélye előtt. A boszorkányok kicsi világában fontos megkülönböztető jegy volt ez, ami remélte, segítségére lesz majd abban, hogy megtalálja az árulót, aki pénzért cserébe szemrebbenés nélkül ellopta egy nővére életét. De amíg nem szerzi vissza teljes mértékben varázserejét, kevés az esélye, hogy beteljesítse szíve vágyát.

Bár talán felhasználhatná arra az időt, hogy feltöltse a készleteit. Legfontosabb főzeteinek hozzávalói félelmetesen megcsappantak. Döntésre jutott. Becsukta a varázsigés könyvét, és felkapta a kosarát. Bonyolult varázslásokat ugyan még nem képes elvégezni, de ez nem ok arra, hogy felkészületlenül várja a varázsereje visszatértét. A lehetőséget, hogy esetleg soha nem tér vissza teljesen, száműzte a gondolatai közül, és becsukta maga mögött a tárolóhelyiség ajtaját.

Kilépett a pincéből, és az udvaron Jean-Paulba ütközött, aki épp az igáslovat vezette be, mivel végzett a szőlősorok közötti talaj megforgatásával. Az arcára se kellett néznie ahhoz, hogy tudja, a férfi majd felrobban a dühtől. Az aurája tüzesebben izzott a lemenő napnál.

– Mi az? Mi történt? – kérdezte Elena.

– Ez! – válaszolta a férfi, és a ló marán lógó táskájába nyúlt, majd előrántotta az egyik sáros boszorkányüveget. – Volna szíves elárulni, pontosan mire is szolgál?

Igazat mondjon, vagy hazudjon? Nem gondolta volna, hogy tépelődni fog a helyes válaszon.

– A gyökereket védi.

Nem hazugság.

– Valóban? Talán valamilyen lassú felszívódású műtrágyát tartalmaz, amiről még nem hallottam?

Kinyitotta az üveget, és beleszimatolt. Egyértelmű volt, hogy gúnyt űz belőle. Megdöntötte az üveget, és tartalmát a földre loccsantotta. A hajszállal keveredett bor szétfolyt a macskakövön.

– Kifejezetten a tudtára adtam, hogy nem tűröm az efféle sületlenséget!

Sületlenség?!

Hogyan mondja el neki, hogy a domb tetején a szőlőtőkéket olyan rontás sújtja, ami elősegíti a fekete gomba szaporodását, és a tőkék nem élik meg a nyarat, ha az üvegeket nem hagyják a föld alatt?

– Régi szokás – felelte a hazugság mellett döntve, miután a férfi összespriccelte a szoknyáját a kárba veszett munkája maradékával. – Joseph Gardin sohasem kezdett úgy bele a növekedési szezonba, hogy ne adózott volna tisztelettel a földnek, égnek, napnak és víznek. Az összes földművelő tudja, hogy a jó termés előfeltétele az alázat. Olyan, mintha felajánlást tenne a bor istenének. Ártalmatlan ugyan, sületlenségnek azonban nem nevezném.

Jean-Paul szeme összeszűkült Grand-Père neve hallatán, a férfién, aki olyan tudással rendelkezett, amit ő maga is szívesen a magáénak tudott volna. A borász tisztelete az idős ember iránt mélyebben gyökerezett, mint azt Elena korábban gondolta. És bár nem bánta meg a hazugságát – végül is Jean-Paul csak egy nap munkáját tette tönkre –, azt sajnálta, hogy nem tud őszintén beszélgetni vele arról a férfiról, akit a borász nyilvánvalóan csodált.

Joseph Gardinről mindenki tudta, hogy a völgy legjobb szőlőboszorkánya volt.

Elena várta, hogy vágyának ereje átmossa a férfi szívét. Jean-Paulnak végül ellazult a testtartása.

– Jobban meggondolva végül is ez csak egy üveg bor – visszakozott a férfi. – Értékelem a gesztusban rejlő szimbolikát. Még egy hozzám hasonló modern gondolkodású férfi is ellágyul a régi romantikusok meg a természet iránti mély hódolatuk hallatán. Ma este emeljük poharunkat Monsieur Gardinre jóvátételként azért, hogy tönkretettem ezt a szokást.

– Biztos vagyok benne, hogy értékelné a gesztust. De addig is mennem kell, be kell szerezzek pár alapanyagot valamihez, amin épp dolgozom – lendítette meg a kosarát a nyomaték kedvéért.

Jean-Paul felpillantott a szürkülő égre.

– Biztonságban lesz egyedül?

Őszinte aggodalma a biztonsága miatt lefegyverző erővel hatott Elenára. Milyen furcsa, hogy a legváratlanabb pillanatokban képes megnyerni magának…

– Minden rendben lesz – felelte, és még egy mosolyt is felvillantott. – Sötétedés előtt visszaérek.

– Talán el kellene kísérnem.

Az arcára kiülő nyugtalanság láttán – mintha Elena valami egyszerű, védtelen halandó lenne –, szinte már meg is bánta, hogy be kellett vetnie a kívánságzsinórt. Nem varázsolta el ugyan teljesen a férfit, de az nem is volt képes arra, hogy annak lássa őt, ami: boszorkánynak, aki szabadidejében mérgekkel kísérletezik, hogy megölje korábbi hűtlen szerelmét.

– Nem szükséges – mondta, de látta, hogy a férfi visszautasításnak veszi a válaszát. – Esetleg legközelebb?

– Rendben. Hát, akkor égve hagyok magának egy lámpát az udvaron – felelte, majd visszadugta a boszorkányüveget a táskába, a lovat pedig az istálló felé vezette.

Elena a karjára akasztotta a kosarát, majd a kapu felé vette az irányt. Átfutott az agyán, miért is mondta az utolsó szavakat a férfinak. Semmi oka arra, hogy kímélje az érzéseit. Vagy mégis?

Bár ez a jóképű halandó elítéli a varázslást, sármjának varázsa kifejezetten erőteljes.

9. fejezet

Jean-Paul azóta nem élt nővel, hogy három éve az új szekuláris törvény következtében friss házassága zátonyra futott. Most viszont két nővel lakott együtt. Amikor megvette Château Renard-t, és megkérte Ariella Gardint, hogy maradjon a birtokon, a felállás olyannak tűnt, mintha egy idős nagynénivel osztaná meg az otthonát. Amikor esett, az időjárásra panaszkodtak, amikor nem, akkor a szomszédokról pletykálkodtak, szombat esténként pedig, miközben együtt vacsoráztak a konyhában a pincéből felhozott vörösbort kortyolgatva, elviselte az idős asszony kedves csipkelődését arról, hogy még mindig agglegény. Néha persze azt kívánta, bárcsak egyedül élne a házban, de legtöbbször hálás volt a társaságért. Most viszont a házban sürgölődő két nő miatt akadtak olyan napok, amikor alig tudta, hogy menjen végig úgy a folyosón, hogy ne érezze magát vendégként, aki visszaélt házigazdái vendégszeretetével.

A Boureanu nő az első estétől kezdve a pincébe osont, hogy a tárolóhelyiségben aludjon, abban a szobában, ami Madame elmondása alapján haszontalan törött holmik gyűjtőhelye. Napközben úgy járt-kelt a házban, mintha csak az övé lenne, éjszaka viszont mindig visszavonult a pincébe. Furcsa, hogy spártai körülmények között akarta tölteni az éjszakát, bár jobban meggondolva minden cselekedete kissé rendhagyó volt.

A kíváncsiság természetesen felülkerekedett Jean-Paulon. Amikor a két nő az öreg szőlőtőkéket metszette – amiket még Monsieur Gardin ültetett –, Jean-Paul a raktárhelyiséghez sietett. Az ajtót zárva találta, mint szokásosan. A férfi fejében egy pillanatra átfutott a gondolat, hogy betöri. Mintegy próbaképpen erősen meglökte a vállával, de a tömör tölgyfa ajtó olyan szilárdan állt, mintha még mindig fa lenne földbe kúszó gyökerekkel.

Megesküdött volna rá, hogy az egész ház a Boureanu nő energiájától zsibong. Még most is, ahogy Elena Madame mellett ült a fogadószobában az asztalnál, amin egy csomó kiterített térkép és táblázat hevert a lámpa fénye alatt, Jean-Paul karján felállt a szőr, és elektromosság futott végig rajta. Nem igazán tudta, mit kezdjen ezzel a jelenséggel. Vagy a nővel. Teljesen lefegyverezte, de nem úgy, ahogy általában a nők. Madame Gardin csipkelődése ellenére igenis csapta a szelet néhány nőnek a faluból. Nem szégyenlős típus, ha feltámad benne a vágy egy nő közelében. Általában elbűvöli őket szellemes bókjaival és mosolyával, majd vacsorázni és gyakran az ágyába is hívja őket. De ez most valami más. A kínos felismerés ellenére, hogy meglepő módon vonzódik Elenához – és nem azért, mert egyes édességek sütéséből élő nők azt állítják, hogy ismerik a szerelmi ízlését –, visszaszorította a késztetést, hogy a tettek mezejére lépjen. Ahhoz az ösztönhöz hasonlított ez, mint ami arra figyelmezteti az embert, hogy soha ne ragadjon meg egy skorpiót a farkánál fogva. A nő vonzereje a veszély szikráit árasztotta magából, és őszintén szólva részben ezért is érezte őt olyan csábítónak, ugyanakkor elméje racionális része emlékeztette arra, hogy a múltban megégette már magát, így józan eszének köszönhetően négy hónapja ellenállt a kísértésnek.

– Kérdezne valamit? – érdeklődött Elena, majd macskaszerű szemével felpillantott rá. – Már vagy öt perce bámul minket.

– Én? – Tudta, hogy így van, úgyhogy közelebb lépett az asztalhoz. – Csak kíváncsi vagyok a számításokra. Az ott egy asztrolábium?

Elena pillanatnyi szünetet tartott, mielőtt válaszolt:

– Segítek Grand-Mère-nek kiszámítani a hold és a bolygók ciklusát, így tudni fogjuk, melyek a kedvező napok az ültetésre és a betakarításra.

– Úgy érti, ez valami asztrológiai kalendárium? Ne legyen nevetséges! Könnyedén szerzek maguknak egyet.

A két nő összenézett.

– Igen, a földművesek kalendáriuma valóban jól jön, ha egy-két dolognak utána szeretnénk nézni – mondta Madame. – Ez viszont kissé részletesebb lesz. Már évekkel ezelőtt készítenem kellett volna egyet önnek, de Elena segítsége nélkül soha nem tudnám összeállítani az összes bonyolult részletével az ööö… rossz szemem miatt.

Furcsa. Eddig még sosem hallotta Madame-ot panaszkodni a látására. Közelebb hajolt, hogy elolvassa a feljegyzéseket. Szemöldöke összeugrott, miután végigfutott néhány soron.

– Az új szőlőtőkék ültetésére a legkedvezőbb időszak a Hold, Jupiter és Vénusz 45 fokos együttállása.

– Április 22-én, két héttel az utolsó fagyok után keverj báránycsontot és elszenesedett bogarakat a földbe.

– Kacsozd a leveleket május utolsó napján, amikor az első juharfátyolkák megjelennek.

Jean-Paul tarkója újra bizseregni kezdett miközben azon töprengett, ki hisz abban, hogy csillagok irányítják az emberek mindennapjait a Földön. Csalódottsággal töltötte el, hogy két ilyen intelligens, tehetséges nő így csüng a babonás tévhiteken. Tudta, hogy a falusiak gyakran konokul ragaszkodnak a múlt hiedelmeihez, de remélte, hogy nemsokára eljön az a nap, amikor sikerül átlendítenie az új évszázadba a borászatát. Talán még egy hidraulikus szőlőprésbe is befektet. Most azonban egyszerűen csak levetette magát kedvenc karosszékébe, és a Le Temps-ba temetkezett.

Épp belekezdett egy cikkbe a nyilvános kivégzések ellen tiltakozó városi tüntetőkről, amikor szélroham rázta meg a ház ablakait, és fütyülve tört utat magának az ajtórések között. A nők ijedten kapták fel a fejüket, amikor az asztalon heverő papírlapok megrebbentek.

– Északi szél a déli ajtónál – mondta Elena nyugtalanul az idős asszonynak.

Madame szintén nyugtalannak tűnt. Felállt, hogy kikémleljen az ablakon. Az útról fémcsörömpölés és szisszenő gőz zaja szivárgott be a házba. Madame a nyakát nyújtogatta, hogy jobban lásson, majd ijedten lépett hátra.

– Bastien az abban a búbánatos bizgentyűjében! És ő is vele van! Mit csinálsz most?

– Túl korai! – kiáltott fel Elena pánikban. – Nem vagyok kész!

Jean-Paul figyelmét nem kerülte el a kimondatlan jelentéstartalom, ami a két nő szavai mögött rejlett. Madame újra azt a fura dolgot csinálta, amit idegességében szokott – a hüvelykujját dörzsölte az ujjaihoz, mintha csak a levegő sűrűségét akarná felmérni –, Elena pedig néhány idegen hangzású szót mormolt maga elé, majd kioltotta a lámpát. Füstnyaláb kígyózott az asztal felett, majd Elena ülőhelyére koncentrálódott, ahonnan a nő épp felállt. Tökéletesen kirajzolódott Elena testének körvonala, aztán a füst szétoszlott.

Jean-Paul felállt, és összehajtogatta az újságot.

– Du Monde? Mi szél hozná ide bejelentetlenül?

Elena összekapkodta a táblázatait és tollait, majd emlékeztette a férfit az egyezségükre.

– Emlékszik, ugye? Nem vagyok itt!

Jean-Paul szórakozottan bólintott egyet, miközben felidézte magában Elena felháborodását, amikor értesült róla, hogy Du Monde kísérletet tett a birtok megvételére. Újfent bólintott, ezúttal határozottabban, a nő pedig a lépcsőn át a ház hátsó részébe sietett.

Néhány pillanattal később egy fekete automobil pöfékelt be az udvarra. Eleje lefelé hajlott, mint a liba csőre. Fehér füst bodorgott ki a motorháztető alól, miközben csörömpölve megállt a bejárati ajtó előtt. Madame hümmögött egyet az ablak mögött, amikor Du Monde kiszállt, és kalapjával a sűrű gőzfelhőt hessegette. Utastársa szőrmével szegélyezett fekete kalapja alá igazította kiszabadult szőke hajtincsét, miközben várta, hogy kinyissák neki az automobil ajtaját. Du Monde gondterhelt pillantást vetett a motorra, majd eleget tett felesége elvárásának, körbement, hogy kinyissa az automobil utas felőli oldalát, és a kezét nyújtotta neki. Gerda kiszállt, és a helyére rázta fekete damasztkabátját, aminek szőrmeszegélye passzolt a kalapéhoz. A falu összes nője közül ő volt az egyetlen, aki pillanatok alatt le tudta rázni magáról a falusi életstílust, hogy felöltse egy divatos városi szalonét. Mint aki közönségre számít, nagy léptekkel a ház felé sétált, obszidián- és ezüstberakású sétapálcáját jogarként tartotta a kezében.

Jean-Paul a nadrágjába törölte a tenyerét, majd kinyitotta az ajtót, hogy köszöntse a házaspárt.

– Isten hozta önöket! Minek köszönhetem a váratlan meglepetést? – kérdezte, amikor odaért hozzájuk az udvaron.

Du Monde levette a kalapját.

– Kérem, bocsássa meg az alkalmatlankodásunkat, Monsieur Martel! Nem teljesen értem, mi történt. Egyik pillanatban úgy fut ez az ördögszekér, mint valami fürge lábú agár, a másikban meg prüszköl, mint sarokba szorított kóbor kandúr.

Jean-Paul megrázta a felé nyújtott kezet. Bár nem voltak idegenek egymásnak – kétszer is találkoztak a falu borászati gyűlésein –, nem álltak szoros baráti viszonyban, sőt, még olyanban sem, hogy keresztnéven szólítsák egymást. De egy dolog közös volt bennük: mindketten éltek-haltak a dübörgően új technológiai fejlemények iránt. Pontosabban az automobil iránt, ami köszönőviszonyban sem állt apáik gőzhajtásos teremburájával. Nem, ezek az új motorok óránként hatvan mérföldes sebességre tudtak gyorsulni. Ez a modell három évvel korábban megnyerte a Grand Prix díjat ezzel a teljesítménnyel. Bastien, aki nézőként részt vett a versenyen, a borászok legutóbbi összejövetelén szivar és néhány pohár portói kíséretében el is mesélte a verseny utolsó körének izgalmait. Jean-Paul joggal irigykedett. A régi életében ő is ott ült volna.

Felsóhajtott, majd miután szertartásosabb üdvözlésében részesítette Madame du Monde-ot, elismerően körbejárta a járművet.

– Akkor tették rá az elektromos fényszórót, amikor eljöttem a városból. Egy álom lehet vezetni!

– Minden egyes gödörbe beledöccen – szólt közbe Gerda du Monde, és lehúzta kezéről a kesztyűjét, mintegy megelőlegezve azt, hogy beinvitálják a házba. – Ha engem kérdez, nem sokkal múlja felül egy kétfogatú hintó vasárnapi sebességét.

Jean-Paul legyűrte a késztetését, hogy vitába szálljon vele.

– Biztosan egyszerűen csak túlmelegedett. Kerüljenek beljebb, és foglaljanak helyet! Had’ hűljön le!

– A feleségem vagy az autó?

Du Monde hangos nevetésben tört ki a saját viccén, majd lehúzta a fejét, hogy elkerülje felesége kesztyűjének fenyítő csapását.

Jean-Paul a bejárati ajtó felé mutatott, és bekísérte a házaspárt a házba, ahol Madame várt rájuk. Az idős asszony feszesen, teljes harckészültségben állt, Jean-Paul pedig remélte, hogy nem kerül sor összetűzésre. Kedvelte Du Monde-ot, vagyis inkább csodálta mindazért, amit elért.

– Isten hozta! Fáradjanak beljebb! – köszöntötte őket Madame, bár mosolya erőltetettnek tűnt ernyedt arcán.

Gerda du Monde a kezét nyújtotta felé.

– A nagyra becsült Madame Gardin. Igazán öröm viszontlátni.

Kezet ráztak, és bár Jean-Paul tudomása szerint Gerda du Monde most először tette be a lábát a házba, az ismerősség szikrája villant fel a két nő között. Kiolvasta a szemükből és a testbeszédükből. Vakmerőség. Dac. Tisztelet. Miután elengedték egymás kezét, Madame a hüvelykujjához dörzsölte az ujjait, majd kimentette magát, hogy frissítő italt hozzon a vendégeknek.

Jean-Paul a fogadószobába vezette a házaspárt, ahol a petróleum szaga még a levegőben lengett. Gerda kíváncsian fürkészte a helyiséget a bolthajtásos mennyezettől a keleti szőnyegek rojtjáig. Végighúzta a kezét a széken, ahol néhány perccel korábban még Elena ült. Ujjával háromszor a székre koppintott, majd visszalépett a férje mellé.

– Igazán barátságos az otthona – mondta. – Magán viseli a gondos női kéz lenyomatát. Nem rossz egy egyedülálló férfitól.

Jean-Paul a tűz mellett álló párnázott bőrfotelekre mutatott.

– A legtöbb berendezési tárgy Madame tulajdonát képezi. Nem sok mindent hoztam magammal, amikor eljöttem a városból – felelte, majd leült a virágmintás kárpitozott kanapéra.

– Kettesben élnek?

Jean-Paul ujjai közé csípte a nadrágja élét és egyenesre húzta a szövetet, miközben keresztbe tette a lábát.

– Igen – válaszolta anélkül, hogy a nő szemébe nézett volna.

Magán érezte a nő tekintetét.

Úgy érezte, a kanapéhoz szegezi, és moccanni se tud. Attól tartott, arcának rezdülése elárulja. Nem tudta, miért tanúsít ekkora lojalitást Elena iránt, de szavát adta, és szándékában állt megtartani. Főleg, miután látta a nő arcán átfutó rémületet, amikor meghallotta, ki közeledik a bejárati ajtó felé.

Gyorsan témát váltott.

– Nos, milyen meglepetést tartogat a számunkra idén a Du Monde-birtok?

– Egy finom vörös háziasított bort érlelünk – dicsekedett Du Monde lelkesen a bók hallatán. – Egyike lesz a legjobb borainknak. Gerda kimagasló tehetségét dicséri. Szinte biztos vagyok benne, hogy ezzel indulunk majd a borversenyen.

– Hát persze. Kétségkívül újabb díjnyertes bor lesz. Az egész völgy büszke magára.

Du Monde nyilvánvaló álszerénységgel lehajtotta a fejét, és megszorította a felesége kezét.

– Mindkettőnk érdeme. – Egyértelmű volt, hogy nem tudja viszonozni a bókot, így azt kommentálta, amit tudott. – Miközben felfelé vezettem, észrevettem, hogy a birtok északi végében kiásott vagy félhektárnyi chardonnay-t. Azok új telepítésűek voltak ugyebár?

– Elrohadtak. – Jean-Paul vállat vont. – Úgy tűnik, egyik évben a birtok egyik részét sújtja, a következőben a másikat.

– Madame Gardin nem ismer rá gyógymódot? – kérdezte Gerda szemmel láthatólag összezavarodva.

– Gyógymódot?

– A gyökerekre. Minden szőlőboszorkánynak ismernie kell a rontást elhárító bűbájt. Végül is a játék része, nem igaz?

Jean-Paul értetlenül pislogott rá.

– A játék része?

– Ugyan már, hisz mindenki ezt csinálja! Egy kis rontás jobbra vagy balra, nehogy elrobogjon a vetélytárs mellettünk. Nem fogja elhinni, de én magam is háromhektárnyi szőlőt tisztítottam meg a levéltetvektől januárban! Vagy talán már talált is egy új szőlőboszorkányt a birtokra? Valakit, aki a gondját viseli…

Jean-Paul nem válaszolt azonnal. Jólneveltsége birkózott intellektuális késztetésével, ami azon nyomban a helyére tette volna az esztelen asszonyt. Idővel egyre jobb lett abban, hogy tartsa a száját. Egy városi férfi, aki magával hozta a nagyvárosi módszereket és gondolkodásmódot jobb, ha megtartja magának a véleményét, ha jóban akar lenni a helyiekkel.

– Attól tartok, egyszerű borászatot vezetünk mi itt.

Du Monde megpaskolta a felesége karját.

– Ugyan már, ma petite! [7] Tudod, Madame visszavonult, Monsieur Martel pedig a saját módszereivel dolgozik a birtokon. A tudomány híve. Még abban is hisz, hogy méréssel meg tudja állapítani, mikor a legmagasabb a szőlőbogyók cukortartalma.

– Még szép, hogy meg tudja!

– Igen ám, de ő ezt egy színváltoztató papírdarab segítségével teszi.

Gerda összeráncolta az orrát.

– Ez valami jövőbe látó módszer? Sohase hallottam róla.

– Nem mágia, hanem… Mi is a neve?

– PH-teszt. Arra szolgál, hogy megmérjük a bogyók savtartalmát, és így megállapítsuk a szüretre legalkalmasabb időszakot.

– Ach, quatsch! [8] – kiáltott fel Gerda az anyanyelvén. – Mi köze a tudománynak a borhoz?! Egyetlen módja van annak, hogy megállapítsuk a szőlőbogyó érettségi fokát, ez pedig az, ha megkóstoljuk. Érezzük, ahogy a leve végigfut a nyelvünkön, összerágjuk a fogunkkal a keserűbb héját, és megvizsgáljuk a magok színét. Ezután pedig az egész megérzés kérdése. Olyan sok a tennivaló, az anyatermészetnek szüksége van egy szőlőboszorkány segítségére. Mi vagyunk a jó bor bábaasszonyai a fogantatástól a szülésig.

Jean-Paul épp visszavágni készült, amikor Madame visszatért a pincéből egy üveg borral. A férfi lenyelte kikívánkozó megjegyzését, és szégyenkezve összehúzta magát, ahogy arra gondolt, hogy Madame valami rosszul értelmezett borász vendéglátás jegyében a legutóbbi évjáratú borral kínálja meg őket. Tudta, hogy a bor silány és nem méltó a Domaine du Monde nagy kaliberű borászának szájpadlásához.

Madame kihúzta a dugót a palackból. Szája szegletében ravaszkás mosoly bujkált.

Jean-Paul úgy gondolta, érti az idős asszony konok büszkeségét, amiért még mindig azt hiszi, hogy a Château Renard a völgy legjobb borászatai közé tartozik, ő viszont pontosan tudta, hogy minden igyekezete ellenére mekkora szakadék húzódik a saját bora és a vele szemben ülő férfié között. És mégis – ahogy Madame is jól tudta –, az etikett megkövetelte, hogy a vendégeket a saját Renard borával kínálja meg, így lélekben felkészült, hogy alázattal hajtsa le savanyú termését. De ekkor hirtelen felismerte a megfakult borcímkét az üvegen.

Madame kristálypoharakba töltötte a gránátszínű italt, Jean-Paul pedig kissé kihúzta magát ültő helyében. A lámpa fényében a bor ragyogott és táncolt a pohárban, miközben a vendéglátó kezéből a vendégekébe került. Gerda elegáns mozdulattal vette át az italt, szemöldöke között apró ránc jelent meg, ami mélyebbé vált, amikor a pohár fölé hajolt, és beleszagolt. Megforgatta a bort a pohárban. Jean-Paul tudta, hogy ha létezne a világon varázslat, akkor az abban a pohár tökéletesre érlelt hétéves Pinot Noirban lenne. Madame is tudta, mivel éles szemmel figyelte a vendégek reakcióját.

Gerda a szájába vette a bort. Az orcáit kissé beszívta, ahogy nyelvét előre, majd hátrahúzta, és az italt ízlelte. Egy átlagos kóstoló, aki első alkalommal találkozna a borral, meglepetésében felvonná a szemöldökét, és megjegyzést tenne szokatlan bársonyosságára. Egy ínyenc beleszagolna, aztán leírná a szilva, füst és ribizli összetetten bársonyos és robusztus ízét a nyelvén. Az önjelölt szőlőboszorkány azonban meg se szólalt. Egyetlen hangot sem adott ki, az arca azonban elárulta a bizonytalanságot, amit akkor érez valaki, ha tudja, hogy túltettek rajta. Jean-Paul meg volt győződve róla, hogy ha Gerda kiköphette volna, akkor a szőnyegre köpi a bort. Ehelyett viszont lenyelte – olyan képpel, mintha ebihal csúszna le a torkán, nem pedig a völgy legjobb bora. Szemtanúja volt irigységének.

Du Monde viszont úgy vette el a poharat, mintha gyógyszert nyomtak volna a kezébe. De amikor lenyelte, nyelvét kétségtelenül lágy szájpadlásához szorította, hogy biztos legyen abban, mit is kóstol éppen, bár zavartan kerülte a felesége tekintetét, mintha csak rajtakapta volna, hogy más nővel csókolózik. Madame-ra viszont rápillantott, aki megerősítette a gyanúját, és alig észrevehetően felvonta a szemöldökét.

– Egyike Château Renard legjobb évjáratainak, Madame. – Du Monde csodálattal emelte fel a poharát. Még egyet kortyolt, elismerően bólintott, majd letette a poharat. – Köszönöm, hogy ezzel a különleges borral vendégelt meg minket. Valójában ez még nagyobb jelentőséget ad az ajánlatomnak.

Madame kihúzta magát, és kissé oldalra biccentette a fejét. Jean-Paul testtartása szintén megfeszült a furcsa szavak hallatán.

– Monsieur Martel, mint ahogy ön is tudja, üzletember vagyok, és borász is. – Egy pillanatra elhallgatott, hogy átgondolja szavait. – Talán a gondviselésnek köszönhető, hogy az autóm lerobbant a háza előtt. Tudja, pontosan emlékszem erre az évjáratra. Túlszárnyalta a boromat, amivel először indultam egyéni borászként a borversenyen. Ekkor értettem meg, mekkora jelentősége van annak, ha valami igazán csodálatosat hozunk létre, és az egész világ felfigyel rá. És, ha szabad kíméletlenül őszintének lennem, ez volt az utolsó alkalom, hogy Château Renard ilyen kiváló bort hozott létre.

– Bastien…

A név figyelmeztető morgásként tört ki Madame torkából.

– Monsieur Martel, ön ügyvéd, ha nem tévedek. Olyan személy, aki ért a tárgyalás művészetéhez.

– Kérem, szólítson Jean-Paulnak!

– Természetesen. Most, hogy ugyanabból a borból ittunk, nyíltan beszélhetünk egymással. Három éve van a borszakmában, ugye? És ez idő alatt része volt, hogy is mondjam, három csalódást hozó szüretben. – Du Monde aprót rándított a vállán. – Gondolom, egyetértünk abban, hogy a borszakma nem bánik kesztyűs kézzel a kezdőkkel.

Jean-Paul fészkelődött a kanapén. Szerette volna megvédeni a szőlőbirtokon tett erőfeszítéseit, de lelke mélyén tudta, hogy a vele szemben ülő férfi igazat mond. Azt kívánta, legalább Du Monde felesége ne szegezné rá olyan mereven a tekintetét. Megesküdött volna, hogy a nő gondolatai szinte a fejébe kúsznak.

– És – folytatta Du Monde – biztos forrásból tudom, hogy van egy ügyvédi iroda a városban, ahol alig várják, hogy legkiválóbb kollégájuk visszatérjen. – Szünetet tartott, hogy felmérje, elérte-e a hatást a bókja. Elérte. – Nos, ha egyiket a másikkal összevetjük, lenne egy ajánlatom az ön számára.

Du Monde befejezte a beszédét. A szobára síri csend borult, csak Madame pohara koppant az asztalon.

[7] Kicsim.

[8] Ostobaság.

10. fejezet

Elena óvatosan osont fel a lépcsőn, ügyelve a lába alatt megnyikorduló lépcsőfokokra. Visszatérte óta nem járt a padláson, de ez volt a legtávolabbi hely, ahova el tudott bújni, hacsak nem akart kimászni a tetőre. Kinyitotta a padlástér ajtaját, mire több év óta először felkavarodott az áporodott levegő. A fény vékony csíkokban szivárgott be az eresz alatti szellőzőnyílások alatt, elhagyatott hangulatot kölcsönözve a helynek. Átnedvesedett fa szaga ütötte meg az orrát, amikor a padlástér szögletes tetején húzódó bordákba kapaszkodott, hogy ne verje be a fejét. Talán ázik a tető. Kevés pénz akadt a házfelújításra, ugyanakkor felülmúlta a képességeit, hogy korhadt fadarabokat ragasszon egymáshoz. Letette a csillagtérképét és az asztrolábiumát egy kiselejtezett székre, majd emlékeztette magát arra, hogy ne felejtse el szóba hozni a dolgot Jean-Paulnál a betolakodók távozása után.

Lesepert a homlokáról egy pókhálót, és újra megátkozta Bastient, amiért arra kényszerítette, hogy egy sötét és nedves helyen kuporogjon, amit a háta közepére se kívánt. Vajon mi az oka, hogy bejelentkezés nélkül toppant be? A szellőzőnyíláshoz szorította az arcát, és kikémlelt az automobilra, ami mechanikus libacsőrre hasonlító orrával még mindig prüszkölt. Fehér füst bodorgott felette, de volt valami furcsa abban, ahogy kavargott. Mintha illúzió hozta volna létre. Az ügyes fortély láttán eszébe jutott saját, sebtében véghez vitt füstbűbája. Azon nyugtalankodott, talán nem volt elég ahhoz, hogy teljesen eltüntesse aurájának lenyomatát. A sörboszorkányok olyanok, mint a vérebek, a mágia legkisebb morzsáját is ki tudják szimatolni. Talán ezért hozta magával Bastien Gerdát? Elena szíve hevesebb ütemre váltott. Talán gyanítja, hogy visszatért a kastélyba? Hogyan lehetséges? Hacsak Jean-Paul el nem árulta. Képes lenne rá? A gondolattól rosszul lett. Lerogyott egy régi ládára, fejét a kezébe temette.

Lent zörrenve csapódott be a bejárati ajtó. A ház két szintje tompította a hangokat, fojtottan szivárogtak csak fel. A falak visszaverték őket, de a szavak érthetetlen hangokká hulltak szét, mielőtt kihámozhatta volna a jelentésüket. És a tisztánlátását sem vethette be a mágiára érzékeny sörboszorkány közelében. Egy pillanat alatt rátalálna. Beletörődött a helyzetébe, bár néhány pillanatig eltöprengett azon, ismer-e olyan varázsigét, amivel megbűvölhetné a csillárt, hogy az Bastien fejére essen. De ezek a gondolatok is veszélyesek voltak. A boszorkány könnyedén megérezné a negatív kisugárzást. Nem, nem kockáztathatja meg, hogy rátaláljanak. Még nem.

Elena megborzongott. Ezúttal ugyan nem egy mocskos, sáros tóban kuporgott, de az árulás csípős fagyossága kísértetiesen ismerősnek hatott. Az átok miatt állandó hidegség kúszott a bőre alá, amitől nem tudott megszabadulni még egy olyan tikkasztó helyiségben sem, mint a padlás. Egy pillanattal sem akart tovább szenvedni amiatt a férfi miatt, így letérdelt a földre, és felpattintotta a láda tetejét, hátha talál valami molyette sálat vagy régi takarót, amit magára teríthet. Ám csak egy papírba burkolt csorba csészére és csészealjra bukkant, valamint egy pár gyertyatartóra, amikben melegtől meglágyult, idomtalan gyertyák álltak. Látta, hogy a kanócok sértetlenek, így kivette a gyertyákat, és a földre tette. Ujjaival csettintett egyet, mire a gyertyák lángra lobbantak, ő pedig a meleg fény felett összedörzsölte a kezét, majd újra a láda felé fordult, hogy átnézze a tartalmát.

A láda tömve volt Grand-Mère személyes tárgyaival, amiket elpakolt, hogy helyet csináljon a kastély új tulajdonosának. Beléhasított a bűntudat, amikor kinyitott egy könyvet, és régi fényképekre bukkant, amik Grand-Mère és Joseph szerelmének korai éveit örökítették meg. A képeken egymásba karoltak, csókot nyomtak egymás arcára, és olyan ragyogó mosollyal néztek egymás szemébe, ami csak igaz szerelem esetében lehetséges. Amikor a bűntudat kezdett irigységbe csapni, visszatette a lapok közé a fényképeket, és becsukta a könyvet.

Arrébb tolt egy régi kalapdobozt, és talált egy viaszfoltos csipkés asztalterítőt, amit sálként használhatott. Kirázta a terítőt, mire egy színes papírlap esett ki a ráncai közül. Egy vásári mutatványosokat hirdető szórólap. A vállára terítette az asztalterítőt, majd a gyertya lángjához közelítette a papírlapot, hogy jobban lássa. A hirdetés félkövér piros és aranyszínű betűivel izgalmas lángnyelőket, késdobálókat, bohócokat és torzszülötteket ígért, valamint egy póni hátán szaltózó nőt. A papírlap hátoldalán legalul egy csíkos turbános, bajuszos férfi fényképe mellett kiemelve az állt, hogy „visszatért a kontinens királyainak és királynőinek mindent látó jövendőmondója”.

Szokatlan emléknek tűnt, egyáltalán nem jellemző Grand-Mère-re. Gyerekkorában az idős asszony egyszer sem vitte el a mutatványosok előadására, márpedig a többi gyerekhez hasonlóan ő is szakadatlan rágta Grand-Mère fülét, amikor az akrobaták és a pónik nyaranta egy hétre megjelentek. A furcsaság felpiszkálta kíváncsiságát. Nem tette vissza azon nyomban a ládába a szórólapot, ehelyett még egyszer elolvasta valamilyen jel után kutatva, ami megmagyarázná, hogy az idős asszony miért őrizgeti a többi emléktárgya mellett.

Két emelettel lejjebb a hangok érthetőbbé váltak. Valószínűleg átmentek a fogadószobába. Égett a kíváncsiságtól, vajon hallaná-e jobban is őket, így átvágott a padláson a kéményhez. Mint kiderült, annak üreges belseje tökéletesen vezeti a hangokat. Becsukta a szemét, és hallgatta, ahogy Jean-Paul a bőrfotelek felé kíséri bejelentetlen vendégeit. Pont alatta ültek, a kandalló előtt. A fülét a kémény falához tapasztotta, és újra hallgatózni kezdett. Ekkor Bastien összetéveszthetetlen hencegése átszivárgott a téglák és a habarcs között, és a hangja szinte lyukat ütött a lelkébe.

A hang hallatán belenyilallt a fájdalom – ugyanolyan erővel, mint aznap, amikor a férfi azzal vádolta meg, hogy nem tartja fontosnak az igényeit. A férfi, aki hét évet ellopott az életéből pont alatta ült, és a jó szürettel, díjnyertes borával és rendkívüli tehetségű szőlőboszorkányával hencegett.

A feleségével.

Forrongani kezdett benne a minden erőteljes bűbáj alapjául szolgáló fájdalom. Kavargott, összeolvasztott, átalakított. Feltámadt és várta, hogy Elena szándéka irányt adjon a kirobbanó energialöketnek. A nő ujjai bizseregtek a kísértéstől. A fejében már formálódni kezdett az ok, ami felhatalmazza arra, hogy mágikus erejét a férfi ellen irányítsa, ám ekkor sisteregve kifutott belőle az érzés. A hőség csökkent. Mágikus ereje kifújt. Az energia elhagyta.

Gombóccá gyűrte a vásári mutatványos szórólapot. Megrázta a fejét, és türelmet kért a Mindenek Tudójától. Még nem jött el az idő. Nem áll készen. Bosszúja édes lesz, mint a szájban elolvadó lépes méz, amikor eljön az idő. Addig pedig Bastiennek nincs hatalma felette. Nem engedi meg neki.

Mély lélegzetet vett, majd előrehajolt. A téglákhoz szorította a fülét, és tisztán hallotta egy nő hangját, amint a szőlőbogyók érettségéről beszél. A sörboszorkány. Kelletlenül értett egyet megjegyzésével a bábáskodást illetően.

Aztán a hangok elhaltak. A csend túl hosszúra nyúlt, túl kínossá ahhoz, hogy egy beszélgetést akasszon meg. Valószínűleg Grand-Mère bort vitt be. Igen, ez az. Kóstolják. Nyelik. A nyelvükkel értékelik. De mit szolgálhatott fel nekik Grand-Mère? Jean-Paul vacak löttyével biztos nem kínálná meg őket! A férfit jó szándék vezérli, de az eredmény siralmas. A gondolattól beléhasított a szégyen. De aztán megérezte a tarkóján a bizsergést, a leheletnyi borzongást, ami a hajvonala alatt megborzongatta. Akkor érezte ezt, amikor valaki a jelenlétében kóstolta meg a borát.

– Jaj, Grand-Mère, ugye nem? – sóhajtott fel, ugyanakkor mosolyra is húzódott a szája, ahogy felidézte az utolsó évjáratot, amit még ő palackozott.

A szőlőbogyók tökéletesek voltak. Akadt, aki azt mondta, hogy még Grand-Père díjnyertes vörösborát is felülmúlta.

Kíváncsian várta a reakciójukat, így szorosabbra csavarta a vállán az asztalterítőt, és a fülét még erősebben szorította a kémény falához. Hüvelykujja körmét a fogai közé préselte, feszülten fülelt, és arcán büszke mosoly terült el. Egy pisszenés se érkezett a sörboszorkánytól. Se kritika, se dicséret, csak a szótlan irigység. Már a tudat is elég lett volna, hogy a nő bosszankodik, de aztán Bastien megszólalt. Szavai csodálatot sugalltak. Elismerést. Alázatot. Elena összezavarodott. Félrehallotta volna? Rosszul ítélte volna meg? Egyáltalán lehetséges? Lemaradt arról, mit mondott utána, de aztán Grand-Mère figyelmeztető rendreutasításként ejtette ki a száján a nevét. Vajon milyen érzés villanhatott meg a szemében, ami miatt Grand-Mère rászólt?

Ó, de nem is a szemében villogott! A szívében levő kapzsiság volt az. Az éhség, hogy mindent birtokoljon és uralma alatt tartson. Érezte, ahogy közeledik. A cukormázas, csábító szavai valójában álruhába bújtatott ecetes bor volt. A látogatás célja, az, hogy az automobil pont jókor robbant le – mindezt előre megtervezte, hogy kiteregesse a kártyáit a védtelen Jean-Paul előtt, és tárgyalásba kezdjen az egyetlen dologért, amire világéletében vágyakozott. Meg akarta szerezni Château Renard-t.

A férfi vételi ajánlata lángra lobbantotta elfojtott haragját. Dühe fellángolt, és tomboló tűzzé vált, amit már nem tudott az ellenőrzése alatt tartani.

Vállán az asztalterítővel lemászott a padláslétrán, majd rohant le a lépcsőn, miközben a szíve félelemtől, ugyanakkor elszántságtól lüktetett. Kevés mágikus erejét arra használta, hogy megszilárdítsa önbizalmát. Haja lobogott mögötte, amikor beviharzott a fogadószobába, hogy szembeszálljon Bastiennel, és közölje vele: Château Renard nem eladó. Neki nem! Senkinek sem! Addig nem, amíg él és lélegzik.

De a férfi már nem volt ott. A szoba üres volt, csak a sörboszorkány liliomillata maradt utánuk. Kint az automobil az első próbálkozásra beindult. Elena az ablakhoz rohant, és még látta, amint a házaspár járműve lepöfög az úton, miközben lassan kihunyt a fény az égen.

Nem volt kin kitöltenie felhorgadt haragját, így mágiája a legközelebbi élettelen tárgyba ütközött, és a Jean-Paul előtt levő félig üres borospalack a szilánkjaira robbant.

11. fejezet

Pezsgősüveget látott már szétrobbanni, de borospalackot még sohasem. Főleg olyat nem, ami szinte teljesen üres. Valószínűleg hibás volt a palack. Megrepedt. Vagy talán a légnyomás esett le hirtelen.

Jean-Paul szemtanúja volt már Elena kirobbanó haragjának, de a nő most szinte egy őrült benyomását keltette, ahogy asztalterítőbe tekerve döngette az ablaküveget az öklével, miközben Du Monde elhajtott. Nem áltatta magát azzal, hogy a férfi ilyen gyorsan távozott volna, ha nem fogadták volna el az ajánlatát.

Elena Jean-Paul felé perdült.

– Nem adhatja el Château Renard-t annak az embernek! Nem engedem!

Jean-Paul lehajolt, hogy összeszedje az üvegszilánkokat.

– Nem engedi? – Du Monde ajánlata megtépázta a büszkeségét, és nem volt olyan hangulatban, hogy egy nővel beszélje meg az üzleti terveit. – Attól tartok, ez már nem az ön döntése – válaszolta, és remélte, hogy ezzel pontot tehet a végére.

Elena átrohant a szobán, és puszta kézzel kapkodta fel a szilánkokat.

– Ó, márpedig ez az én otthonom! – Valami gyerekrigmust motyogott az orra alatt, aztán a törött üvegszilánkokat a tűzbe vetette. – És a szőlészet nem eladó! – szállt szembe vele. – Se ennek a férfinak, se senki másnak!

Grand-Mère emelte a kezét, hogy megállítsa Elenát, de már elkésett.

Az üvegszilánk sistergett, majd füstölni kezdett a lángokban, mintha nem is üveg lenne. Újabb bizonyíték arra, hogy silány anyagból készült, döntötte el magában Jean-Paul. És arra is, hogy a nőnek nincs ki a négy kereke. Ki vet törött üvegszilánkot a tűzre?

– Nem igazán tudom kiismerni magát – szólalt meg végül Jean-Paul, miután mégis feltámadt benne a harcvágy. – Rongyokba öltözve megjelenik a házam küszöbén, miután évek óta hírt se adott magáról, majd kijelenti, hogy a kastély az egyetlen otthon, amit ismer. Aztán arra kér, tartsam titokban a jelenlétét, feltételezhetően az elől a férfi elől, aki elől az imént igyekezett elbújni, majd leviharzik a lépcsőn, hogy szembeszálljon vele abban a szent pillanatban, hogy átlépte a ház küszöbét. – Tett felé egy lépést. – Bolondnak néz?

Elena összeszűkült szemmel méregette.

– Tudom, hogy korlátolt a képessége a látásra, és arra, hogy mi mindent ért meg…

– Tessék csak, sértegessen is!

– De ugyanúgy része vagyok ennek a szőlészetnek, mint maguk a szőlőtövek. Jogom van beleszólni.

Jean-Paul felemelte a borospoharát.

– Tudja, hogy egy Du Monde kaliberű férfi miért akarja megvenni a Château Renard-t? A termőhely miatt. Hogy olyan termőhelyen növekvő szőlője legyen, ami képes ilyen mennyei dolgot létrehozni. Én is ezért vettem meg a szőlészetet. Tessék, kóstolja csak meg! Tapasztalja meg, mire képes egy igazi borász egy ilyen termőtalajon.

– Nem kell megkóstolnom.

Jean-Paul felhajtotta a bor maradékát, miután Elena visszautasította, és kiélvezte az érzéki utóízeket, amit aztán elkerülhetetlenül követett a kudarc érzése.

– De a szőlő nem hoz termést – mondta. – Nekem nem. Nem tudom, hogy hozzam létre ugyanezt az ízhatást. Nem tudom, bárki is képes lenne-e rá. Így hát, igen, vannak napok, amikor hajlok rá, hogy eladjam, és beismerjem, hogy nem vagyok borász. Talán eljött ennek az ideje, viszont ezt én döntöm el, nem pedig maga.

– Én létre tudom hozni.

Jean-Paul tekintetében kétség csillogott, miközben tetőtől talpig végigmérte Elenát, ahogy ott állt a régi, viaszfoltos asztalterítőbe tekerve.

– Hát hogyne, valószínűleg az idős mester összes titkát ismeri! Sajnálom, Elena, de a merész ígéretei kezdik hitelüket veszíteni.

– Nem az a gond, hogy híján lenne a tudásnak. És nem is a balszerencse a gond, vagy a rossz időjárás. – Kezébe vette a kandallócsipeszt, és a tűztér hamujában kezdett keresgélni. – A tisztánlátása hiányzik – mondta, és kihúzott egy tökéletesen kerekre olvadt üvegdarabot. Egy lencsét.

– Elena, biztos vagy benne? – szólalt meg Madame a karosszékéből.

– Tudnia kell az igazságot.

– Miféle igazságot?

Elena az üvegre fújt, majd kiengedte a lencsét a csipesz két szára közül, mire az a tenyerébe esett. Égető forróságúnak kellett lennie, de a nőnek a szeme se rebbent.

– Ha komoly a szándéka, és ugyanolyan jó minőségű bort szeretne készíteni, mint amit az előbb kóstolt – mondta az üvegdarabot a tenyerében dobálva –, akkor kövessen, és mutatok valamit!

Ismeretlen önbizalom sugárzott róla, amit eddig mintha rejtegetett volna, most azonban feltárta igazi természetét. Magabiztossága ragadós volt, és kicsalogatta Jean-Pault, aki követte a nőt a háztól délre elterülő szőlősorok felé.

Elena szorosabban a vállára tekerte az asztalterítőt, majd állával a szőlők felé intett.

– Nézzen arra, és mondja meg, mit lát!

A levegő nehéz volt az esti harmattól, ami fényes cseppként ült a bimbózó szőlőtöveken. Jean-Paul sóhajtott, majd a köd ellen védekezésül felhajtotta a kabátja gallérját.

– Látom, hogy a szőlőlevelek kezdenek kibomlani. Az előttem álló többhektárnyi munkát. És a lehetőséget. A lehetőséget, ami mindig ott rejlik a következő szüretben.

Elena tekintete ellágyult, de az arcizmai feszesek maradtak.

– Igen – válaszolta. – Ugyanakkor sokkal több rejlik még ott. Tartsa ezt a szeme elé, és fogja meg a kezemet.

Jean-Paul hátrapillantott a válla felett, hogy ellenőrizze, Madame figyeli-e őket.

– Tényleg szükséges?

– Ez az egyetlen módja annak, hogy megmutassam.

– Hogy megmutassa? Mit?

– Mindent – felelte Elena, majd felé nyújtotta a kezét.

A férfi vonakodva fonta össze ujjait a nőével. Elena hideg bőre először taszította, de a nő szorosan fogta a kezét, mintha csak magát a pillanatot szeretné a markába szorítani. A másik kezével megragadta az előtte levő öreg szőlőtőkét, majd néhány érthetetlen szót mormolt, miközben úgy tett, mintha transzállapotba került volna. Jean-Paul most már pontosan tudta, hogy ostobaságot követett el. Nem lett volna szabad kijönnie vele. Egyáltalán ki se lett volna szabad költöznie ide ezek közé az elmaradott, babonás emberek közé. Talán Du Monde-nak van igaza. Talán tényleg a városban van a helye könyvek és kimutatások között, amit körbeleng az áldott logika. A felismerés kijózanítóan hatott rá. Fogta ugyan a nő kezét, mivel úgy döntött, belemegy a játékába, hogy elkerülje a további konfliktusokat, viszont utána bemegy a házba, leissza magát, és komolyan átgondolja, milyen árat is kérhet a szőlészetért.

Édes jó istenem, milyen gyönyörű, gondolta. A bőre mintha csillogott volna a ködben.

Elena szeme felpattant.

– Ne engem nézzen! A földeket nézze a lencsén át!

Jean-Paul nem is vette észre, hogy a nőt bámulta.

– Mégis mit kéne látnom?

Ám alighogy a szeme elé tartotta a lencsét, nyilvánvalóvá vált a válasz. Szivárványszínben játszódó köd lebegett a szőlőtőkék felett, csillogása felért a sarki fénnyel. A domb oldalán a nedvesség cikcakkos mintázatban húzódott a szőlők felett, mint valami hatalmas, kifeszített háló, miközben kék szikrák cikáztak ki belőle a talaj felé.

– Ez meg mi? Valami trükk lenne?

Elemelte a lencsét a szeme elől, hogy megvizsgálja, közben pedig az járt a fejében, hogyan tudott volna Elena kaleidoszkópot készíteni egy darab olvadt üvegből.

– A spektrális felhő, ami a kastélyhoz legközelebb levő hektárnyi szőlő felett lebeg, az a napot eltakaró bűbáj. Arra szolgál, hogy elősegítse a penészgomba szaporodását. Feltételezem, tavaly a szőlő egy része a gomba áldozatául eshetett.

– Kézzel kellett átválogatnunk az egész hektárnyi termést, hogy valamennyit meg tudjunk menteni.

– Dolgozom már az elhárító varázslaton, de az ellenátok bonyolítja a dolgokat. Sajnos több éven át zavartalanul burjánozhatott. Még mindig próbálom beazonosítani az eredetét.

– Ellenátok?

– Igen, ami pedig a többit illeti… – Megbökte a férfit, hogy emelje újra a szeme elé a lencsét. – A dombon levő rontással és a talajban levő statikus energiával is kezdenem kell valamit. És aztán ott van az a kispajtás. Ott, látja? A sor közepén ül egy fatuskón. Van egy vízköpő szörnyünk, ami a régi szőlőtőkék közé vackolta be magát, azok közé, amit Monsieur Gardin telepített Grand-Mère születésnapi ajándékaként. A bor, amit tegnap kóstolt, ebből a szőlőből származik. Az utolsó évjárat, amit készítettem, mielőtt… elmentem volna.

Jean-Paul a szeméhez szorította a lencsét.

– Hogy csinálja?

– Csak azt mutatom, amit én mindig látok.

A férfi többször egymás után a látását tesztelte először a lencsével, majd nélküle. A bőrszárnyas, hegyes fülű szörny kinyitotta a szemét, majd felállt, mielőtt ásított egyet.

– Ez nem lehet!

– Tudom, semmi tiszteletet nem mutat. Jelen pillanatban még ártalmatlan ugyan, de van egy olyan sejtésem, hogy az a feladata, hogy szüretkor a kosarakban lévő fürtökre pisáljon, így a szőlőlé savanyú lesz a préselés után. Ez lesz, hacsak rá nem jövök, hogyan űzzem el innen. Sajnálom, már évekkel ezelőtt meg kellett volna szabadulni tőle, de Grand-Mère egyedül már nem képes tartani a frontot.

A vízköpő feléjük fordult, gúnyosan rájuk vigyorgott, majd újra a szárnya alá dugta a fejét, és visszaaludt.

Jean-Paul kezéből kiesett a lencse, és a férfi gyorsan keresztet vetett.

– Ilyen nincs! Elment az eszem a romlott bortól… vagy a láztól.

– Biztosíthatom, hogy nem. Az egész csak varázslat. Vagy, ha jobban kedveli a tudományos meghatározásokat, akkor mondjuk azt, hogy bepillantást nyert a spektrum azon végébe, ami kívül esik a halandók látókörén.

– Nem, ez nem lehet!

Kirántotta a kezét a nő kezéből, mire a szőlészet ugyanúgy nézett ki, ahogyan szokott. Megdörzsölte a szemét, és még egyszer rápillantott, csakhogy biztos legyen benne. De még mindig kétségek gyötörték az épelméjűségét illetően.

– Szőlőboszorkány vagyok, Monsieur Martel. Pontosabban Château Renard szőlőboszorkánya. Ön abban a hitben volt, hogy a rossz időjárás és a balszerencse összeesküdött maga ellen, hogy kárt okozzon a szőlészetben, de ki kell ábrándítanom, ugyanis főleg tudatlanság és töménytelen szabotázs áll mögötte, ami a hosszas távollétem miatt következett be. Grand-Mère spektrális látása már nem a régi.

– Madame is… – Jean-Paul gondolatai kábán szédelegtek a fejében. – Nem, az egész csak babona! Hogyan lehetne bármi is igaz ebből?!

Elena az égre vetette tekintetét, és felfelé mutatott.

– Hogyan nem?

Jean-Paul úgy érezte, a föld felett lebeg. Attól tartott, térde felmondja a szolgálatot, és összecsuklik a nő előtt. Szüksége volt egy italra. Egy papra. A mindenhatóra… meg kell szabadulnia ettől a némbertől! Szó nélkül sarkon fordult, és beviharzott a házba. Az ajtó dörrenve csapódott be mögötte. Kizárta a mögötte levő világot.

12. fejezet

A pince meglehetősen melegnek tűnt azután, hogy olyan sokáig állt kint a csípős tavaszi levegőn. Elena ledobta magáról a nevetséges asztalterítőt, majd meggyújtott három vastag gyertyát, ami elég fényt biztosított az olvasáshoz. Nem ment be Jean-Paul után a házba. A férfi dühös volt. Riadt. Időre volt szüksége, hogy megküzdjön a kétségeivel. Elena tiszteletben tartotta ezt. Arra viszont nem számított, hogy saját magának is szüksége lesz arra, hogy bevackolja magát egy biztonságos helyre. A tűzben megolvadt borosüvegre vetett bűbájtól lemerült az energiája, ugyanakkor valami más lángra kapott a testében.

Az a kéz.

A Jean-Paul bőréből sugárzó hőtől még mindig bizsergett a tenyere. A férfi érintésére a mágia apró szikrája lobbant lángra benne. A szíve most is hevesebb ütemre váltott, ahogy felidézte magában azt a szikrát. Vére összetételében még mindig több a víz, mint a tűz, de amióta visszanyerte öntudatát, az átok után ez volt a legelső alkalom, hogy a mágiája a gyógyulás útjára tért. Úgy tűnt, korábbi kétségei ellenére mégis lehetséges a teljes felépülés. De mégis hogyan lehetséges ez?

Átlapozta a varázsigés könyvét, tudomást sem véve a könyv folyamatos sóhajtásairól és suhogó lapjairól, amik a szerelmi bájitalokra próbálták felhívni a figyelmét. Ehelyett azon az oldalon hagyta abba a lapozást, ami a testek közötti statikus elektromosság átvitelét taglalta. Valóban csak ennyi kellene ahhoz, hogy magához térjen egy megátkozott lélek? Egy kis testhő? És mi a helyzet a szőlőtőkékben beálló változással? A mély búskomorsággal, amit visszatérte estéjén fedezett fel, és ami olyan érzéssel töltötte el, mintha feneketlen óceán mélyére húzná le egy súlyos horgony? Apró változást tapasztalt benne néhány pillanattal ezelőtt… A mély komorság mintha enyhült volna. És nem csak a tavasz közeledtét üdvözlő reménysugár az, ami a levelek kibomlásával egyidejűleg a szőlőtőke hangulatában is jelentkezni szokott. Ez a változás egybecsengett azzal, amit önmagában is érzett. De a sors milyen láthatatlan részecskéje idézte elő ezt a változást?

Híján volt a válasznak, így újra a mérgek tanulmányozásának szentelte a figyelmét. A ricinusmag lenyelését követő lassú és fájdalmas halál olvasásába merült bele, ami annyira lenyűgözte, hogy szinte elkerülte a figyelmét a macskaköveken csattogó lópatkó hangja. Ezek szerint Jean-Paul elment. Elvágtázott. Jobban megrémítette a felfedezés, mint azt gondolta, de úgy érezte, jobb, ha nem avatkozik bele a folyamatba. Saját magának kell kiverekednie magát belőle. Kizárta a férfit a gondolataiból, és újra a varázsigés könyvnek szentelte a figyelmét. Ha tényleg visszatérőben a mágikus ereje, akkor nekikezdhet a mérgek desztillálásának. Tekintete végigsiklott a bonyolult munkafolyamaton, és alaposan áttanulmányozta a kifinomult főzet minden egyes hozzávalóját, míg a gyertyáról leolvadó faggyúpatakok tócsába nem gyűltek a munkaasztalán.

Jean-Paul még nem jött vissza.

Újra a tenyerére szegezte a tekintetét. A férfi érintésének érzete nem halványodott el a bőrén. Sőt, ha lehet, még erősebbé vált azáltal, hogy a gondolatai körülötte jártak. Konok és büszke férfi, de annyira nem, hogy ez falat vonjon köré, és megakadályozza, hogy elfogadja az igazságot. Idővel be fogja látni. De hol lehet most? Elenát jobban érdekelte, mint azt beismerte volna, ugyanakkor tudta, hogy a férfi haza fog jönni, amint megérett arra, hogy elfogadja az igazságot. Eloltotta a kanócot, és ágyba bújt, miközben épp annyira megdöbbent azon, ami a felszínre bukkant közöttük, mint amennyire a férfi döbbenhetett meg miatta.

Reggel felvette a tejesüvegeket a hátsó lépcsőről, majd bevitte Grand-Mère-nek. A konyhában, ami zsongani szokott a munka előtti készülődéstől, miközben Jean-Paul reggelizik és a Le Temps-t olvassa, most síri csend honolt. A férfi széke üresen állt, munkacsizmája magába roskadva hevert az ajtó mellett. Ezek szerint nem jött haza tegnap.

– Tudtad, hogy nem hisz ezekben a dolgokban. – Grand-Mère hangjában nem csengett vádaskodás. Egyszerű ténymegállapítást tett, miközben belépett a konyhába, és kötényét kötözte a derekára. – Nem könnyű elfogadni ezt egy hozzá hasonló embernek, akinek ilyen erős meggyőződései vannak. Hogy kéred a tojást?

– Ha nem mondom el neki, elveszítjük a szőlészetet, Bastien pedig megkaparintja. Ezenkívül túl vagyunk a rügyfakadáson, és nemsokára megjelennek a szőlőszemek. Nyíltan csinálhatom a varázslatokat, márpedig mindenáron meg akarok szabadulni annak a boszorkánynak a rontásaitól.

Grand-Mère elutasítóan legyintett.

– Jean-Paul bort akar készíteni. Jó bort. Semmit sem akar eladni. Legalábbis fel se ötlött benne, míg meg nem tudta, hogy a hely nyüzsög a boszorkányoktól. – Az idős asszony megvonta a vállát. – Különben is, már elveszítettem a birtokot. És te is.

– Nem szabad így beszélned.

– Miért? Ez az igazság.

Elena hosszan kifújta a levegőt, majd félretolta az üres tányérját. Az nem lehet, hogy elveszítették a szőlészetet. Egyszerűen nem lehet.

Órákkal később, miközben egyik szemükkel folyamatosan az utat figyelték, Grand-Mère-rel együtt a teendők végzésébe merült. A szőlősorok közé vezette az igáslovat, hogy befejezze a sziklás talaj feltúrását, és hogy meglazítsa a tömör talajt. A földnek lélegeznie kell, hogy beinduljon a növekedés. A férfiak is ilyenek lennének?

Az ebédje kenyérből és húslevesből állt, aztán bevetette magát a pincébe, hogy feltöltse az angyalok jussát a hordókban, amit a hét folyamán kiloptak belőle, majd a tavalyi bor érésének folyamatát ellenőrizte. Nem bánta, hogy egyedül kell elvégeznie ezt a feladatot, bár már hozzászokott Jean-Paul társaságához és ahhoz, ahogy figyeli őt, miközben lötyköli a bort a szájában, ízleli, érzékeli, és végül eldönti, hogyan tudná legjobban ellensúlyozni a férfi elhibázott lépéseit. Jean-Paul hiánya szinte visszhangot vert a csendben. Biztos volt abban, hogy a bor szilvás utóíze nem fog érvényesülni a hordóban, és arra gondolt, megkérdezi majd a férfitól, melyik holdfázisban szüretelte a szőlőt. Jean-Paul nem tudhatta a választ, de Elena előre mosolygott azon, milyen képet vág majd a férfi, miközben a kérdése mögötti logikára próbál rájönni. Természetesen elmagyarázhatta volna neki a Hold vonzásának hatását a szőlő héjára, ami által a termés teljes ízvilága pont a szüret előtt bontakozik ki. Bárcsak itt lenne…

Késő délutánra már világossá vált, hogy a férfit a félelme vagy az egója nem engedi hazajönni. Elena lement a pincébe, és előkereste a vászonzsákot, amit a hordók mögé rejtett. Azt hitte, nem lesz újra szüksége a kecskepásztor ruháira, de most örült neki, hogy ahelyett, hogy elégette volna a többi kacattal, inkább eldugta. Magával vitte a ruhagöngyöleget a szobájába, majd felvette a merev gyapjúszoknyát és a blúzt. Lábát otromba facipőbe bújtatta, fejére pedig piros kendőt kötött. Mielőtt bedugta a vászonzsákba a ruhaneműt, levendulás vízben átöblítette, de egyszerűen csak virágbűz társult a már meglévő trágyaszaghoz.

Ugyanakkor elégedetten vette tudomásul, hogy a ruha jó álcaként szolgál, majd fehér nyelű kését – ezt használta a gyógynövények vágásához – bedugta a bőrövébe. Felkapta a kopott köpenyt, majd bekopogott a konyha ajtaján.

– Bemegyek a faluba, megkeresem Jean-Pault – jelentette be, miközben rongyos szoknyájára igazgatta a köpenyt. – Nem retteghet élete végéig az igazságtól.

– Csodálkoznál, ha tudnád, mi mindenre képes egy konok férfi. – Grand-Mère felpillantott, és összevonta a szemöldökét. – Mi az égért húztad magadra ezeket a rongyokat?

– Nem szeretném, hogy bárki is felismerjen.

– Hát, sok szerencsét hozzá! Bár ha engem kérdezel, ha a csinos kék ruhádba bújtál volna, a mágiánál is sikeresebben haza tudnád csalogatni azt az embert.

Egy óra múlva Elena a falura néző úton állt, és a fájós lábát dörzsölte – a duzzanatot a hiányzó lábujja helyén, amit felhorzsolt a facipő. A falu ugyanolyannak tűnt, mint korábban. Az apátság harangtornya kimagaslott a háztetők közül, mint valami égre mutató ujj, a terméskövekből kirakott házakat pedig az évszázadok alatt rárakódó patinaréteg borította. Viszont amikor a főutcára ért, kisebb változások zavarták meg. Korábban volt ott egy fémtárgy – egy sárkány a nyaka körül aprólékosan kidolgozott szőlőfürtökkel –, ami a híd utáni első bolt ajtaja felett függött. Szokatlan, játékos csecsebecse, amit gyerekkora óta alig várt, hogy viszontlásson minden egyes alkalommal, amikor a faluba ment. Zsenge ifjúkorában azt képzelte, hogy a sárkány a köszönésére kacsintással felel, és miután elsajátította a varázstudományt, valóban így is volt. De a fémtárgy eltűnt az ajtóról. És az Aucoinsok sem voltak ott, akik a boltot vezették.

Elena a fejére húzta a köpenye csuklyáját, és az üres bolt vitrinje felé fordult, amikor egy férfi közeledett felé a járdán. Nem tudta, mire számítson a falu lakóitól. Felismernék? Kíváncsiskodnának, hogy merre járt ennyi ideig? Egyáltalán emlékeznek még rá? A férfi, egy bankár, ha jól emlékezett rá, még a kalapját se biccentette meg, mikor elhaladt mellette. Valószínűleg annak a kecskepásztornak tartotta, akinek a ruháját viselte. Elena megnyugodott, hogy jó az álruhája, így tovább-bicegett az útelágazásig. Az egyik út felfelé kanyargott a dombon a tisztes üzletek és boltok felé, a másik viszont a falu tisztátalanabb vége felé tartott, ahol még utcalámpák se voltak, amik elűznék az árnyakat.

A domb tetején megpillantott egy férfiak számára fenntartott kocsmát. Arra gondolt, egy igazság elől bujkáló férfi simán bevethette magát oda, hogy végigigyon egy teljes éjszakát és napot. Mély lélegzetet vett, majd kinyitotta az ajtót, és bekémlelt a félig telt helyiségbe, amiben vágni lehetett a hagyma-, fokhagyma- és savanyú sörszagot. Néhány foltozott kordbársony zakós és piszkosfehér, kissé megemelt galléros ingű férfi lézengett a bárpultnál, füstölték a kézzel sodort cigarettájukat, és a langyos söröspoharukat emelgették bajuszos szájukhoz. Néhányan felé pillantottak, de egyikük tekintete sem időzött hosszasan rajta. Nem látta Jean-Pault, így rákényszerült, hogy szerencsét próbáljon a bisztróban, a vegyesboltban és az egyetlen aprócska szállodában, ahol a neve alapján érdeklődött utána. De mindenhol csak a fejüket rázták, és azt mondták, hogy legalább egy hete nem járt a faluban, és különben is, mi köze egy kecskepásztornak ahhoz, hogy mivel múlatja egy Jean-Paulhoz hasonló úriember az idejét.

Még sosem érezte magát ennyire idegennek. Az álruha jó szolgálatot tett, de amúgy se lett volna nagy szüksége az alakoskodásra. Olyan sok volt az ismeretlen arc! A domboldalra három új ház épült, a virágárus bolt helyén illatszerbolt nyílt, és a sarkon egy borkereskedő árulta a Domaine du Monde palackjait, amit „ízletesnek” hirdetett.

És ott volt a Pâtisserie d’Amour. A küszöböt se kellett átlépnie ahhoz, hogy tudja, Tilda boltja gőzerővel működik, mivel varázslatos illatok áramlottak ki az utcára.

Megcsapta az orrát a frissen sült pain au chocolat lehengerlő illata. A péksütemény szaga elbűvölte, és ugyanaz a melegség töltötte el, mint előző éjszaka. A kísértő illat az orra előtt lengedezett, Elenában pedig elemi erővel tört fel a sóvárgás. Kínzón vágyakozott arra, hogy megkóstolja a vajas édes süteményt, hogy a meleg csokoládé elolvadjon a nyelvén, és hogy lenyalja szája széléről az omlós morzsákat. Tudta, hogyan működik ez a varázslat, így megriadt attól, mennyire át akarta engedni magát a kísértésnek. Tilda varázsereje nem kifejezetten szerelmi varázslat volt, viszont ha megcsapta valaki orrát az egyik édességének illata, és rátört az ellenállhatatlan késztetés, hogy megízlelje, az azt jelentette, hogy Tilda sikeresen rácsatlakozott az illető vágyaira és ízlésére. Viszont a sóvárgás csak akkor következik be, ha valakinek egyfolytában egy személy körül járnak a gondolatai. Akörül, akibe beleszeretett. Akörül, aki alapvetően jó és megbízható, ugyanakkor tele van meglepő konoksággal.

Elena a bolt felé vette lépteit, és lelépett a járdáról, hogy átvágjon az úton, mivel a szabad akarata csírája is elhagyta – amikor egy lovaskocsi vágtázott el előtte, és hátra kellett ugrania. A véletlen esemény kizökkentette, így kiszabadult a varázslat bűvölete alól, és elhátrált a pékségtől. Orra és szája elé szorította a köpenye alját, majd végigrohant az utcán, és beugrott az első menedéket jelentő helyre.

Becsukta maga mögött a postahivatal ajtaját, és hálásan lélegezte be a hétköznapi szagokat: a lakkozott fáét és a poros papírét. Miután összeszedte gondolatait, úgy döntött, hogy kikérdezi a postamestert is. Lehetséges, hogy Jean-Paul megállt itt útközben megnézni a leveleit, és talán említette, merre tart. A sorban két nő várt a levelére, így Elena a falra kiragasztott hirdetményeket böngészte, míg sorra került. Meglepő módon elég sok eltűnt kisállat megtalálásához kértek segítséget.

– Azóta van még egy – szólalt meg a hivatalnok a két nő távozása után.

Elena megfordult. Köpenye szegélyét még mindig félig az arca előtt tartotta.

– Még egy?

– Megölték. Nem messze Lambertéktől találtak rá.

– Kit öltek meg?

A férfi felpillantott az irataiból, és a szemüvege felett szemügyre vette Elenát. Kiegyenesedett, majd pislogott kettőt, miközben levonta a józan következtetést.

– Vagy úgy! Nem idevalósi. – Levette a szemüvegét, és heves mozdulatokkal a falon levő hirdetmények felé bökdösött vele. – Az állatokat ölik. Macskát, kutyát, nyulat… Néha egy-egy rókatetem is felbukkan. Az utolsó cseppig lecsapolják a vérüket. Az emberek nyugtalankodnak, főleg az utóbbi időben, mióta kezd horribilis méreteket ölteni. Azt rebesgetik, hogy rituális gyilkosságok lehetnek.

Elena elborzadva pillantott vissza a falon levő hirdetésekre. Olvasás közben egy árny suhant el előtte, és életre kelt egyik szunnyadó emléke. Libabőrös lett, ahogy felidézte gyerekkorából Grand-Mère másik rigmusát:

Szipirtyófog és misztikus rúna

Vessék Jupiterre, fogyó holdra,

Vessék mindezt lobogó tűzbe

Sötét vágytól kavargó szívbe.

Hasított pata és ferde csüd

Tisztelegj az ördög előtt.

Pas de chat, körbemenj,

Varjú előtt táncot lejts.

Ha eltáncoltad a danse démont,

sorsodtól nem szabadulsz.

– Danse démon [9] – suttogta Elena. De ez csak mese! Kitalált történet, amivel gyerekeket ijesztgetnek. Megrázta a fejét, hogy kitisztítsa a rémisztő képektől, majd közelebb lépett a pulthoz.

– Jean-Paul Martelt keresem. Járt ma itt?

A férfi megvakarta kopaszodó feje búbját a ceruzája hegyével.

– Nem, több napja nem láttam. De ha az a szándéka, hogy felajánlja neki a segítségét, akkor figyelmeztetnem kell, hogy keményfába vágta a fejszéjét. Városi ember. Hitetlen. Ha engem kérdez, a szőlőtövek isszák meg a levét.

– A segítségemet?

A férfi visszatette a szemüvegét, és elmosolyodott.

– Az anyám évtizedeken át szőlőboszorkányként dolgozott a La Domaine Blanc birtokon. A látását megörököltem, a borkészítési tehetségét viszont sajnálatos módon nem.

Vállat vont, mintha végül minden úgyis úgy alakulna, ahogy az a sors könyvében meg van írva. Halvány bíborszínű aura fénylett fel az inggallérja körül, mintegy megerősítve származását.

Elena úgy érezte, rokonlélekre talált, így megkopogtatta a pultot, és úgy gondolta, tovább merészkedik.

– Mikor kezdték mészárolni az állatokat?

– Amikor öt éve megérkeztem, egyetlen hirdetmény árválkodott a falon. Az emberek néha megemlítették, hogy a faluba vezető úton találtak egy-egy döglött macskát. Körülbelül egy éve azonban nagyobb gyakorisággal fordul elő. Most pedig szinte már hetente. Ha engem kérdez, főiskolás fiúk, akik okkultizmussal játszadoznak. De egyszer rá fognak fázni, utoléri őket a rossz karma. És amikor bekövetkezik, örülhetnek majd, ha nem egy lényeges testrészüknek kell búcsút mondaniuk.

Egyetemisták? Talán. A nyári szünetben csapatostól özönlöttek a faluba, és bármelyik rojtos kendős nőt leszólították, hogy olvastassanak a tenyerükből, vagy hogy szerelmi bájitalt vegyenek tőle. Néhányan ennél tovább is merészkedtek, és boszorkányköveket vagy gonosz talizmánokat kértek, amit felhasználhatnak az ellenségeik ellen. Olyan tárgyakat, amiket egyes boszorkányok az ökrös szekerük aljában rejtegettek.

Még mindig borzongott az újraéledt emlék miatt. Megköszönte a postamesternek a segítségét, majd kilépett az utcára. Távolról sem járt közelebb ahhoz, hogy rátaláljon Jean-Paulra, mint a keresés kezdetén. Hogyan lehetséges az, hogy senki sem látta? Lehet, hogy nem a faluba jött a veszekedésük után?

Gondolatai démonok és döglött macskák körül köröztek, miközben a következő sarkon balra fordult. Néhány háztömb után újra balra kanyarodott, aztán hagyta, hogy lába a falu közepétől az alsó útra vezesse, ahol az ereszcsatornák tartalma nyitott kanálisokba loccsant, és ahol a felborogatott kukák között csapzott bundájú kutyák ólálkodtak. A meggyilkolt állatok ronda ügye még akkor is az ösztöneit tépázta, amikor elsétált a bodnár, a patkolókovács és a mosoda előtt az utca végén. Végül egy kietlen sikátor elé ért, ahol a város utolsó intézménye állt szélárnyékban. Valamit jelent ez a mészárlás. Minden egyes porcikája ezt sugallta. És ha Jean-Paul nem óhajtja, hogy rátaláljanak, akkor talán más módja is van annak, hogy hasznossá tegye a kiruccanását. Végül is nem ő az egyetlen eltűnt személy, akit keres.

Az öreg düledező épület alig változott Elena távollétében. És valószínűleg fennállásának utóbbi kétszáz évében sem. Minden ok megvolt arra, hogy a Grimalkin&Paddock’s nevet viselő rozoga kocsma és koldustanya a falu többi részétől távol legyen. Azon helyek egyike volt, amiről a legtöbb halandó világéletében nem is hallott. A lábukat se merték volna betenni a mocskos zsákutcába, amin széltében-hosszában patkányok cikáztak, és amit átutazó boszorkányok látogattak, na meg amit szennyvízcsatorna szelt át.

Ezek nem azok a keresett boszorkányok voltak, akik a szőlőbirtokokat igazgatták és a bogyókban levő varázserőt élesztgették, hogy minőségi bort készítsenek. Nem, a Grimalkin’sban megforduló, varázserővel bíró lények a társadalom peremén lézengtek, és ócska mágiával pancsoltak, miközben potencianövelő főzeteket kotyvasztottak, vagy szemölcs ellen kevertek ki szereket, meg fillérekért szemgyulladást okozó rontást vetettek a vetélytársra. Mindezt a vásári napokon árusították a főutcán a hiszékenyeknek. Alkalmanként olyan boszorkányok is megfordultak a Grimalkin’sban, akik a mágia sötétebb oldalát űzték a Mindenek Tudója tekintetének árnyékában. Gyilkosságokat idéztek elő, vágyakat ültettek el befolyásos emberek fülébe, és néha talán alakváltoztató átkokat is szórtak.

A kocsmában gázlámpa sárga fénye világított, de még a fény is piszkosnak hatott, borongós köddé szürkült a bent kavargó füst és az ablakokra rakódott kosz miatt. Elena örült, hogy a kecskepásztor ruháját viseli, amikor kibukkant a sikátorból. Az öltözet által szinte láthatatlanná vált a főutcán járó-kelő jómódú falusiak között, itt viszont az auralátók, látnokok és egyéb kíváncsi személyek tüzetesen szemügyre fogják venni a harmadik szemükkel. A postamester korábbi észrevétele miatt csökkentette spektrális ragyogásának erejét, hogy jobban passzoljon megjelenéséhez, és hogy elrejtse személyazonosságát arra az időre, míg feltesz néhány kérdést névtelenül.

A hatalmas ajtó zsanérja megsebzett férfiként visított fel, amikor belépett a kocsmába. Fejét lehajtva kerülte ki a tűz előtt ücsörgő kisebb csoportosulást. Néhányan felemelték az orrukat, hunyorogva rápillantottak, majd mivel Elena érdektelennek bizonyult, figyelmük visszaterelődött a kancsókra. Sikeresen vette az első akadályt, így leült a helyiség végében egy kétszemélyes fülkébe. Az asztal közepére ragasztott gyertyacsonk életre lobbant, miközben a feje fölött lógó pókháló lengedezett a meleg légmozgásban. A kora esti óra ellenére körülbelül tucatnyi boszorkány görnyedt a csomós leves és a habzó sör felett. Elena tudta, hogy bár alkonyodott, többjük csak most kezdte a napot, mivel a sötétség leple alatt dolgoztak. Tekintetét végigjáratta az arcokon, remélte, hogy felizzik benne a felismerés lángja vagy a déjà vu érzése, de csak egyetlen személynél kapta el az ismerősség érzése, egy fénykorán jócskán túl levő, sarokban üldögélő boszorkány láttán. Gránátvörös bort kortyolgatott egy pohárból, és alkalmanként csettintett a nyelvével ízlelgetés közben. Elena orrát cseresznye, fekete ribizli és feketekávé illata csapta meg. Talán Château Vermillion? Nem. Nem olyan az ásványianyag-tartalom. Inkább Bastien új borainak egyike. Az illatuk már mindenhol ott van.

Elhessegette a nem kívánatos gondolatot, amikor egy ősz hajú, szürkés bőrű és halványszürke szemű nő közeledett az asztalához lúdtollal és pergamennel a kezében. Madame Grimalkin.

– Mivel szolgálhatok?

A vörösbor csábította.

– Ginnel és… egy kis információval.

– Van pénze, étrangère [10]?

Elena három érmét tett az asztallapra. Madame Grimalkin bólintott, majd az érméket a köténye zsebébe söpörte.

– Ginnel szolgálhatok, ami viszont az információt illeti, az attól függ, mire kíváncsi.

– Keresek valakit.

– Ki nem?

A szürke asszony felmutatta két ujját a bárpult mögött poharakat fényesítő pocakos férfinak, és ginért kiáltott. Utána leült az Elenával szemben levő székre, miközben összehúzott szemmel méregette új vendégét, mintha csak az auráját próbálná olvasni.

– Nem járt még nálunk. Tudnék róla. Nyújtsa ide a tenyerét!

Elena igyekezett nem bámulni a nő szürke fogát, miközben szétnyitotta tenyerét az asztalon. A rituálé részét képezte, hogy ellenőrizzék a személyazonosságát – hogy vajon az a személy-e, akinek kiadja magát. Remélte, hogy a nő félhomályban semmit se tud majd kiolvasni a tenyerén húzódó halvány életvonalból.

A nő torka mélyéről lágy, zümmögő hang tört elő, miközben a harmadik szeme Elena vékony álcáján próbált áthatolni. Kezébe vette Elena tenyerét, ujját végigsimította rajta, majd aprót koppintott a szív-, fej- és sorsvonalon. Jobbra, majd balra billentette a fejét, aztán nyugtalanító vigyorral Elenára pillantott.

– Amondó vagyok, hogy ügyesen bánik a mérgekkel. És azt a személyt keresi, aki megátkozta.

Elena hátán végigfutott a hideg. Őt magát is felülmúlta a tenyérjóslásban.

– Hogy olvasta ki mindezt?

Az idős asszony elengedte a tenyerét, és felnevetett.

– Azt, hogy mérgekkel dolgozik? Érzem az ujjbegyén a frissen őrölt gyűszűvirág levelének keserű szagát. Ami pedig az átkot illeti, a tenyere még a férjeménél is hidegebb. Ettől sajnos sohasem szabadul meg.

A hasított szemű, széles szájú csapos az asztalukhoz döcögött, tálcáján két gint hozott. Az idős asszony megsimogatta a férfi kezét, mielőtt távozott, és köszönő szavakat dorombolt neki.

– A maga világrajövetele előtt a férjem már elátkozott testben élt. Sosem sikerült elkapnia a boszorkányt, aki ezt művelte vele. Miből gondolja, hogy magának sikerülni fog?

– Hallottam hírét, hogy döglött macskákra bukkannak úton-útszélen. Lehetséges, hogy valaki fekete mágiával kontárkodik?

Az asszony kedélye felborzolódott a macskák említésére.

– Sötét szív áll a dolog mögött, ehhez kétség sem férhet. Bárki is az, évek óta hátat fordított már az egyezménynek.

Elena felemelte a poharát, és a gint forgatta benne. Kék fénysugár csillant át rajta.

– Az egyezmény az átkokat is tiltja. A fekete mágiát űző személy könnyedén lehet ugyanaz, aki megátkozott. – Közelebb hajolt, és remélte, hogy senki nem hallja mondandóját. – A boszorkány, akit keresek, hosszú kék ruhát és egy ezüstláncon lógó, feltűnő órát visel.

– Milyen értelemben feltűnő?

– Az óra tetejét egy zöld sárkány sárga metszetű szeme díszíti. Vásárnapokon lehet, hogy a főutcán dolgozik: kártyából jósol a turistáknak, vagy főzeteket árusít a szekere aljából.

– Az elmondottak alapján úgy hangzik, mintha a Sarlatán klán egy tagját keresné.

Elena elvetette a gondolatot, miután találkozott a nővérekkel, túl közönségesnek és bárdolatlannak találta őket ahhoz, hogy véghez tudjanak vinni egy alakváltoztató átkot, de talán az önteltsége félrevezette. Talán a nővérek okkultizmus iránti érdeklődése mélyebb, és nem vonhat le következtetést az ócska csecsebecsék alapján, amit a szekerükből árulnak.

– Szoktak idejárni?

– Mindenféle népség megfordul nálunk. – Madame Grimalkin közömbösen elmosolyodott. – Ugyanakkor senki se került a szemem elé ezzel a bizonyos dísztárggyal.

– Elmondaná, ha látná?

A nő az asztalhoz koppintotta a pohara alját, majd egyenesen Elena szemébe nézett.

– Tisztességesen megélünk, én és a vén Paddockom. Azért, mert nem kérdezősködünk. Hagyjuk, hogy az emberek kedvük szerint jöjjenek-menjenek, amíg rendesen fizetnek. Ezért nem kérdezem meg például, hogy egy kecskepásztornak hol vannak a kecskéi. – Elhallgatott, és válla felett a bárpult mögött álló férjére pillantott. – Viszont a saját fajtájukra átkot szóró boszorkányok az aljanéphez tartoznak, és megvetem őket.

– Akkor hát nyitva tartja a szemét?

Elena három újabb érmét csúsztatott az asztalon a nő felé.

– Egy ilyen zsebórát könnyű stikában megjegyezni – válaszolta, és elvette a pénzt. Elena épp azon volt, hogy megköszönje, amikor az idős asszony a szavába vágott. – De hadd adjak egy baráti tanácsot, kecskepásztor! Akár belekeveredtek a Sarlatán nővérek ebbe a dologba, akár nem, az a boszorkány, aki ilyen förtelmes dolgokra képes a macskákkal, az nem fog olyan átokkal bajlódni, amit bárki is élve megúszhat. Jobb felhagyni a túl sok kérdezősködéssel, ha szeretne a bőrében maradni, akármilyen is legyen az. – Madame Grimalkin egy hajtásra lehúzta a ginjét, majd felállt. – Most pedig ha megbocsát, foglalkoznom kell a többi vendéggel is.

Elena kortyolgatta a gint, és a pohara pereme felett a távozó Madame Grimalkint figyelte, akinek a járása határozottan idegesnek tűnt. Bizakodni kezdett. Még ha nem is a Sarlatánok egyike a boszorkány, aki megátkozta, hajlamos lehet megpihenni egy olyan kocsmában, ahol nem kérdezősködnek. De utána mi legyen? Bastient illetően már van terve, de mi legyen a boszorkánnyal, aki végrehajtotta az átkot? Kissé több leleményesség szükséges ahhoz, hogy észrevétlenül a közelébe férkőzzön egy olyan varázslónak, aki bővelkedik a tiltott átkok tudásában. És ehhez az összes erejére szüksége lesz.

Elena megdörzsölte a tenyerét, és felidézte, ahogy Jean-Paul kezétől vére felmelegedett és mágikus ereje feléledt. Való igaz, hogy az átok után a hideg bevette magát a bőre alá, de már nem hitte azt, amit Madame Grimalkin állított – azt, hogy a csapás végleges lenne. Már csak a Jean-Paul körül forgó gondolatai is gyógyító pulzálást keltettek az ereiben. Milyen furcsa, hogy egy halandó ilyen hatással lehet rá és a varázserejére…

Olyan érzése támadt, hogy figyelik, és ez kizökkentette a gondolataiból. Belekortyolt a ginjébe, és tekintetét végigjáratta a teremben. Egy fekete császárkabátot viselő monoklis, szakállas férfi pillantott rá időközönként, de úgy tűnt, az ölében levő rajztömbjén dolgozik. Sok boszorkány vonzódott a művészethez. Képtelenek voltak ellenállni a kísértésnek, hogy varázslatukat a festék és rajzszén megörökítse. De nem az a férfi borzolta az érzékeit. Egy másik volt az, aki széles karimájú kalapját mélyen a szemébe húzta. Egy félreeső sarokból figyelte, közel az elülső ablakokhoz. Azt hitte, észrevétlenül megbújhat az árnyékban, mivel elfújta a gyertyát, szúrós tekintete azonban éles tőrként fúródott Elena nyakába. Elena képtelen volt kifürkészni a férfi szándékát, így még egy érmét vetett az asztalra, majd kisétált a kocsmából. Alig várta, hogy hazaérjen, és megtudja, Jean-Paul otthon van-e már. Két lépést sem tett a sáros úton, amikor keresztülhúzták a tervét.

– Nem csak macskákról van szó – szólalt meg a kalapos férfi. Elena mellett termett, mielőtt becsukódott az ajtó. Nem volt hosszabb egy seprűnyélnél. Hátratolta a kalapját, és előbukkant alóla telehold kerekségű arca, füléből pedig rőtszínű szőrcsimbókok álltak ki. Krétakék tekintetét végighúzta Elena gyenge aurájának vonalán. – Véletlenül meghallottam a beszélgetésüket odabent – mondta, és átnyújtott egy névjegykártyát, amit csillagok és holdak díszítettek.

– Az Egyezményt Felügyelő Hivataltól van?

– Aubrey Nettles felügyelő. A zord események kapcsán nyomozok. Az ügyben, amit ön is említett odabent. Gondoltam, feltennék néhány kérdést.

– A „véletlenül meghallottam” alatt azt érti, kagylózó bűbájt vetett be, hogy kihallgasson egy privát beszélgetést?

Nettles felügyelő lepöccintett egy láthatatlan szöszt a kabátjáról, és figyelmen kívül hagyta a vádját.

– Elmondaná, miért érdekli a vérmágia?

– Egyáltalán nem érdekel. Egyszerűen csak kíváncsi lettem a döglött macskák miatt, mint mindenki más.

– Úgy tűnt, mintha azt hinné, valamilyen módon kapcsolódik önhöz, Mademoiselle…

Nem tárhatta fel a személyazonosságát. Még nem.

– Keresek valakit. Ennyi. Azt gondoltam, talán megfordult a kocsmában a közelmúltban.

Megpróbálta faképnél hagyni, de a férfi nem tágított mellőle.

– Mint mondtam, nem csak döglött macskákról van szó. – Szaporázni kellett a lépteit, hogy lépést tartson Elenával. – Nyulakat is találtak, mókust, sőt még egy borzot is. A szívüket kivágták. Egyetlen csepp vér se maradt a tetemekben. – Elena megtorpant. – Á, ezek szerint járatos a sötét tudományban! – A férfi arcán felvillant egy fagyos mosoly. Tudta, hogy a mágia olyan részét említette, amit Elena értett. – Nem olyan téma, ami ismeretes lehet egy átlagos kecskepásztornak.

Igaza volt. Távolról sem közismert dolog. A vérmágia az átkok legsötétebb formája, és az egyezmény teljes mértékben tiltja. Kevés könyv létezett, ami leírta az eljárást. Elena azonban nem közönséges szőlőboszorkány volt. Már maga az árnyviláglátása is kimagasló adottság, ami csak fokozta kíváncsiságát a láthatatlan dolgok iránt. Miután serdülőkorában kitanulta az isteni tudományokat, elkezdte tanulni a mágia azon részét is, amit nem tanítottak neki. Nem használni akarta, hanem megérteni, mivel maga a tudás is a mágia egy fajtája a Mindenek Tudója szeme előtt. Legalábbis erre az érvre támaszkodott Anselm testvérnél, hogy engedélyezze neki A hét csillag könyvének tanulmányozását, az egyetlen apátságban fennmaradt referenciakönyvet, ami megemlíti a vérmágiát. És még így is könyörögnie kellett érte. A könyvet elővigyázatosságból lakat alatt őrizték szinte kétszáz éve, azóta, hogy az Egyezmény törvényeit hivatalosan aláírták és lepecsételték.

Elena megmarkolta szakadt szoknyáját, és emlékeztette magát a céljára.

– Egyszerűen csak nyugtalankodom a kecskék miatt. Nem szeretném, hogy bajuk essen éjszaka kint a hegyen. Reméltem, hogy van valami oltalmazó amulett, ami megvédene az állataimmal együtt.

– Ismerősnek tűnik nekem. Találkoztunk már?

A férfi szúrósan méregette harmadik szemével. Elena érezte, hogy a férfi tekintete a solar plexusába fúródik. Meg kell szabadulnia tőle. Túl kíváncsi. És tapasztalatból tudta, hogy egy ilyen férfit Bastien könnyűszerrel a markában tarthat. A bűbájhoz szüksége volt frissen szerzett mágiájának utolsó cseppjére is. Tudta, hogy fájdalmas lesz, mintha csak tövist nyelne, de meg kellett próbálnia, máskülönben lelepleződik. Direkt módon semmit se használhatott. A Hivatal tagjainak erőteljes amulettjeik voltak, ami megvédte őket a támadásoktól. Olyan dologra volt szüksége, ami nem kapcsolódik a testéhez, döntötte el, amikor megpillantott valamit a földön.

A sikátort keresztező kis utcában felsivított egy macska, mintha a bőrét nyúzták volna.

– Csak nem?! – kérdezte Elena meggyőző rettegéssel.

A felügyelő oldalra biccentette a fejét, majd felszólította, hogy ne moccanjon, míg ő utánajár a dolognak. Amíg Nettles a fantomsivítást ellenőrizte, amit Elena a szemöldöke rándításával adott ki magából, a nő lehajolt, és felvett a sárból egy fekete tollat. Nyitott tenyerére helyezte, majd mély lélegzetet vett. Fél szemét Nettles-en tartva elmormolta a szükséges szavakat, majd tűrte a mellcsontja mögött fellobbanó fájdalmat.

– Fekete toll, tollas szárnyak, égbe szállj, kövesd a társad!

Ráfújt a tollra, hogy a levegőbe emelkedjen, egy pillanattal később pedig seregnyi fekete rigó ereszkedett le zuhanórepülésben az égből, majd lecsaptak a felügyelőre, és körbevették csapkodó szárnyaikkal.

[9] Démoni tánc.

[10] Idegen.

13. fejezet

Jean-Paul benedvesített ujjaival eloltotta a gyertya lángját. Gyenge, de bosszantó fájdalom lüktetett a jobb szeme felett azóta, hogy leült olvasni. Most, a gyengülő fényben, becsukta a könyvet, levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemöldökét. Talált ugyan néhány választ a szerzetes által ajánlott könyvben, de ez ahogy gyakran előfordult, csak további kérdéseket vetett fel benne. A félelme csökkent ugyan, de a helyét óvatos kíváncsiság váltotta fel, ami pajzsként állta útját a teljes elfogadásnak.

Adományt tett az oltárra kihelyezett dobozba, majd kilépett az apátság kis könyvtárából, és kifelé menet köszönetet mondott a szerzeteseknek. Azok keresztet vetettek, majd biztonságos utat kívántak neki hazafelé.

Igen, haza kellene mennie. De hova? Hova tartozik? Ez egyike volt azon kérdéseknek, amik felmerültek benne, miután másmilyen világban ébredt fel, mint amilyenben nyugovóra tért. A világ, amiben felébredt, tele volt rejtéllyel és mágiával. Láthatatlan erőkkel. És fenyegetéssel. Ugyanakkor a régi élete is tartogatott veszélyeket. Az átlagos élet egyhangú lüktetését, ami apránként őrli fel az ember lelkét, fokozatosan, hogy észre sem veszi az okozott károkat, míg egy nap rá nem ébred, hogy egyedül ül egy házban, és a falon ketyegő órán kívül semmit se tud felmutatni.

Úgy nőtt fel, hogy hallotta a Chanceaux Valley körül keringő történeteket. Mint mindenki más. Csak történetek, gondolta. Babona. Régimódi falusi néphagyomány. Gyerekkorában még a boszorkányokat is látta a vidéki falvakban a főzeteikkel, tenyérjóslásaikkal és a bisztrók előtt felállított asztalokon szétterített tarot-kártyáikkal. Jó ég, egyszer még jósoltatott is magának! Egy hollófekete hajú nő, akinek kezét ékkövek borították, sugdosott valamit az ölében ülő kutyának, majd amikor Jean-Paul elsétált előtte, felfordított három kártyalapot. A tízéves kisfiú szemébe fúrta tekintetét, és figyelmeztette, hogy ne viselje más férfiak cipőjét. Kinevette a nőt, az apja pedig, aki virágos kedvében volt, aprót vetett a nő bögréjébe.

Mindez még azelőtt történt, hogy közelebbi ismeretséget kötött a borral.

Egy évtizeddel később fiatalemberként tért vissza, aki bonviván módon a jogi egyetem nyári szünetét élvezte, és belevetette magát a Chanceaux Valley különböző borainak kóstolgatásába. Már akkor beraktározott magának egy ládányit a 99-es évjáratú Château Vermillionból, aminek lenyűgözte a felépítése és a részegség, amit egyetlen pohár okoz. Az első Du Monde vörösborokat merésznek, bár az ízét kiforratlannak találta, ugyanakkor meglátta a bennük rejlő ígéretet, és azokat is gyűjteni kezdte. A Da Silva Domain bora annyira jó volt, hogy sikerült általa ágyba vinnie egy idegen örökösnőt, aki nyaralni látogatott el a völgybe. És később, amikor jobban megértette a bor csábítását, jegyesének, Madeleine-nek, egy üveg (vagy kettő?) 1902-es évjáratú Mercier-Le Grande-dal csapta a szelet. A legfinomabb bornak tartotta, amit valaha is kóstolt. A gyümölcs, az alkohol és a termőhely talajának íze tökéletes harmóniában állt abban a különleges évjáratban. Sosem gondolta volna, hogy találhat bármi hasonlót, ami felérne hozzá. Aztán egy barátja által megismerkedett a Château Renard-ral, a hegy lábánál elterülő kis borászattal, ami öntudatos régi borainak köszönhetően hírnévre tett szert. Az első pohár tartalmát egy elektromos lámpa előtt billentette meg; feltűnt neki a meleg rubinvörös szín, ahogy életre kelt a mesterséges fény előtt. Megforgatta a bort a pohárban, majd orrát a perem felé tartotta, hogy magába szívja a feketeribizli, az érett füge és halvány füst illatát. A bor bársonyként siklott a szájában. Felélesztette benne az érzékiséget, amit szeretkezés közben érez egy nővel, amikor a gyönyör és a vonzalom egymásba olvad. A nyelvén szétáradó kéjt.

Varázslatos. Igen, ösztönösen így nevezte már akkor is. Azt a bort Elena készíthette. Csak ő lehetett.

Ahogy a nőre gondolt, felvillant benne a lény képe, amit Elena a szőlészetben mutatott neki, valamint a furcsa köd és a földek felett lebegő kísértetiesen izzó fény. Kétségek között gyötrődve pillantott vissza a küszöbről a hatszáz éves apátságra. Még mindig részeg volt, amikor az éjszaka közepén megjelent náluk. Öklével verte az ajtót, és azt kérte, hadd beszéljen valakivel, bárkivel, aki magyarázattal szolgál neki arra, amit átélt. Képtelen volt felfogni, hogyan lehetséges. Hisz ott vannak a fizika törvényei! A vallás doktrínái! Az érzékek tapasztalaton alapuló bizonyítéka. Mindez semmivé vált azután, amit látott.

Anselm testvér, az ajtót nyitó szerzetes, türelmesen a konyhába vezette. A levegőben lebegő kenyér és ecetillat egész napos kenyérsütésről és takarításról árulkodott. A szerzetes két bögre erős teát és egy tálcán kenyeret meg sajtot helyezett az asztalra, míg Jean-Paul elmesélte neki, mit látott. A keze remegett, ahogy felidézte a pillanatot, amikor a vízköpő kinyitotta a szemét, és egyenesen ránézett.

– Boszorkányság lenne? – kérdezte. – Elena… boszorkány?

Anselm testvér tűnődve ütögette ujját az ajkához.

– Igen. Abban a megtiszteltetésben van részünk, hogy jelentős számban élnek közöttünk.

– Megtiszteltetés? – Jean-Paul zaklatottan hátratolta a székét, és fel-alá járkált a helyiségben. – Nem fél? Nem érez rá késztetést, hogy elűzze őket?

– Az hatalmas hiba lenne.

Csakis az lehet, hogy elvesztette az uralmát az érzékei felett. Nincs rá más magyarázat.

– De ez nem lehet! – kiáltotta. – Nem lehet igaz!

A szerzetes türelmesen figyelte.

– Kedveli a sajtot, Monsieur Martel?

– Mit kérdezett?

– És mi a helyzet a joghurttal és a kenyérrel? Feltételezem, szereti a bort.

– Tessék? – Olyan érzése támadt, mintha alva járna valamilyen részeg álomban. – Mi köze van mindennek ahhoz az őrülethez, amit ma este láttam?

Anselm testvér a pulton levő tálakra mutatott, amikben a kenyértészta kelt, és várta, hogy néhány órán belül vekniket süssenek belőle.

– Az a feladatom az apátságban Isten szolgálatán kívül, hogy etessem a testvéreket. Egész álló nap sütök, köpülök, takarítok. Sosincs vége.

Jean-Paul visszaroskadt a székére. Nem a megfelelő helyre jött. Előadást fog hallani arról, milyen nehéz kizárólag az adományokból fenntartani egy apátságot, és lehetséges-e, hogy Monsieur a szívébe tekint, és néhány érmét vet a perselybe, hogy kisegítse őket. Cserébe áldást kap, és az ígéretet, hogy foglalkozni fognak ezzel a boszorkányüggyel.

Legnagyobb meglepetésére azonban egy természettudomány-órában részesült.

– Amikor megérkeztem az apátságba, én magam is sok hasonló kérdést tettem fel. Kik ezek a boszorkányok? Veszélyes a varázslatuk? Hogyan létezhet valami, ha nem látom a két szememmel? Ha jól értem, ez a lényege annak, amivel küszködik, Monsieur. És a választ a sajt adja meg.

Jean-Paul fején átfutott a gondolat, hogy az idős ember elvesztette a józan eszét, de a szerzetes elhessegette a kételyét, és kérte, hogy hallgassa végig.

Anselm testvér kettétörte a sárga sajtdarabot, amit korábban az asztalra tett.

– Érzi ezt az illatot? Az érettségét? Szinte a dióra emlékeztet. Kissé savanykás, kissé sós. Les pieds de Dieu. [11] El ne árulja a feljebbvalóimnak, de Isten lábának a szaga mennyei a számomra. – A szerzetes elmosolyodott. Megadást színlelve az ég felé emelte a kezét. – Nyolc hónappal ezelőtt tejet, tejoltót és egy kis sót tettem egy fakádba. Összenyomkodtam, formába gyúrtam, majd a polcra tettem érni. Ma pedig egy fenséges sajtot osztok meg a vendégemmel. Ami viszont az ízét illeti, az olyasmiből származik, amit nem én tettem bele.

– A baktériumokra gondol. – Jean-Paul előrecsúszott a székén. Meglepte, hogy a férfi figyelemmel követi a legújabb felfedezéseket. – Olvassa a tudományos híreket?

– Egyszerű életet élünk az apátságban, de nem zárjuk el magunkat a világtól. Igen, azok a láthatatlan mikrobák adják a sajt gazdag ízét és állagát. – A szerzetes csókot nyomott a hüvelykujjára és ujjbegyeire, csodálatának adva hangot a nagyszerű eredmény miatt. – Most már természetesen tudjuk, hogyan működnek ezek a hétköznapi varázslatok. A csodák, szerény véleményem szerint, mivel bele tudunk nézni a mikroszkópba, és látjuk, nyomon követjük őket. De ezt megelőzően ez a titokzatos folyamat olybá tűnhetett évszázadokon át, mintha…

– Varázslat lenne.

Jean-Paul kezdte érteni az összefüggéseket.

– Pontosan. Tündérek, koboldok, manók, boszorkányok… nekik tulajdonítottak dolgokat vagy őket okolták. A képzelet árnyai töltötték be a szem által láthatatlan mezsgyét. Nevet adtunk a megmagyarázhatatlan jelenségeknek. Félelmetesnek vagy csodálatra méltónak tartottuk. Márpedig csupán csak azért, mert a szem képtelen látni valamit, nem jelenti azt, hogy az nem is létezik. – A szerzetes az ég felé emelte a tenyerét. – Valójában szinte minden, amit itt az apátságban csinálok, a láthatatlanba vetett hiten nyugszik. Az én hivatásomban a hitet használjuk a látásra; a tudományban a mikroszkópot. Ami a mágiát illeti, még nem tudjuk, hogyan mérjük azt a láthatatlan energiát. Híján vagyunk a megfelelő eszköznek. A boszorkányok viszont nem.

– Tehát azt állítja, hogy a boszorkányok, a varázslat, amit végeznek, létezik és a természet szerves része. Egyszerűen csak nem látjuk, mivel nincs eszközünk a megfigyelésére? – A hajába túrt, próbálta felfogni mindezt. – Elena is ezt állította. Azt mondta, hogy olyan dolgokat mutat nekem, amik az emberi látás normál perifériáján kívül esnek.

– Ó, igen. Mint az ultraibolya sugárzás. Erről is olvastam.

Jean-Paul bólintott, de úgy tűnt, még nincs teljesen meggyőzve.

– Ahogy mondta, a sajtban azok a baktériumok a jó kategóriába tartoznak. De ahol van jó, ott rossz is van. Mint a kolera vagy az influenza. Szintén nem látjuk, ugyanakkor veszélyes. Mi van, ha ez a boszorkányság dolog is hasonlóan működik? Lehetséges, hogy némi előnnyel jár, de mi van, ha félelmetes dolgot is hordoz magában?

Anselm testvér összekulcsolta az ujjait.

– A helyiek semmiért sem ismernék el, egyetlen rossz szót se szólnának a szőlőboszorkányok ellen, de történnek galádságok. Kétségtelenül hallott már arról a pusztításról, ami fél évszázaddal ezelőtt végigsöpört a völgy szőlészetén.

– A filoxéra? Szinte az összes szőlőtőke kipusztult a fertőzés miatt.

– Szörnyű idők minden tekintetben. Viszont a hivatalos jelentések ellenére egyetlen szőlőtetűt sem találtak, amire ráfoghatták volna. Celestine okozta, az utolsó boszorkány, akit elégettek Chanceaux Valley-ban.

Jean-Paul szkeptikusan hajolt előre, miközben a szerzetes elmesélte a fiatal boszorkány történetét, aki egykor a Château Vermillion szőlészetben dolgozott. Egy nap gyermeknek adott életet a falu polgármesterével való viszony gyümölcseként. A polgármester viszont ahelyett, hogy feleségül vette volna a nőt és elismerte volna a gyermekét, azt állította, hogy bűbáj hatása alatt állt. Megbabonázták. Az elutasított boszorkány az egész völgyet megátkozta. Nem minden boszorkány képes erre, magyarázta a szerzetes, de Celestine megszegte az egyezmény szabályait, és egy vészterhes, tiltott mágikus erőt idézett meg. Szinte az egész völgyet romlásba döntötte csak azért, hogy egyetlen férfira lesújtson.

– Igen – mondta a szerzetes. – A völgynek számottevő haszna származik a boszorkányok jelenléte és a mágiájuk miatt. Ugyanakkor előfordulhat, hogy az erejük halálos kimenetelű lesz a megfelelő, helyesebben szólva szerencsétlen feltételek között. Ne felejtse, hogy az összes boszorkányt, aki az 1745-ös Egyezmény Törvényeinek a ratifikálása után született, köti ez a rendelet. A törvényszegés súlyos következményekkel jár számukra.

Jean-Paul végre szilárd talajt érzett a talpa alatt. Ha létrejött egy egyezményes megállapodás, egy jogerővel bíró rendelet, akkor könyveknek és dokumentumoknak is kell lenniük, amiket tanulmányozhat. Törvények, amiket tesztelhet és összevethet a mágiával, amit látott. Szabályok és büntetések. Végre talált egy támpontot, ami kivezetheti a bizonytalanságból és félelemből.

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, Anselm szerzetes intett neki, hogy kövesse.

– Jöjjön, megmutatom a könyvtárunkat! Van néhány könyvünk, amit hasznosnak találhat.

És Jean-Paul addig időzött ott, míg a gyertyalángnál való megfeszített olvasástól megfájdult mind a szíve, mind a homloka a jobb szeme felett.

[11] Isten lába.

14. fejezet

Ezernyi fekete rigó csapott le a szűk kis sikátorra. Verdestek és csapkodtak a szárnyak, fülsértő rikácsolások törtek elő a tollborította torkokból, és szétnyíltak a karmok, hogy lesújtsanak. Vagyis az ezernyi fekete rigó illúziója ereszkedett le a felügyelőre a félhomályos helyen. Ha Elena arra kényszerült volna, hogy feljebb, a főutcán idézze meg a madarakat, ahol a lenyugvó napra nem szórt bűbájt, a madarak testének áttetsző jellege elárulta volna. De a falu szélén levő piszkos sikátor árnyékában az illúzió életszerűnek hatott. A felügyelő lebukott, hogy védje magát, ijedt hangját elnyomta a koholt madarak szakadatlan vijjogása. Mielőtt megátkozták, Elena képes volt arra, hogy igazi madarakat idézzen meg, és azok ezernyi csípést ejtettek volna a férfin. De a műsor így is elégnek bizonyult. Amíg a felügyelő lebukott, és a feje felé emelte a kezét, Elena bemenekült a legközelebbi épületbe.

Szappan és lúg szúrós szaga árasztotta el a tüdejét, miközben keresztülrohant a mosodán. Kikerülte a szárítómadzagról ernyedten lógó ágyneműt és nedves nadrágokat, majd a helyiség hátsó részében lévő négyzet formájú fény felé rohant, ahol nyitott ajtó vezetett ki egy utcára. A mosódeszkához szoknyát dörzsölő mosodás elképedésére Elena lebukott a szárítómadzag alatt, majd kirohant a kijáraton, és becsukta maga után az ajtót.

A szemfényvesztés után a Hivatal szolgálatában álló férfi minden eszközt megragad majd, hogy kiderítse, kit rejt az álruha. És akkor az egész falu tudni fogja, hogy visszatért, beleértve Bastient és a sörboszorkányt is. Le van gyengülve, el fogják pusztítani.

Küszködött a lába, miközben igyekezett visszatérni a falu felső szakaszába, és olyan volt, mintha a sarat gyúrta volna. A bűbáj az utolsó csepp erejétől is megfosztotta. Az utca közepéig sem ért el, amikor szíve olyan erősen vert, hogy meg kellett állnia visszanyerni a lélegzetét. Egy faajtónak támaszkodott a boltív alatt. Szüksége volt egy tervre, de úgy tűnt, a logika azon nyomban elszáll a fejéből, ahogy egy ötlet megfogan benne. Bárcsak pihenhetne.

A felügyelő szitkokat szórva rontott ki a mosoda hátsó ajtaján át a nyílt utcára. Faládákat borogatott fel, és az útjába kerülő üres hordókba rugdosott, miközben azt kiáltozta, hogy fedje fel magát. Nem lehetett egy épülettel messzebb tőle.

Miért is jött be ma a faluba? Nem lett volna szabad vállalnia a kockázatot. De aztán eszébe jutott Jean-Paul, és az elszántsága visszatért. Kihúzta az övéből a munkakését. Vér árasztotta el a homlokát, rémült szívével egy ütemre lüktetett. A felügyelő követelte, hogy lépjen elő, miközben ajtókilincseket rázott és ajtófélfákon dobolt az öklével. Csizmatalp csapódott neki egy fadeszkának. Frusztráció hangja. De nem követték tompa dobbanások felfelé az utcán az ő irányába. Még nem. Hátával szorosan az ajtóhoz tapadt, és lecsendesítette a lélegzetét, míg a szívverése normalizálódott. Ostoba férfi! Miért nem foglalkozik a saját dolgával ahelyett, hogy mások beszélgetését hallgatná ki?

Két gyors lélegzetvétel után a kétségbeesés cselekvésre sarkallta. Megmarkolta a kését, majd megmozdította az ajtókilincset, és a kése élével felfeszítette a zárat. Az ajtó engedett, Elena pedig besurrant, majd halkan becsukta maga után. Nem kellett a téglából épített sütőre, sem a réz keverőtálakra pillantania, hogy tudja, hol van. A vaj, csokoládé és cukor részegítő illata teljes erővel árasztotta el.

A falu összes boltja közül pont a Pâtisserie d’Amourba kellett betörnie.

A fejét elcsavarták az illatok, szájában összefutott a nyál, de félelme felülkerekedett sóvárgásán. Orra és szája elé húzta a köpenyét, majd a függönyön át kitántorgott a bolt eladóterébe, elhaladt az üvegvitrin mögött sorakozó macaronok, vaníliasodós kosárkák és frissen sült croissant-ok előtt. Tilda fejére csavart kék selyemsállal felpillantott a sütőből frissen kihúzott tepsi felett, amin pain au chocolat-k sorakoztak. Elenából hatalmas sóhaj tört ki a látványra, majd elfordította a tekintetét, és kibotorkált a bejárati ajtón. Akaratereje egy hajszálon billegett, hogy engedjen a csábításnak.

– Tolvaj!

Tilda az ajtóig kergette a fegyverként levegőbe emelt spatulájával, és vádakat szórt a fejére, amik kihallatszottak az utcára. Boltosok, a postamester, és még néhány pincér is kidugta a fejét, hogy lássa, mi történik. Elena gyors pillantást vetett maga mögé, mielőtt leiramodott az útra, hogy kikerüljön a járdán egy karöltve sétáló párt.

Olyan kétségbeesetten menekült, hogy nem figyelt fel a macskakövön döcögő járműre. Nem látta a rászegeződő fényszórókat. A vezető beletaposott a fékbe, megállásra kényszerítve a kerekeket. A gumiabroncsok megcsúsztak a köveken, egy nő pedig figyelmeztetően felsikkantott. Felharsant a kürt, a libaorrú autó pedig rázkódva állt meg néhány lábnyira Elenától. A motor forró lehelete a lábának csapódott, Elena pedig ledermedt, ahogy tekintete összefonódott a jármű vezetőjével.

Az autó motorházteteje alól gőzfelhő bodorgott. A férfi kiszállt, és a kalapját lengette, hogy elhessegesse a gőzt. Látta, milyen közel járt ahhoz, hogy elüsse, így megragadta a szélvédőt, és előrehajolt, hogy ellenőrizze, nem sérült-e az autó eleje.

– Az ördögbe is, kecskepásztor! Mi járt az eszében, hogy csak úgy lerohan az útra?! Nem látta, hogy jövök?

Amikor a kémény tégláin át hallgatózott, érezte már, ahogy a férfi hangja durván dörzsöli a szívét, de nem volt felkészülve arra, hogy szemtől szembe is találkozzon vele az utcán. Hogy belenézzen abba a szempárba, ami egykor mélyen az övébe mélyedt, és örök szerelmet lehetett kiolvasni belőle. A szempár, aminek elég volt egy gyors félrevetett pillantás a hűtlenséghez, hogy új szerelmet találjon magának: az ambíciót. A szempár, amit most legszívesebben a tíz körmével kapart volna ki.

A férfi tovább kiáltozott vele, jobban aggódott az átkozott masinája miatt, mint amiatt, hogy vajon megsebesített-e egy gyalogost. Hét év telt el azóta, hogy megátkoztatta és hagyta senyvedni, most pedig még arra se méltatta, hogy rápillantson, miután másodszorra is majdnem megölte. De köszönetet mondott a Mindenek Tudójának, hogy a férfi ilyen öntelt ficsúr. Így talán van egy hajszálnyi remény arra, hogy megmeneküljön. Újra az arca elé tartotta a köpenyét, majd az utca másik vége felé fordult.

– Hé, maga! Állítsa meg valaki azt a nőt!

Nettles. A felügyelő kiugrott a cukrászdából, tekintetét a zsákmányára szegezte. A lábát ernyesztő gyengeség, a szívét szorongató kétség és a növekvő tömeg közelsége ellenére Elena futásnak eredt, el az autótól, el a felügyelőtől. Kétségbeesetten kereste a kiutat. Pánikszerű rettegésében ormótlan facipője beleakadt egy macskakőbe. Elena megbotlott, szoknyája elhasadt, térdét pedig felsértette. A postamester maga felé intette, és mutatta neki, hogy mögötte szabad az út. Elena kapkodva lábra állt, és felemelte a szoknyája szegélyét iramodásra készen, de ekkor egy határozott kéz ragadta meg a karját és hátraperdítette.

15. fejezet

Jean-Paul gondolatai az olvasottak körül forogtak, miközben a falu főútja felé ösztökélte a lovát. A nap lenyugvóban járt, ő pedig rádöbbent arra, hogy csaknem huszonnégy óra eltelt azóta, hogy elment otthonról. Megvakarta a borostás állát, és ez szintén erre emlékeztette. Ugyanakkor Elena nem vetheti a szemére a reakcióját. A világ változott meg, nem ő maga. Bár ez talán mégsem teljesen igaz. De akárhogy is, nem lesz már ugyanaz az ember, aki volt mindazok után, amit látott.

Megbökdöste a lovát, hogy ügetésre sarkallja, amikor felbolydult tömegre lett figyelmes az úton. Az emberek körben álltak, és szájtátva bámultak valamit, ami megítélése szerint egy újabb közlekedési baleset lehetett. Kedvelte az automobilokat, és majdnem vett is egyet, amikor még a városban élt, de kétségtelen, hogy veszélyesek voltak ezekben a vidéki falvakban. Kétszer is előfordult már, hogy a főúton egy nagy sebességgel haladó automobil összeütközött egy múlt évszázadot idéző, konokul poroszkáló lovas szekérrel.

Eszébe villant, hogy átvitt értelemben ő maga is múlt évszázadi lovas szekérként döcög, amit kis híján lesodort az útról a felismerés, hogy Chanceaux Valley boszorkányai nemcsak turistacsalogató babonás hiedelmek, hanem valóban léteznek. A mágikus erejük valódi. És azok a dolgok is, amiket látnak. A felismerés enyhén szólva is felért egy kupán csapással. Ugyanakkor nagyrészt sértetlenül megúszta az összeütközést.

Huszonnégy órával ezelőtt a bizonytalanság ritka pillanatában azt fontolgatta, hogy eladja Château Renard-t, és búcsút mond az illúziónak, hogy tökéletes bort állítson elő. Készen állt arra, hogy közölje az anyjával, az álma szétfoszlott. Hogy visszatér a családi ügyvédi praxishoz. Nem kérdezősködnének, és a napjai ugyanúgy telnének, mint korábban: élete fonnyadt mazsolaszemként zsugorodna napról napra, míg apjához hasonlóan utolérné a korai halál. Ez volt a különbség, nem igaz? Itt élettelinek érezte magát. Kreatívnak. A szíve kitárult. A munkája jelentőséggel bírt a számára. Érezte ezt a kimerült testében, a kitisztult gondolataiban, a megmagyarázhatatlan boldogságérzésben, ami eltöltötte, amikor egy friss, zöld, a lehetőségek ígéretét hordozó levél kibomlását követte figyelemmel. Táplálta a lelkét, elméjét és szívét. Ugyan még nem sikerült jó bort készítenie, de fog. Elena segítségével, ha Isten is megsegíti, a jövőben fog.

Elena. A boszorkány. Igaznak kell lennie. És mégis, ez már nem rémítette meg. Legalábbis nem annyira, mint korábban. A felismerés természetesen megdöbbentette, de nem jobban, mintha egy sohasem látott lényt fedezett volna fel valamilyen feltérképezetlen kontinensen. Valami különlegeset, ami védelemre és megértésre érdemes.

Most pedig jó lenne, ha át tudna vágni a tömegen, hogy hazamenjen, és elmondja Elenának, mekkora tökfilkó volt.

16. fejezet

– Elkaptam!

A borpince dohos illata Bastien kabátján, haján és leheletén is érződött, körbelengte Elenát, miközben a férfi szorításából szabadult volna.

– Engedj el!

A felügyelő átverekedte magát néhány szájtátó pincér között.

– Fogja! Köszönöm! Elnézést! Az Egyezményt Felügyelő Hivatal hatáskörébe tartozik az ügy. Ha átengednének, kérem!

Elena tüdeje összeszorult a rettegéstől. Elkapták. Újfent Vén Róka csapdájába esett. Ki kell szabadulnia. Bárcsak ne használta volna el az összes erejét arra a haszontalan illúzióra! Próbálta kitépni magát Bastien szorításából, de képtelen volt mágiájának akár csak egy apró szikráját is kicsiholni, hogy ellökje magától a férfit. De aztán eszébe villant az övébe dugott kés, és valamilyen mély, titkos helyről állati ösztön lobbant életre benne. Ujjait a kés nyele köré fonta, készen arra, hogy szabaduláshoz akár a saját húsába is belevágjon. Vagy Bastienébe, ami még nagyobb elégtétellel járna.

A felügyelő zihálva kétrét görnyedt, egyik kezével a térdére támaszkodott, a másikban pedig felvillantotta jelvényét.

– Aubrey Nettles felügyelő. Kérem, fogja a nőt!

A fegyvertől bátorságra kapott, így Elena szembefordult Bastiennel.

– Azt mondtam, engedj el!

– Elena?!

Bastien arcából kifutott a vér, mintha csak egy szellem jelent volna meg előtte.

Nettles kiegyenesedett.

– Ismeri ezt a nőt, Monsieur?

– A jegyesem… vagyis egykor a jegyesem volt.

Elena újra megpróbálta kirántani a karját, de Bastien úgy kapaszkodott bele, mintha attól tartott volna, újra elveszíti.

– Sohasem voltam az! – mondta, és ujjai rászorultak a kés nyelére, miközben tekintetét a férfi mellkasára szegezte. A szívére.

A felügyelő közelebb hajolt, készen állt arra, hogy őrizetbe vegye, de Bastien arrébb hessegette.

– Hol voltál mindez idő alatt? Mi történt veled?

A gyűlölet, amit erre a pillanatra szított magában, vulkánként tört ki Elenából. Fogai vicsorogva villantak elő.

– Hogy mi történt?! Romba döntötted az életemet az átkoddal, és még van képed megkérdezni, hogy mi történt?

– Miről beszélsz? Milyen átok?

– Van fogalmad arról, min mentem keresztül miattad?! Hét éven át kapálózott az elmém kínkeservesen abban a teremtményben, hogy el ne veszítsem önmagamat. Szinte élve felfaltak!

– Nézd, elismerem, hogy dühös voltam, amikor otthagytál, de én soha…

– És mindez azért, mert nemet mondtam az áskálódásodra és a hazugságaidra. Ismerik az emberek az álnok módszereidet, ami által nyereségre teszel szert?

Bastien kissé közelebb húzta magához Elenát. Keze rászorult a nő karjára, amikor feltűnt neki zilált állapota.

– Mi történt? Ki tette ezt veled?

Elena remegni kezdett. A kés nyele csúszóssá vált a kezében. A tömeg közelebb lépett. Nem így tervezte a bosszúját. Bárcsak a szívébe tudná döfni a pengét, és végleg leszámolna vele… de ilyen közel hozzá képtelen volt összeszedni rá a bátorságát. Mágikus ereje még csak nem is pislákolt, ő pedig nem egy sima gyilkos, aki halandó eszközökkel vért tudna fakasztani. Visszacsúsztatta a kést az övébe, és még egyszer utoljára megkérte:

– Engedj el!

– Bastien?

A tömeg úgy vált ketté, mintha láthatatlan erőnek engedelmeskedne. Egy csipkébe és kék selyemruhába öltözött méltóságteljes nő lépett előre a nyílt téren – akárcsak egy királynő. A parfümériából származó, levendulaszínű papírba csomagolt ajándékdoboz lógott egy madzagról a kecses ujjai közt.

– Mi az ördögöt csinálsz? Engedd el azt a nőt ebben a szent pillanatban!

– Én… ő…

Bastien elengedte Elenát, majd hátralépett, és a nő mellé állt.

Miután Elena szabaddá vált, Nettles a zsebébe nyúlt, és egy jutával átkötözött rozmaringos és cédrusos amulettet halászott elő.

– Csak óvatosan, nincs híján a trükköknek! Tíz perce sincs, hogy rám támadott a sikátorban.

– Ach, quatsch! – A nő a felügyelőhöz lépett, kikapta az amulettet a kezéből, és a járdára dobta. – Sokkal inkább úgy tűnik, hogy maguk ketten összeszövetkeztek szegény teremtés ellen, és addig üldözték, míg a ruhája is el nem hasadt. Elég csak ránézni!

Elena megdermedt. Egy szempillantás alatt felismerte a sörboszorkányt – a lenszőke hajat, a rózsaszirmot idéző arcbőrt, és a felsőbbségrendűség légkörét –, de volt ott valami más is. A tagadhatatlan erő aurája. Azon nyomban megértette, miért engedelmeskednek neki a férfiak füttyszóra. Nem mernek ellentmondani. De aztán Elena orrát megcsapta a dobozba csomagolt parfüm illata. Az illatok keveréke – amit furcsa módon halványan romlott ételszag is kísért – olyan szerelmi főzetről árulkodott, ami arra hivatott, hogy visszacsábítsa az elhidegült kedvest. Az információ apró repedést sejtetett a sörboszorkány páncélzatán, a kétely fantomját, ami a nő magabiztos megjelenése mögött bujkált.

Tekintetük összetalálkozott, és a másodperc töredéke alatt felismerték egymás lényegét. Felvillant a szikra, miközben mindketten tudomásul vették a másik erejét és gyengeségét.

A sörboszorkány játékosan lóbálta a dobozt, és kedvesen azt mondta:

– Kérem, árulják el, fiúk, mit követett el ez a szerencsétlen nő, hogy ilyen állapotba hozta magukat?

Bastien elvörösödött. Levette fekete nemezkalapját, és a felügyelőre mutatott vele.

– Igen, felügyelő, mit akar tenni vele?

Nettles előrántotta, és leporolta bájolgó készségét.

– Az illegális mágia ügyében nyomozok, és ez a kecskepásztor itt a kelleténél többet tud bizonyos sötét praktikákról. Épp azon voltam, hogy kikérdezzem, amikor rám támadt és eliszkolt.

A tömeg morajlani kezdett, döglött macskákról sugdostak. Elena szorosabbra húzta a köpenyét a válla körül, és azt kívánta, bárcsak páncél lenne.

Bastien hátrasimította a haját, majd visszatette a kalapot a fejére.

– Ő nem kecskepásztor, maga ostoba! Hanem szőlőboszorkány.

– Ő?

– Elena Boureanu a neve. Szőlőboszorkány. És átkozottul jó. Legalábbis az volt.

A felügyelő tekintete vizsgálódva cikázott Gerda és Bastien között.

– A maguké?

– Az enyém.

Elena a hang felé fordult, és szinte felkiáltott a megkönnyebbüléstől. Jean-Paul összeszorított állkapoccsal ült a lován, készen az összetűzésre. Lecsúszott a nyeregből, csizmája talpa határozottan koppant a macskaköveken. Tekintete végigfutott a szakadt szoknyán és a térdtől bokáig húzódó véres csíkon.

– Megsebesültél? Édes istenem, igen!

A felügyelőre rontott, megragadta a kabátja gallérját.

– Magyarázatot követelek, Monsieur!

– Egyezményt érintő ügy. – Nettles a lábujjhegyén billegett, és elővillantotta jelvényét, miközben Jean-Paul a kabátjánál fogva felemelte. – És ő támadott rám.

Gerda közbeszólt:

– Apró, ártalmatlan bűbájt vetett be a védelmére. Az árnyéka még mindig a levegőben lebeg. – Az apátság harangtornya körül lengedező szürke felhőfoszlányra mutatott. – Semmi fenyegető nem volt benne, Monsieur Nettles. Még csak nem is igazi varázslat. Nem szegett meg semmilyen törvényt. Egyszerű illúzió.

Jean-Paul közelebb hajolt a felügyelőhöz.

– Igaz ez? – Nettles elismerte. – Akkor nincs több dolga vele – mondta, és elengedte a férfit. – Gyere, Elena! Hazaviszlek.

– Haza? – Bastien arrébb tolta a felügyelőt, hogy szemtől szemben álljon Jean-Paullal. – Ez meg mit jelentsen, Martel? Korábban sosem vette igénybe szőlőboszorkány segítségét.

– És nem is készítettem minőségi bort. De ha Elena annyira jó, amennyire maga mondja, akkor legfőbb ideje elkezdenem.

A tömeg még nem oszlott fel teljesen, amikor Elena egy utolsó fenyegető lépést tett Bastien felé.

– Azt akarom, hogy tudd: azért jöttem vissza, hogy tönkretegyelek mindazért, amit velem tettél – mondta, és nagyon is tudatában volt annak, hogy most már semmiféle gyengeséget nem mutat a sörboszorkánnyal szemben. – Nincs több balszerencsét hozó rontás, sem adópapír-hamisítás, hogy megkaparinthasd Château Renard-t. Olyan kiváló bort hozunk létre, hogy mindenki elfeledkezik majd a Domaine du Monde-ról. És ha még egyszer meg mered közelíteni a szőlészetet akár tíz méterre is, azt is megbánod, hogy a világra jöttél.

– Elena, nem én voltam. – Bastien a feleségére nézett. – Mondd meg neki, hogy nem én tettem!

A sörboszorkány azonban összeszorított állkapoccsal és csikorgó foggal állt mellette, csak a parfümös doboz himbálózott a kezében.

Az automobil már lefelé dübörgött az úton, amikor Jean-Paul a lováért ment. Lassan Elena felé lépdelt vele, tekintetét le nem vette a nőről.

– Miért jöttél be a faluba? – kérdezte.

Elena a ló nyakát paskolta, hagyta, hogy az állat hozzászokjon a szagához.

– Nem akartam, hogy a félelem miatt ne gyere haza.

Jean-Paul átpillantott a nyereg felett. Nettles felügyelő a postahivatal falának támaszkodott, és őket figyelte. Egész testtartása arról árulkodott, hogy nem elégedett az ügy kimenetelével.

– Nem félek. Már nem – válaszolta. – Összezavarodtam kissé, de ez nem fordul elő olyan ritkán, mint azt gondolnád.

A kengyelbe tette a lábát, és felhúzta magát a lóra.

Elena elmosolyodott a vallomása hallatán, majd elfogadta a felé nyújtott kezet. Hölgyekhez nem illően felemelte a szoknyáját, és átvetette a lábát Jean-Paul mögött a nyergen.

– Mi változott? – kérdezte.

Nem látta még ilyennek a férfit: beletörődöttnek, ugyanakkor határozottnak.

– Fogalmazzunk úgy, hogy az éjszakát Isten lábának szagolgatásával töltöttem.

– Á, Anselm testvér tehát még az apátságban van. A Mindenek Tudója kedveli.

– Mesélsz róla? Arról, amit láttam? Arról, amit csinálsz? Mindent tudni szeretnék.

– Ha tényleg ezt akarod – válaszolta Elena.

Végigfutott rajta a borzongás egyrészt a megátkozott bőre miatt, másrészt a sejtés miatt, hogy a férfi máshogyan viszonyul hozzá, és ez mivel jár majd.

– Te fázol. – Jean-Paul hátrafordult a nyeregben. – A kezed fagyos, mint a jég. Adjam rád a kabátomat?

Elena ösztönösen visszahúzódott volna, hogy védje magát, de a férfi teste jóleső melegséget árasztott. És minél közelebb volt hozzá, mágikus ereje annál erőteljesebben kelt új életre. Halványan érzékelte, mintha csak egy porszem lebegne a nap fényében, de ott volt, pislákolva, mintha táplálékot nyerne a férfi közelségéből. Egyetlen varázslathoz sem hasonlított, amit korábban megtapasztalt, még Bastien udvarlásának korai időszakához sem. Kezét a férfi gyapjúkabátjának a zsebébe csúsztatta, és azt mondta, hogy mindent el fog mondani neki, amit csak tudni akar.

Jean-Paul megcsapkodta a lovát, és maguk mögött hagyták a falut, miközben a nap lenyugodott a körülöttük elterülő szőlőbirtokok mögött.

– A népem több ezer éve készít bort ebben a völgyben, azóta, hogy a legelső szőlőtőkéket elültették. Ez a mi különleges képességünk. Mások egyéb művészeti ágakban jeleskednek.

– Hány boszorkány él itt?

Elena hallgatta, ahogy Jean-Paul száján kicsúszik a szó. Tudta, mennyire furcsán hathat a férfi szájában.

– Nem csak szőlőbirtokokról van szó. Néhányan az illatokra szakosodtak, mint a parfümkészítő boszorkányok, akik délen a levendulaföldeken dolgoznak. Mások gyógyító vízzel és drágakövekkel kísérleteznek. Sokan pedig az ételkészítésben tűnnek ki – magyarázta visszafojtott mosollyal. – Mint azt a helyi cukrászdában már megtapasztalhattad.

– Akkor hát igaz az édességeket illetően is?

– Ó, vannak cukrászok, akik olyan ellenállhatatlan illatot tudnak létrehozni, ami teljesen elcsavarja a fejedet. Olyan omlós süteményt, hogy minél tovább a szádban szeretnéd tartani, hogy minden egyes falatot kiélvezhess, mintha az lenne az utolsó. Egyesek szerint ők a legveszélyesebb boszorkányok. – Elnevette magát, ezzel adva az értésére, hogy csak ugratja. – Persze csak akkor, ha szerelmes vagy. Legalábbis ezt állítják.

– Így lenne? – Jean-Paul megköszörülte a torkát, Elena pedig örült, hogy a férfi nem látja, hogy az arca pipacspirossá vált, miközben felidézte a fahéj és csokoládé észbontó illatát. – Gyerekkorom óta hallok az itt élő boszorkányokról – mondta. – Mint mindenki más a városban. De mindig azt hittem, egyszerűen csak turistacsalogató trükk.

– Néhányan valóban abból élnek, hogy csőbe húzzák az idelátogatókat. A többiek azonban keményen dolgoznak, akárcsak a halandók. – Elena felemelte a fejét, és egyenesen a férfihez intézte a szavait. – És mielőtt rákérdeznél, miért nem folyamodunk simán varázslathoz, hogy a földrögöt arannyá változtassuk, tudnod kell, hogy vannak törvények, amiket be kell tartanunk.

– Az Egyezmény Törvényei. Igen, múlt éjszaka átolvastam őket. – Védekezően felemelte a kezét, mikor Elena előrehajolt, hogy lássa, igazat mond-e. – Jogi képzésben részesültem – magyarázta. – Ez a munkám. Vagyis ez volt, amikor a városban éltem. – Úgy tűnt, valamit még hozzátenne, ehelyett azonban mélyen belélegezte a vidéki levegőt, és mellkasa kitágult. Elena érezte, hogy a férfi háta hozzáfeszül. – Madame is szőlőboszorkány? – Jean-Paul megingatta a fejét. – Egész idő alatt még csak a gyanú se merült fel bennem, egyszerűen csak arra gondoltam, kissé különc, talán még babonás is. Nos, kivéve azt a dolgot, amikor a hüvelykujjához dörzsöli az ujjait.

– A kora miatt megcsappant a mágikus ereje. Azzal a mozdulattal ellenőrzi, van-e bűbáj. Olyan, mint a Braille-írás olvasása, csak… metafizikus formában.

– És Du Monde felesége? Idegen ugyan, de szintén szőlőboszorkány?

– Ó, nem! Ő teljesen más. Sörboszorkány északról.

– Sörboszorkány?

– Kiválóan értenek a bűbájokhoz, de borkészítéssel általában nem kacérkodnak. Amikor nem sörkészítéssel foglalkoznak, akkor a bájitalokra és a gyógyfőzetekre koncentrálnak. Nagy üstök és bodorgó gőzfelhők… Bár manapság néhányan bemerészkedtek a borkészítés világába is. Igazán jó eredményt értek el a Rieslinggel.

– Tévednék, ha azt gondolnám, hogy Chanceaux Valley-ban több hozzád hasonló ember él?

– A termőhely miatt – válaszolta Elena, és belélegezte a távoli eső illatát, a meszes talajét és a szőlőtőkéken szárba lendülő zöldnövekedést. – Nem hinném, hogy van a világon még egy ehhez hasonló hely. Amit ennyire átjár a mágia. A magamfajta nehezen tud ellenállni a hívó szavának.

Jean-Paul úgy bólintott, mint aki érti ezt, és tekintetét végigjáratta a tájon, mint valami esti sétát tevő vidéki földesúr. Ugyanezek a dolgok csábíthatták a férfit is a völgybe. Grand-Mère-nek igaza volt. Most már Elena is látta. Igazi borász szíve dobogott Jean-Paul mellkasában.

– Miután a szüleim meghaltak, odaígértek a Château Renard-i szőlőbirtoknak – mondta Elena, mivel azt akarta, hogy a férfi ismerje meg az igazságot. – Mindig ehhez a földdarabhoz fogok tartozni, függetlenül attól, ki a tulajdonosa.

– Azt akarod mondani, hogy eladtak? Ez így működik?

– Hozzá vagyok kötve, de nem vagyok rabszolga. Könnyen az utcán találhattam volna magamat jövendőmondóként vagy zsebtolvajként, ha nem fogadnak be. Madame-nak és Monsieur-nek nem volt saját gyereke, aki tovább vinné a birtokot a haláluk után. – Elena elhallgatott, és elgondolkodott azon, vajon még mindig Jean-Pault okolja-e azért, mert elvesztette a birtok jogcímét. Nem, már nem. – Amikor felajánlották, hogy megtanítanak a borkészítés mágiájára – folytatta –, az olyan volt, mintha új hajtást ültettek volna az öreg földbe. Mivel olyan fiatal voltam, a tudásom a Renard termőhely egyedi tulajdonságait vette fel. Emiatt a kötelék miatt védem annyira, és éppen ezért el sem tudom képzelni, hogy bárhol máshol készítsek bort.

Néhány percig csendben ügettek, majd Jean-Paul arrébb csúszott a nyeregben, és megkérdezte:

– Amit múlt éjszaka láttam… A fények. És az a lény.

– A vízköpő?

– Igen, az. Ez normális? Tényleg létezik egy egész világ, amit nem látok?

– A boszorkányok közül sem látja mindenki, mi húzódik meg az árnyékban.

– De te igen.

Elena körbenézett, és megdöbbent, milyen gyorsan visszaállt az energiaszintje a férfi jelenlétében. Jobbra egy falra mutatott, ami egy elhagyatott szőlőbirtok határát jelezte. Felette egy kőkastély romjai látszottak. Már csak egyetlen torony állt, a kőépítmény leomlott részeit benőtte a gaz és a borostyán.

– Ott, a dombon! Látod a régi kapu felett húzódó ívet?

Jean-Paul kezében megrándult a gyeplő, amikor Elena a kezére simította a kezét.

– Mit látsz?

A férfi lepillantott összefonódott kezükre, majd a távoli kastély felé hunyorgott.

– A kék fényre gondolsz? Olyan, mintha mozogna. Néhány éve a Világkiállításon a Palais de l’Électricitében láttam egy bemutatót, ahol ehhez hasonló fényt hoztak létre. De az ott fent nem igazán lehet elektromosság, ugye?

– Nem, nem elektromosság. Nem éppen. – Elena a szavakat kereste, hogy körülírja. – Energia, de nem generátor állítja elő. A természetben ez inkább atmoszférikus. Gyerekkorom óta ott izzik a kapu felett.

– Mi az?

Elena végigsimította a hüvelykujját a férfi kézfején, és a boszorkányra gondolt, aki megátkozta és megfosztotta testének melegétől.

– Valaha erődítmény volt, aztán pedig ott őrizték azokat a boszorkányokat, akik megszegték az új Egyezmény Törvényeit. Celestine az, akire a legtöbben emlékeznek.

– Fellovagoltam oda. Az a hely egy romhalmaz. Biztos senki sem él már ott.

– Nem, hosszú évek óta nincs ott senki, viszont szerettem volna, hogy lásd a varázslattól izzó romokat.

Jean-Paul morbid elragadtatással meredt a romokra, majd visszacsúsztatta Elena kezét a zsebébe, és megpaskolta a kabátját. Készen állt arra, hogy elszakadjon a látványtól.

– Köszönöm, hogy megmutattad.

Elena azt kívánta, bárcsak ő is megköszönhetné neki azt, hogy a mágiája visszatért az ereibe, de hogyan magyarázná meg a bekövetkező változást, mikor ő maga sem érti… Gyanított ugyan egy-két dolgot, de nem állt készen arra, hogy megossza ezeket a férfival. A szavakban erő rejlik, a boszorkányokéban még inkább, így a gondolatot is kizárta a fejéből. Felsóhajtott, és felpillantott az égen előbukkanó csillagokra, elképedve azon, hogy a Mindenek Tudója olyan ösvényre vezeti, amiről azt hitte, soha többé nem lép.

17. fejezet

Az apró zöld indák begörbített ujjakkal, lelkesen nyújtózkodtak a lombkorona felé, újabb pontot keresve, amibe megkapaszkodhatnak. Az emberek sem sokban különböznek, gondolta Jean-Paul, miközben az indákat ritkította, hogy megszabadítsa a növényt a túlburjánzó hajtásoktól. Megtalálni a helyed és ragaszkodni hozzá – mindenki erre vágyik, nem igaz? Elena azt mondta, hogy a termőhely a szőlőbirtokhoz köti. Voltak napok, amikor Jean-Paul úgy érezte, hogy mindez összeelegyedik vele – az esőt ígérő pattogó légkör, a talaj a tüdejével, a klorofil a körmeivel –, és ő is gyökeret ver ide. Jó életet tudna itt teremteni magának. Gondos munkáját a szőlő terméssel köszönné meg. Össze tudna dolgozni egy örökséget, amit aztán továbbadna a fiának vagy lányának, amikor már ahhoz is túl öreg lesz, hogy végigbotorkáljon a szőlősorok között.

De aztán eszébe villant a láthatatlan éterben lapuló lény, és kiszakította magát az álmodozásából. Megragadta a metszőollót, és ritkításba kezdett. Az új hajtások mindig túl magasra törtek, és olyan helyekre tapadtak, ahol képtelenség megmaradni.

Egy hete, hogy megjelentek az első bogyók a tőkéken, és a szüret ígéretét hordozták magukban. Elena egész reggel ametisztes védő amuletteket kötözött a támrendszerre. Ha nem a két szemével látja mindazt azon a borzalmas estén, leállítja. Sosem hagyta volna, hogy a nő sót keverjen egy tálba, majd rigmusokat kántáljon, hogy elkergesse a régi szőlőtőkéken gubbasztó groteszk lényt. Ehelyett viszont folytatta a könnyű ekézést, a megfigyelést, a töprengést, és félreállt Elena útjából, amikor a szétterülő lombkorona alatt elhaladt mellette kezében a tállal és egy gyertyával. Bár készen állt arra, hogy a veszély legkisebb jelére a segítségére siessen, megbízott a nő képességeiben, hogy ki tudja űzni a vízköpőt a láthatatlan világból. És bár a saját szemével nem tudott meggyőződni róla, úgy vélte, érezni fogja a különbséget, ha Elena sikerrel jár. Valószínűleg csak a halandó egója gondolta így, de szürkület előtt voltak pillanatok, amikor úgy érezte, a lény figyeli őt.

Egy órával később Elena letette az eszközeit.

– Vissza fog jönni? – kérdezte Jean-Paul.

Elena az ég felé emelte az arcát, mintha valamilyen különös hangra fülelne.

– Csak ha megidézik, viszont azon nyomban tudni fogom, ha beteszi a lábát a szőlőbe. Visítva fog menekülni a sóbűbáj elől, amivel körbevontam a birtok határát. A vízköpők nem sokban különböznek a meztelencsigáktól.

A nő mosolya lefegyverzően hatott rá, és Jean-Paul újra elfeledkezett arról, hogy tartania kellene a természetfeletti erőktől.

– Gyere, menjünk be, mielőtt az eső kerget be minket!

– Most már időjárást is jósolsz?

– Madame mondta ma reggel, hogy zivatar jön.

Sétált a nő mellett az ösvényen, és bizonytalankodott, hogy fogja-e meg a kezét vagy sem. Nem csupán a látott jelenségek miatt vonakodott udvarolni neki, főleg úgy, hogy vágya arra, hogy megcsókolja, olyan erővel szippantotta magába minden figyelmét, hogy alig tudott másra koncentrálni. Ugyanakkor egyértelműen ott feszültek közöttük a korlátok. Ennek a nőnek a szerelme a bonyodalmak magas fokával járna. Így hát zsebre vágta a kezét, józan esze visszatartotta.

Elméje határozott volt az ügyet illetően, viszont a vágy kiváltotta állandó gyötrődése miatt már-már azt hitte, hogy a nő valamilyen varázslatot hajtott végre rajta. Vásári napokon látta az utcán a szerelmi bájitalokat árusító boszorkányokat. Azt feltételezte, hogy a fiolák egy kis Vin Marianit [12] vagy enyhébb formájában egy kevés citromos verbénaolajat tartalmaznak. Ártalmatlan móka, amikor valakinek arra a hitre van szüksége, hogy elnyerheti szerelme szívét egy korty itallal és a vágya erejével. De mindez persze még azelőtt volt, hogy megbizonyosodott az igazi mágia erejéről. Persze mindezt tiltja az egyezmény. Semmiféle bűbájt nem hajthat végre sem rajta, sem más férfin, hacsak bele nem egyeznek előtte. De mi van, ha ő már beleegyezését adta? Amikor az igazság fátyla fellebbent előtte, volt egy röpke pillanat, amikor átfutott az agyán, hogy Elena a gondolataiban is tud olvasni. Ijesztő elképzelés, amennyiben igaz.

Le akarta tesztelni, hogy megtudja, védőfalat kell-e emelnie a gondolatai előtt, ezért egyik este, miközben Elenával szemben ült a nappaliban, úgy döntött, szabadjára engedi az elméjét, vándoroljon csak, amerre kedve tartja. A nő bokájánál kezdte, majd gondolatban centiméterről centiméterre csúszott feljebb Elena lábszárán, combján és fenekének lágy ívén, de az egyetlen személy, aki megrándult az illetlen elfoglaltság miatt ő maga volt, illetve az ágyéka a hirtelen túl szorossá váló nadrágjában. Így aztán szembesülnie kellett a meglepő felismeréssel, hogy nem áll bűbáj hatása alatt, és senki sem próbálja a szándéka ellenére manipulálni a gondolatait. Az az igazság, hogy a nő teljesen és végérvényesen elbűvölte.

A vonzalom volt az erőteljes bájital, ami kéretlenül, a semmiből idézte elő a vágyat.

Elena lerázta a sarat a cipőjéről, majd belépett a konyhába, aminek az ajtaját Jean-Paul kinyitotta előtte. Alig tette be a lábát, amikor Madame térdre zuhant, és a mellkasához kapott.

Elena az idős asszonyhoz rohant, és átkarolta.

– Grand-Mère, mi a baj?!

– Nem érzed?

– Mit?

Az idős asszony nagyot nyelt, majd az ablakon át felnézett az égre.

– Mint múltkor, de most még erősebb.

Jean-Paul összezavarodva forgatta a fejét.

– Beteg? Menjek el orvosért?

– Rossz előérzete van. A mellkasában érzi az előjelét, amikor erős. – Elena felpillantott a gyülekező felhőkre. – Legutoljára, amikor ennyire szenvedett, szörnyű fagy tört ránk. Abban az évben a szőlő fele elpusztult.

– Fagy? – A férfi összerázkódott a fenyegetéstől. – Tudsz tenni valamit ellene? Van valamilyen bűbáj, ami távol tartaná a tőkéktől?

Elena nem válaszolt, ehelyett a fogadószobába sietett. Előkapta az asztrológiai kalendáriumot, amit Grand-Mère-rel készített, és kiterítette a pohárszéken. Végighúzta az ujját a holdakon és napokon, csillagokon és szimbólumokon. Ellenőrizte a dátumokat és az előrejelzéseket.

– Igaz? – kérdezte Jean-Paul. – Jelzik a számítások?

Elena megrázta a fejét.

– Nem, semmi sem jelez fagyot. Hacsak el nem néztünk valamit. A napkitörés képes összezavarni a jövendölést, de csak ritkán fordul elő. És már jócskán benne járunk az évszakban, hogy komoly veszélyt jelentsen. – A nő a kalendáriumon dobolt az ujjaival, majd visszament a konyhába. Megfogta Madame vállát. – Mit érzel most?

Madame feje bizonytalanul ingadozott.

– Közeledik.

Elég csak a szőlészet negyedét elveszítenie, és tönkremegy a három gyatra év után.

– Ha jön a fagy, akkor fel kell készülnünk rá – mondta Jean-Paul belefáradva a várakozásba. – Kimegyek, hogy felállítsam a szenes tartályokat a tűznek.

– Veled tartok. – Elena követte őt az ajtón át, tekintete a láthatárt fürkészte. Az udvar közepénél járhatott, amikor megtorpant, és odakiáltott neki: – Nem fagy!

Jean-Paul feltépte a műhely ajtaját, levette a fújtatót és egy doboz gyertyát a tűzgyújtáshoz.

– Nem kockáztatok. Ha kell, egész éjszaka a sorok között járkálok, hogy szítsam a tüzet.

Elena az útra szegezte a tekintetét.

– Nem fagy.

Másodszorra jelentette ki, és hangjában bizonyosság csengett, így Jean-Paul letette a szerszámokat. Egyik kezével az ajtó szélébe kapaszkodott, és kikémlelt a háta mögött, hogy megnézze, mitől vert gyökeret Elena lába. Egy fekete, négylovas hintó tartott a château [13] felé, oldalán Chanceaux Valley régiójának vörös keresztje díszelgett. Jean-Paul nem rendelkezett ugyan a megérzés képességével, de azt még ő is tudta, hogy a hintó érkezése felér bármilyen fagyot hozó vihar fenyegetésével. Lelki szemei előtt nem csak az elfagyott termés jelent meg. Az ösztön, aminek csak ritkán adott hitelt, lelke legmélyéről süvítette, hogy valami szörnyűség történt. Vagyis hogy épp most történik.

Elena mellé lépett. Vállvetve álltak egymás mellett az udvaron, miközben farkasszemet néztek a közelgő veszéllyel. A hintó az út utolsó kanyarjánál zötyögött. Három sisakos férfi csontvázszerű motorbiciklin dübörögve követte. A kocsis a magas bakról ostorral csapkodta a lovakat, majd egyenesen a kapu felé tartott. A kerekek pörögtek a megdőlő hintó súlya alatt, de az úthoz tapadtak, és a jármű nem borult fel.

Jean-Paul védelmezően átölelte Elenát, készen arra, hogy szükség esetén mindkettőjüket a földre húzza, hogy elkerüljék a sebesen közeledő hintót. A kocsis megálljt kiáltott, a lovak pedig engedelmeskedtek, és rángatózva, szűk egyméternyi távolságra megálltak előttük. A motorbiciklisek megkerülték őket, majd leállították a motort.

– Ostoba fajankó, majdnem elgázolt minket! – kiáltotta Jean-Paul, miközben a három motorbiciklis körbevette őket a macskaköves udvaron.

A kocsis csendben ült, előreszegezett tekintetéből semmilyen érzelmet nem lehetett kiolvasni.

A hintó ajtaja kinyílt, és Chanceaux Valley rendőre szállt ki belőle. Egyenruha-köpönyegét csapdosta a szél, miközben egyetlen kecses lépéssel földre ereszkedett. Enyhe nyugtalanságot lehetett leolvasni az arcáról, miközben a helyére igazította aranysujtásos képijét [14].

– Monsieur Martelhez van szerencsém? – kérdezte a párra pillantva.

Jean-Paul nagyot nyelt.

– Igen. Mi szél hozta a birtokomra, biztos úr?

A rendőr, aki a vállán levő sávok alapján kapitány volt, belelapozott egy apró jegyzetfüzetbe.

– Ön pedig a Château Renard alkalmazásában álló szőlőboszorkány, Mademoiselle Boureanu?

Elena válaszadás előtt ideges pillantást vetett Jean-Paulra, tudomására hozva növekvő félelmét.

– Igen. Miről van szó?

A rendőr válaszra se méltatta, ehelyett intett a motorbicikliseknek. Azok a motorbiciklijükre tették a sisakot, majd a parancsát követve szétszéledtek az udvaron. A kapitány katonai precizitással csapta össze a sarkát, majd rigorózusan balra lépett, és kinyitotta a hintó ajtaját. Nettles felügyelő kopasz feje bukkant ki belőle, vicsorgó veszett kutyaként villantotta rájuk mosolyát. Fölényesen szállt ki a hintóból, míg kurta lába arra nem kényszerítette, hogy az utolsó lépcsőfokról leugorjon a macskakövekre. Jean-Paul érezte, hogy Elena a kiállhatatlan felügyelő láttán a keze után kap. Megfogta, és megszorította a nő kezét.

– Nahát, nahát – szólalt meg Nettles, és kabátjának gallérját felhajtotta a cseperésző eső miatt. Kifejezett önelégültséggel lépett oda Elenához, majd végignézett a rendes munkaruhába öltözött nőn, és elvigyorodott a külsejében beálló változás miatt. – Úgy tűnik, nem sikerült befejeznünk a beszélgetésünket, kecskepásztor.

Jean-Paul fenyegető lépést tett a férfi felé.

– Figyelmeztettem a faluban, hogy semmi dolga vele!

– Ó, a biztos úr elmulasztotta volna közölni látogatásunk okát? – Az udvariasság máza is lekopott róla. – Elfogatóparancsom van ez ellen a nő ellen.

Nettles a rendőr felé biccentett, aki a mellénye zsebéből előhúzott egy hivatalos kinézetű levelet, aminek az alján a bíró névjegyét hirdető vörös pecsét díszelgett.

– Elfogatás? Ezt nem mondhatja komolyan! – Jean-Paul kutakodva nézett a két férfi arcába, remélte, hogy Nettles csak a bolondját járatja velük. – Milyen vád alapján?

Elvette az elfogatóparancsot a rendőrtől, és átfutotta a dokumentumot.

– Bastien du Monde meggyilkolása miatt. Remélem, mindent rendben talál.

A felhők a nap ezüstkoronájának utolsó csíkját is eltakarták. Leesett a hőmérséklet, és északról fújó szél száguldott át a völgyön.

– Gyilkosság? – lehelte Elena. – Bastien halott?

– Nagyon is, Mademoiselle. Ma reggel találtak rá a falu szélén. Kibelezték, mint valami macskát.

– Du Monde halott?

Mielőtt leállíthatta volna, Jean-Paul elméje már bele is kezdett a boszorkányok hibáztatásába: a név nélküli, arcnélküli lényekébe, akiktől gyerekkorában rettegett.

De aztán Elenára pillantott, aki olyan védtelenül állt a törvény szolgái előtt, és elöntötte a szégyen. Tudta, mennyire igazságtalan volt a múltban.

– Ez őrültség! Senkit se öltem meg – jelentette ki Elena. Karja ernyedten csüngött. – Napok óta ki se tettem a lábam a birtokról.

A felügyelő Jean-Paul felé fordult.

– Tudja igazolni?

– Természetesen! Egész idő alatt velem volt.

Nettles kéjes vigyorral húzta végig nyelvét az alsó ajkán.

– Nappal és éjszaka, Monsieur?

Jean-Paul dadogni kezdett a burkolt célzás miatt.

– Én… nem, éjszaka nem.

– A műhelyemben alszom a pincében.

Nettles felvonta a szemöldökét.

– A varázsigés könyvek és bájitalok között?

Jean-Paul összevonta a szemöldökét, és összehajtogatta az elfogatóparancsot.

– Mi köze ennek ehhez? – Elena felé fordult. – Egy szót se mondj nekik!

Nettles rá se hederített, ehelyett közelebb lépett a nőhöz.

– És, kedve szottyan néhanapján egy kis holdvilágos kiruccanáshoz az árnyvilágba, amikor mindenki más mélyen alszik?

Esőcseppek hullottak Elena hajára, és ködfelhőt vontak köré. A nő tekintetét a hűvös kék szempárba mélyesztette, de nem válaszolt.

– Abban a pillanatban gyanítottam, ahogy megpillantottam – mondta Nettles közelebb hajolva. – Van érzékem hozzá.

Kiegyenesedett, majd begörbített ujjal magához intette a motorbicikliseket.

– Vegyék őrizetbe! És kutassák át a helyet!

Két motorbiciklis arrébb lökte Jean-Pault, hogy Elenához férkőzhessenek, a harmadik pedig öles léptekkel a ház felé indult.

– Várjon! Ezt nem teheti! Milyen bizonyítéka van ellene? – lökte vissza őket Jean-Paul, ám azon nyomban a földre zuhant, miután a rendőr a lábára csapott a gumibotjával. Térdre rogyva, tehetetlenül nézte, ahogy a nő csuklóján vastag fémbilincs csattan. Tekintete visszaugrott a bilincsre, a halványkék izzásra, ami a fémbe gravírozott rúnakörökből áradt.

– A bizonyíték maga a bűncselekmény elkövetési stílusa, Monsieur.

Nettles szorosabbra húzta apró kezén a kesztyűt, míg a bőr megnyúlt, és a bütykei kirajzolódtak alatta, majd kikapta Elena övéből a kést. Óvatosan fogta az ujjbegyei között, mintha egyetlen rajta található bizonyítékot se akarna elmaszatolni, aztán győzelemittasan pillantott Jean-Paulra.

– Tudja egyáltalán, hogy ki vagyok?

Amikor Jean-Paul nem válaszolt, a felügyelő felvonta egyik szemöldökét, mintha újfent az a kényszerű feladat hárulna rá, hogy felvilágosítson egy tudatlant.

– Az illegális mágiahasználati ügyekben nyomozok. Girard rendőrnyomozó a halandók ellen elkövetett bűncselekményeket deríti fel. Amikor a jog két ága összefonódik, olyan bűncselekménnyel állunk szemben, ami megszegi az Egyezményt. Ilyen esetben van egy halott halandónk, akit nyilvánvalóan boszorkány gyilkolt meg. Az áldozatunk a kivéreztetés speciális formájában lelte halálát. Olyan rituáléban, amit csak néhány, ebben járatos boszorkány képes elvégezni.

Elena elsápadt, mintha csak a sorsa lebbent volna fel előtte a ködös levegőben.

– Vérmágia!

– Sötét, gonosz mágia, ami a Mindenek Tudója törvényei ellen szól, és ami miatt önt, Mademoiselle, eléri szörnyű végzete az ítélet meghozatala után.

A felügyelő tekintete a ház felé tévedt, amiből Madame bicegett elő szemmel láthatólag felkavarva.

– Igaz a hír? Meggyilkolták? – Kezét a mellkasához kapta, amikor meglátta a bilincsbe vert Elenát. – Nem viheti el! Nem, nem vihetik el már megint! Semmit se csinált!

– Márpedig jelentős számú tanúval rendelkezünk – önmagamat is beleértve –, akik hallották, amint alig egy hete a nyílt utcán megfenyegette a férfit. Őszintén sajnálom, Madame, hogy ilyen nagy szégyen száll erre a régi és méltóságteljes házra.

Elena tett egy lépést Madame felé, de a mellette álló két férfi visszarántotta.

– Minden rendben, Grand-Mère. Csak valami félreértés lehet. A bíró ki fogja deríteni. Hamarosan újra itthon leszek. Semmit se használtam fel.

Az idős asszony nyugtalanul tépkedte a hajcsatjai alól kiszabadult haját. Hosszú, ősz tincsei az arcához tapadtak az esőben.

– Nem gondolhatja komolyan, hogy Elenának bármi köze is van a dologhoz! Csakis borkészítéssel foglalkozunk.

– Felügyelő!

A házkutatással megbízott rendőr szaladt ki az épületből, és a kapuhoz közeli kőfalra mutatott.

– Az emeleti ablakból láttam!

A fiatalember a falhoz rohant, majd felnyúlt, és kezét a kerítés fedőlapjai közé dugta. Visszahúzott kezében egy kiszáradt macska volt, aminek nemrég csapolhatták le a vérét.

A felügyelő csettintett egyet a nyelvével.

– Madame, teljes szívemből meg vagyok győződve a bűnösségében. Vezessék el a boszorkányt!

[12] A Vin Mariani kokaintartalmú bor volt a 19. században.

[13] Kastély.

[14] A képi a francia csendőrök jellegzetes sapkája.

18. fejezet

A boszorkánytoronyhoz vezető kőlépcsők közepe simára volt koptatva, mintha csak ezernyi láb bukdácsolt volna már végig ugyanazon a keserves ösvényen, amin most Elena botorkált felfelé. A csuklóját bilincsbe verték, Nettles pedig a karjánál fogva vezette, majd átlökdöste a főkapun. A nő árnylátásában felvillant a kékesen izzó bűbájfal. Már a völgyből kivezető hosszú úton is végig ideges volt, nézte, ahogy a szőlőbirtokok eltűnnek mögötte, most viszont szemmel láthatólag remegett az előtte álló fenyegető tölgyfa ajtó és fémzár láttán. Hogyan történhetett ez? Azzal a szándékkal tért haza, hogy megöli Bastient, de az elméjében levő gondolat sohase materializálódott cselekvéssé. Még akkor sem, amikor a férfi ott állt előtte késpenge-közelben, és a kísértéstől bizsergett a tenyere.

A Maison de Chêne hatalmasra tárta ajtóit, mintha csak arra készülne, hogy a torony impozáns gránitfalai közé nyelje. Talán ez egy másik átok lenne? Gondolatban visszaugrott hét évvel ezelőttre, abba a pillanatba, mielőtt elérte az átok. Szemvidítófűszárat tépdesett az út mentén, arra készült, hogy otthon teát főz belőle. De nyugtalan volt a Bastiennel való vitája miatt, és hagyta, hogy elméje az árnyvilágba vándoroljon, amikor hirtelen fájdalom nyilallt a májába és térdre kényszerítette. Az alakváltozás csapdájába esett, igaz énjét varangy bőrébe csavarták, és a szűk korlátok között tudata fénye letompult, csak halvány fénysugár szűrődött ki kétéltű szemén át. Abból a korlátolt nézőpontból figyelte, ahogy az idő kereke hét évszaknyit fordul.

Tik…

Tak…

Tik…

Egyetlen pillanat állt csak a rendelkezésére, hogy az elméje belekapaszkodjon valamibe. Orra a fűbe nyomódott, a zöld fűszálak függönyként húzódtak a szeme előtt. A szemvidítófűszárat markoló keze… És aztán megjelent még egy kéz, hogy felemeljen egy elejtett zsebórát. Egy zöld szem sárga hasítékkal. Elméjének utolsó tiszta gondolata a zöld színre tapadt, talizmánná változtatta azt, amennyiben valaha is felébred. Ez volt az utolsó dolog, amit látott, mielőtt tudatát elnyelte az átok.

Tekintetét a börtön kapujára szegezte. A rettegéstől, hogy másodszorra is bezárják, testéből kifutott a meleg, és minden porcikája reszketett.

A börtön igazgatója, egy színjátszó kék ruhát viselő középkorú nő, tüzetesen végigmérte, majd kurtán, ugyanakkor hivatalos hangnemben köszöntötte Nettles-t.

– Ő lenne az?

– Igen. Egyértelműen bűnös fekete mágia által elkövetett gyilkosságban. Ismerjük a fegyvert, az elkövetés módját és a motivációt. Még egy döglött macskát is találtunk.

A börtön igazgatónője elgondolkodva megpaskolta az ajkát az ujjával, majd patkányszerű szemével Elenára nézett.

– Ebben az esetben Isten hozta a Maison de Chêne-ben. Madame Dulac vagyok, de maga felügyelőnőnek fog szólítani. A bírósági tárgyalásig itt marad. Tudnia kell, hogy nem dédelgetünk és babusgatunk, és különböző kiváltságokra apelláló szeszélyeknek se teszünk eleget. Azért vagyunk, hogy befogadjuk a veszélyes, bűnöző és háborodott elemeket. De figyelmeztetem, hogy csak az ártalmatlanok maradhatnak itt. Kirántjuk a jövőbeli darazsak fullánkját, mint amilyen maga is. – Hogy szavainak nyomatékot adjon, a felügyelőnő előhúzott egy tiszafa pálcát a ruhaujjából. Ujjait végighúzta a sima fán, majd Elenára szegezte. – Itt nem lesz varázslat! Tilos mindenféle mágia! És biztosíthatom, hogy bármelyik boszorkány, aki a cellájában levő fizikai anyagot próbálja manipulálni, a bőrén fogja érezni ennek a méhkirálynőnek a csípését.

– Nem én tettem! Semmi rosszat nem csináltam!

A felügyelőnő fáradtan rázta a fejét Nettles felé.

– Hozott ide valaha is olyat, aki mást mondott?

Elena kirántotta magát Nettles szorításából.

– Hibát követnek el! Valaki más gyilkolta meg Bastient, és még mindig szabadlábon van!

– Igazán hálás lehetne – mondta Nettles. – Gyors bírósági eljárásban részesül. Úgy tűnik, a magas rangú személyek érdeke az, hogy mielőbb híre menjen, elfogtuk a macskákat gyilkoló boszorkányt, aki ki tudja miért, vérmágiát űzött. Ha rajtam múlna, én valószínűleg ebben a szent pillanatban felakasztatnám. – Nettles megköszörülte a torkát. – Felejtsd el, amit mondtam, Eugénie!

– Én vagyok maga a megtestesült diszkréció, Aubrey.

A felügyelőnő úgy tett, mintha lelakatolta volna a száját.

A rettegés üvegszilánkként fúródott Elena bőre alá. A világ kifordult a tengelyéből, ami korábban lent volt, most fentre került. Újra csapdába esni, elvágva a mágiájától anélkül, hogy tisztára tudná mosni a nevét… beleőrül, ha újra végig kell mennie ezen. A szívéből kifutott a jeges vére. Ördögbe a következményekkel! Ki kell szabadulnia! Olyan szavakat ejtett ki a száján, melyekről megfogadta, hogy szőlőboszorkányként sohasem fogja használni. Komor szavakkal idézte meg a mágiát, és behajlította csuklóit, hogy egy fejjel lefelé mutató szent kéztartást vegyen fel – készen arra, hogy szélesre tárja a poklok kapuit a menekülés érdekében.

A napot hívta, a holdat és a keleti szelet. Arra számított, hogy energiatornádóként löki ki magából a benne feltorlódó gyötrődést. A haja enyhén megemelkedett, mintha csak lágy szellő lebbent volna át a vállán… és aztán semmi. Se rombolás, se mágia, se szabadulás – csak a sikertelen bűbáj kétségbeesett csendje. Remegve állt.

– Ennek erősebb a mágiája, mint a legtöbbnek – mondta a felügyelőnő Nettles-nek. – Sikerült felkavarnia maga körül az energiát. A legtöbben még a varázsigét se tudják végigmondani.

A felügyelőnő megrántotta Elena csuklóján a bilincset, amin a rúnák neonkékes fényben izzottak.

– Most pedig, hogy bevetetted a kis trükködet, megnyugodhatsz, hogy itt bűbájjal és varázslattal semmire se mész.

Elena elképedve meredt a bilincsén vibráló mágiára. A fémbe vésett megkötő varázslat miatt a bilincs néhány centivel szorosabbra szorult a csuklójára, és teljesen kikapcsolta mágikus energiáját. Elena megpróbálkozott még egy varázslattal, de minél tovább küszködött, annál gyengébbé vált. Csalódottan csüggesztette le a fejét, hogy elrejtse könnyeit. Ha a Mindenek Tudója bármikor is kedvelte, az egy másik életében lehetett.

Nettles megemelte a kalapját, és gyorsan meghajolt a felügyelőnő előtt.

– Önre bízom. Látom, ellenőrzése alatt tartja a dolgokat.

És azzal távozott, a boszorkányokkal foglalkozó büntető igazságszolgáltatási rendszer bugyrában hagyva Elenát.

A boszorkányt végigvezették egy folyosón, ahol penész- és nedves szalmaszag terjengett. A fal mentén üres cellák sorakoztak, ketrecek, ahova egy régmúlt korszak elítéltjeit zsuppolták be. Furcsa módon Elena a bilincs ellenére hallotta a börtön falaiban visszhangzó megkínzottak és meggyötörtek nyögéseit. Ahogy lába azt a földet taposta, ahol több száz évvel azelőtt az övéik haladtak végig, jeges érzés kígyózott be a lelkébe – oda, ahol a legmélyebb félelme rejtőzött –, ott pedig csapásra készen összetekeredett.

A felügyelőnő megállt, amikor a folyosó végén levő fémrácsokhoz értek. A cellában lánc csörgött és láb csoszogott a száraz szalmában, mintha csak egy tehenekkel teli istálló ébredt volna fel hirtelen a behatoló szagára. A bűz azonban, ami a barlangszerű helyen terjengett, rosszabb volt egy istállóépületnél. Elhagyatottságról és reménytelenségről árulkodott.

Elena felnézett, és a homályból egy pajkos arcot látott felbukkanni, ami a rácshoz tapadt. Élénk szem bámult rá a fésületlen, zsíros hajtincsek alól. A sápadt arcon görbe mosoly rajzolódott ki.

A felügyelőnő arrébb hessegette a fiatal nőt.

– Új fogoly érkezett, Yvette. Lépj hátrébb!

A tündérszerű fiatal nő arrébb táncolt a rácsos ajtó elől. A felügyelőnő kihúzta a pálcát a ruhaujjából, és egy zárnyitó-bűbájjal kinyitotta az ajtót. Elena is ismerte a varázsigét. Amikor a pinceajtó beszorult, ő maga is elkántálta, most viszont a bűbáj szavai csúszós angolnaként siklottak a fejében, és értelmével képtelen volt megragadni őket. Hátulról lódítottak egyet rajta, ő pedig belépett a cellába. A lezüllött hely minden érzékére támadásként hatott – a mosdatlan testek szúrós szaga, a lába alatt levő kő fagyos keménysége és a véglegesség érzése, ahogy fém csörrent fémhez, amikor az ajtó dörrenve becsapódott mögötte.

A fémrácsokon levő rúnák halványan felizzottak, amikor az ajtó másik oldalán a felügyelőnő újra felemelte a pálcáját.

– Kezeket fel! – mondta, és Elena bilincse lecsúszott a csuklójáról.

A csillogó szemű, sápadt fiatal nő odaugrott, és felkapta őket, majd tisztelettudóan átnyújtotta a felügyelőnőnek.

– Le a cipővel is!

– Tessék?

– Vedd le a cipődet, és dugd itt át! – Pálcája végével türelmetlenül ütögette a rácsokat. – A foglyok nem viselnek cipőt.

Az elhagyott gyerek kinézetű nő felkapta a lerúgott cipőt, megfordította, és mellékesen megszemlélte a cipész talpba bevésett kézjegyét. Felvont szemöldökkel pillantott Elenára, majd a lágy bőrből készült fűzős cipőt továbbadta a felügyelőnek.

– Köszönöm, Yvette. Viseld gondját az új vendégünknek!

– Örömmel – válaszolta a fiatal nő, akinek szelíd mosolya az arcán játszadozott egészen addig, míg a felügyelőnő a folyosón tartózkodott. Miután a börtönőrnő távozott, és a folyosó végén levő ajtó is becsapódott mögötte, a nő szeme zafírként izzott fel a homályban. Tekintetével szinte felfalta Elenát.

– Nahát, nahát, vajon kihez van szerencsém? – Karnyújtásnyi távolságra tőle körbejárta. – Azt mondanám, kinézetre Dubois enyveskezű lányai közé tartozol, viszont egy kis lopás miatt senkit se dobtak még ebbe a verembe. Talán a Maison de Mielben dolgoztál volna? Hmm, nem. A ruháid jó minőségűek, de túl egyszerűek egy fantáziadús munkához. És mutatványos szeszély sem lehetsz. Épp onnan jövök.

Elena nem tudta, mit válaszoljon a vallatásra. Meglehetősen bizonyos volt abban, hogy a „mutatványos szeszély” olyasmi, mint az úriemberek illusioniste [15]-je, aki mágiát használ arra, hogy a fizető vendégek szexuális fantáziáját kielégítse. A fiatal nő fekete selyemharisnyája, amit az oldalára hímzett Bourbon liliomok díszítettek, bár elég rongyos volt, de árulkodó jelként szolgált. Ugyanígy a szeme alatt elmaszatolódott szénnel húzott vonal, valamint a ruháiból áradó férfias pézsmaillat. Ugyanakkor az arcán végighúzódó sebhely azt sejtette, hogy a történetnek talán van egy erőszakosabb vetülete is. Munkából adódó baleset? Vagy a börtönélet jelét viseli? Milyen pokoli körülmények közé taszította Nettles?!

– Én nem… nem végzek ilyen munkát.

– Ó, csak nem sértené az ízlésedet? – A vékony nő lebiggyesztett ajakkal közelebb hajolt, savanyú lehelete megcsapta Elenát. – Néhányan elég jók vagyunk ahhoz, hogy tisztességesen megéljünk belőle. Szeretnéd tudni, én mennyire vagyok jó? – kérdezte, és ujjával végigsimított Elena állkapcsán.

– Ülj le, Yvette! Nem mindenki űzi a mágiát a hátán fekve.

Egy emberi test hajolt előre a napfény egyetlen sugarában. Keresztbe tett lábbal ült a földön, szemben az egyetlen ablakkal. Hosszú fekete haj keretezte barna arcát és az életunt szempárt, amiből semmi vigasz nem sugárzott. A nő a vászontunikája felett vörös és aranyszínű kopott köpenyt viselt, és mindkét fülcimpáját három apró aranykarika szúrta át. Bőre elszenesedett citrusfélék és tömjén illatát árasztotta magából. Idegen. Régi világ. Olyan, mint a fűszeres bolt a városban, ahova még gyerekként vitte el Grand-Mère.

– Oh là là, Sidra! Csak próbálom kideríteni, milyen bűnözőt varrtak a nyakunkba. Inkább hálásnak kellene lenned, hogy gondoskodom a biztonságunkról.

– Gyilkos, akárcsak mi. Történet vége.

Elena nem válaszolt. Nézte, ahogy egy apró ökörszem szállt le a rácsok között az ablakpárkányra. Tollászkodott, majd lehajtotta a fejét, és berepült a cellába, egyenesen Sidra kinyújtott kezére. A varázslónő suttogott valamit a madárnak, ő pedig visszacsicsergett. Rövid beszélgetés után megsimogatta a madár fejét, majd a szalma közül előhúzott egy hosszúlábú pókot, és az ökörszem tátott szája előtt meglóbálta.

– Hogyan tudsz beszélni a madárral? A rúnák nem gátolják a mágiádat?

– Blokkolják a bűbájt – magyarázta Sidra –, de még egy ilyen hely sem tud teljesen megfosztani személyiséged lényegétől. Nincs szükségem varázslatra, hogy beszélgessek a madarakkal.

Lehetséges lenne? Annak kell lennie. Hisz amikor áthaladt a folyosón, ő maga is hallotta az élettelen falakban levő jajongást, ami átszűrődött a liminális térről.

Yvette felkapott egy csomó nedves szalmát, és Elena lábára dobta.

– A jövevénynek alkoholszaga van. Ki nem állhatom a részeg cellatársakat!

– Bor és tölgy. – Sidra összenyomott a körmei között egy ezüstmolyt, és a madár felé nyújtotta. – Az áraszt ilyen szagot, aki pincében dolgozik.

Yvette fintorgott.

– Úgy érted, szőlőboszorkány? Itt? Sohase hallottam ehhez hasonlót. Mi oka lenne egy puccos boszorkánynak arra, hogy bárkit is megöljön?

– Jó kérdés.

Sidra tekintete egy pillanatig Elenán időzött, majd odasuttogta utolsó üzenetét a madárnak. Az ökörszem csapdosott a szárnyával, majd kisiklott az ablakon. A varázslónő tekintetével követte a madár röptét a nyílt égen. Képtelen volt eltitkolni a vágyat arra, hogy vele tarthasson.

Elena leült a szabad fal mellé, védekezően felhúzta a lábát, és a mellkasához szorította.

– Senkit sem öltem meg.

– Hát, pedig azért senkit sem csuknak le, mert rossz bort készít.

A fiatal, alig húszéves nő külseje hirtelen megváltozott: naivából ravasz utcagyerekké, és arcának lágy vonásai megkeményedtek, ahogy összeszorította az állkapcsát. Közelebb araszolt Elenához, és felvillantott előtte egy négycentis, hegyes végű fémdarabot, amit a hajából húzott elő.

– És addig nem fogsz nyugodtan aludni, míg megállapodást nem kötünk.

Az egykor díszes, ezüst hajtűként funkcionáló bökő végét halálos élességűre reszelték. Elenának kétsége sem volt afelől, hogy Yvette vért tudna vele ontani. Az ehhez hasonló dolgokat le kellett volna foglalni, de a dörzsölt lány valahogyan becsempészett egy kis mágiamentes védelmet. Ügyes.

Elena a torkához közeledő, hegyes pontra szegezte a tekintetét.

– Miféle megállapodást?

Yvette szeme felragyogott, ahogy nyeregben érezte magát.

– Fizetni fogsz a cellahelyedért.

– Mivel?

Sidra csettintett egyet a nyelvével.

– Tényleg minden egyes alkalommal el kell játszanunk ezt?

– Te jól elvagy itt bent! – csattant fel Yvette. – Elszórakozol a madaraddal. Nekem mi marad?

Sidra fejcsóválva legyintett.

A fiatal nő mérgező figyelme újra Elenára irányult.

– Egy hozzád hasonló boszorkánynak rengeteg tehetős barátja lehet. Bármit is hoznak, amikor meglátogatnak, nekem is kell belőle. Tiszta takaróra, ételre és egy váltás ruhára van szükségem. És új selyemharisnyára. Nem vehetem fel még egyszer ezt a szakadt rongyot.

– Senki se hoz neked semmit – szólalt meg Sidra.

– Ugyan már, miért ne?

– Mivel senki se vesztegeti a pénzét a hozzád hasonló mutatványos csavargókra.

– Még mindig jobb nekem, mint egy kiszáradt vén boszorkánynak, akinek a nyakára nemsokára a demi-lune [16] lehel csókot. A madaraid se tudnak megmenteni a guillotine-t kezelő sors kezétől.

A fiatal nő fullánkos szavai célba találtak.

A varázslónő felállt. Fémcsörgés követte. A köpenye alatt a bokájához erősített szilárd lánc egy falba rögzített tömör fémkarikához vezetett. Elena nyugtalan volt, mivel úgy tűnt, a nő meg akarja támadni a morcos koboldot.

Legalábbis úgy tornyosult fölé.

A tekintete olyan fenyegető volt, hogy ha a lánc és a rácsok nem tartották volna vissza, talán egyetlen bűbájjal megsemmisíti a fiatal nőt. Yvette azonban gyorsan a cella másik végébe surrant a biztonságos tudatban, hogy kettejük közül pillanatnyilag ő a veszélyesebb. Sidra a szalmába rúgott, majd a fejére húzta a kendőjét. Visszament a falhoz, és hátat fordított nekik. A szűkös hely egyetlen magánszférára adódó lehetősége volt ez.

– Igaz lenne? – kérdezte Elena a fiatal nőtől. Talán mindkét cellatársa haragját magára vonja ezzel, de óhatatlanul a saját sorsán tépelődött. – Az, hogy… – Óvatosan elhúzta az ujját a nyaka előtt.

A megbánás halványan kicsengett Yvette hangjából, ahogy hátrahajtotta a fejét, hogy kinézzen az ablakkeretben levő ég apró foltjára.

– Három nap múlva lesz a kivégzése. Ezért láncolták meg.

Az Elena bőrét fagyasztó jeges érzés beljebb hatolt a testébe, egészen az erekig, ahol szíve és tüdeje köré fonódott és akadályozta szabad lélegzetét. Igen, Bastien halálát kívánta. Igen, desztillált egy főzetet, hogy végrehajtsa a tettét. Még a varázsigét is leírta, hogy a főzet a gyomrához tapadjon, és ne tudja felköhögni. Mindezt végigcsinálta, és elfogadta a lelkét érintő következményeket, ha kivitelezi szándékát. De a kétely falat emelt az elméjében, és képtelen volt áthatolni rajta. Bastien tagadó szavai, amiket néhány pillanattal azután ejtett ki a száján, hogy majdnem elütötte, gyökeret vert Elena gondolataiban. A férfi mindig is felvágott azzal, ha ellenőrzése alatt tarthatott másokat; hencegve kérkedett, ha a szomszédjai vagy vetélytársai birtokára rontást vagy balszerencsét küldött. Ha ő küldte volna rá az átkot, nem visszakozott volna a győzelemittas pillanattól, amikor felvállalhatta volna tettét. A felismerés elegendő volt ahhoz, hogy Elenának kétségei támadjanak, így inkább a munkaasztala feletti faliszekrénybe zárta a mérget, és arra fókuszálta figyelmét, hogy olyan kitűnő bort készítsen, ami elhomályosítja Du Monde nevét a völgyben. Csakhogy most rácsok mögött ült azzal a váddal, hogy megölte a férfit, és valószínűleg ugyanabban a szörnyű sorsban lesz része, mint a nőknek, akikkel megosztja celláját.

Hosszú csend után Sidra a rácsokra hajtotta a fejét, és kinézett a folyosóra, ahol a lámpákat már rég eloltották.

– Halljátok őket? Megint elkezdték a sírást.

Elena hátrapillantott a válla felett. Elméjéből kizárta a falakban visszhangzó halk jajveszékeléseket és a kegyelemért könyörgő szívszorító kiáltásokat, mivel túlontúl lefoglalták a saját gondjai. Sidra megjegyzésére azonban a hangok újra feltámadtak és visszaverődtek a sötétségben, mintha csak egy alagút falának csapódnának.

A varázslónő maga mellé húzta a láncot, és takarosan összetekerte maga mellett.

– Ez itt – mondta, és állával Yvette felé bökött – nem hisz nekem, mikor mondom neki, hogy hangoktól visszhangzik a folyosó. Egész éjszaka nem hagynak aludni. De most már figyelek rájuk. Sajnálom őket, bár nem tudom, kik ők vagy miért sírnak.

Elena eltöprengett, vajon honnan származhat Sidra. Elég messziről jöhetett, ha nem került a fülébe a völgyben hamisan megvádoltak sorsa.

– Az elítéltek hangja az – válaszolta. Tekintetével követte a halk nyögés útját végig a földön, míg a falon meg nem pillantott néhány kampós csavart, ami valaki csuklóját erősíthette nehéz vasak közé egykor. – Kétszáz évvel ezelőtt boszorkányság vádjával idezárták őket és megkínozták.

– Mi?! Te is hallod? – Yvette a fejét csóválta, majd megfeszítette a lábszárát, és felhúzta a harisnyáját. – Ha engem kérdeztek, mindketten félnótásak vagytok, hallgattok egy csapatnyi halott boszorkányt.

Elena felidézte az emléket, amikor Grand-Mère-rel a városba utaztak, hogy vásároljanak néhány ritka hozzávalót, amit a faluban nem tudtak beszerezni: kurkumagyökeret, szárított halhólyagot és finomra őrölt hennaport, amit megkötő varázslattal a fonalukba áztattak. Az ismeretlen utcában nem találták meg a boltot, így megálltak, hogy útbaigazítást kérjenek egy járdát söprő asszonytól. Közeledtükre a nő előkapott a zsebéből egy szemmel veréstől védő amulettet, és a földre köpött, majd elzavarta őket a seprűjével. Elena nem értette a dolgot, így Grand-Mère behívta őt jégkrémezni egy kávézóba, majd elmesélte neki a történetet, és azt, miért vannak még mindig olyan emberek, akik megvetik a boszorkányokat.

– Csakhogy a legtöbbje azoknak, akiket hallasz, nem is boszorkány volt.

Elena felállt, két kézzel megragadta a rácsokat, és behunyta a szemét. Azon nyomban tudta, hogy igaz Sidra kijelentése: a hely képtelen elfojtani egy boszorkány lényegét. A rúnák bűbájos energiája bizsergett az ujjai alatt, pulzusként lüktetett a fémen keresztül, és megakadályozta kapcsolódását a Mindenek Tudójához. Elena kinyitotta a szemét, és összedörzsölte a kezét, hogy megszabaduljon a bűbáj furcsa energiájától.

– Amikor az elítéltek még éltek, ez a hely a halandók átlagos börtöne volt. Akkor még nem fonta át mágia. És az egészséges boszorkányok gond nélkül kiszabadíthatták volna magukat ezekből a cellákból.

– El se kapták volna őket! – horkantott fel Yvette.

Elena egyetértett, és elméjében megjelent Grand-Mère képe.

– Ugyanakkor minden idős vagy legyengült boszorkány ugyanolyan védtelen volt, mint egy halandó.

Sidra arrébb mozdította a lábát, a bokájára erősített láncok megcsörrentek a kőpadlón.

– Vagy az, akit megátkoztak.

Úgy tűnt, mintha a varázslónőnek kristálygömbje lenne, aminek segítségével Elena bőre alá lát, hogy kifürkéssze rejtett sebezhetőségét. Elena megdörzsölte libabőrös karját, és bólintott, ahogy a kísérteties gondolat a fejében csapkodott. Elég ereje lett volna a meneküléshez egy boszorkányüldözés közepette a jelenlegi, elátkozott állapotában?

– Milyen szörnyű bűbájt engedtek szabadjára ezek az elveszett lelkek, hogy a sírásuk a falakba ivódott?

– Azzal vádolták őket, hogy az ördöggel cimboráltak, és gonosz dolgokat műveltek a szomszédjaikkal. Valóban volt néhány boszorkány, néhány férfi mágus, aki ártó varázslatot űzött és kegyetlenkedett néhány falusival, de nem ezeket fogták el és zárták rács mögé. Szinte kivétel nélkül egy-egy szerencsétlen halandót kaptak el a völgyben, akikből erőszakkal kényszerítették ki a vallomásokat.

– Kegyelemért könyörögnek, és – Sidra oldalra fordította a fülét – azért, hogy véget érjen a szenvedésük.

– Sokukat bántalmazták. Megkínozták. Azokban az időkben az ügyészek simán a folyóhoz cipeltek egy nőt, és a víz alá nyomták a fejét újra és újra, míg a tüdeje majd szétpattant. Vagy leborotválták a haját. Vagy hüvelykszorítót használtak. Vagy letépték egy körmét, és a sérült körömágyát kínozták, hogy órákon át lüktessen a fájdalom, és a vádlott végül már bármit mondott vagy csinált volna, csakhogy megszűnjön a kínja.

– Mesélj neki a sziklatömbökről is – szólalt meg Yvette, aki már nem színlelte azt, hogy hidegen hagyja a beszélgetés.

Elena bólintott.

– Néhányukra sziklatömböket raktak. Minden egyes tagadással növelték a terhet, míg a személy vagy megfulladt az összezúzó teher alatt, vagy elég meggyőzően ismert el bármit, hogy levegyék róla a súlyt, mielőtt a tüdeje megrepedt volna a nyomástól. Akár így, akár úgy, a törvény elérte a célját.

– A kínzás mindig is kéz a kézben járt az ügyészekkel – értett egyet Sidra, majd behunyta a szemét, és mély levegőt vett, miközben a fülét hegyezte. – A nők azt is mondják, hogy rettegnek a máglyán lobogó tűztől. Meg is égették őket?

– Igen.

– Élve?

– Előfordult.

Sidra felemelte a fejét a rácsokról.

– Most viszont görbe pengével vágják le a fejeket ebben az országban. – Az üres folyosóra szegezte a tekintetét, és ugyanaz a sóvárgás csillant meg benne, mint akkor, amikor a madár szabad szárnyalását nézte. – Bármelyikükkel helyet cserélnék a tűzért cserébe – jelentette ki, majd lehajolt, és felvett egy vastag gyapjútakarót, amit párnaként használt. Elena felé nyújtotta. – Tessék, szükséged lesz rá ma éjszaka! És ne hagyd, hogy Yvette ellopja tőled!

– Ezt meg miért kapom?

– Ahonnan én jövök, fizetünk a történetmesélőknek. – A nő egy pillanatra elmosolyodott, és szájából kibukkantak alabástrom fehérségű és aranyfogai.

– Honnan jössz?

– A legszebb rózsaszínű és szürke homokos sivatagból. Ahol pálmafák hajladoznak a reggeli szellőben, és a fügék ökölnyi nagyságúra nőnek.

Elena szerette volna a takarót, de habozott, hogy elfogadja-e. Nem tudta, nem kell-e szívességeket tennie, ha elfogadja a sivatag varázslónőjének ajándékát.

– A tiéd! – mondta Sidra, és kedvesen felé dobta, mintha csak szórakoztatná Elena belső konfliktusa. – Tényleg, soha nem fázom.

– Köszönöm.

Elena elfogadta a takarót, és olyan messzire húzódott az árnyékszékként szolgáló vödörtől, amennyire csak tudott. A hideg kőpadló és saját félelmének súlya közé szorulva messzire elkerülte a nyugalom, bár tudta, hogy nincs mit bevallania. Senkit sem ölt meg.

Bastien ugyanakkor halott volt. Meggyilkolták, hogy felhasználják a vérmágia valamelyik rítusához, már amennyiben a felügyelő igazat mondott. Az ősi fekete mágia szinte teljesen kikopott a világból. És ennek megvolt az oka. Hány meg hány halandó lelte halálát a boszorkányüldözésekben, mivel nem rendelkeztek az ártó boszorkányokra jellemző gyors helyzetfelismeréssel ahhoz, hogy megvédjék magukat… Elena kinyújtózott a takarója alatt, és gondolatban felidézte a bábákat, a gyógynövényes asszonyokat és a szegény megözvegyült boldogtalanokat, akik a boszorkányok által elkövetett bűncselekményeknek itták meg a levét, mivel azok túl ravaszok voltak ahhoz, hogy elkapják őket. Ezt követően természetesen történt némi javulás a reformokat áhító boszorkányoknak köszönhetően, akiknek elegük lett a vérontásból. Az 1745-ös Nagy Konklávén végül sikerült minden oldalt megnyerni. Megfogalmazták az Egyezmény Törvényeit, ami jelenleg is hatályos.

Ugyanakkor ez csekély vigaszt nyújtott az ártatlan lelkeknek, akik még mindig kegyelemért könyörögtek a börtön falai közt.

[15] Illuzionista.

[16] Demi-lune szó szerint félholdat jelent. A szövegben a nyaktiló jelentéseként szerepel.

19. fejezet

Jean-Paul összezavarodva állt a konyhában a szekrények és fiókok útvesztőjében. Már három éve lakott a kastélyban, de sosem készített el semmiféle ételt. Még csak egy késő esti harapnivalót sem ütött össze. Madame, ébredt rá, minden szükségletét kielégítette. Néha még azelőtt, hogy ő maga a tudatára ébredt volna. Most pedig itt szerencsétlenkedett a tudatlansága miatt, és azt se tudta, hol találhat egy doboz allumettes-et [17].

Halvány fogalma sem volt arról, hova ment Madame. Egyik pillanatban még lent kotorászott a pince tárolójában – feldúltan Elena letartóztatása miatt –, a másik pillanatban pedig már fel is kapta az esernyőjét, és ki is viharzott a házból, miközben sarlatánokról és őrült férfiakról motyogott. Azt mondta, ne nyugtalankodjon, vigyázzon a házra, míg ő nem lesz. Vagy talán azt, hogy miután nem lesz? Lényeg, hogy nem tért haza, ő pedig egyetlen átkozott dolgot sem tudott megtalálni. Pont, amikor Elenának szüksége lenne rá.

A szekrénybe ütögette a fejét, egyik dübbenés követte a másikat. Hogy veszíthette el Elenát pont most? Épp csak hogy rátalált.

Kiegyenesedett, nagyot rántott a zakóján, majd kényszerítette magát, hogy logikusan gondolkozzon. Az isten szerelmére, hisz’ tanult ügyvéd! Csak képes arra, hogy kiigazodjon egy boszorkány konyhájában! Minden átlagos elrendezésű házban a gyufák egy polcon találhatók a tűzhely közelében, de most, hogy belegondolt, sosem látta Madame-ot gyufát gyújtani. Egyetlenegyszer sem. Hirtelen sugallatra megfordult, és kihúzta a jégszekrény melletti fiókot, amiben furcsa zsinegdarabkák és törött paraffingyertyák vártak a sorsukra. Meglepő módon megtalálta a fellelhetetlen allumettes-et egy doboznyi maradék ánizscukorka alatt. A zsebébe dugta a gyufásdobozt, begombolta az öltönykabátját, és feltette a homburg kalapját. Épp kényelmesen a fejére nyomta, amikor hangos és kitartó dörömbölést hallott a bejárati ajtó felől.

Átfutott az agyán a gondolat, hogy figyelmen kívül hagyja, viszont az udvaron meglátták volna, és nem késlekedhetett tovább. A börtön tizenkét mérföldnyire volt, és délutánra tették az első bírósági meghallgatást. Ha előtte nem csak kutyafuttában akarja meglátogatni Elenát, akkor néhány percen belül indulnia kell. A zsebórájára pillantott, majd kinyitotta a bejárati ajtót pont, amikor egy ököl készült arra, hogy a kitartó kopogás újabb sorozatát dobolja le. Az ökölbe szorított kéz majdnem a homloka közepébe csapott.

– Nos, behívsz minket, vagy ácsorogjunk itt egész délután?

Marion Martel állt a küszöbön ekrüszínű kosztümjében, valamint fején egy széles karimájú kalappal, ami kissé feltűnő volt ugyan a fehér tollak és az oldalt lehajló két hortenzia miatt, ugyanakkor nappali viseletként eléggé visszafogott, legalábbis egy olyan jómódú özvegynek, akinek a férje Monsieur Philippe Martel volt.

Jean-Paul kétfelől arcon csókolta az anyját.

– Mit keresel itt?

– Igazán kedves fogadtatás.

Befurakodott mellette, majd ujjairól lehúzta a vászonkesztyűjét, miközben tekintetével felmérte a kastély egyszerű fogadószobáját. Jean-Paul nagybátyja, egy magas, vékony és bőre alapján gyomorpanaszra hajlamos férfi, követte őt.

– A legelső vonattal jöttünk. Azon nyomban, ahogy értesültünk a hírről.

Georges Martel levette a fejéről szalmakalapját, majd gyorsan oldalra igazította a haját.

– Milyen hírről?

– Uramatyám, mégis mit gondolsz, mit szólnak majd hozzá az emberek?! – füstölgött Jean-Paul nagybátyja. – Bastien du Monde volt a cég legfontosabb ügyfele. Holtan találják, és az egyik alkalmazottadat tartóztatják le a gyilkosság miatt. Még szép, hogy azon nyomban idesiettem.

– Ő nem az alkalmazottam. Ő a…

– A mi? – Az anyja összehajtogatta a kesztyűjét, majd úgy nézett rá, mint gyerekkorában, amikor turpisságot gyanított. Jean-Paul félrenézett, és ezzel lebukott. – Jaj, ne! Újabb vidéki lotyó!

Jean-Paul felkapta a fejét.

– Egyáltalán nem erről van szó, Maman! Ő egy… borász.

Visszanyelte a „boszorkány” szót, mert még mindig lappangott benne egy kis bizonytalanság a szó igazságtartalmát illetően.

– Női borász?

– Egy ládányi lapul a díjnyertes Pinot Noirjából a pincédben. Igen, ő az, aki a világra segítette azt a kivételes Renard évjáratot, amit olyan örömmel szolgálsz fel a vacsorapartijaidon, hogy felpezsdítsd a hangulatot. Most pedig, ha megbocsátasz, épp távozóban vagyok, hogy láthassam őt. Ma délután van a bírósági meghallgatás, nekem pedig beszélnem kell előtte az ügyfelemmel.

– Az ügyfeleddel?! – A nagybátyja arcszíne kissé narancssárgássá vált. – Ezt nem mondhatod komolyan! Te képviseled Bastien gyilkosát? Felháborító! Nem azért küldtünk jogi egyetemre, hogy azt a lelkiismeretlen nőt védd!

– Épp ellenkezőleg! Ez az első nemes dolog, amit a diplomámnak köszönhetően teszek.

– Jean-Paul, térj észhez! – Amikor a férfi kihívóan összeszorította az állkapcsát, Marion összehúzta magát, mint valami tollait visszahúzó gerle. – Azt akarod mondani, hogy tényleg a lelkeden viseled a sorsát?

– Igen. Egyértelműen. Ő a szőlőbirtok felbecsülhetetlen értéke – válaszolta. – És tudom, hogy ártatlan.

– Más oka nincs?

Jean-Paul szempillája megrebbent. Az ördögbe az anyjával meg a megérzéseivel! Félig akár boszorkány is lehetne, olyan ügyesen olvas az érzéseiben. Nem mondta ki hangosan. Önmagának is alig ismerte be. De igen, az Istenre úgy van, beleszeretett Elenába, és egyáltalán nem bánja!

Az érzést valószínűleg le lehetett olvasni az arcáról. Anyja ösztönszerűen bólintott, majd halvány mosoly jelent meg a szája körül.

– Még mindig nem késő, hazajöhetsz az esti vonattal – mondta. – Megmentheted a hírnevedet a városban.

Jean-Paul a két keze közé fogta az anyja kezét.

– De igen, Maman, már késő.

Az anyja szeme könnybe lábadt a gyengéd visszautasítás hallatán, de megrázta magát.

– Nos, feltételezem, hogy az, akit a fiam ennyire nagyra becsül, megérdemli, hogy ne vegyük készpénznek a bűnösségét.

Jean-Paul nagybátyja épp azon volt, hogy még több vádat sorakoztasson fel, Marion azonban a karjára tette a kezét, hogy elhallgattassa – kissé úgy, ahogy a férjét zabolázta, amíg élt.

– Gyere! Szerintem illő lenne összekészíteni egy kis szeretetcsomagot az ügyfelednek, nem gondolod?

Belekarolt a fiába, aki alig várta, hogy indulhasson, Marion azonban alaposan telepakolt egy kosarat ropogós héjú kenyérrel, egy darab frissen érett sajttal és egy maréknyi szárított sárgabarackkal, amit a kamrában talált. A bejárati fogasról leakasztott egy sima fekete gyapjúsálat, majd miután takaros háromszögbe hajtogatta, letakarta vele a kosarat, mint valami bűvész.

Három órával később, miután családját elszállásolta egy tisztességes szállodában, ahol megvárhatják a másnapi vonatot, Jean-Paul leakasztotta a kosarat a nyeregről, és megállt az útpadkán a Maison de Chêne előtt. Összekötözte a gyeplőt, majd megvakarta hátul a fejét – a mozdulat fejfájás első jeleiről árulkodott. Útközben végig a jogon járt az esze: a vád erején, védelmének a jogalapján és a bonyolult ügyön, amiben mágiával követtek el bűncselekményt. Ezt még nem értette teljesen. Ugyanakkor Elena ártatlan. Biztos volt benne. És miatta megteszi ezt. Visszatér a joghoz, és még egyszer az apja nyomdokaiba lép, hogy Elena szabad legyen, és aztán a szőlőbirtok végleg megszabadulhat az indítványoktól, beadványoktól és corpus delictitől [18].

Amikor belépett a helyiségbe, Elena lehajtott fejjel, egyedül ült az asztalnál. Ahogy meglátta a férfit, felpattant, szemében remény csillogott. Egy pillanatra ő maga is elhitte. De aztán a csuklójára erősített láncok az asztal széléhez ütődtek, és kialudt a hamis remény, hogy ez egy sima vizit.

– Jól vagy? – Ostoba kérdés, de Elena elszántan bólintott. A haja és a ruhái halványan a bezártság szagát árasztották magukból. – Még szép, hogy nem vagy jól! Hogyan is lehetnél?!

Megfogta a nő kezét. Ördögbe a következményekkel!

A börtönőr, aki beengedte a helyiségbe, megköszörülte a torkát.

– Azt mondták, ön az ügyvédje, Monsieur.

Jean-Paul megszorította Elena kezét, értésére adva, hogy minden rendben lesz, majd hivatalosabb viselkedést öltött magára, ami jobban tükrözte pozícióját.

– Igen, én vagyok ennek a nőnek a jogi képviselője, így arra kérném, hogy az ajtó előtt várakozzon, míg négyszemközt beszélek a védencemmel.

Jean-Paul becsukta az ajtót a börtönőr mögött, majd leült az asztalhoz Elenával szemben, akinek a csuklójára vésett rúnák kékes színben izzottak. Ezt még ő is látta.

– Mondd, hogy nem igaz! – kérte Elena, és aranyszínű szemével ránézett, miközben Jean-Paul levette a kalapját. – Talán valami álmot kiváltó bájitalt ittam? Vagy mérgező gomba tönkjével etettek meg?

Hátrahanyatlott a székében, és felpillantott a mennyezetre, miközben felemelte két egymásra simuló kezét.

Jean-Paul nem tudott mit válaszolni. A kérdést sem értette pontosan. Azt viszont tudta, hogy a nő szörnyű veszélyben van. Mindent elveszíthet, még az életét is.

– Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kihozzalak innen.

Elhallgatott, pont időben, mielőtt kicsúszott volna a száján: szerelmem.

Milyen gyorsan majd kibukott a szó belőle, mintha csak saját akarattal rendelkezne.

Elena felállt, és járkálni kezdett.

– Hol van Grand-Mère? Veled jött? Jól van?

Jean-Paul megköszörülte a torkát, majd elővette a jegyzetfüzetét és egy töltőtollat.

– Reggel első dolga az volt, hogy elsietett valahová, és nem tért vissza addig, míg eljöttem otthonról. – Amikor Elena szeméből kiolvasta a nyugtalanságot, sietősen hozzátette: – De biztos vagyok benne, hogy jól van.

Utána viszont habozni kezdett. El sem tudta képzelni, hova mehetett az idős hölgy. Amióta ismerte, sosem hagyta el a kísérete nélkül a házat, ha a városba tartott.

– Nem mondta, hova megy?

– Őszintén szólva, nem sok értelme volt annak, amit mondott. Valamilyen „őrült férfiról” motyogott.

– Milyen őrült férfiről? Nettles-ről? Bastienről? Kiről?

– Nem tudom. Lement a pincébe a műhelyedbe, és amikor feljött, arra kért, hogy vigyázzak a házra. Felajánlottam, hogy elkísérem, de azt mondta, egyedül kell megtennie valamit, majd elindult a dombon átvezető ösvény felé.

Elena a székre rogyott, és Jean-Paul mögé meredt a falra, mintha teljesen ledöbbentette volna a beszámoló. Néhány pillanattal később a férfira irányította a tekintetét, és megkérdezte:

– Mennyire vagy biztos abban, hogy szabadlábra tudsz helyeztetni?

Jean-Paul letette a tollat a kezéből.

– Ha én képviselem a védelmedet, akkor teljes mértékben őszintének kell lennünk egymáshoz. – Közelebb hajolt, és kezét Elena kezére helyezte. – Mindent megteszek, hogy kihozzalak innen, de ha kudarcot vallok, itt kell maradnod a tárgyalásodig, ami hónapokba is telhet. A vád már jelezte, hogy példát akarnak statuálni a letartóztatásoddal, bizonyítani akarják a nyilvánosságnak, hogy az ellenőrzésük alatt tartják a helyzetet.

– Semmit sem tartanak az ellenőrzésük alatt! És ha később elveszítjük a tárgyalást, guillotine alá kerül a nyakam egy olyan bűncselekményért, amit nem is követtem el, miközben az igazi gyilkos szabadon jár-kel.

Jean-Paul látta, hogy Elena elfogadta a könyörtelen igazságot, ugyanakkor bátorságot erőltetett magára, amikor a férfi megerősítette a mondandóját. Csak ekkor kezdett derengeni benne, hogy a nő talán kételkedik a képességeiben.

– Megpróbálok szerezni neked egy ügyvédet – mondta. – Biztos akad olyan, aki természetfölötti ügyekre specializálódott. Már ha nagyobb biztonságban éreznéd magad vele. Viszont kifizetési biztosítékként fel kell tennem a szőlőbirtokot, mivel nincs több pénzem, és senkitől sem tudok kölcsönkérni.

A nagybátyja közölte ezt vele, amikor elbúcsúzott tőle a szállodánál: „Szíved joga vállalni a védelmét, viszont az irodát nem keverheted bele.” Az összetűzés jobban megviselte Jean-Pault, mint gondolta volna. Elvágták a családi vállalkozáshoz kötődő köldökzsinórját, így a zsebe ugyanolyan üres lett, mint bármelyik utcai koldusé. Ha a kétségbeesett borkészítési próbálkozásai nem javulnak, tönkremegy. Márpedig Elena nélkül esélye sincs rá.

– Nem, téged akarlak – válaszolta a nő. – Csak téged.

Elena szavaitól – amelyek erősebbek voltak bármilyen varázslatnál –, Jean-Paul visszanyerte önbizalmát. Felkapta a tollát, és a fennmaradó időt azzal töltötték, hogy felkészültek a bírósági meghallgatásra. Végigvették a vádpontokat, és Jean-Paul elmagyarázta, hogyan szeretné ellátni a védelmét, majd kopogott az ajtón, és értesítette a börtönőrt, hogy készen áll a távozásra. Miközben a kulcsok zörögtek a zárban, Jean-Paul egy doboz cigarettát és a konyhafiókban talált gyufásdobozt becsúsztatta Elena zsebébe.

– Mi ez?

– Gondolj rá úgy, mint fizetőeszközre! Legalábbis a városban ez így működik. Feltételezem, hasonló a helyzet egy boszorkánybörtönben is, ha nem tudod használni a… képességeidet.

– Ó, persze! – válaszolta a nő, és megpaskolta a dobozt a zsebében. – Köszönöm, hogy gondoltál rá.

Jean-Paul szerette volna megcsókolni, a haját megérinteni. Már csak szempillantásnyi idejük maradt. De ekkor kitárult az ajtó, Elenát nemsokára a tárgyalóterembe vezetik.

– Még egy utolsó dolog – szólalt meg Jean-Paul, miközben a börtönőr becsempészett dolgok után kutatva még egyszer átnézte az elemózsiás kosarat. – Elintéztem, hogy reggel találkozzam Gerda du Monde-dal. Felveszem a vallomását. Szeretném a saját fülemmel hallani az álláspontját a vádpontokról. Lehetséges, hogy Bastien belekeveredett valamibe, amibe nem kellett volna, és az okozta a halálát. Gerda segíthet ezt kideríteni.

Elena bólintott, de arca megfeszült az aggodalomtól.

– Rendben, de kérlek, ne zaklasd fel! És ha sikerülne többet megtudnod azokról a boszorkánynővérekről, akikről beszéltem… Valami nem stimmel velük.

Elena ezzel távozott, Jean-Paulban pedig újra felvillant szorongató pénzügyi helyzete, miközben a tárgyalóterem felé tartott.

[17] Gyufa.

[18] Bűnjel.

20. fejezet

Elena hátával a falnak rogyott, és élettelen rongykupacként csúszott le a földre. Sikerült megőriznie a tartását Jean-Paul, a bíró és még a börtönőr előtt is, aki visszavezette a cellájába, most azonban a düh és a frusztráció felemésztették elszántságát. Megtagadták az óvadékot. Nem fog kikerülni. Hónapokon át ezek között a falak között fog senyvedni. Újra Vén Róka fogai között őrlődik. A hajába markolt, és a gyökerénél fogva húzta, míg szinte visítani tudott volna a fájdalomtól.

– Ez nem jelenti azt, hogy el is ítélnek – szólalt meg Yvette.

A fiatal nő sárgabarackot rágcsált, és várakozásteljesen pillantott rá a szemben levő fal mellől. Már nem fenyegette ugyan a hajtűjével, de Elena nem tudta, hogy ez állandó változásra utaló jel, vagy egyszerűen csak ideiglenes fegyverszünetet kötöttek, mivel átengedte neki az elemózsiás kosarát.

– Képtelen vagyok még egyszer végigcsinálni ezt!

Yvette kiköpte a sárgabarackmag egy darabkáját.

– Mit mondtak a tárgyaláson?

Sidra ügyesebben leplezte érzelmeit, de most ő is felemelte a tekintetét a térdén ülő kis verébről, amit gügyögve simogatott. Kíváncsian várta Elena mondandóját.

– Az ügyész deviánsnak nevezett, és azt mondta, bűncselekményt követne el, ha egy ilyen veszélyes személyt szabadlábra helyezne. A bíró pedig nyilvánvalóan egyetértett vele.

– Te? Deviáns? – Yvette-nek leesett az álla. – Elhiheted, volt már dolgom deviánsokkal, és neked csak egyetlen bizarr dolgod van: a hiányzó lábujjad.

Elena szégyenkezve a szoknyaszegélye alá kapta meztelen lábát, elismerve a fiatal nő megjegyzésének helytállóságát. Heves reakciójától Sidra nevetésbe tört ki, arany- és elefántcsontszínű fogai kivillantak széles mosolyában. Yvette-re is ráragadt a nevetés, először csak kuncogott, majd szabályos nevetőgörcs tört rá, és oldalra dőlt. Végül Elenát is maga alá gyűrte, eszementként vihogott, míg nevetéstől könnyek csorogtak a szeméből.

Néhány pillanattal később zihálva ugyanakkor megkönnyebbülve, mivel a feszültség úgy pattant ki belőle, mint pezsgősüvegből a dugó, magához tért, és ruhaujjával megtörölte a szemét. Még mindig a bőrén érezte Jean-Paul illatát. Mélyen magába szívta, és érezte, hogy megnyugszik. Egy kis szerencsével egész éjszaka vele marad az illat, így a férfival álmodhat a szörnyűség helyett, amivé az élete vált.

– Láttad az emberedet a bíróságon?

Yvette szeme alatt fekete vízfestékként, patakokban csordogált le az elmázolt szén.

– Ő az ügyvédem.

A fiatal nő a levegőt szimatolta, mintha ő is a férfi illatát próbálná megérezni.

– Ez kapóra jön. Eszembe tartom legközelebb, amikor ügyvéd kéri majd a szolgáltatásaimat. Akár csereüzletet is köthetek vele.

A szó hallatán Elena eszébe villant valami, és a zsebébe nyúlt a cigarettáért. Fizetőeszközként nem sokat ért itt. Az elemózsiás kosarán kívül, amit magával hozott, semmit se lehetett venni – nem volt se plusz étel, se tartalék takaró, se cipő – viszont, ha a cigaretta elősegíti a cseverészést, akkor legalább segít elütni az időt, és elviselhetőbbé válik az élet.

Előhúzta a kék dobozt és a gyufákat a zsebéből, majd meglengette Yvette felé.

– Tessék! Egy kis vigasz a deviánsoknak.

– Cigi! – Yvette a rá jellemző manószerű mozdulattal felugrott, és táncos könnyedséggel siklott át a cellán a cigarettás doboz láttán. – Hogy sikerült becsempészned a börtönőrökön keresztül? – suttogta.

– Nem szabad behozni? – nyújtotta Elena a boszorkány felé.

Yvette egyetlen mozdulattal kikapta a kezéből.

– Ssss! – mondta, és hátrafordult, hogy lássa cellatársa reakcióját.

Sidra minden egyes izma megfeszült. A szája egyetlen, kemény vonallá szűkült. Sötét tekintete rejtőzővé vált, és éhes ragadozóként figyelte a folyosót a felügyelőnő után kutatva.

– Gyufa – mondta Yvette Sidrának. A szót különös éllel ejtette, amit Elena nem értett. Aztán a fiatal nő ingerkedve megrázta a dobozban a gyufaszálakat. – Gyere, vedd el!

A varázslónő érte ugrott, de Yvette fürgén visszairamodott a saját cellarészébe. A bokájára erősített lánc pont akkor állította meg Sidrát, amikor elérte volna a nőt. Előrevetette magát, és hosszú karmaival a levegőt karistolta, de Yvette csak vigyorgott, és gúnyosan újra megrázta a gyufásdobozt. Elérhetetlensége tudatában magabiztosan előhúzott a dobozból egy cigarettát és egy gyufaszálat. Szája könyörtelen mosolyra húzódott, miközben a gyufaszál végét keményen végigsercentette a gyufásdoboz oldalán. A foszfor narancsszínű villanásként lobbant lángra, Sidra szeme pedig ugyanabban a színben ragyogott fel. Aztán ajkai letükrözték Yvette-ét, miközben nézte, ahogy a fiatal nő a dohányon keresztül mélyen megszívja a lángot.

Elenának olyan érzése támadt, hogy Sidra akár a saját lábát is levágná, csakhogy kiszabadulhasson a lábbilincséből, miközben az Yvette cigarettájának végéből gomolygó füstöt nézte. Elena tudta, hogy a dohány erős gyógynövény. Ismert is egy-két bájitalt, aminek szükséges hozzávalója, de soha senkit sem látott még, aki ennyire sóvárgott utána.

– Add ide, sharmoota! – nyújtogatta a kezét Sidra.

– Ráadásul egyiptomi luxusmárka – olvasta le Yvette a címkét. – Személyre szabott.

– Add oda neki a cigarettás dobozt! – kérte Elena. – Nem csak a tiéd.

Yvette száján füst kígyózott ki, miközben oldalra biccentette a fejét.

– Szeretnéd tudni, miért tilos a cigi a cellánkban? – A fiatal nő ajkán ördögi mosoly játszadozott. – Na, most figyelj! – mondta, és a meggyújtott cigarettát Sidra felé dobta.

A varázslónő hasra vetette magát a mocskos padlón, szélesre terpesztett ujjakkal igyekezett elkapni a feléje gördülő félig elszívott cigarettát. Amikor a kezébe vette, már nem borult a földre. Mintha csak transzban lenne, felállt, és visszasétált oda, ahol a lánca a falba vert kampóba volt erősítve.

Eltűnt belőle a kétségbeesés, bár még bele sem szívott a cigarettába, a szájába sem vette a dohányt. Ehelyett behunyta a szemét, és hálát adott az istenének, mintha örök hála töltené el azért az eldobott csikkért.

– El ne felejtsd, kitől kaptad! – emlékeztette Yvette, majd rágyújtott egy újabb szálra.

– Miért tilos nekünk a cigaretta?

Elena válaszra várt, de a fiatal nő csak fújta a füstöt, és Sidrára mutatott.

A sivatag boszorkánya kinyújtotta a kezét, és hagyta, hogy selyemköpenye szétterüljön a földön. Szeme fanatikusságot idéző várakozásteljesen nyílt tágra, miközben a cigaretta izzó végét a ruhájához szorította. Egy narancssárga szegélyű fekete lyuk jelent meg rajta, a selyem átégett, majd lángra lobbant.

– Mit csinál?! Sidra, ne!

– Blokkolni tudják a mágiát és a bűbájt – mondta Sidra, miközben a természetfeletti intenzitással izzó tűz felkúszott a karján –, de nem tudnak megfosztani személyiséged lényegétől. Attól, aki vagy.

Sidra arany- és alabástrom fehérségű fogai kivillantak győzedelmes mosolyában, majd a nő felemelte a karját, mintegy üdvözlésképpen a tűznek, arra kérve, hogy eméssze fel a ruháit, a bőrét, a haját.

Elena a takaró után kapott, hogy elfojtsa a lángokat, de elkésett. A tűz gyorsan elharapózott Sidrán, mintha csak olajjal locsolták volna le. Elnyelték a lángok. A sivatag boszorkánya egy pillanatra felizzott a lángok között, majd tüzes tornádóba robbant.

A hőség elviselhetetlenné vált. Elenának hátra kellett lépnie, és védekezésül a szeme elé kapta a kezét. Tehetetlenül nézte, ahogy Sidra teste lángok martalékává válik, míg a földre nem omlott, és egy rakás viaszszerű hamuvá porladt. A tűz sercegett, a fém bokabilincsből pedig felfelé kígyózó füstoszlop emelkedett fel, mintha csak valami láthatatlan erő irányítaná. Yvette mozdulatlanul állt, tekintetében döbbenet csillogott. A falak halk nevetést visszhangoztak, amit tömjén illata kísért, majd a füst kikígyózott az ablakon.

– Hűha! Megcsinálta! Kiszabadult! – Yvette piruettezett egyet. – Hallottam már róla, de sohasem gondoltam, hogy egyszer a szemem láttára fog valakit elemészteni a tűz.

Elena a mellkasához szorította a takarót. Azt hitte, a mágia minden létező formáját ismeri, de szemmel láthatólag tévedett.

– Hogy élte túl az égést védelmező bűbáj nélkül?

Yvette felkapta a cigarettákat és a gyufásdobozt, majd egy laza kő mögé rejtette a falban.

– Azt hittem, hogy ti, szőlőboszorkányok alapos képzésben részesültök. Nem tudtad, hogy dzsinn? Tűzből van. Természetes, hogy túlélte.

– Dzsinn?

Grand-Mère mindig inkább mitikus, mint valós lényeknek festette le őket a történeteiben. Szélben lebegő füstfoszlányok. Az előérzet illata. A józan elmét hirtelen elárasztó őrület…

– Az utolsó világkiállítás után csatlakozott a mutatványosokhoz – mondta Yvette, miközben szippantott még egy utolsót a cigarettájából. – Két kontinenst átszelt, hogy láthassa az új világ csodáit, aztán pedig lenyűgözte a tűznyelőnk, és szerelmes lett. Ennél őrültebb dolgot biztos nem láttál, mint ezek ketten. Szikrák röpködtek minden egyes alkalommal, amikor megfogták egymás kezét.

A folyosón becsapódott egy ajtó, amit rohanó léptek zaja követett. Yvette a saját helyére iramodott a cellában, és a levegőt hessegette, hogy elűzze a füstöt. Elena földbe gyökerezett lábbal állt a padlón levő kiégett folt mellett, kezében még mindig a takarót szorongatta.

A börtönőr a cella rácsai felé rohant.

– Jaj, ne, ne, ne!

A sípja után nyúlt, és riadót fújt. A felügyelőnő két perccel később bukkant fel a folyosón, köpenye széle mögötte csapdosott.

– Mi történt? Hol a harmadik fogoly? – Bűbájjal megvilágította a cellát, és megpillantotta a padló közepén árválkodó fekete hamucsomót. – Sikerült megszöknie tűz által? Hogyan került láng közelébe?!

Szinte a lelket is kirázta a szegény fiatal börtönőrből, akinek a fogai is összekoccantak, miközben a választ követelte tőle.

– Az ott – mutatott a férfi Elenára. – Látogatója volt. – A felügyelőnő újra megrázta, így saját védelmében még hozzátette: – Az ügyvédje lehetett az. Őket nem motozzuk meg.

A felügyelőnő összeszűkült szemmel meredt Elenára.

– Ezt még megkeserülöd! – mondta neki, majd ujjával a börtönőr felé pattintott. – Kongasd meg a torony harangját! Értesítsd a polgármestert! Szabadlábon van egy gyilkos.

Elena felült, és az ablak rácsai között a csillagokat számolta. Több mint ezer sziporkázott a szűk, fekete keretben. A válla köré csavarta a takarót, és beszívta a tömjén illatát, amit az előző tulajdonosa hagyott rajta. Tűzből lenni egy olyan világban, ami tele van tüzet tápláló anyaggal – a megzabolázott düh kerengő dervise, aki a Mindenek Tudója szeme láttára forog –, a gondolatba is beleborsózott.

Égni, míg a csontjaid hamuvá nem válnak, ugyanakkor túlélni mindenféle varázsige nélkül az átváltozást… Sidrának igaza volt. Ahhoz, hogy egy személy lényege túlélje ezt, lényének esszenciájában kell lennie, amit sem láncok, sem elhárító varázslatok nem tudnak legyengíteni. Ezért sikerült ő magának is valamennyire összeköttetésben maradnia az intellektusával és megtörnie az átkot. A látnoki képessége által feltárult előtte az út, és így túlélhette, mivel ez lényének magja. Éppen úgy, ahogy egy dzsinn lényének esszenciája a tűz. És ahogy egy gyilkos a vérhez vonzódik.

Igen, ez is idetartozik. Valamikor úgy gondolta, képes lenne gyilkolni, vérbe mártani a kezét a bosszú miatt, hogy megszabaduljon az átok fájdalmától, de kiderült, mégsem szeretné, hogy vérfolt szennyezze. Amikor alkalom adódott a tettre, rájött, hogy nem gyilkos típus. Márpedig bárki is ölte meg Bastient, az a bőrén, a haján és a leheletében hordozza ezt a brutális jelet. Átitatja a bűz, mivel lényének lényegi része a vér és a halál. De mitől lesz valaki ennyire elvetemült? Számára is ismerős volt ugyan a kockázattal járó izgalom, de az, hogy a tettek mezejére is lépjen?

Baljós érzés kúszott fel a gerincén csigolyáról csigolyára haladva, aztán a kulcscsontjára nehezedett. A vérmágia ősi szabályai zakatoltak a fejében. Mi értelme róka vagy macska vérét venni? Vagy Bastienét, ha már itt tart? És milyen varázsigével lehetséges ez? Látnoki képességei ellenére sem látta át a dolgot. És a szabadsága nélkül esélye sem volt megfejteni – olyannyira nem, mint bármelyik botladozó halandónak.

Tehetetlen bosszúságában a falnak ütögette a tarkóját.

– Nem itt kellene lennem!

– Hát hol? Talán a kabaréban pezsgőt iszogatva?

A felügyelőnő fenyegetésére fittyet hányva Yvette elszívott még egy utolsó cigarettát lámpaoltás után. A füstöt a börtönőrnek címezve kihívóan fújta a magasba.

A lány igazi bajkeverő volt. Túl fiatal ahhoz, hogy előre lássa lázadásának következményeit, ahhoz viszont túl dörzsölt, hogy tudatlanságra hivatkozhasson, miközben másokat is bajba kever. Megmondták a csillagok. A holdfázis sötétségében felbátorodva a csillagképek körbeforogtak a végtelen égen, és lassan kígyózó ütemmel haladtak a jövő felé, megváltozhatatlan sorsot jövendölve azoknak, akik még ébren voltak és az eget fürkészték.

– Mindkettőnket a padlóhoz láncolnak, ha nem dobod el gyorsan!

– Oh là là, valaki nincs viháncolós kedvében ma este! – A fiatal nő eloltotta a cigarettát. A padlóhoz dörzsölte a csikket nem messze attól a helytől, ahol Sidrát elemésztette a tűz. – Most már boldog vagy?

– Egyáltalán nem.

Figyelmen kívül hagyta Yvette obszcén ujjpattintását, és az oldalára feküdt, majd a fejét összekulcsolt karjára helyezte. A börtönőrök bizonyíték gyanánt összekaparták a padlóról a hamut, de kormos folt őrizte Sidra nyomát. Elena rászegezte a tekintetét, és egy pillanatra belehasított az irigység, majd behunyta a szemét.

Három lélegzetet se vehetett, amikor újra füstszagot érzett, és a könyökére támaszkodva felemelkedett, összetűzésre készen.

– Azt mondtam, oltsd el!

– Eloltottam!

Elena újra a levegőbe szimatolt: orrát megcsapta a tömjén illata. Túl tömény volt ahhoz, hogy a takaróból áradjon. A nő felült, és a sötétségbe fúrta tekintetét. Miközben a szag után kutatva a cellát fürkészte, a feje feletti gerendák rései közt beszivárgó füstpamacsot pillantott meg. Aztán egyre sűrűsödött a füst a tartógerendák között, és lángok apró nyelvei kezdték nyaldosni a gerendák külső oldalát.

– Kelj fel, Yvette!

– Mi a franc bajod van már megint, te ideges szuka!

A fiatal nő Elena felé gördült, és kihegyezett hajtűjével tőrként hadonászott, mikor dübörgő léptek hangjától rázkódott meg a tető. Yvette tekintete a mennyezetre siklott. Füst kígyózott lefelé, és hurokként a nyaka köré tekeredett. Yvetten erőt vett a rettegés, szája elé tartotta vékony ingblúzát, és Elenához menekült a cella másik végébe.

– Őr! Tűz van! – rázta a rácsokat, miközben füst bodorgott felé. – Tűz van! Nyisd ki az ajtót, te nyomorult!

Hátralépett, és kétségbeesetten, varázslattal próbálta kinyitni a zárat. A varázsige azonban erőtlenül kifulladt, alighogy a szavak elhagyták a száját.

– Nincs értelme – mondta Elena, miközben keresett valamit, bármit, ami által megszökhetnének.

Végül a takarót kapta fel, lehasította a végét, és három részre szaggatta.

– Mit csinálsz?

– Halandóként gondolkodom – válaszolta Elena, majd a takaródarabokat egymáshoz kötözte, így egy hosszú anyagsávot kapott. – Add ide a hajtűt!

A fiatal nő odanyújtotta neki, Elena pedig a takaró végére kötözte, majd nagyot rántott rajta. Jobb kezébe vette az anyagot, majd karját kicsúsztatta a rácsok között, és a takarót a falon levő vészharang felé lendítette. A takaróra kötözött csomó végigsúrolta a fémet, szánalmasan tompa hangot csalva ki belőle.

– Erősebben!

– Próbálom!

Mély levegőt vett, majd újra célzott. Ezúttal az ezüst hajtű nekiütődött a harangnak, mire az tiszta, érces hangon megkondult. Elena újra és újra megkondította, míg a börtönőr meg nem jelent a folyosón – készen arra, hogy szitkok özönét zúdítsa rájuk, amiért felébresztették.

Két füstcsík kígyózott ki a folyosóra és a börtönőr feje és nyaka köré tekeredett.

Yvette a rácsokon dörömbölt, hogy újra magára vonja az őr figyelmét.

– Nyisd már ki az ajtót, te gyengeelméjű! Engedj ki minket, mielőtt itt pusztulunk el!

A börtönőr tétovázva hunyorgott a szemét csípő füstben, fejében a szigorú szabályok kavaroghattak. Végül beadta a derekát, és a kulcsot a zárba dugta. Az ajtó kitárult, a nők pedig kirohantak az égetett tömjén édes illatfelhőjén át.

– Arra! – mutatott az őr a lépcső felé.

A nők gyorsan ugráltak le a lépcsőfokokon, a kijárat felé iramodtak. Elérték a földszintet, alig várták, hogy az ajtóhoz érjenek, amikor a börtönőr megálljt parancsolt. A folyosó másik végében a felügyelőnő állt, és tűzoltó varázsigéket kiáltozott, de a gerendázott mennyezetet nyalogató lángok csak még nagyobbra nőttek általa. Szavai lángoló olajra vetett vízpermetként hatottak. Úgy tűnt, még a kőalapzat is lángra kapott a régi erődítmény falaiba kapaszkodó tűz hatására.

– Semmi hatása! – kiáltotta. – Vidd ki a boszorkányokat! A keleti szárnyban levő halandó foglyokkal majd én foglalkozom!

A börtönőr őrült pánikban kapkodott a kulcsai után.

– Ti ketten, erre!

Egy apró helyiség felé terelte őket, ahol a falon egy sor fémbilincs lógott.

– Hallottad, mit mondott, vigyél ki minket innen! – ellenkezett Yvette.

– Addig nem, míg meg nem bilincsellek.

– Az egész épület lángokban áll, és te meg akarsz kötözni minket?!

– Nem kockáztatok meg még egy szökést – válaszolta az őr, majd arccal a fal felé lökte őket.

A börtönőr Elena bal csuklójára pattintotta a bilincset, és a rúnában levő bűbájtól remegés futott végig a boszorkány bőrén. Reménye szertefoszlott, amikor a bilincs másik vége Yvette jobb csuklójára záródott – összekötve őket. Ha fel is villant benne a menekülés gondolata, az azon nyomban kialudt.

A Maison de Chêne hatalmas tölgyfa kapuja kitárult. A börtönőr levezette a lépcsőn a boszorkányokat, egészen a domb alján levő, téglából épített diadalívig.

Kiszabadulva a füstfelhő fogságából a nők mélyen belélegezték a friss éjszakai levegőt, miközben a diadalívet tartó kőoszlopoknak támaszkodtak. Elena félelme lenyűgöző áhítatba csapott, mikor megfordult, és a régi erődítmény tetején szökdécselő hatalmas lángokat bámulta.

Lent, a főbejáratnál a felügyelőnő vagy tucatnyi pánikba esett nőt terelt ki az ajtón. Felszólította őket, hogy őrizzék meg a nyugalmukat, majd meglengette a varázspálcáját. Ám mielőtt a varázsige elhagyhatta volna a száját, a főbejárat felett levő gerendák beomlottak, és az összebilincselt foglyok megriadt gazellacsordaként egymás lábára taposva iramodtak le a kőlépcsőkön egymás hegyén-hátán bukdácsolva. Az őrök – beleértve azt is, aki Elenán és Yvetten tartotta a szemét – rohantak, hogy véget vessenek a halandó foglyok által kiváltott káosznak, és bekerítsék őket.

A börtön falai ismerős nevetést vertek vissza, Elena természetfeletti érzékei pedig kiélesedtek.

– Sidra az – suttogta Yvette-nek. – Ő áll mindez mögött.

Yvette arca felderült.

– Tudtam, hogy nem fog elfeledkezni arról, kitől kapta a cigit! Gyere, itt a lehetőség!

– Hogy mi?! Úgy érted, szökjünk meg?

– Igen!

– És mégis mit gondolsz, milyen messzire jutnánk egymáshoz bilincselve úgy, hogy képtelenek vagyunk varázsolni?

Yvette elfintorodott a logikus érvek hallatán, majd megrántotta a karját, és kibillentette Elenát az egyensúlyából. Elena szintén rántott egyet rajta, mire hirtelen füstoszlop jelent meg mellettük. Bódítóan erős tömjénillat vette körbe őket, és szabad kezüket az orruk előtt hessegették, miközben a füst emberi formát öltött.

– Azt hittem, mostanra már félúton jársz a sivatag felé – szólalt meg Yvette.

– Talán így is volt, viszont az adósságokat törleszteni kell. – Sidra teljes életerejében vigyorgott, rájuk villantva aranybevonatú fogait, aztán a fejét ingatta az összebilincselt csuklóik láttán. – Ez bonyolítja a dolgokat, nem igaz?

Yvette felemelte a karját, és a bilincs miatt Elena karja az övével együtt emelkedett.

– Le tudod venni rólunk?

– Persze – vonta meg a vállát Sidra. – Mindkettőtöknek tartozom, így a szívesség mindkettőtöknek jár. Ugyanakkor nem gondoltam volna, hogy egymáshoz bilincselnek benneteket.

– Nem mindegy?! – vonyította Yvette, miközben lopva hátrapillantott a válla felett. – Vedd már le, mielőtt az az átkozott börtönőr visszajön!

Sidra ujjaival a levegőbe rajzolt, mire füstfelhő burkolta be őket és takarta el az őrök szeme elől.

– Összekapcsolódott a sorsotok – nézett a dzsinn Elena szemébe.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Yvette.

– Azt jelenti, hogy mindkettőtöknek vágynia kell a szabadságra, hogy teljesíthessem a kérést.

– Persze hogy mindketten vágyunk rá!

Sidra begörbített ujjával megkopogtatta Yvette homlokát, majd Elenára mutatott.

– Egyetlenegyszer is átfutott az agyadon, hogy ez itt akár ártatlan is lehet? Ha teljesítem a kérésedet és kiszabadítalak, akkor ő is szökevénnyé válik. Nem dönthetek más sorsáról. Neki kell megválasztania az útját.

Yvette leengedte a karját, és villámló tekintettel meredt Sidrára.

Elena érezte a bilincs szorítását a csuklóján.

Ha megszökik, bűnössé válik, de tartott attól, ha maradna, az végül biztos találkozóhoz vezetne a la demi-lune [19]-nel – akár ártatlan akár nem. Újra a könyörtelen sors kezébe került, ami egyszer már megfosztotta szabadságától, miközben az igazi gyilkos otthona dombjai és utcái között kóborol. Akárcsak a boszorkány, aki hét évvel ezelőtt megátkozta.

Újra feléledt benne a vágy, hogy igazságot szolgáltasson. Felemelte a csuklóját a dzsinn előtt.

– Tégy minket szabaddá!

Sidra felvonta egyik szemöldökét, majd bólintott.

– Legyen kívánságod szerint!

Egy pillanattal később csillogó szikraeső hullott a boszorkányokat egymáshoz kapcsoló mágikus bilincsre. A fém felizzott, mintha csak patkolókovács kohójába lökték volna, majd hamuvá porladt a lábuk előtt. A boszorkányok megdörzsölték sértetlen csuklójukat, arcon csókolták a dzsinnt, majd rohanni kezdtek.

A hold sarlója kibukkant a felhők mögül, miközben a folyóparton kutyák csaholása visszhangzott és vészharang kongott. A mozgásukat rejtő és a vérebeket megtévesztő füstfátyol elvékonyodott, hogy feltárja előttük a távolból feléjük közeledő fáklyafényeket. Elena lejjebb húzódott a szurdokban a huncutkodó lány mellé. Ostobaság volt elmenekülnie, belevetnie magát a sötétségbe, mint valami közönséges bűnöző. De kétségbeesése, hogy kiderítse az igazságot és felmentse magát, felülkerekedett a józan eszén. Egy megérzést követett, a boszorkányok természetes ösztönét, amiben szinte még sohasem csalódott.

A kutyák elég közel jártak ahhoz, hogy hallja a földet szimatoló lélegzetüket.

– Miért jönnek közelebb? – hegyezte a fülét Yvette.

– Valószínűleg az őrök elhárító varázslatot használtak, hogy eloszlassák Sidra füstfátylát.

– Most akkor mihez kezdünk?

– Megadjuk nekik azt, amire vágynak.

Elena végighordozta tekintetét a talajon, majd letépett egy bolyhos pitypangot a száráról. Kinyújtott karján végighúzta a finom labdaszerű puffancsot, majd az ajkához emelte a virágot.

– Szagomat vidd magaddal, szórd szét magjaid a földön!

Ráfújt a bóbitára, mire a többszáznyi szálacska szétszóródott a szélben. A pihés magocskák halványan derengtek a sötétségben, miközben magukkal repítették a varázslatát a szurdokon át be az erdőbe, hogy ott Elena szagából nyomvonalat hozzanak létre.

– Reméljük, elég lesz ahhoz, hogy összezavarja a kutyákat. Menjünk!

Yvette-tel a sarkában Elena lélekszakadva rohant a másik irányba. Ágak, tüskék, kövek sértették meztelen lábukat, miközben átvágtak egy mezőn. Átkeltek egy sekély patakon, aminek a szélén ezüstös nyárfák nőttek, majd a sáron és nádon át kimásztak a másik oldalon. Miután kibukkantak a vízből, egy földutat követtek olyan hosszan, amíg csak merték, majd egy kőhíd alá rejtőztek, hogy kifújják magukat.

– Itt vannak?

Elena fülelt, tekintetével pedig felvillanó fáklyafényeket keresett. Bagoly huhogott. Béka brekegett a nádasban. Szentjánosbogár csillant a mező felett.

– Nem hinném.

– Azóta nem szaladtam így, hogy gyerekként kenyeret loptam a sarki boulangerie [20]-ből.

Yvette a kőfalnak támasztotta a fejét. Levegő után kapkodott, de mosolygott.

Elena igyekezett nem gondolni arra, milyen szörnyű fordulatot vett az élete. Inkább a híd melletti földterületen gyökeret verő gyomnövényeket vette szemügyre. Ismerős növényszár került a szeme elé, és le is tépett egy maréknyit a szürkészöld papsajtmályva leveleiből.

– Mutasd a lábad! – kérte Yvette-t.

A boszorkány úgy tett, mintha bosszantaná a kérés, de engedelmeskedett, és lehúzta a harisnyáját. Elena megvizsgálta a talpán levő vágásokat, majd a papsajtmályva leveleit a talpába dörzsölte, miközben elsuttogott egy gyors gyógyulást hozó varázsigét, hogy a bőr begyógyuljon a rájuk váró hosszú út előtt.

– Ezt meg hogy csináltad? És azt a trükköt a pitypanggal?

– A gyógyító varázslatot? Nyolcéves korom óta ismerem. Mivel mezítláb szaladgáltam a szőlőbirtokon, jócskán meggyűlt a bajom a szálkákkal.

– A mamanod szintén boszorkány?

– Igen. Azt mesélték róla, hogy vidéki sövényboszorkány volt, aki főzeteket és bort készített. Alig emlékszem rá. Fiatal voltam, amikor meghalt.

– Akkor ki tanította meg neked ezeket a varázslatokat?

– Grand-Mère… Nos, valójában ő nem az igazi nagyanyám. Magához vett és felnevelt. Megtanította, hogyan legyek szőlőboszorkány.

– Én se ismerem az anyámat.

A békák újra felbrekegtek, ők pedig összerezzentek.

Elena a nyakát nyújtogatta, fáklyafényt és kutyákat keresett a tekintetével.

– Szerinted több esélyünk lenne, ha kettéválnánk?

– Viccelsz?! – Yvette feltekerte rongyos harisnyáját, majd a lábát próbálgatta a talajon, újra menetkészen. – Az éjszakát se húznád ki nélkülem! Gyere! Tudom, merre menjünk.

Az üldözőik még nem fogták be a nyomukat, Elena kezdetleges, csillagképeken alapuló számításai pedig azt támasztották alá, hogy abba az irányba tartanak, ahol választ kap a kérdéseire. Semmi sem állhatott az útjába. Elena kapkodva csupasz lábába dörzsölte a papsajtmályva leveleit, majd a fiatal nő után rohant, aki karcsú tündérként suhant át a réten.

[19] Guillotine.

[20] Pékség.

21. fejezet

Jean-Paul tíz perccel korábban érkezett, de azért bekopogott. Egy fekete ruhás, fehér kötényes cselédlány nyitotta ki a méltóságteljes kastély ajtaját és engedte be. Az előtérben várakozott, kalapját a kezében forgatva, míg a cselédlány a ház hátsó részébe ment, hogy bejelentse. Várakozás közben a padlóra szegezte tekintetét. Mást nem is nagyon csinálhatott. A harlekinmintás, fekete-fehér kontrasztos márványtól azonban csöppet megszédült, így felnézett, és követte tekintetével az emeletre vezető, kézzel faragott mahagónikorlátot. Kecses ívet írt le, mint a nők háta, amikor szeretkezés közben hátrafeszül. Art nouveau stílus a legtökéletesebb formájában. Tekintetét kíváncsian emelte még feljebb, ahol egy gázüzemelésű csillár világított ragyogó fényesen pont a feje felett. Száznyi könnycseppszerű kristály lógott róla. Jean-Paul ösztönszerűn oldalra lépett arra a valószínűtlen esetre, ha az egyik csavar meglazulna. Arra gondolt, hogy a ház régi és díszes, irigylésre méltó alapzata még a forradalom előttről származik, ugyanakkor összetéveszthetetlenül árad belőle az új pénz szaga. Ezt nevezte az anyja nouveau riche [21]-nek. Egy pillanatra átfutott a fején, vajon a frissen megözvegyült tulajdonos tervezi-e az eladását.

A cseléd visszatért, és a ház hátsó végébe vezette, a kupolás télikertbe, aminek az ablakai a szőlőbirtok déli lejtőjére néztek. A hozzátoldott épületrész a rézzöldes fémmunkálataival és boltíves üvegablakaival szintén tipikus jellemzője volt a jómódú hajlékoknak, amikben életében már néhányszor megfordult. Bár ennek a belseje határozottan különbözött az előbbiektől. Az egyik fal mellett ében- és diófából faragott Mazarin íróasztal állt. Hasonlított ahhoz, amit egyszer egy múzeumban látott, kivéve, hogy a jelenlevő sokkal kidolgozottabb volt. A díszes bútordarab több száz éves lehetett, mégis szárított növények és halott virágok lógtak sáros gyökerüknél fogva felaggatva az asztal feletti rácsról, és piszok hullott az asztal tetején sorakozó üvegekre, tinktúrás üvegcsékre és a ránézésre is réginek tűnő könyvekre. Feltámadt benne a kíváncsiság, hogy belelessen az asztal fiókjaiba, de a cseléd megakadályozta ezt azzal, hogy hellyel kínálta a terem közepén terpeszkedő mahagóniasztal melletti négy szék egyikén.

Jean-Paul megköszönte, és kalapját a székre dobta, miközben megcsodálta az ablak közelében lévő, cserépben burjánzó növények lenyűgöző életerejét. Egzotikus pálmalevelek nyújtózkodtak a mennyezet felé, a boltíves üvegablakok párkányán pedig apró pozsgás növények ücsörögtek gyűszűvirág, nadragulya és egy gyönyörű díszbokor mellett, aminek nem ismerte a nevét. A pirosas levelek és a tövises virágok épp bimbóztak. Nem látott liliomot a növények között, ugyanakkor a levegő súlyos volt a kábító illatától. Ekkor eszébe jutott a nő parfümillata. Balra fordult, és az egyik hatalmas pálmafa mögött megpillantotta Gerda du Monde-ot egy növénytartó állvány mellett.

Fekete gyászcsipkét viselt, és egy sor fehér orchidea előtt állt. A látvány annyira szembetűnő volt, mintha csak fekete holló állt volna a hóban. Metszőollójával lecsippentett egy indadarabot, majd egy kibomlott virágfej szára köré tekerte és a cserépbe szúrt fakaróhoz kötözte.

– Nahát, nahát, Monsieur Martel – szólalt meg anélkül, hogy felpillantott volna. – A férjem gyilkosának védőügyvédje.

– Remélem, bebizonyítom az ellenkezőjét. – A férfi kijelentésére Gerda a humor legcsekélyebb jele nélkül felnevetett. – Köszönöm, hogy fogadott – folytatta Jean-Paul. – Ahogy már a táviratomban is jeleztem, remélem, feltehetek néhány kérdést arról az éjszakáról.

– Nyugodtan kérdezzen, bár már tanúvallomást tettem a rendőrségnek és annak a sületlenségeket fecsegő felügyelőnek az Egyezményt Felügyelő Hivatalból is.

– Igen, olvastam a feljegyzéseket. Miután rábukkant a férje holttestére, ön volt az, aki kérte a rendőrséget, hogy tájékoztassák Nettles ügynököt arról, hogy természetfeletti bűncselekmény történt. Ez az egyik dolog, amire kíváncsi lennék. Nem szeretném, hogy kényelmetlenül érezze magát, de el tudná mondani, mit talált a tett helyszínén, ami azt jelezte, hogy boszorkánysággal elkövetett bűncselekményről van szó? Volt ott valami jel? Kénköves illat a levegőben? Valami erősugárzás?

Gerda du Monde jobbra-balra forgatta a cserepes orchideát, mintha csak azt próbálná eldönteni, melyik oldalról éri több napfény.

– Mennyi tapasztalata van az okkult tudományokkal, Monsieur?

– Nem sok.

Ami pedig a bűncselekményeket illeti, azokkal még kevesebb, de úgy döntött, ezt inkább nem köti az orrára.

– Soha nem vett még részt szeánszon? Nem jósoltatott a tenyeréből? Sosem vásárolt szerelmi bájitalt a karneválon?

– Fiatal korában mindenki játszadozik ezekkel, nem igaz?

Gerda végül felé fordította a fejét, és ránézett jéghideg tekintetével.

– Jól értem, hogy mindezt nem tartja a természetfeletti művészet részének? Lehetséges lenne, hogy túljutott már a felismerésen, hogy az igazi mágia nem egyszerű bűvészmutatvány? Talán előrébb tart, mint gondoltam.

Jean-Paul felidézte az Anselm baráttal való beszélgetését azon az éjszakán amikor megpillantotta a szeme előtt testet öltött szörnyet a szőlőbirtokon. Még most is kiverte a veríték, ahogy megjelent előtte a kép – hogy a vízköpő valós. Vagy legalábbis hogy a lét egy láthatatlan tartományában létezik. A találkozás gyökerestől átalakította a természetfelettiről alkotott véleményét.

– Szeretném a legjobb képességeim szerint ellátni Elena védelmét – akarom mondani Mademoiselle Boureanuét. Szeretnék megtanulni mindent az okkultizmusról, hogy ennek eleget tehessek. Tudom, hogy mélyebb ismeretségre kell szert tennem a mágiában, mint amivel jelenleg rendelkezem.

– Nem mindegy ám, milyen mágiában. – Gerda újra megforgatta az orchideát, majd a finom sziromáll alá tette az ujját. – A vérmágia a boszorkányság nagyon ősi és tisztelt formája. És egyúttal iszonyatos is. Manapság a boszorkányok többségének nincs gyomra hozzá – magyarázta, majd felkapta a cserepes orchideát, és az íróasztal irányába átvágott a helyiségen.

Hogy elterelje figyelmét a téma keltette kényelmetlen érzéstől, Jean-Paul tollat és papírt húzott elő az öltönykabátja zsebéből, és hangtalan ígéretet tett magának, hogy Elena érdekében megőrzi szakmai hidegvérét.

– Mesélne arról, miben különbözik a vérmágia? Mire használják?

Alighogy kiejtette a szavakat, borzongás futott végig rajta, ami arra figyelmeztette, hogy veszélyes területre tévedt. Gerda háttal állt neki, ujjait végighúzta az íróasztalán álló tinktúrás üvegcséken, Jean-Paul mégis megesküdött volna, hogy mosolyt hall ki a szavaiból.

– A vér energiát biztosít bizonyos varázslatokhoz – válaszolta, majd levett egy akvamarin színű üveget. Kihúzta a dugót, és az orra alá tartotta a folyadékot. – A lecsapolása energiát szabadít fel, amit aztán be lehet fogni és hasznosítani lehet. Olyan elven működik, mint a gázolaj az automobilban.

A morbid téma ellenére az összehasonlítás logikusnak hangzott. A mágia a kémiához vagy fizikához, vagy talán a matematikához hasonlóan működhet, csak éppen nagyobb léptékben. A saját szabályait kell követnie, valamilyen képletet vagy furcsa elvet ugyanúgy, mint a tudománynak, bár extrém végletekben, amit az átlagos halandó képtelen felfogni vagy véghezvinni.

És ekkor hirtelen Gerda mondandója új összefüggést nyert. Vércsapolás. Véna vagy verőér átvágása, erre gondolhatott.

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, a nő hátraperdült. Szemöldökét összevonta, és könnybe lábadt a szeme.

– A férjemet a vére miatt ölték meg. Ha látta volna a holttestet, értené a különbséget egy rituális gyilkosság és egy halálos sebhely között. Kivágták a szívét.

Jean-Paul bólintott, mintha értené a fájdalmát, bár ép ésszel lehetetlenségnek tűnt felfogni egy ilyen kegyetlenséget. Újra részvétét nyilvánította, majd úgy gondolta, jobb visszaterelni a beszélgetést a nyomozás hétköznapibb részleteire, mielőtt a nő elzárkózna a további kérdései elől.

– Tudom, hogy nehéz időszak ez most önnek, de vissza tudná idézni a férje aznapi tevékenységeit? Jött-e hozzá szokatlan látogató, vagy volt-e bármilyen szokatlan találkozója…

– Szokatlan? – Gerda egy csepp kék folyadékot öntött egy négyzet alakú rongyra, majd az orchidea leveleit és szirmait kezdte áttörölni. – Bastien népszerű és befolyásos férfi volt. Állandóan nyüzsögtek körülötte az emberek. Mindenki akart tőle valamit.

– Elena semmit se akart.

– Ő a halálát akarta. Ez is valami.

Jean-Pault ledöbbentette az asszony szókimondása. Válaszért kutakodott, de megzavarta a cselédlány, aki visszatért kezében egy ezüsttálcával, amin két személy részére kávéskészlet és egy boríték hevert.

– Épp most érkezett, Madame. A postás azt mondta, sürgős.

Gerda befejezte az orchidea áttörlését a kék folyadékkal – minden bizonnyal kék vitriol, Jean-Paul is ezt a keveréket használta a gombák ellen –, majd letette az asztal közepére, és felkapta a borítékot, amit aztán körmével fel is szakított. Miközben a levelet olvasta, bal szemöldöke felhúzódott.

– Köszönöm, Marguerite. A nap további részében nincs szükségem magára. Visszamehet a szobájába.

– Töltsem ki előtte a kávét?

– Fenntartanám magamnak ezt az élvezetet.

A cselédlány mindentudón fejet hajtott, mint aki ismeri a kéretlen lődörgés következményét, és gyorsan sarkon fordult. Gerda visszagyömöszölte a levelet a borítékba, majd intett Jean-Paulnak, hogy foglaljon helyet.

A férfi inkább szedelőzködött volna. A nő hangulatát figyelembe véve kételkedett abban, hogy bármi értékes információt tudhatna meg tőle, és még előtte állt a feladat, hogy a Hivatalnál az illegális áruval házaló boszorkányok után érdeklődjön, akiket Elena említett neki, ugyanakkor nem szeretett volna udvariatlannak tűnni. Kényszeredetten leült az egyik damasztszékre. Ha más nem, a koffeinlöket legalább átsegíti majd az előtte álló feladaton.

Épp elhelyezkedett, amikor Madame elejtette a levelet. Jean-Paul előrehajolt, hogy felvegye neki, karját esetlenül nyújtotta ki az asztal alatt.

– Mondja csak, tud arról, vajon a felügyelőnek sikerült-e vallomásra bírnia az ügyfelét? – kérdezte Gerda, miután leült vele szemben a székre, és kávét töltött. – Azt hallottam, zárt ajtók mögött eléggé eldurvulnak a módszerei.

Jean-Paul tekintete a borítékra tapadt, miközben átnyújtotta a nőnek. Feladóként a Maison de Chêne-i börtön szerepelt.

– Természetesen kihallgatták – válaszolta szórakozottan –, de nem volt mit bevallania.

– Kér tejszínt?

– Igen, köszönöm.

Elvette a kávét, majd belekortyolt. Furdalta a kíváncsiság a sürgős hír miatt.

– Szerelmes belé?

Madame mosolyogva keverte el a cukrot a kávéjában. Lágyan a kávéscsészébe fújt, majd belekortyolt. Az orchidea kissé megbillent, mintha a nő csészéből kiáramló lehelete megérintette volna. A virágillat bódító erővel csapott Jean-Paul arcába, ugyanakkor, amikor a nyersen őszinte kérdés.

– Kíváncsiskodom, mert aznap, amikor összefutottunk a faluban, láttam, hogy kiköpte a pékségben vett süteményt. Tilda szinte sohasem téved, így nem tudtam hova tenni a reakcióját.

Jean-Paul nyelve megakadt néhány „hmm”-ön és „öhöm”-ön, majd a férfi letette a kávéscsészéjét.

– Nem tudom, hogy…

– Tudja, boszorkányként főleg azzal foglalkozom, hogy a színlelés álcája alól felfejtsem egy-egy ember életét. Az értelmezés jelentős részét képezi a mágia művészetének. – Letette a csészéjét, majd előrehajolt. – Hadd fogalmazzam újra a kérdést! Mademoiselle Boureanu hasonlóképpen érez ön iránt, ugyanígy „hmm”-ökkel és „öhöm”-ökkel és pironkodó tagadással?

Jó ég, mi állhat abban a levélben?!

– Mit akar ezzel? Történt valami?

Gerda csücsörített, majd csettintett hármat a nyelvével.

– Úgy tűnik, ügyfele kereket oldott.

– Hogy mi?! Biztos benne?

Gerda a férfi elé tartotta a levelet, elég hosszan ahhoz, hogy megpillantsa Nettles felügyelő aláírását. Jean-Paul teste megfeszült, szíve szerint repült volna Elenához.

– Most azonnal indulnom kell!

– Ó, ezt kétlem. – Gerda a virág felé lengette a levelet, mire pollenszerű részecskék felhője szállt Jean-Paul arcába. – Nem lenne sokkal szórakoztatóbb megnézni, mennyi idő múltán jön el ő önhöz?

Tragikus körülmények ide vagy oda, elege lett a nőből. Jean-Paul a kalapja után nyúlt, és felállt. Legalábbis azt hitte, hogy felállt. Ehelyett viszont olyan érzése támadt, mintha a lába erőtlenül lebegne alatta. Visszarogyott a damasztszékre. Forgott a világ, mintha csak örvénybe került volna. A padló hullámzott, a fény elhalványult, és egy utolsó gondolat lebegett át az agyán.

Az üvegben nem kék vitriol volt.

[21] Újgazdag.

22. fejezet

Elena kámfor illatára ébredt. Kinyitotta a szemét, és rádöbbent, hogy az orra egy utazóláda oldalához préselődik. Az a fajta díszes láda volt, amiben takarókat és ruhákat tárolnak, hogy megvédjék az éhes téli lárvák étvágyától. A fa gyógyszert idéző szaga repülősóként hatott az érzékeire, és Elena a hátára gördült. Felette színpompás ruhák kavalkádja függött – tollak és flitterek díszítették őket, és mindez megerősítette abban, hogy az éjszakát egy mutatványos kocsi padlóján töltötte.

– Jó reggelt, szabad madár!

A felette levő alvóhelyről a maszatos szemű Yvette vigyorgott le rá.

Valami hegyes fúródott Elena hátába. Hátranyúlt, és előhúzott egy vörös, fűzős csizmát, aminek az orra kissé összenyomódott.

– Hány óra van? – kérdezte, és arrébb lökte a csizmát.

Yvette az éjszaka közepén megesküdött rá, hogy néhány mérföldnyire ismer egy biztonságos helyet, ahol elrejtőzhetnek. A pontos helyre azonban Elena nem kérdezett rá. Akkor csak azt tudta, hogy fázik, és a ruhája átnedvesedett a derékig érő harmatos fűben, meg hogy bármit megadna egy száraz búvóhelyért. Yvette vérebeket megszégyenítő ösztönnel vezette el egyenesen a vásári mutatványosokhoz.

A fiatal nő a foga közé dugta a hüvelykujját, és vadul a körmét kezdte rágni.

– Elaludtunk. Kint már nagy a nyüzsgés. Te jó ég, mit nem adnék egy cigiért!

– Itt ugyan nem!

A dacos szembeszállás a kocsi elejéből, az ajtóhoz közel csattant fel, ahol egy apró barna nő ült egy beépített párnás ülésen. Egy pár fehér harisnyával birkózott, a combját alig takaró, arany rojtos szoknyája alatt levő harisnyakötőhöz próbálta erősíteni.

– Amilyen szerencsém van, képes lennél rám gyújtani az egész kócerájt.

Szavait átszínezte anyanyelvének erős dialektusa.

– Hiányoztam neked, ugye, JuJu?

– Mint kígyónak a cipő.

Amíg a két nő barátságosan évődött egymással, Elena felült, hogy kikukucskáljon a csöppnyi ablak függönyén keresztül. Féltucatnyi munkaruhás férfi ült a felcsavart sátorlapú sátor alatt, és egy asztalnál ettek, amit fűrészbakra fektetett furnérlemezből tákoltak össze.

– Biztos vagy benne, hogy itt biztonságos? – nyugtalankodott Elena.

Arra gondolt, hányan hallhatták érkezésüket.

– Ne is foglalkozz vele! Ők az én népem. Összetartunk, mint a csirizelt csizmatalp.

JuJu bólintott, majd arany- és vörös színű fűzőjében feljebb tolta a mellét.

– Csak mókázunk. Yvette a legjobb lakótársam. Bár kissé horkol. Még a cuccait se dobtam ki, amíg távol volt. Senkinek se mondom el, hogy itt vagytok.

– Ne már, JuJu! Meghalok, hogy rágyújthassak!

– Nem dohányzunk idebent. Túl sok szépség van itt.

Elena újra felpillantott a jelmezek sokaságára, amik takarosan lógtak az egyik fal mellett. Mindegyik egy-egy trópusi madarat idézett fel benne a sok tolldíszítéssel és a káprázatos színeikkel.

– Oh là là, ki se keveredek az egyik börtönből, máris a másikba pottyanok! – Yvette ledobta magáról a takarót, és oldalra lendítette lábát az emeletes ágyon. – Hogy állnak a dolgok? Valaki új, akiről tudnom kéne?

JuJu maga elé tartott egy tükröt, és mindkét orcájára felkent egy kis rúzst.

– Van egy új jelenet, az új lány mágikus trükköket csinál kiskutyákkal. Nem olyan jó, mint az én egykerekű biciklis műsorom, de elmegy. Néhány várossal odébb csatlakozott hozzánk egy férfi. Átvette az öreg Antoine helyét. – Egy szénirón után nyúlt, és sötét vonalakat rajzolt a szeme köré. – Mindenki más a régi.

Yvette leugrott, majd macskásan nyújtózott egyet. A zsúfolt szekér még kisebbnek tűnt most, hogy mindenki felébredt és mozgolódott. Elena felkelt a padlóról, és leült az ágy szélére. Amikor a csendes hajnal első sugaraival megérkeztek, Yvette lekopogott egy sorozatot az ablakon, ami felébresztette a szekér tulajdonosát. Egyetlen kérdés nélkül engedte be őket, majd hagyta, hogy alvóhelyet találjanak maguknak. Most, hogy felkelt a nap, Elena látta, hogy egy apró, de kényelmes kis kuckóban van, amiben minden lényeges dolog megtalálható: vízforraláshoz elégséges tűzhely, egy szekrény a száraz élelmiszerek tárolásához, kétszemélyes lehajtható asztalka, egy kámfor szagú utazóláda és egy állvány, amire tucatnyi jelmezt lehet akasztani.

– Nem gond, ha iszunk a pompás teádból, JuJu?

– Szolgáljátok ki magatokat, de cigizés nincs! – válaszolta a nő, majd a fejére erősített egy tollas tiarát.

Kétfelől megcsókolta Yvette-et, odaintett Elenának, aztán kilépett a kocsiból, közszemlére téve testének minden egyes ívét és idomát.

– Nem ülhetek egész nap ebben a szűk kocsiban – szólalt meg Elena, miközben leengedte a függönyt.

Yvette megtömte gyújtóssal az aprócska kályhát, majd lángra lobbantott egy hosszú gyufaszálat.

– Hát, márpedig sehova se mehetsz. Nem fogsz újra börtönbe juttatni csak azért, mert nem tudsz sötétedésig a fenekeden maradni – válaszolta, majd elfújta a gyufát.

Elena eltűnődött azon, vajon varázsigével el tudná-e kábítani az összes mutatványost, de egyértelműen nem, a rendelkezésére álló kevés erőforrással. Ugyanakkor semmi sem szólt az ellen, hogy elmotyogjon egy sértődést kiváltó varázsigét egy ilyen fullasztó kvártélyban. Ehhez csak egy fordított varázsige kellett és egy kis nadálytő levél, ami minden boszorkány konyhájában megtalálható. A kísértéstől bizseregni kezdtek az ujjai, alig várta, hogy kinyithasson egy ilyen üveget.

Ám miután másodszorra is végigjáratta tekintetét a kocsiban, észrevette, hogy valami hiányzik.

– A lakótársad azt mondta, hogy egyetlen holmidat se dobta ki. De akkor hol vannak a készleteid? A növények, az amulettek, a talizmánok?

– Nincs semmi ilyesmim – vonta meg a vállát a fiatal nő.

– De kell lennie egy Árnyak Könyvének! Hogyan végzed a varázslatokat?

Yvette keresztbe fonta a karját, és áthelyezte a súlyát egyik lábáról a másikra.

– Nem mindenki olyan előkelő, mint ti, szőlőboszorkányok. A tarsolyomban vannak azok a varázsigék, amikkel elboldogulok, és ez bőven elegendő a számomra.

Elena korábban is sejtette, hogy a fiatal nő nem részesült képzésben, de még sosem hozta össze a sors írástudatlan boszorkánnyal. Leroskadt a párnázott padra. Feltételezte, hogy Yvette-nek van egy varázsigés könyve, amit használhat; egy könyv okkultizmus témában, ami hozzásegíti ahhoz, hogy kiderítse, hogyan használták a vérmágiát a gyilkosságok elkövetésére. Ez volt az egyik oka annak, hogy az éjszakát féltucatnyi hegyes orrú csizma és egy utazóláda társaságában töltse, ami úgy bűzlött, mint egy temetkezési vállalkozó alagsora. Ha már úgyis meg kell húznia magát valahol, akkor legalább azzal tölti ki az időt, hogy megpróbálja megérteni, hogyan és miért húzták csőbe.

Nem volt mit tennie. Mennie kellett. Ujjával végigsimított a haján, hogy tiszteletre méltó kontyba rendezze.

– Igazán sajnálom, de nem engedhetem meg magamnak, hogy sötétedésig várjak.

Yvette a tűzhelyhez csapta a teafőzőt.

– Azt akarod, hogy elkapjanak?!

– Egyértelmű, hogy tudsz vigyázni magadra, ami viszont engem illet, van egy-két dolog, ami meghaladja a tudásomat, és ki kell derítenem. Inkább most, mint később.

– Miféle dolgokat?

– Kezdetnek az állatgyilkosságok és a vérmágia összefüggéseit.

Yvette megdörzsölte libabőrös karját.

– Mi az ördögbe keveredtél?

Elena elmesélte a gyilkosságot és a letartóztatását. Beszélt a macskákról, a vérről és a boszorkányról, aki szabadlábon garázdálkodik, és bármikor újra lecsaphat. Yvette a teát készítette és hallgatta. A javára írandó, hogy a szempillája se rebbent – még akkor sem, amikor Elena bevallotta, hogy volt idő, amikor Bastien halálát kívánta.

– Mint már említettem, nem ismertem mamant. – Elena felé nyújtotta a teát. – Ha volt is varázsigés könyve, nem hagyta rám, de ez nem jelenti azt, hogy ne tudnék szerezni egyet. Nem én vagyok az egyetlen boszorkány ebben az utazó bagázsban.

Elena azt hitte, Yvette egyedi eset, aki túl korán elkeveredett, így aztán nem tudta, hova tartozik a mágia világában. A mutatványosok vándorélete mézesmadzagként vonzotta azokat, akik lerázták magukról a konformizmust. Egy olyan helyet jelentett, ahol a rút kiskacsák társra lelnek. Logikusnak tűnt, hogy mások is lehetnek itt, de vajon tovább terjed-e a tudásuk, mint a fiatal nőé?

– És hogy keressük fel azt a boszorkányt, ha az orrunkat se dughatjuk ki a kocsiból?

Yvette szemügyre vette a fal mellett sorakozó csinos jelmezeket.

– Talán mégis megoldható, hogy kimenjünk. – Letette a bögréjét, majd kihúzott egy csillogó zöld ruhát a jelmezek közül, és féloldalas mosolyát Elenára villantotta. – Hogy viszonyulsz a pávákhoz?

Egy órával később Elena kilépett a kocsiból a kölcsönkapott cipőjében. A cipő puha volt, és lapos sarkú, akrobatamutatványokhoz készült. Úgy gondolta, sokkal kényelmesebb viselet azokhoz a lábujjakat szorító lábbelikhez képest, amit a legtöbb nő viselt. Ami viszont a jelmezt illeti, ahhoz hosszabb idő kell majd, hogy hozzászokjon.

Tiltakozása sikerrel járt, és a pávatollas köpeny a kocsiban maradt, viszont cellatársa szokatlan ízlése alól nem tudta teljesen kivonni magát. Ára volt annak, hogy a kocsit idő előtt elhagyja: fel kellett öltenie egy merész háremnadrágot, egy tollas turbánt és egy ezüstszínű gyöngyökkel kivarrt fűzőt, ami szerencsére a hasa nagy részét takarta, bár a karját csupaszon hagyta. A selymes nadrág suhogott járás közben, a szoknyaviselet ismerős érzését adta, bár több szabadsággal járt. Elena merészen leugrott az utolsó lépcsőfokról. A legnagyobb szabadságot az arcát takaró, ezüstszínű fátyolnak köszönhette. Csak szeme – amit ugyanolyan fekete szénirónnal rajzolt körbe, mint Yvette – bukkant ki a selyem felett.

A fátyol mindkét végét szorosan a turbánja alá dugta, miközben Yvette becsukta a kocsi ajtaját, és leszökdécselt a lépcsőfokokon.

– Erre!

A fiatal nőn a zavar egyetlen jele sem mutatkozott, ahogy fényes nappal harlekinmintás, testhez feszülő jelmezében sétált. Ha pedig mégis feszengett volna, azt jól takarta a fekete szemfesték. Miközben mutatta az utat, gyorsan igazodott a saját szemérmetlen nadrágja által biztosított szabadsághoz.

Miután átfurakodtak néhány kocsi között, Elena előtt feltárult a mutatványosok által elfoglalt tér. Két hatalmas, piros-fehér csíkos sátor emelkedett a füves térség közepén, körülöttük pedig tucatnyi vagy még több kocsi állt. A kocsik nagy részére szerencsét és jó életet hozó szimbólumokat festettek: csillagot, holdat, háromszirmú virágot. A képek láttán Elena emlékeiben felderengett valami, de aztán eltűnt, akárcsak a reggeli köd.

Még nem sokan mutatkoztak a kocsik előtt, viszont akik megjelentek, tündérmesékből előlépő teremtményekhez hasonlítottak. Egy pödört bajszú férfi méteres gólyalábakon taposta a földet és hajolt az egyik kocsi teteje felé, hogy rátegye az alvóholmiját. A mező másik végén egy tetovált nő szította egy szabadtéri tűz lángjait, míg egy fiatal lány egy derekára tekeredett óriáskígyóval hídba ereszkedett. A nő elismerően mosolygott, miközben reggelire mézet kent a kenyerére.

Elena gyomra görcsbe rándult az étel láttán, de feltámadó éhsége sem tudta elterelni figyelmét a bohócszerű lényről, aki önkívületi részegségben feküdt az egyik kocsi kereke mellett. Fehérre festett arca elmaszatolódott a harmatos fűben, szája, orra és szeme groteszk mintázatot kapott. Bármilyen viccesre mázolt maszkot viselt előző este, a reggel fényei leleplezték az alatta rejtőzködő hátborzongató arckifejezést. A férfi felébredt, és ködös tekintettel meredt rá.

– Te meg mit bámulsz?!

A szájához emelte a ginesüveget, de az üresnek bizonyult, így félrelökte a fűben. Morogva fordult az oldalára.

– Ne is törődj vele! – mondta Yvette, és legyintett egyet, miközben a hasán elterülő férfi mellett álltak. – Jacques ugyan most mosogatórongyhoz hasonlít, de műsoridőre kijózanodik és illatozni fog, mint az ibolya. Amikor lábra tud állni, igazán szeretetre méltó Pierrot tud lenni. Amúgy meg Doctor Jekyll és Monsieur Hyde.

Két lény egyetlen testben. Elenának vissza kellett fojtania a borzongását, ahogy felidézte varangylétének szűk látóterét.

Yvette cipője orrával megbökte a bohóc lábát, hogy magára vonja a figyelmét.

– Merre van Rackham lakókocsija?

– Mit akarsz a vén madárijesztőtől?

– Van néhány könyve, amit kölcsön szeretnénk kérni.

Jacques torkából állatias morgás tört elő.

– Egy egész rohadt könyvtára van, de a fejfájásomat nem tudja elmulasztani!

Elena felvonta a szemöldökét.

– Masszírozd a bal talpadat a harmadik és ötödik lábujj alatt. És igyál fűzfakéregteát. Gyorsan kitisztítja a fejed.

– Közületek való? – kérdezte Jacques állával Elena felé bökve.

Yvette bólintott, a férfi pedig néhány centivel beljebb húzódott a kocsi kereke mögé.

– A végén van, a kígyóbűvölő mellett – válaszolta, majd elmászott a másik irányba.

Yvette félrevonta Elenát.

– Figyelj, ezt ne játszd majd el Rackham bátyóval! Jobb, ha adod az ostobát… Nekem azért szokott segíteni, mert tudja, milyen csapnivalóan rossz boszorkány vagyok. Szeret felsőbbrendűként tetszelegni és emlékeztetni arra, hogy hozzá képest milyen tudatlan vagyok.

– Ezek szerint férfi?

– Pontosan – vigyorgott Yvette. – És egyetlen módja van annak, hogy megtudd tőle, amit akarsz: ha kedvesen nyalogatod a talpát. Már ha érted, mire célzok…

Elena értette, és úgy döntött, éppen csak annyira fog hízelegni a férfinak, hogy elterelje a figyelmét a valódi céljától.

A Világhírű Rackham Professzor – a túlvilág látnoka! A kocsi oldalán lévő, kézzel rajzolt címfestés aranyszínben ragyogott. A festék természetesen varázserővel bírt. Éjszakánként, a pislákoló fáklyafények alatt úgy világított, mint valami városi fényreklám, és molylepkeként vonzotta magához a reménytelen szerelmeseket, a kétségbeesetteket és a kíváncsi halandókat. Az egészről lerítt a csiricsáré, pénzre hajtó maszlag, Elena pedig kételkedni kezdett abban, hogy Rackham professzor igazi boszorkány. Az ajtóra festett „harmadik szem” szó szerint rákacsintott, amikor felmásztak a lépcsőfokokon.

Yvette kopogott az ajtón, amit természetesen az elvárt asztrológiai szimbólumok díszítettek.

– A matiné tízkor kezdődik – válaszolta egy férfihang. – Kérem, jöjjön vissza akkor!

– Yvette vagyok, professzor! Nekem és a barátnőmnek a segítségére lenne szükségünk. Tudja, mágia.

Az utolsó, mézesmadzagként szolgáló szót halkan, titokzatosan suttogta.

Fényes, zöld és aranyszínű köpenybe burkolózott férfi nyitott ajtót nekik. Fején ugyanolyan színben pompázó turbánt viselt. Karvalyszerű, feketeszénnel körberajzolt szempár meredt rájuk a felragasztott szemöldök alól, aminek csúcsos ívelése túlzásba vitte ördögi kinézetét. A ragasztó, ami a hasonló hegyes bajuszt és kecskeszakállat rögzítette az arcán, szivárgott az alsó ajka alatt. A férfi hátralépett, és szélesre tárta az ajtót.

– Természetesen mindig elérhető vagyok a tanítványok számára, akiknek szakmai segítségre van szükségük. Kerüljetek beljebb!

Elena követte a felszólítást, és leült Yvette mellé a beépített kanapéra, Rackham pedig hátradőlt a plüss bársonyfotelben, és keresztbe vetette a lábát. Ámbra illata keveredett fel a levegőben – az édeskés, ugyanakkor állati jelleg valamilyen furcsa déjà vu érzést keltett Elenában. Jól tudta, hogy nem hagyhatja figyelmen kívül a jelzést, de a lakókocsi egyáltalán nem tűnt ismerősnek neki. Kivéve talán a berendezést. Rackham tényleg egy egész könyvtárral rendelkezett. Régi könyvek. Új könyvek. Néhány bőrkötéses, néhány rongyborítású, és akadt egy-kettő, amit valamilyen rég kihalt tengeri lény pikkelyes bőrébe kötöttek. A férfi mögött húzódó polcok zsúfolásig tömve voltak könyvekkel. Ahol pedig nem könyv állt, ott növények, amulettek, jövőbe látó tükör és formaldehidben tartósított apró, lágy hasú békák üvegei sorakoztak a beépített fülkékben. És mindezek közepén, két aranyozott kézben egy drága kristálygömb állt egy apró mahagóniasztalon. Kissé túllépi egy vásári jövendőmondó felhozatalát, gondolta Elena, de talán jobban ért a mágiához, mint azt a kuruzsló megjelenése sugallja.

Úgy tűnt, Rackhamnek kifejezetten jólesik Elena elismerő fürkészése, és halványan elmosolyodott, amikor találkozott a tekintetük.

– Tudom, hogy szörnyen illetlen szóba hoznom – szólalt meg, és Yvette felé fordult –, de nem börtönben kellene lenned?

Yvette felcsúsztatta a homlokára az álarcát.

– Jó magaviselet miatt hamarabb kiengedtek.

– Á! – A férfi aprót rándított a vállán, letudva ezzel a témát, ami nem érintette. – Nos, miben lehetek a segítségedre neked és az ismerősödnek?

Sólyomszeme végigsiklott rajtuk, amikor Yvette hüvelykujjával Elenára bökött, majd az éjjeliszekrényen heverő tarot-kártyák után nyúlt.

– Szeretnék kölcsönkérni egy könyvet – válaszolta Elena.

Elfedve hagyta az arcát, és inkább a fátyol mögül szólította meg a professzort. Meresztheti a szemét az aurájára, a bíborszínű fátylon nem fog átlátni.

– Van valamilyen téma, ami érdekli? – Rackham összekulcsolta a kezét az ölében. Hosszú, sárgás körmei elütöttek fakó bőrszínétől. – Szerelmi bájital, szerencsét hozó amulettek vagy talán holdmágia?

– Ha megengedi…

Elena előrehajolt, és oldalra billentette a fejét, hogy a könyvek gerincéről leolvassa a címüket: A növényvarázslat kézikönyve, Lady Everly varázskönyve, Sámánpraktikák a déli féltekén, Holtak könyve. Voltak ott még értekezések vuduról, szellemidézésről, árnylátásról és egy Átkok és Rontások címet viselő tenyérnyi könyv is, amitől Elenának megrebbent a szempillája. A férfi gyűjteménye felért Anselm barát mágikus könyvtárával az apátságban – kivéve A hét csillag könyvet –, bár ahogy Elena az alsó polcot is végignézte, egyértelművé vált, hogy Rackham érdeklődése sokkal inkább a mágia fekete oldala felé tendál. Szerencsés fordulat, egybevágott jelenlegi sajátos igényével. Rábökött egy fekete és vörös bőrkötésű könyvre, ami a Sanguinem Artes Ocultus címet viselte.

– Ez kezdetnek meg is teszi.

Rackham tekintete meglepődve ugrott a könyvre, majd a könyv és Elena között cikázott.

– Nem mondanám egy fiatal nő szokványos választásának egy ilyen gyönyörű nyári reggelre. – Levette a kötetet a polcról, de nem nyújtotta át azon nyomban. Szórakozottan lapozgatta az oldalakat, mintha csak fel szeretné eleveníteni ismereteit a témában. – Megkérdezhetném, miről is van szó? Ez elég bonyolult mágia, ami szilárd elmét igényel.

Bár megígérte Yvette-nek, nem volt ideje arra, hogy eljátssza a csacsi ostobát – főleg a rengeteg kézügyébe kerülő információ láttán.

– Kivéreztetésről. Érdekelne, hogyan működik a rituális varázslatban, és hogy milyen célból végzik.

Yvette az asztalhoz csapta a kártyalapokat, és dühösen Elenára pillantott, Rackham viszont már kísérletet sem tett arra, hogy eltüntesse szájzugában bujkáló mosolyát.

– Á, ha a völgyben levő macskacsonkításokkal és a nemrég történt gyilkossággal kapcsolatos a dolog, akkor nem ön az első, aki megkapirgálná a témát. Ez a fő beszédtéma évek óta az egész országban a mágiával foglalkozó emberek között. Bár úgy hallottam, letartóztattak valakit, így elrontották a mókát, hogy tovább találgassuk, ki lehet a vétkes. – Odaadta neki a könyvet. – Mindenesetre a tizenharmadik fejezetben nagy valószínűséggel rátalál arra, amit keres.

Elena odalapozott, és gyorsan átfutotta, miközben végig magán érezte a férfi tekintetét.

– A vér – folytatta Rackham – se nem jó, se nem rossz a varázslatban. Egyszerűen csak az energia magas koncentrátumú csatornája. Végül is a vér maga az élet. A hatása attól függ, hogy mire és hogyan használják ezt az energiát.

– Egyik varázslatban sem találok folyamatosságra utaló jegyeket – nézett fel Elena a könyvből. – Egyszeri alkalommal végzett praktikák, amik adott eredményre vezetnek. Viszont a macskacsonkítások rituális, újra és újra elkövetett gyilkosságok. Talán a holdfázisokkal lehetnek kapcsolatban, vagy más kozmológiai jeggyel.

– Úgy tűnik, elég jól értesültél a témában.

Elena csípést érzett a combjában. Figyelmeztetés, hogy adja az ostobát.

– Csak kíváncsi vagyok, hogyan működik.

– Belekóstoltál a fekete mágiába, nem igaz? – Rackham végighúzta a nyelvét a szemfogán. – Előbb vagy utóbb mindenki elérkezik az árnymágiához. Nincs abban semmi rossz, ha kíváncsiak vagyunk. Végül is a sötét oldal nélkül a jó nem tündökölhetne.

– Nem sikerülne szert tennem a mindennapi betevőre, ha az emberek érdeklődése nem támadna fel néhanapján a sötét oldal iránt – fűzte hozzá Yvette, és lejjebb húzta a dekoltázsát, majd figyelmét újra a tarot-kártyákra fordította.

Rackham tekintete alig észrevehetően odacsúszott.

– Milyen igaz!

– Miért kellett ennyi állatot megölni?

– A szakma több elmélyült gondolkodója, önmagamat is beleértve, arra a következtetésre jutott, hogy a macskagyilkosságok egyszerűen csak előkészítették a nagy gyilkosságot. Rákészülés volt. Azért, hogy létrehozzon egy rituális mintát, mint ahogy azt te is észrevetted. – Rackham végighúzta a kezét a polcon, majd kihúzott egy összehajtogatott lapot a könyvek közül. – Mások azt gyanították, hogy összefüggés lehet a Hold, a Szaturnusz vagy akár a Jupiter állásával – mondta, és szétnyitotta a papírlapot, amin időpontok és helyszínek szerepeltek. – De te magad is láthatod a feljegyzésekből, hogy amikor jelentették az állattetemeket a völgyben, a gyilkosság módjáról egy szót sem ejtettek. És mint ahogy azt már említettem, letartóztatták a bűnöst, így semmi értelme újra felbolygatni a dolgot. Az ügyet megoldották. Csak abban reménykedhetünk, hogy mielőtt kivégeznék, elárulja a módszerét.

Elena a pad szélébe kapaszkodott, hogy visszaszorítsa ádáz késztetéseit.

– Komolyan azt hiszi, hogy azért ölték meg az összes macskát, hogy egy előre eltervezett gyilkosságot leplezzenek vele? Hogy semmi köze nincs a vérrituáléhoz? Professzor, ez temérdek halott állat! Féltucatnyi is elegendő lett volna egy mintázat létrehozásához, hogy az emberek elkezdjenek beszélni róla, ha a gyilkosnak tényleg csak ennyi lett volna a szándéka.

Rackham kényelmetlenül fészkelődött a székében.

– Vannak néhányan, akik azt hiszik, valami sötétebb dolog folyik a háttérben. De nem tudták bebizonyítani.

– Sötétebb? Milyen értelemben? – kérdezte Elena, és újra a Sarlatán nővérekre gondolt, valamint a kedvtelésükre, hogy döglött állatok testrészeit gyűjtögessék.

Rackham összehúzta a szemét.

– Levennéd a fátylat?

Elena tudta, hogy veszélyes témáról beszélgetnek. Nem olyanról, ami előkelő társaságban felmerülne. Vagy olyanról, amit egy idegennel boncolgatna, akivel csak most találkozott.

Yvette a karjára tette a kezét, hogy megállítsa, de valójában semmi baja nem származhat abból, ha megmutatja az arcát Rackhamnek. A férfi nem ismeri, és mire leszáll az éj, ő már úgyis messze jár. Ha ez az információ ára, akkor jelentéktelen összeg. Kihúzta a sál szegélyét a turbán alól.

– Milyen értelemben sötétebb, Rackham professzor?

A félhomályban a férfi Elena ajkaira szegezte a tekintetét, és álszakálla mögött megremegett az ádámcsutkája, ahogy nyelt egyet. A szemöldöke kissé magasabbra kúszott a homlokán, és Rackham a gyűrűjét csavargatta az ujján. Varangykő, állapította meg magában Elena. Pont az a fajta értéktelen amulett, amiben egy Rackhamhez hasonló vásári boszorkány hisz. Bár átvillant az agyán, vajon kiről gondolja a férfi, hogy meg akarja mérgezni.

– Nem igazán tudnám megmondani. – Elengedte a gyűrűjét, és oldalra fordította a fejét, hogy a faliórára pillantson. – És úgy tűnik, kifutottam az időből. Nemsokára nyitják a kaput, és mint ahogy azt gyanítja, elég sokan szoktak megrohamozni, hogy jövendöljek nekik.

Elena biztos volt abban, hogy több rejlik a férfi korábbi szavai mögött, és úgy döntött, nem engedi, hogy ilyen könnyen lerázza magáról.

– Milyen értelemben sötétebb? – ismételte magát, és hangjából kikopott minden alázatosság.

Rackham tétovázott, és kerülte a nő tekintetét. Valami ráijesztett a beszélgetésük során. Bármit is tudott, az mélyen nyugtalanította.

Újra az órára pillantott, de végül beadta a derekát.

– Azt tartják, léteznek olyan varázslatok, amiket soha egyetlen könyvbe se jegyeztek le – árulta el végül. – Ősi mágia. A földhöz kötődik. Az idő hasadékában végzik. Néhányan az ördög megidézésének tartják, mivel ha azt szeretnéd, hogy beteljesüljön a varázslat, cserébe adnod kell valamit. A mágia legsötétebb formája ez. Az a fajta, amiben ha egyetlenegy szót is elhibázol, kizsigereli a lelked.

– Démon dansant. – Elena szája kiszáradt, ahogy a szavak a nyelvére nehezedtek. – De hisz ez csak egy gyerekrigmus! Azt akarja mondani, hogy létezik?!

– Több boszorkány hisz ebben az elméletben. Azt hiszed, a te kis völgyed az egyetlen hely a világon, ahol meggyilkolt élőlényekre bukkannak? Keresztül-kasul utazom a kontinenst. Bárhova is megyek, hallom ezeket a történeteket. Elméleteket. Gyanakvásokat. A rendőrség nem tartja számon ezeket a dolgokat, a boszorkányok viszont annál inkább.

– Mit jelent a démon dansant? – kérdezte Yvette, miközben magához szorított egy párnát.

Elena elmondta neki a gyerekkorában tanult mondókát, majd elmagyarázta:

– Olyan mágia, ami az árnyékban rejtőzik. Kívül esik a Mindenek Tudója látókörén. És a boszorkányszövetségén is.

– Ahhoz, hogy szövetségre lépj egy démonnal, fel kell tépned előtte a szíved, az elméd, a lelked, de óriási hatalmat kapsz ezért cserébe. Azt viszont nem tudnám megmondani, hogy milyen formában. Pénz, hatalom talán még halhatatlanság is lehet… Ezekre gondolnék.

– Ami megmagyarázná azt a rengeteg halott állatot.

Yvette felfordította a Botok Királynője kártyát.

– Merde! Borsózik tőle a hátam.

– Meg is van rá az okod – koppintott az orrára Rackham, miután újra felsőbbrendű tekintélybe burkolózott. – De ha az a gyilkosságokat elkövető nő valóban ebben mesterkedett, akkor a tárgyalást se éli meg. Ha nem vezet több vért a varázslatokba, a szerződés felbomlik. Így működik a sötét mágia. Bőrcafattá fog aszalódni, mint az állatok, amiket megölt.

– De mi van akkor, ha nem kapták még el? – merészkedett tovább Elena. – Van valami módja annak, hogy felismerjék? A pupillája körül húzódó sötét holdudvar? Vagy talán a paktumot megpecsételő jel a bőrön?

– Szag. Néhány tudós ezt feltételezi. A szag az árulkodó jel, amit a démon maga után hagy a paktum után.

Szúrós, bűzös, kénes – ez is valami, ha nem is sok.

Rackham elfordult Elena éles tekintete elől.

– Nos, ha nincs más, egyensúlyba kell hoznom a csakráimat és fel kell készülnöm a vendégeimre.

Yvette Elenára pillantott a szeme sarkából, majd visszacsúsztatta az álarcot az arcára.

– Köszönöm, hogy fogadott minket, professzor! – mondta, és visszatette az éjjeliszekrényre a tarot-kártyákat.

– Magától értetődő! Bár arra kérnélek benneteket, hogy maradjon köztünk ez a beszélgetés – válaszolta. – Egy kis kiruccanás a sötét mágiába jót tesz a hírnévnek, de azt távolról se akarom, hogy ez a démonügy, már ha valóban az, bárhogyan is összekapcsolódjon a médiumi munkámmal. A legtöbb halandó már úgyis ideges, amikor felkeres, nem kell, hogy ezt bármiféle ördöggel kapcsolatos szóbeszéd is súlyosbítsa.

– Természetesen, professzor.

Rackham kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a könyvet Elenától, ő viszont lehajolt, hogy maga tegye a helyére az alsó polcra. Egy másodperccel tovább időzött, ujját végighúzta a könyvek gerincén, majd hátrafordult, és a válla felett a férfira pillantott.

– Lenyűgöző a gyűjteménye – mondta, és visszatűrte a fátylat a helyére.

Rackham udvarias bólintással próbálkozott, de a szemöldöke aggodalmasan ugrott össze.

– Remélem, hasznosnak találta, Mademoiselle… mit is mondott, mi a neve?

De Elena ekkor már az ajtón kívül volt. Háremnadrágja zsebében egy tenyérnyi kristály lapult.

Lehajtott fejjel haladtak, míg be nem fordultak a legközelebbi mutatványos kocsi sarkánál. A vásári hangulat felélénkült, a mutatványosok tüsténkedtek, hogy készen álljanak a közelgő tömeg fogadására. Yvette kézen fogta Elenát, és egy csendesebb helyre vezette: a kígyóbűvölő sátra mögé, ahol az árnyékszékek húzódtak. Ott aztán előhúzta a cigarettáját, és meggyújtott egy gyufaszálat. Lassan beszívta a füstöt, majd kifújta.

– Milyen kis enyveskezű vagy – szólalt meg, miután megnyugodott.

– Láttad?

– Lehet, hogy jól varázsolsz, én viszont kitűnően lopok. – Yvette leült egy szalmabálára, majd lepöccintette a hamut a cigarettáról. – Senki se él túl az utcán, ha nem tud elcsenni egy kis ezt vagy azt.

– Korábban sosem kellett lopnom.

– Jó neked. De akkor miért most?

Elena kivette a kristályt a zsebéből.

– Éreztem, hogy erős védelmező aurát sugároz magából. Ha sikerül rátalálnom az igazi gyilkosra, minden fellelhető védelemre szükségem lesz. Nem árulod el neki, ugye?

– Azok se élik túl az utcán, akik árulkodnak.

Yvette mélyen megszívta a cigarettát. Kifújta a füstöt, tekintete a távolba révedt, Elena pedig érezte, hogy testvéri szeretet éled benne. Vissza kellett fognia a késztetését, hogy kisimítsa Yvette arcából a haját és biztosítsa arról, hogy minden rendben lesz. Ehelyett inkább leült mellé. Érezte, ahogy a reggeli nap sugarai melengetik az arcát a fátyol alatt.

– Azt mondtad, a gyilkosságokból nem rajzolódik elő semmilyen mintázat, de ez nem igaz – szólalt meg Yvette kis szünet után. – Nem akartam mondani a professzor előtt, de láttam már ehhez hasonlót.

– Valami ismerősnek tűnik?

– A sóvárgás. Ezért csinálja ugyanazt a varázslatot újra és újra. Hogy kielégítse az éhségét – mondta lassan Yvette, mintha csak az emlékeibe révedne. – Csakhogy idővel bármit is csinálnak, az nem elég, így a következő adagnak nagyobbnak kell lennie, hogy kiváltsa ugyanazt a hatást. Akadt már az utadba olyan férfi, aki alig várja, hogy újra felszippanthassa a fehér port? Elhiheted nekem, nem akarsz közé és az őrületet kiváltó dolog közé állni. Vagy egy részeg és a következő üveg itala között állni – mondta, és állával Jacques, a bohóc felé biccentett, aki csúcsos kalapban és fekete gombos fehér jelmezében épp kilépett az árnyékszékből.

– Függőségi mintázat?

– A legrosszabb szokás – bólintott Yvette, és eldobta a cigarettát.

Halhatatlanság. Hatalom. Pénz. Mindegyik erős kábítószer. Ha Rackhamnek igaza van, akkor a gyilkos ezért követte el a gyilkosságokat, az erős kényszer hatására, ami dacolt törvénnyel, logikával.

A pokoli megszállottság képe villant az elméjébe. A gyötrően kínzó sóvárgásé. A gyilkos szinte tébolyodott lehet az őrülettől. De ekkor Jacques, aki csak egy órával korábban még egy üres ginesüveget dédelgetett, elsétált mellettük, és odaintett. Megköszönte a fejfájás elleni receptet. Cseppet sem botladozott és a hangja sem remegett. Az arcát – a korábbi absztrakt groteszk mintázatot – most friss fehér arcfesték borította.

Ha függőség áll a gyilkosságok hátterében, vajon ingadozna-e a gyilkos szélsőségek között? A sóvárgás és a kielégülés között. Élné a saját életét, majd kioltaná egy másikét? Igen, minden bizonnyal, de a démon jelét állandóan magán viselné, mint ahogy Jacques is a jelmezét – józanul és részegen is. A gazdalényt elárulná a démonnal kötött szövetség bűze. Így kell lennie.

– A szag! – kapta fel Elena a fejét.

– Ja, hátul a kocsik mögött mindig ilyen szag van.

– Nem! A démonra gondolok! El tudja titkolni a függőségre utaló viselkedést, a szagot viszont nem. Legalábbis erőteljes szer nélkül nem.

– Én egy üvegnyi L’Origant öntenék magamra. Ha-ha, anélkül is. Mennyei az illata!

– Parfüm…

Elena elméjében felvillant a kép: a női csuklóról fityegő parfümös ajándékdoboz, miközben illatokat rögzítő memóriája felidézte a rothadó hús szagát, amit akkor nem tudott hova tenni. Villámként hasított bele a felismerés, és minden egyes idegszálán végigrohant.

– Hogy lehettem ennyire ostoba?!

23. fejezet

Jean-Paul sötétben ébredt. A háta durvára faragott deszkákhoz nyomódott, a lába pedig meg se moccant. Nem tudta megmozdítani. A karja szintén használhatatlan volt, derékszögben a testéhez kötözték. Egy másfél méteres, négyzet alakú nyomópalló szorította le a mellkasát, épphogy levegővételhez tágulni tudott a tüdeje alatta. A nyomópalló felett madzaggal egy fémfogantyúhoz rögzítve lógott a szőlőprés hatalmas fémorsója.

Önkéntelenül mélyen beszívta a levegőt, hogy csillapítsa fulladástól való félelmét. A tölgyfa erőteljes pézsma, a föld és az erjedő gyümölcs szaga elfedte verítékének és félelmének bűzét. Egy pincében volt, de nem a sajátjában. Valahogyan mégis ismerősnek tűnt neki. Próbálta oldalra fordítani a fejét, hogy betájolja tartózkodási helyét, de szédülés tört rá, és émelyegni kezdett. Visszafordította a fejét, és nyelt egyet. A nyelvét feketekávé lepedéke fedte.

És akkor eszébe jutott.

A kőlapokon suhogó hosszú szoknya nesze arra késztette, hogy a szédülés ellenére oldalra fordítsa a fejét. Rothadó szag csapta meg – olyan, ami levágott szárú virágokból árad, aminek a vizét sokáig nem cserélik. Felfordult tőle a gyomra. Pislákoló gyertya lángja törte meg a sötétséget, és Gerda arca jelent meg előtte.

– Az altatópor hatása rövidebb volt, mint gondoltam – szólalt meg a nő. – Rosszul becsülhettem meg a súlyát.

A gyertyát egy polírozott faasztalra tette. Olyanra, ami mellett egy borospince vendégei álldogálnak, hogy megkóstolják az utolsó évjárat borát, vagy talán egy 1899-ből származó féltve őrzött bort, amit különleges alkalom kapcsán bontanak fel. Hát persze! Monsieur Du Monde irigyelt borospincéjében volt. A hátul levő katakombák száz hordónak adtak helyet – és ahogy kényelmetlen helyzete emlékeztette rá, egy eredeti tizenhatodik századi szőlőprésnek is, amin most összekötözve feküdt tehetetlenül.

– Ahhoz képest, hogy városi előkelőség, meglepően jó erőben van – mondta a nő, és kihúzta a fadugót az egyik boroshordóból.

Jean-Paul felhúzta a vállát, a középkori szerkezet erejét tesztelte, de az nem engedett.

– Miért csinálja ezt?

– Ne vegye a szívére, nem személyes ügy – mosolygott rá a nő a szája sarkából, és kivillant tökéletes fehérségű fogsora. Borlopót engedett a hordóba, hogy mintát vegyen, és vörös, vérhez hasonló folyadékot szívott fel a csőbe.

– Ez abszurd! Oldozzon el!

– Inkább nem.

Jean-Paul dühösen csapta testét a fának, de nem sikerült meglazítania a béklyóit.

– Tényleg azt szeretném, ha nyugton maradna – válaszolta a nő, és a derekán láncon lógó ezüst kóstolópohárba töltötte a hordóból felszívott bort. Könnyedén megpörgette a pohárban a bort, majd a tartalmát tanulmányozta.

Jean-Paul a plafonra szegezte a tekintetét. A vállán levő zúzódás tompán sajgott, a halántéka lüktetett a kábítószer elhúzódó utóhatása miatt, növekvő félelme pedig megbénította az elméjét. Szorosan lehunyta a szemét, és Istenhez könyörgött, hogy ez az egész csak valami gonosz álom legyen. De amikor kinyitotta a szemét, újra valószínűtlen fogvatartója arca jelent meg előtte. Egy dolog azonban változott. A gyertyafény illúziója okozhatta, folt homályosíthatta el a szemüvegét, vagy tényleg valami változás történt a nő arcán? Felemelte a fejét, hogy jobb szögből lássa. Igen, gondolta, a szája körüli bőr tokaszerűen petyhüdt lett, a szemhéja pedig súlyosan lefittyedt. Még a haja is elvesztette fényét, a szorosan feltekert kontyból kicsúsztak a hajszálai és fakón meredeztek. A változás annyira lekötötte Jean-Paul figyelmét, hogy még a félelméről is elfeledkezett, és sikerült összeszednie magát.

A boszorkány – Jean-Paul most komolyan annak tartotta – beleszimatolt a borba.

– Mindig is jobb voltam a sörfőzésben – húzta végig a nyelvét a fogán. – De megfelelő érettség után ennek a vörösbornak irigylésre méltó élete lesz. – A szőlőpréshez lépett, és odanyújtotta a poharat. – Megkóstolnád, borász?

A sötétvörös bor az ezüst kóstolópohár oldalára tapadt, színe vérhez hasonló árnyalatot és életerőt idézett fel Jean-Paulban. A férfi visszahőkölt a felismeréstől, ahogy az elméjében összeálltak a részletek.

– Ön volt az, ugye? A macskák, a vér, Monsieur Du Monde…

Gerda a borba dugta az ujját, és megkavarta.

– Mindig is én voltam – mondta, majd lenyalta a bort és kiegyenesedett. – És mindig is én leszek.

Felkapta a gyertyát, és a pince közepére vitte. A gyertyafény kör alakban krétával felrajzolt szimbólumokat világított meg a kőlapokon. Jean-Paul egyetlen jelet sem ismert fel, de a lelke mélyéig beleremegett, amikor megértette, hogy mik azok – az illegális, gonosz mágia szimbólumai.

Nem fogja túlélni. Gerda meg fogja ölni, és lecsapolja a vérét.

A gondolattól keserű íz áradt szét a szájában. De vajon miért nem ölte még meg? Mire várhat? Talán valami rituálét kell előtte elvégeznie?

És ekkor eszébe villant a levél.

– Korábban. A télikertben – szólalt meg, miközben a nő idegen hangzású szavakat kántált, amik értelmetlen halandzsának hangzottak a fülében. – Azt mondta, hogy Elena megszökött.

– Ühüm. – A boszorkány fel se pillantott, miközben három új szimbólumot rajzolt a többi fölé. – Ezért lesz ön az én csalétkem.

Ettől tartott: a boszorkány tudta, hogy Elena megpróbálja felkutatni.

– De miért? Miért keverné bele? Meneküljön inkább olyan messzire, amennyire csak tud!

– Mivel tudja, hogy ki vagyok, és azt is, hogyan találjon meg. Előttem pedig még olyan hosszú élet áll.

A boszorkány a hátborzongató firkálmányok közepén állt, majd a kőlapokra öntötte a bort, mintha csak áldozatot mutatna be. Jean-Paul hunyorogva meredt a gyertya által megvilágított körre. Gerda szőke haja elvesztette ragyogását, tompa ezüstösre fakult, csípőjének kerek idomai eltűntek. A nő vigyorgott, tudta, hogy Jean-Paul figyeli az átváltozást, és kajánul felnevetett, miközben göcsörtös bütykeivel a kóstolópoharat szorongatta.

Jean-Paul teste beleremegett a rettegésbe. Tudta, hogy ki van szolgáltatva egy gyilkos boszorkány kényének-kedvének.

24. fejezet

Yvette nézte, ahogy Elena kört rajzol a porba egy bottal. A kör közepébe keresztet rajzolt, majd hátralépett, hogy felmérje egyenlő-e a négy negyed.

– Biztos vagy benne, hogy rátalálsz így?

– Meg kell próbálnom.

Tudta, hogy nem sok esélye van rá, de ennél többet nem tudott tenni. Figyelmeztetnie kellett Jean-Pault, mielőtt még felkeresné a sörboszorkányt.

– A porba írt kör nem tűnik erős védelemnek.

Elena eldobta a dobot.

– Nem is az. – A zsebébe nyúlt a kristályért. – De remélem, elég erős ahhoz, hogy átcsússzak és lássam mindazt, amit kell anélkül, hogy észrevennének. Őrködj, amíg én… távol vagyok.

Elena a kezébe szorította a gyufás- és a cigarettásdobozt, majd belépett a körbe, és letérdelt. Behunyta a szemét, és a kezében levő tárgyakra koncentrált. Az érzés gyenge volt, vékony fonalként lebegett a szélben, de ott volt a férfi aurájának a lenyomata. Elena mélyen beszívta a levegőt, és a tudatosság alá süllyedt. Az árnyvilágba merült. Suttogó „sok szerencsét” szavak ütötték meg a fülét épp akkor, amikor a fizikai világból az árnyvilágba csúszott.

A férfi energialenyomata alig volt észlelhető. Elena nyugtalankodott, hogy Jean-Paul nem tartotta magánál elég hosszú ideig a gyufásdobozt ahhoz, hogy beazonosíthassa a tartózkodási helyét, de állhatatosan kitartott, és kiterjesztette fókuszát – Jean-Paul meleg barna szemére koncentrált, a borotválkozás utáni bőre illatára, arra, ahogy a haja a szemébe hull, amikor kalap nélkül szántja a földet. És ahogy a tenyerétől felforrósodik a bőre, amikor a kezét fogja.

Működött.

A vonzalom, amit már tagadni se tudott, kiélesítette érzékeit, és árnyszemélyisége egy hideg, sötét helyiségben bukkant fel. A lába alatti kőpadló és a visszhangzó falak miatt először arra gondolt, hogy az apátsági kolostorban vagy egy föld alatti barlangban van, de a szagok nem stimmeltek. Orrát tölgyfa, vanília és erjedő bor szaga csapta meg. És valami kénes. Egy borospincében volt, de a csend miatt attól tartott, hogy talán elszámította magát.

Későn érkezett.

De aztán a helyiség másik végében gyertyafény villant, és feltárult előtte a boltíves gótikus mennyezet középen a pillérekkel. Egyből ráismert a helyre: Bastien híres pincéje, a barlangok és alagutak hosszú sora, amiket nyolcszáz évvel ezelőtt ugyanazok a nagyravágyó szerzetesek építtettek, akik az első szőlőültetvényeket létrehozták. Tudta, ha ujjával megérintené az egyik támpillért, hallaná a kőben a munkát kísérő zümmögő kántálásukat. De moccanni se mert, nehogy a szelleme felkavarja a levegőt és a gyertya pislákolni kezdjen. Oldalra hajtotta a fejét, és egy szívdobogást próbált meghallani.

A fény mellett meghúzódó sarokban kettőt is hallott. Nem, hármat. Az egyik egy rettegő ember őrült iramában dobogott, a másik hűvös lassúsággal pihegett, mint a vadászatra induló kígyóé, a harmadik pedig eszeveszett ütemet vert, mint a viharban csapkodó szárnyak. Nem e világi teremtmény szívverése volt. Aztán egy fej jelent meg a fényben, őszülő haj és ráncos, petyhüdt bőr.

Egy öregasszony arca volt… de a tekintete… ismerősen vakító kékséggel ragyogott, miközben kinézett a gyertyaláng felett. Aztán tekintetét hunyorogva a sötétségbe fúrta, miközben orra fintorgott, ahogy a szagát kereste.

Elena elengedte. Visszahúzta magát, és a liminális téren át visszacsapódott a testébe. Kóválygó fejjel és vadul dübörgő szívvel jött ki a transzból.

– Egy pillanatra azt hittem, elvesztettelek. Hátborzongatóan csendessé és mozdulatlanná váltál – mondta Yvette.

Elena eltávolította a fátylat az arcáról, és levegő után kapkodott.

– Láttam őt.

Végigfutott rajta a hideg, ahogy maga elé idézte a ráncos arcot, a rászegeződő szúrós tekintetet. Olyan elképesztően kék volt, ahogy emlékezett rá, de sütött belőle a gonoszság. Mintha csak letépték volna róla az álarcot.

– Láttad? Úgy érted, a macskagyilkos boszorkányt?

– Elkéstem. Nála van Jean-Paul. A borospince kóstolóhelyiségében. Azt hiszem, megkötözte.

– Merde! [22] – kiáltott fel Yvette, és a szája elé kapta a kezét. – Ugye nem gondolod, hogy meg akarja ölni?

A gondolat éles kampóként mart Elena szívébe.

– De igen. De nem azonnal. Vár valamire. Talán rám. De miért a föld alatt? Miért bujkál a sötétben?

Yvette a háta mögött nyüzsgő mutatványosokra pillantott.

– Mert ott biztonságban érzi magát. Ismerős neki a terep. Mint ahogy én is ide rohantam vissza.

Elena felkapta a fejét.

– A sötétségből és a nedvességből nyeri az erejét. A föld alól. Láthatatlan dolgokból. Ami kerüli a fényt.

– Mint egy…

– Mint egy démon.

Elena felállt, majd átnyújtotta Yvette-nek az összenyomott cigarettás- és gyufásdobozt, miközben szórakozottan bocsánatot kért az okozott kárért.

A fiatal nő a földre dobta a használhatatlan dobozt.

– Ne is törődj vele! Most mit teszünk?

– Mi? Mi semmit.

Elena kivette a kristályt a zsebéből, és a szegényes növényfelhozatalra gondolt, amit talán összegyűjthet egy varázslathoz. Nem lesz elég.

Yvette felemelte az álarcát.

– Egy frászt nem! – Elena elé lépett, és elállta az útját. – Nem hagyhatod, hogy megússza!

– Nem is fogom.

– Nézd, tudom, hogy nincs túl jó véleményed rólam, de szeretnék segíteni.

– Nehogy rossz néven vedd, de mégis hogyan tudna segíteni nekem egy vásári komédiás, aki mellékfoglalkozásként mutatványos szeszélyt űz abban, hogy szembeszálljak egy hatalomittas boszorkánnyal, aki minden valószínűség szerint lepaktált egy démonnal? Egy varázsigés könyvet is alig tudsz elolvasni!

– Igaz. Csapnivalóan rossz vagyok mind a mágiában, mind az életben. De attól még boszorkány vagyok, és szükséged lesz a segítségemre.

– Valóban? Milyen segítségre?

– Maradjunk annyiban, hogy kettőnk közül nem én állítom azt, hogy ártatlan vagyok – húzta ki magát Yvette.

Elena lelkiismerete elhűlt a vallomás hallatán. Tudta ugyan, hogy a fiatal nőt gyilkosság miatt csukták le, de reménykedett benne, hogy a sajátjához hasonlóan hamis vádak alapján.

– Yvette…

– Ez van. A háromszoros visszatérés törvénye alapján már ártottam. Nem sok képzésben volt részem, amíg felnőttem, de ennyit még én is tudok a mágiáról. Ha arra kerülne sor, hogy megpróbálja ugyanazt elkövetni azzal az emberrel, amit korábban a másikkal már megcsinált, szükséged lesz rám. Én képes vagyok rá, hogy végleg leszámoljak vele, te viszont nem.

És te magad is rajtavesztesz közben, gondolta Elena. De mielőtt lebeszélhette volna Yvette-et a dologról, a vásártér másik végében felfordulás tört ki.

A mutatványosok, akiknek a nyitásra érkező vendégeket kellett volna köszönteniük, sebesen iszkoltak a kocsijuk felé. Valahol pedig veszekedtek és férfiak kiabáltak.

– Ez Gustave, a tulajdonos – közölte Yvette, és a zaj felé nyújtogatta a nyakát.

Riasztásnak tűnő éles fütty hasította át a levegőt.

– Ó-ó…

– Mi az?

– Les flics! [23]

– A rendőrök? Már ránk is találtak volna?

– Még nem. – Yvette visszafordult Elenához. – Vigyél magaddal, és ígérem, ép bőrrel kiviszlek innen!

– Miért segítesz?

– Nem szeretem azokat, akik macskákat bántanak – vonta meg a vállát a fiatal nő.

– És ha nem tudlak megvédeni?

Yvette kihúzott egy apró, de halálos hajtűt a kontyából.

– A boszorkányok is véreznek, nem igaz? Meg tudom védeni magam.

Elenának elakadt a lélegzete, de beadta a derekát.

– Nincs sok időnk.

– Ne aggódj, van egy-két trükk a tarsolyomban. – A fiatal nő visszacsúsztatta az álarcot az arcára, majd nagy léptekkel a vásártér másik vége felé indult. – Menj vissza JuJuhöz, és várj meg ott! Öt perc múlva ott leszek – kiáltotta vissza a válla felett, majd eltűnt a gólyalábasok triója mögött.

Elena megadóan emelte fel a kezét. Kezdte azt hinni, hogy az átok a csontjáig beette magát, és mindenre kihat, amit lát, megérint vagy szeret. Grand-Mère-t is beleértve. Valószínűleg betegre aggódta magát mostanra. Minden perc értékes volt, de nem tehette meg azt, hogy újra kitegye a mentorát a miatta való aggodalomnak. Főleg azok után, aminek hét évig kitette.

Végigpásztázta a távoli fákat, majd elhadart egy gyors megidéző varázsigét. Egy gerle és egy gólya ereszkedett le az égből a lába elé.

– Te viszed a hamis üzenetet – mondta a gólyának, és az útjára hessegette.

A gerlének pedig egyszerű szavakkal beszámolt a sörboszorkányról és arról, hogy jól van, de nem tud hazatérni. A madár hurrogott, Elena pedig útjára bocsátotta egy varázsige kíséretében, hogy rátaláljon Grand-Mère-re, miközben azt kívánta, bárcsak ő maga is vele repülhetne. Lehet, hogy az átok miatt szerencsétlenség sújtja, de nem szerette volna, ha elkapják. Arcára húzta a fátylát, majd JuJu kocsija felé vette az irányt, újfent kitéve magát a Mindenek Tudója kényének-kedvének.

[22] Francba.

[23] Zsaruk.

25. fejezet

Bár ócska és elavult volt, Jean-Paul tudta, hogy a régi kereket lejjebb lehet tekerni az arkhimédészi csavaron, és még mindig képes ötven tonna szőlőt összezúzni, hogy vin de presse [24]-t facsarjon belőle. Három évvel korábban szemtanúja volt a büszke bemutatónak, amikor Du Monde ragaszkodott hozzá, hogy végigvezesse a borospincéjén. Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, a kerék megcsillant a gyertyafényben és egy centit lejjebb ereszkedett. A nyomópalló szorosabban feszült a mellkasának.

– Már nem kell sokat várni. – Gerda fellépett a régi szőlőprés lépcsőjén. – Elena tudja, hogy itt van.

– A pokolban fog égni ezért!

– Miből gondolja, hogy még nem vagyok ott? – gúnyolódott a boszorkány.

Késsel a kezében Jean-Paul mellé térdelt. Tekintetéből szinte gyengédség sugárzott.

– Csak bebiztosítom magam – mondta, majd a férfi csupasz karján kétcentis vágást ejtett.

Jean-Paul átkozódva köpte le és vergődött a kötelékeiben, miközben a nő a karjához tartotta a kóstolópoharat, hogy felfogja a vérét.

– Ugyan már, hisz még bele se kezdtünk – mondta a nő, majd visszasétált a földre rajzolt körhöz. – Takarékoskodjon az erejével akkorra, amikor az igazi üvöltés kezdődik.

Ujjával a vért kavarta, és közben érthetetlenül motyogott.

Jean-Paul gyomra felfordult, és tartalma a torka felé indult, mintha csak hányni készülne, de visszafojtotta. A kilátás, hogy lekötözve fulladjon meg, rettegéssel töltötte el.

Gerda befejezte a gonosz varázslatát, és kezében egy kis tállal újra felé tartott.

A férfi összeszorított foggal várta az újabb vércsapolást, de ehelyett a boszorkány balzsamot kent a sebre, ami enyhítette a késsel ejtett szúrás fájdalmát. Most meg már gyógyítja? Ez meg van zavarodva! Őrült.

– Takarodjon innen, pokolfajzatja!

Vére a nő körmét szegélyezte. Gerda a szájába vette az ujját, és elmosolyodott.

– Ó, el se tudja képzelni! – válaszolta, majd tekert egyet a csörlőkaron, mire a kerék büntetésképpen még egy centiméterrel lejjebb csúszott.

[24] Sajtóbor, sajtolt bor – a színlé leeresztése után megmaradó törkölyből sajtolás útján nyert must, illetve bor neve.

26. fejezet

Elena két, tollas fejdísszel és flitteres nyereggel felszerelt póni között lapult. JuJu kocsija előtt kellett volna lennie, de nem ott volt. Rossz irányba indult, utána pedig szörnyen eltévedt a dühös mutatványosok között, akik pánikhangulatban próbálták elkerülni a rendőri razziát.

– Kutassák át újra! Minden egyes szekrényt, ládát és tárolót! Tudom, hogy itt bujkálnak valahol!

A felügyelő.

A jobb oldali két kocsit kutatta át kicsit lejjebb. Hangjának csattanása, ahogy a parancsokat harsogta, magához térítette Elenát. A pónik mögött visszalépdelt, majd balra fordult, és a kocsik háta mögött haladva próbált olyan messzire kerülni tőle, amennyire csak mert. Pillanatnyilag biztonságban volt, de csak idő kérdése, mikor terjesztik ki az ellenőrzést erre a területre is. Vajon futva elérne a fákig anélkül hogy elkapnák? Vajon létezik olyan varázsige, ami egy csapatnyi rendőrt képes összezavarni?

Törte a fejét valamilyen varázsige után, ami tűzijáték hangját utánozná, vagy épp géppuskaropogást – bármit, ami akkora felfordulást válthatna ki, hogy megzavarja a felügyelőt –, amikor hirtelen oroszlánként felbőgött mellette egy motor. Világoskék, kétszemélyes kabrió gördült mellé. A kormány mögött Yvette ült autós szemüveggel az arcán.

A fiatal nő felpörgette a motort, majd állával az utasoldali ajtó felé biccentett.

– Lefogadtam volna, hogy kampec neked, amikor nem találtalak JuJunél.

– Eltévedtem.

– Szerencsés vagy! Az egész kocsiját felforgatták miattunk. Gyere, szállj be!

Vitának nem volt helye. Fenntartásai ellenére beugrott az ördögi masina anyósülésére, és megkapaszkodott. Yvette sebességbe tette a váltókart, majd a gázpedálra lépett, az autó pedig elszáguldott. Elena gyors pillantást vetett hátra a válla felett. A felügyelő kirohant JuJu kocsijából, majd eszeveszettül integetett az embereinek, hogy ugorjanak fel a motorbiciklijükre, és induljanak az üldözésükre, de az újmódi automobil rágördült a földes útra, és mámorító sebességbe kapcsolt.

Yvette óránként harmincöt kilométeres sebességre gyorsította fel a masinát, aminek a kerekei alól kavicsok röpködtek, miközben robogtak az országúton a hetyke kétüléses autóban. Elena haja a háta mögött repdesett, és a nő a szélvédő oldalán levő stabil rézkarba kapaszkodott.

– Mi a gond? Nem utaztál még autóban? – kacsintott rá vigyorogva Yvette a szemüvege mögül.

– Soha! – kiáltotta túl Elena a motor bőgését.

Másik kezét a műszerfalnak támasztotta, amikor lendülettel bevettek egy kanyart. A sebességtől a fátyol kiszabadult az arca elől, és a selyem a szélben csapkodott. Gyorsan elmotyogott egy illúziókeltő varázsigét, ami azt az érzéki csalódást kelti, hogy egy kidőlt fehér nyírfa állja el keresztbe az utat, amennyiben a felügyelő emberei motorbiciklijükkel megpróbálnák utolérni őket. A szemfényvesztés nem fogja megállítani őket, de talán összezavarja őket annyira, hogy egérutat nyerhetnek.

Yvette megpaskolta az autó ajtaját.

– Hát nem gyönyörű? A legjobb kis bébé, amit valaha is vezettem.

– Akarod mondani: loptál.

– Kölcsönvettem – javította ki Yvette. – Gustave szeme fénye. Egy darabban visszakapja… egyszer csak.

Kétségtelenül ez biztosította a szökés leggyorsabb módját, még ha halandók eszköze is. Ha a felügyelő emberei követték is őket, messzire lemaradhattak már mögöttük. Elenának kissé nagyobb lett a bizalma a jármű iránt, hogy az nem fog darabjaira hullani minden egyes alkalommal, amikor egy-egy kerékvágásba döccen, így ellazította görcsös szorítását a szélvédőn, bár az érzést, hogy veszély felé száguld, nem tudta teljesen elengedni.

Mi más lehetősége lett volna? Nem Jean-Paul hibája, hogy mindez megtörtént. Már az elején leszögezte, hogy nem akar se mágiát, se boszorkányokat. Mégis azon nyomban ugrott, hogy megvédje őt a hamis vádaktól. Veszélynek tette ki magát, így most rajta a sor, hogy elfojtsa félelmét és kiálljon mellette. Elszántságában megerősödve elmotyogott egy védelmező varázsigét az orra alatt, miközben a lopott kristályt szorongatta a kezében. A kristály felmelegedett a tenyerében, és amikor a harmadik kántálás után lepillantott rá, Jean-Paul nevét látta a kvarcba vésve. Megcsókolta a kristályt, hogy megpecsételje a varázslatot, majd visszatette a követ a zsebébe.

Egy útjelző táblához közeledtek, és Yvette lassított.

– Merre tovább?

Elérkeztek az útelágazáshoz, ahol az egyik útszakasz a faluba vezetett, a másik pedig a lejjebb fekvő szőlőbirtokok körül kanyargott – az volt a biztonságos, de hosszabb út. Elena a falu felett magasodó apátság templomtornyára hunyorgott, szinte érezte, ahogy iránytűként mutatja nekik az irányt.

– A faluba – válaszolta.

Yvette hátrapillantott a válla felett abba az irányba, ahonnan jöttek, majd vonakodva sebességbe tette az autót, hogy megmássza a dombot. Egyértelműen veszélyes volt a főutcára behajtani. Kisvárosban egy automobil még mindig magára vonta a figyelmet. Főleg, ha a bőrülésén két szökésért és gyilkosságért körözött nő ült. De egy boszorkánynak hallgatnia kell az ösztöneire, és az Elenáé most azt súgta, hogy álljanak meg az apátságnál.

– Várj meg itt! – kérte Yvette-től, miután az lehúzódott a járdaszegély mellé. – Egy perc, és itt vagyok!

A fiatal nő a nyomaték kedvéért felpörgette a motort.

– Remélem, van annyi időnk.

A figyelmeztetésre Elena határozottan bólintott, majd benyomta az apátság súlyos faajtaját. Az ezeréves szentély színes fénynyalábokkal köszöntötte, amik a boltíves épület tetejéről a festett üvegablakokon át szűrődtek be. Egy kék-fehér színű csuhába öltözött kopaszodó szerzetes sepregetett, majd pillantott fel a becsukódó ajtó zajára.

– Elena?

– Jó napot, Anselm testvér!

A szerzetes letette a seprűt, és az oltár felől a boszorkány felé közelített. Az arcára zavar ült ki, ahogy észrevette a háremnadrágot és az ezüstszínű fűzőt.

– Te jóságos ég! Több történetet is hallottam a visszatérésedről, de ezek közül egyikben sem volt szó cirkuszi karrierről.

– Nincs időm megmagyarázni. A segítségére van szükségem!

– Hogyne! Mire van szükséged?

– Levegőre, tűzre, vízre és földre.

A szerzetes töprengve elhallgatott.

– Varázslathoz?

– Egy férfi élete forog kockán. Jean-Paulé. És az enyém is, ha őszinte akarok lenni.

– Rendben – válaszolta a barát, majd hadonászni kezdett. – Szolgáld ki magad a gyertyákból! Ott elöl találsz vizet! Én pedig hozom a többi dolgot.

– Használhatnék olajat helyette?

Anselm gondterhelten összevonta szemöldökét.

– Persze – válaszolta, majd kisietett a külső kerengőhöz vezető ajtón.

Egy pillanattal később már vissza is tért egy apró, vállán átvetett tarisznyával.

– Szereztem egy kis tömjént. Egyszerű fenyőtömjén, de levegőnek megteszi. A só jó lesz földnek? Jókora mennyiséget tettem be. Valamint egy kis sajtot, amit ruhába göngyöltem.

– Jó lesz. – Elena elvette a tarisznyát, majd a gyertyákat és a bedugaszolt olívaolajos üveget a többi dolog mellé csúsztatta. – Köszönöm – mondta, és kezét köszönő kéztartásba igazította a Mindenek Tudója felé. – Egyszer majd elmesélem, ha megérem a napját.

A szerzetes válaszképpen keresztet vetett.

– Amúgy Ariella korábban betért hozzánk. Úgy tűnt, tud arról, hogy… szabad vagy.

– Gerlével üzentem neki, hogy jól vagyok.

A szerzetes eltöprengett a hallottakon.

– Nos, gyertyát gyújtott, majd egy húszéves bort hagyott az oltáron. Kifelé menet elég szép összeget helyezett az árvákat segítő perselybe. Negyven év alatt sosem tett ilyet.

Elena nem igazán tudta kihámozni a beszámoló jelentőségét, de most nem is volt rá ideje. Összezavarodva arra gondolt, hogy később még egy üzenő galambot küld, majd megköszönte Anselm testvér segítségét, és kiviharzott az ajtón, miközben Yvette a motort bőgette.

A Du Monde-birtok elhagyatottan állt. Egyetlen munkást se lehetett látni a szőlősorokban, egyetlen cseléd se kukucskált ki a függönyön keresztül ablaktisztítás közben, és egyetlen szolga se jött ki, hogy köszöntse, majd bevezesse őket Bastien impozáns otthonába. És Elenának az se kerülte el a figyelmét, hogy a birtokot körbevevő védelmező varázslatok is eltűntek.

A szellemek azonban jelen voltak. Elena elméjében a felszínre kúsztak múltjának emlékei, és felidézte, hogy egykor mennyire várta a szőlőbirtokon tett látogatásokat, és hogyan flörtölt a jóképű borásszal, aki átvette a birtok vezetését gyengélkedő szüleitől. Csodálta a férfi önbizalmát, erős motivációját és álmait, hogy fényes jövőt építsen ki egy teljesen új korszakban. Bastien elárasztotta édes csókjaival és dicséreteivel. Milyen meredek ívben zuhantak le a szerelem magaslatából az átokig és a gyilkossági vádig! Bastien sikeres üzletember és újító volt, de kegyetlen is tudott lenni. Manipulatív. Önző. Bosszúálló. Éppen ezért nézte ki belőle Elena azt, hogy képes lenne megátkoztatni. Hogy elvarrja a szálakat egy kútba esett leánykérés után. Viszont mint kiderült, rosszul ítélte meg a dolgokat, most pedig a férfi halott.

Yvette leállította a motort, Elena pedig érezte, ahogy a gonosz energia árnya rávetül.

– Most mi legyen?

Elena vett egy tisztító lélegzetet, és rendbe szedte a gondolatait.

– A pincében vannak.

– Rendben. Hogy megyünk le oda?

– Nem megyünk. Még nem. Előtte csinálunk még valamit.

Vállán az átvetett tarisznyával kiszállt az autóból, és a nagy ház bal oldalán található melléképület felé sétált.

Yvette követte, belépett az épületbe, majd tágra nyílt szemmel nézett végig a műhely egyik falán levő kampókról lógó késekre, csákányokra és kalapácsokra. Levett egy rövid nyelű fűrészt, és a fogását tesztelte.

– Mióta van szükség erre a borkészítéshez?

– Ez itt a kádárműhely – válaszolta Elena, majd ledobta a tarisznyát a munkapadra. – Itt készítik a hordókat.

Yvette halkan elfüttyentette magát, miközben végigsétált a fal mellett. Lekapott egy fejszét az akasztóról, majd egy kézzel zsonglőrködött vele. Megpörgette a levegőben, mintha csak egy érmét dobott volna fel.

– Elegendő vasáru van itt ahhoz, hogy akár tíz velejéig romlott boszorkányt is kettéhasítsunk vele.

Bárcsak ilyen könnyű lenne!

– Szükségem lesz egy athame-re – szólalt meg Elena. – Nézz körbe, hátha találsz valami ahhoz hasonlót, addig én megtisztítom a teret.

– Az az a csini kés, ugye?

Elena hitetlenkedő pillantást vetett rá.

– Oh là là! Nem mindenki részesült előkelő neveltetésben, emlékszel? Egyeseknek mutatványosokkal kell dolgozniuk a megélhetésért.

– Igen, ez a szertartáshoz használatos kés. Válaszd a legélesebbet, amit csak találsz!

– Úgy érted, igazi varázslásra készülsz? – sápadt el Yvette. – Itt? Miközben ő meg lent van?

– Igen. Most pedig siess! Nincs sok időnk.

Amíg Yvette a vasárukat szemrevételezte a falon, Elena felkapott egy seprűt, és elseperte a földről a munkapad és a tűzhely között szétszóródott faforgácsokat.

Yvette néhány pillanattal később visszatért, kezében egy lekerekített markolatú cochoirral [25] – egy veszélyes kinézetű késsel, aminek a hajlított acélpengéjét hordódongák gyalulására használták.

– Elég csicsás?

– Megteszi – válaszolta Elena, majd hátul a derekánál a jelmezébe dugta.

Közös erővel kiürítettek egy ládát, azután pedig felfordították a padló közepén. Elena kinyitotta a tarisznyáját, és elővett két gyertyát – mindkettő fehér volt érintetlen kanóccal –, majd félretette őket. Aztán elhelyezte a láda tetején a sót, az olajat és a tömjént. Meglepetésére Anselm testvér egyébbel is megajándékozta, amit elfelejtett megemlíteni. A ruhába göngyölt sajtot zsinór kötözte át. A csomó közepére egy ág szárított levendulát és babérlevelet erősített. Elena szinte elsírta magát a gesztus láttán. Tudta, hogy védelemnek szánta.

Megerősítette elhatározását, majd mély lélegzetet vett, és intett a fiatal nőnek.

– Gyere ide mellém!

Most az egyszer Yvette mindenfajta megjegyzés nélkül engedelmeskedett, szemmel láthatólag lenyűgözte a kilátás, hogy részt vehet egy igazi rituáléban. Elena fogadalmat tett magában, hogy ha az élet engedi, valamilyen úton-módon mentorálni fogja a fiatal nőt, hogy legalább néhány egyszerű varázslatot megtanuljon, és elkezdhesse írni a saját Árnyak könyvét. De ehhez először túl kell élnie a boszorkánnyal való összecsapást a pincében.

Kizárta elméjéből a kétséget, ehelyett az apró fenyőtömjénes bádogdobozra koncentrált, és hüvelykujját az ujjaihoz dörzsölte. Apró szikrák szöktek elő ujjbegyéből, majd kialudtak.

– Merde! [26] Kivert a veríték, nem tudok tüzet gyújtani. Add ide az allumettes-et! [27]

Yvette megpaskolta a zsebét, majd ijedten rázta a fejét.

– A vásártéren hagytam a cigivel együtt!

Elena megtörölte csuklójával a felső ajkát, és próbálta elrejteni a rátörő pánikot. Tenyerét a háremnadrágjához dörzsölte, de a flitter és a selyem nem itta be a nedvességet.

Koncentrálj!

Mély levegőt vett, majd le-föl dörzsölte a kezét, készen arra, hogy újra megpróbálja, amikor az udvaron forgószél támadt, és a kádárkészítő műhelynek csapódott. Por és törmelék pörgött be az ajtón át, nekivágódott a munkapadnak, és vad energiával tombolt a műhelyben.

– Ő az! – kiáltotta Elena és rohant, hogy megvédje az oltárára felállított szegényes kis dolgait.

Hordók pattantak szét körülöttük, fűrészek és vasfogók fúródtak bele a földbe, az ablaküveg pedig szilánkjaira tört, majd az energia kipörgött és szertefoszlott egy széllökésben, amitől meglebbent a hajuk.

– Tudja, hogy itt vagyunk. Be kell fejeznünk! Gyorsan!

Nem engedhette meg magának a félelmet. Elena szilárdan megvetette a lábát, összpontosította a gondolatait és összedörzsölte a tenyerét. Sikerült előcsalnia egy kis hőt, de tüzet nem. Behunyta a szemét és kitárta elméjét, amíg meg nem érezte ujjaiban a tűz szúrós csípését. Kinyitotta a szemét, és nemsokára narancssárga fénygömb gyulladt fel a kezei közt. Megkönnyebbülve helyezte a tömjén tetejére, majd nézte, ahogy a fenyőtömjén izzani kezd. Fenntartotta a figyelmét, gondolatait a szándékára irányította, és a faragóbárdot a felszálló füst felé tartotta. A Mindenek Tudója áldását kérve háromszor átlendítette az édes tömjénfüst felett, hogy megtisztítsa a nyers athame kést. A fém csillogott, mintha csak olajjal kenték volna be, Elena pedig nekikezdett a rituálénak.

– Szeretném, ha elcsendesednél, becsuknád a szemed és egy csillagformára koncentrálnál – mondta Yvette-nek. – A felső szára pont előtted van.

A fiatal nő behunyta a szemét, Elena pedig kezébe vette a sót tartalmazó zsákocskát, és megpróbálta felbecsülni a súlyát. Ha elővigyázatos, akkor elég lesz. Vékony csíkban halvány vonalat húzott a sóval maguk köré a földön, körberajzolva a láthatatlan ötágú csillagot. A kört a csillag felső száránál zárta be, és még maradt is egy kanálnyi sója. Visszatette a rögtönzött oltárra, majd felemelte a kezét, hogy köszönetet mondjon a Mindenek Tudójának.

Gyorsan dolgozott, de nem volt elég idő egy igazi varázslatra. Ha túlfeszíti Gerda türelmét, el se tudja képzelni, mi várhat Jean-Paulra. Az ösztöneire bízta, hogy az majd kompenzálja felkészülésének hiányosságait.

Az oltár előtt állt, felemelte a fenyőtömjénes dobozt, és hagyta, hogy a füst a feje felé szálljon.

– Áldott legyen! – mondta, majd a földre tette a tömjént a láthatatlan ötágú csillag fejére.

Először elhúzta a levendulaágat és a babérlevelet az orra előtt, belélegezve a növények nyugtató illatát, majd a csillag bal szárnyára tette.

– Felszentelem mindkettőnket – figyelmeztette Yvette-et, azután pedig a fiatal nő homlokára kente az olívaolajat.

Önmagán is megismételte a rítust, elrebegett egy gyors áldott legyent, aztán a csillag jobb szárára helyezte az üveget.

Úgy tűnt, Yvette szinte transzba került az áhítattól, miközben félelemmel vegyes csodálattal figyelt egy rituálét, ami gyerekkorának természetes részét kellett volna képeznie. Nyugtalanító gondolat próbált Elena elméjébe férkőzni – Yvette épsége miatt aggódott –, de félresöpörte. Zsarnokként kellett uralkodnia most a gondolatai felett. A fiatal nőnek nyújtotta az egyik gyertyát, a másikat magánál tartotta. Yvette szeme tágra nyílt a bizonytalanságtól, szinte ki lehetett olvasni a kérdést belőle, hogy mi a teendője a gyertyával. Elena összecsettintette ujjait a kanóc felett, mire gyors szikra pattant elő, és a gyertya meggyulladt. Ez azt jelentette, hogy az ereje visszatért, és újra az ellenőrzése alatt állt.

– Tartsd a gyertyát magad előtt, és képzeld el, hogy körbevesz az univerzum energiája. Szívd magadba a lélegzeteddel! Mint valami tápanyagot. Hagyd, hogy az energia beléd épüljön. Töltsd fel magad fénnyel!

A fiatal nő vett néhány mély lélegzetet, Elena pedig óvatosan ülő helyzetbe vezette, és ellátta tanácsokkal, hogyan lélegezzen és összpontosítson továbbra is a fényre, miközben keresztezi a lábát. A kör energiája egyre intenzívebb ragyogással kezdett egybeolvadni körülöttük. Yvette-nek sikerült félig tudatos meditatív állapotba ereszkednie. Elérkeztek az előkészületek vége felé. Hevenyében összecsapott munka volt, de úgy tűnt, a Mindenek Tudója elfogadta és értékelte a szándékukat. Felbátorodva gyertyáját a másik lángjába tartotta, és hagyta, hogy a kanócok összeérjenek. A csillag bal lábánál egy kis olvadt viaszt csepegtetett a földre, majd beleállította a gyertyát.

Az utolsó művelethez felvette a maradék sót az oltárról, majd a pentagram jobb lábára helyezte. A fiatal nő feje előrebillent, Elena pedig hosszan kifújta a levegőt. Öt pont az öt elemnek: szellem, levegő, víz, tűz, föld. És egy forrófejű naiva ült pontosan a közepén.

Elhelyezte a felajánlásait, így aztán hangtalanul elmormolt egy varázsigét, miközben kifelé és felfelé irányította a gondolatait.

Füst, gyertya, olaj és só

Energiaburokból épült dóm,

Megvéd kint és megvéd bent

Téged, ha áhítattal ülsz odabenn.

Úgy érezte, minden tőle telhetőt megtett, így nyílást vágott a kör hátánál az athaméjével, kicsúszott az energiakörből, majd bezárta maga után. Az energiaburok erősnek tűnt. Yvette biztonságban lesz a közepén. Egy aggodalommal kevesebb. Az övébe dugta az athamét, és kisétált az ajtón.

A pincében dühöngő boszorkánynak fogytán volt a türelme.

[25] Faragóbárd.

[26] A francba!

[27] Gyufa.

27. fejezet

Jean-Paul érezte a félelem ízét, régi kötélként tekergett a szájában, mint valami száraz bog, amit nem tud lenyelni. A szőlőprés még egy rovátkával lejjebb ereszkedett, a fapalánkok pedig a mellkasának nyomódtak. A bordái meghajlottak, de még nem törtek el. A férfi a nyomásért felelős mechanikus kerékre szegezte a tekintetét. Kételkedett benne, hogy képes lenne túlélni még három kattanást.

Gerda a seprőt keverte fel a hordókban, mintha csak egy átlagos nap lenne a Domaine du Monde borászatban. De aztán észrevette, hogy a férfi elfordította a fejét. Letette a keverőbotot, és közelebb lépett Jean-Paulhoz. A férfi nem volt hajlandó ránézni.

– Gyűlöl? – Nem várta meg a válaszát. – Tudja, ha egy vagy két évvel korábban jön a völgybe, lehet, hogy önt választom Bastien helyett. – Ujjaival végigsimított a férfi verítéktől nedves haján, mire Jean-Paul megdermedt. – Csodálatos bort készítettünk volna, ön és én.

A férfit émelygés öntötte el már a gondolattól is. Miért nem öli meg egyszerűen és tudja le a dolgot? Elena nem jön. Korábban is eltűnt már, és most szintén. A béklyóit rángatta, szíve szerint megfojtotta volna a boszorkányt.

– Vegye le a mocskos kezét rólam, átkozott szipirtyó!

– Gyűlöl – sóhajtotta a boszorkány.

A kerék kattanva fordult egyet.

Jean-Paul behunyta a szemét a szorító nyomás miatt, amikor a súlyos szálfák lejjebb ereszkedtek. Mintha elefánt terpeszkedett volna a tüdején. Ám amikor kinyitotta a szemét és levegő után kapkodott, valami változást észlelt. A pince sötétségét természetes fénysugár hasította át. Körbe kellett néznie, hogy megtalálja a fény forrását. Erőlködött, hogy keresztüllásson a szemébe csepegő csípős izzadságon át, ami elhomályosította a szemüvegét is. Olyan sok időt töltött a sötétben, hogy kétkedve fogadta a látványt, de aztán megpillantotta őt, ahogy lefele lépdel a kőlépcsőkön.

Elena izzott, sugárzó energiaburok vette körül, mintha csak a pince minden fényét magába szívta volna az ajtó alatti hasadékon át beszivárgó fénynyalábtól a boszorkány gyertyája tetején pislogó természetellenes lángig. Még a furcsa öltözete is ragyogott, mintha csak igazgyöngyök borították volna.

Uramatyám, de gyönyörű!

Nem akart meghalni. A karjaiban akarta tartani, hogy elmondja neki, a találkozásukig a szerelem egy értelmétől fosztott, csupasz szó volt csupán az életében.

De figyelmeztetnie kell! Szólnia kell a boszorkányról! Bárcsak nyitva tudná tartani a szemét! Bárcsak szavakat formálna a szája! Ehelyett viszont magával ringatta egy lágy hullám. Arcát a nap sugarai melengették, és megszűnt a mellkasát, fejét és fogait gyötrő fájdalom, kilebegett belőle valamiféle ragyogó energia apró izzószálain.

Minden gondja megszűnt, egyetlenegy révült emléke maradt csupán egy izgalmas és csábító szerelemről, amiért érdemes élni.

28. fejezet

Varázslattal ideiglenes hipnózist kellett előidéznie, hogy könnyítsen a szenvedésén, mert a férfi fájdalma láttán óhatatlanul elárulná a gyenge pontját. Ki kellett küszöbölnie a figyelemelterelésre adó okot, azt, hogy szíve szerint odarohant volna hozzá lehűteni felhevült testét. Minden energiáját, minden figyelmét arra kellett összpontosítania, ami a sötétségben várakozott.

Lelépett a pince utolsó lépcsőfokáról. A hűvös levegő, amit átjárt a gyümölcs és a tölgyfa illata, baráti kézként vezette beljebb a sötétségbe, bár a helyiségben halványan még mindig ki lehetett venni a kénszagot – mintha csak nemrég tisztították volna ki az üres hordókat.

Csak a szőlőprés felett függő két fali gyertya és a kőlapokra rajzolt rituális körben pislákoló háromágú gyertyatartó adott valamennyi fényt. Elena a sötétségbe hunyorgott, mozgást próbált észlelni. Tudta, hogy az a valami szeret sötét és nedves helyekre bújni. Látni még nem látta, de érezte a boszorkány tekintetét, ahogy az árnyékból figyeli.

– Ejnye-bejnye, ez a kis altató varázslat eléggé úgy tűnik, mint a halandók életébe való beavatkozás – szólalt meg Gerda. A fény széléhez lépett. Hosszú szoknyájának alja végigsiklott a pentagram keleti pontjára állított macskakoponyán. Arca félig az árnyékban maradt. – Vajon a boszorkányszövetség rendőrei nem csuknának-e le a kis törvénysértésedért?

– Engedd szabadon, és örömmel visszafordítom a varázslatot! – Elena óvatosan közelebb lépett a gyertyához. Remélte, hogy sikerül a fénybe csalogatni ellenfelét. – Nem jelent veszélyt a számodra.

– Ó, még egy szerelmes halandó is veszélyes lehet, ha provokálják. És különben is, úgy gondoltam, inkább megtartom későbbre.

– Jó szándékkal jött hozzád.

– Hogy segítsen neked.

– Engedd el! Én vagyok az, akinek ártani akarsz, nem ő!

– Kímélj meg a mártírságodtól! – gúnyolódott Gerda. – Te csak egy alkalmas bűnbak voltál a kihágásaimhoz. Bár azt el kell ismernem, hogy alábecsültem a tudásodat. Évek óta nem találkoztam olyan boszorkánnyal, akinek ennyire fejlett lenne az árnylátása, mint a tiéd.

Gerda felemelte a szoknyája alját, majd elfordult a kör szélétől, hogy fellépdeljen a szőlőprés fokain. Elenát rettegés töltötte el, nem tudta, mit szándékozik tenni az eszméletét vesztett Jean-Paullal. Szorosabban markolta a zsebében levő kristályt, és közelebb merészkedett. A védelmező varázslat energiája melegséget sugárzott a bőre köré, és némiképp megnyugodott.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy megúszhatod ezt – mondta Elena.

– Ó, pedig már megúsztam! – A boszorkány háttal állt neki, miközben ujjával Jean-Paul csupasz karját simogatta. – És újra meg fogom.

A látványtól végigfutott a borzongás Elenán.

– Élvezed, ugye? A sötétben bujkálást. A varázsigék kántálását a vérmágiádhoz. Most pedig egy ártatlan embert kötöztél a masinához, ami sokkal inkább hasonlít kínzóeszközhöz, mint olyanhoz, amit borkészítéshez használnak.

– Ugyan mit tudsz te a kínzásról? – sziszegte a fogai közt Gerda.

– Látom, milyen élvezetet nyújt számodra, ha árthatsz másoknak.

– Semmit se tudsz!

Gerda hátrahajtotta a fejét, hogy felnézzen a felette levő fa- és kerékmonstrumra, majd felemelte a kezét. A présen levő kerék felnyögött. A kötél visítva feszült a csörlőnek, a fa nyomópalló pedig remegve ereszkedett lejjebb, mintha csak varázslat hatása alatt állna. Jean-Paul tüdejéből szisszenve szökött ki a levegő – mint egy párnából, amibe beleöklöznek.

– Ha azt szeretném, a teste szőlőszemekhez hasonlóan pattanna szét ezalatt a súly alatt. El kell ismernem, motoszkál bennem a kíváncsiság, vajon milyen lé csordogálna ki egy férfiból, akit ekkora súlynak és nyomásnak tettek ki.

Gerda újra felemelte a karját.

– Várj! – Elena keze önkéntelenül szökött a magasba, mintha csak hatalma lenne ahhoz, hogy megtartsa a prés súlyát. Még nem értette teljesen, milyen játékot űznek, csak azt tudta, hogy minél tovább mozgásban kell maradnia a játéktáblán ahhoz, hogy Jean-Paul életben maradjon. – Mondd el, mit akarsz!

Gerda hátraperdült a szőlőpréstől. Láthatóvá vált az arca, de úgy tűnt, az olajlámpák árnyékos fényei optikai csalódást okoztak, mivel a boszorkány arcát oly sok ránc barázdálta, mintha kétszer idősebb lenne a koránál. A fényes haja pedig, amit általában szoros kontyba tekerve viselt a tarkója felett, szürke árnyalatúvá tompult, és kunkorgó, hosszú hajszálak meredeztek az ég felé. Nem sokban hasonlított az elegáns, fiatal sörboszorkányra, aki Elena segítségére sietett a faluban. Az előtte álló boszorkány valamilyen átváltozási folyamat közepén volt. De milyen varázslat hántaná le egy nő szépségét az arcáról úgy, mint valami fakérget?

– Mi a gond? Úgy bámulsz, mintha csak a szerencsétlen jövőbe pillantottál volna – vigyorgott Gerda, és kivillant barnára rothadt fogsora.

Elena megragadta a kristályt, hogy erőt gyűjtsön.

– Mi történik? Miért csinálod ezt?

– Nem személyes természetű a dolog, de készen állok arra, hogy véghezvigyem az akaratomat. – Hideg légáramlat söpört végig a pincén, és a fejük felett levő gerendák megnyikordultak. – Ez az árnyékban bujkáló, ahogy te nevezed, elég hosszú ideje életben tart, és szándékomban áll, hogy továbbra is folytassa.

Gerda lelépett az emelvényről, és elhaladt Elena mellett. Hátgerince meghajlott a gyászruha csipkéiben. Úgy tűnt, mintha a nő töpörödne, ugyanakkor aurájának ereje intenzívebbé vált. És ekkor Elenának feltűnt a boszorkány lába. Szemmel láthatóan elgörbült a szoknyája alatt, és ingadozva kacsázott a mágikus kör felé. Miután belépett az erőmezejébe, az átváltozás felgyorsult, és a kora újra megduplázódott.

Rackham professzor azt mondta, hogy a befolyás, a pénz és a halhatatlanság csábító ereje a mágiával rendelkező lények igazi csapdája. A hatalommal bíró még több hatalom után sóvárog, és egyesek veszélyes szövetségre lépnek miatta. Gerda a liliomvíz émelyítően édes szagát húzta maga után, ami alig fedte az alatta lapuló rothadó bűzt. De miért akarna ilyen undorító teremtménnyé válni? Mit nyerhet egy ilyen elaggott, eltorzult testből?

És ekkor összeállt neki. A sörboszorkány nem vesz fel új alakot. Egyszerűen csak önmagává változik vissza. Az erős illúzió fátyla mögött rejlik igazi formája. A forma, ami valószínűleg a halhatatlanság határait feszegeti. A test, ami már rothadásnak indult az élet természetellenes meghosszabbítása miatt.

– Mennyi ideje?

Már a kérdéstől is felfordult a gyomra.

A kopaszodó boszorkány meggörnyedve állt, egyik összeaszott lába kilógott a szoknyája alól.

– Ó, királyok, hódítók jöttek és mentek. Trónörökösök, császárok, kormányfők, elnökök… – Leemelte a fekete-ezüst színű sétapálcáját az egyik hordó tetejéről. – Jegyezd meg, amit most mondok! Változhat a divat, változhatnak az ügyek, de a férfiak ambíciói sohasem változnak – jelentette ki, majd teljes súlyával a botjára támaszkodott.

Elenát ledöbbentette az átváltozás sebességének szörnyűsége, ugyanakkor feléledt a kíváncsisága is, amit a mágia tanulásával eltöltött hosszú évek alakítottak ki.

– Milyen varázsige által lehet végtelenül kijátszani az időt és a sorsot?

Gerda visszapislogott rá zöld hályoggal borított szemével.

– Amikor hallottam, hogy megszöktél a börtönből, megerősödött egy korábbi előérzetem. Látod, már korábban is gondoltam rá, hogy több közös dolog van bennünk – mondta. – Ezért is döntöttem úgy, hogy idecsalogatlak. Hogy megmutassam, milyen az élete azoknak, akik elég bátrak ahhoz, hogy megragadják a lehetőségeket. Ha hallani szeretnéd.

Elena legszívesebben odaüvöltötte volna neki, hogy semmi közös nincs bennük, egyszerűen csak szerencsétlenül keresztezték egymás útját időben és térben. De bármit megtett volna, hogy tovább beszéltesse, és elterelje a figyelmét Jean-Paulról – hogy ne csavarja lejjebb a szőlőprést még egy levegőt kiszorító centiméterrel.

A boszorkány óvatosan a botjára támaszkodott, majd lehajolt, hogy felvegye a pentagram nyugati pontjára állított kóstolópoharat. Beleszagolt, miközben Elena válaszára várt. Ha nem lett volna olyan groteszk a kinézete, és nem jellemezte volna vérszomj, akár egy bölcs öreggel, tanítóval vagy mágussal is össze lehetett volna téveszteni. De még a világ szörnyetegei is részesülhetnek egy pillanatnyi megvilágosodásban, nem úgy, mint azok, akik teljesen a sötétségbe ragadtak.

– Mesélj az árnymágiádról! – kérte Elena, és bólintott, hogy kifejezze az egyetértését.

A boszorkány fogai dudorrá csökevényesedtek az ínyében, és a nő szavai köpködve törtek elő a szájából. Szeme nem fókuszált középre, ami azt sugallta, hogy vakság borult rá. Elena azonban gyanította, hogy Gerda mágiája még így is egy sólyom karmának sebességével tudna lecsapni. A vén szipirtyó könnyű prédának tűnt, de csak egy őrült támadna rá egy sörboszorkányra a saját területén.

– Amikor először felfedték előttem a titkot, olyan fiatal voltam még, hogy elpirultam, ha egy férfi pajzán mosollyal nézett rám. Teljesen ártatlan voltam, ugyanakkor erős, a nőkre nem jellemző kíváncsiság élt bennem a világ iránt. Mindent tudni akartam.

Csuklója ritmikusan, szinte hipnotikusan körözött, miközben a folyadékot kevergette a kóstolópohárban.

– Jó családból származom. Egyenes ági leszármazottja vagyok annak a sörboszorkánynak, aki felfedezte a varázslatot, és komlót adott a sörhöz. Örökre megváltoztatta a sörkészítést. A sörfőzők megbízhatóbb főzetekkel számolhattak, a boszorkányokat pedig nem vádolták meg már minden egyes természeti csapás miatt, ami tönkretett egy gabonaföldet vagy egy dézsa sört. A származásom miatt Hans Steinacher, a híres sörfőző mellé kerültem tanoncnak. Az a rengeteg titok, amit az erjedésről tudott! De nemsokára más titkok is feltárultak előttem. Láttam, hogyan csapja be a vendégeit. Amikor szemüket elhomályosította a túl sok alkohol, a zsebébe csúsztatta a visszajárót. És egyszer láttam, ahogy rontást küldött az egyik vetélytársa gabonájára, hogy elrohassza. – Vállat vont, mintha távolról se ez lenne a legrosszabb. – De a dolgok akkor változtak meg, amikor felfedeztem istentelen étvágyát. – A boszorkány suttogóra váltott, mintha csak valami pletykát osztott volna meg, amit a halpiacon hallott a kofáktól. – A hideg helyiségben kémkedtem utána a kádáros fiúval. Túl sok kéz és száj tévedt olyan helyre, ahova nem kellett volna.

– Tudta, hogy megláttad – mondta Elena, visszatérítve Gerdát a beszélgetés fonalához.

– Hmm… szemet kellett volna hunynom felette, és tovább kellett volna tanulnom a mágiát, amit tanított nekem, de… – Borzongás futott végig rajta, remegés, amit talán azok a képek váltottak ki benne, amiket felidézett. – Túl zöldfülű voltam ahhoz, hogy tudjam, milyen messzire képes elmenni egy hatalommal bíró ember, hogy megőrizze azt, amit megszerzett. Ó, a gyereknek tanulnia kell!

A vén boszorkány elhallgatott, és görbe ujját a kóstolópohárban levő vörös folyadékba dugta. Kavart egyet rajta, majd lenyalta az ujját és cuppantott, mielőtt a poharat visszatette a pentagramra, és fülével észak felé hallgatózott.

– Büntetésképpen, és hogy a titkát biztonságban tudja, megátkozott – folytatta Gerda. – Azzal az ürüggyel, hogy kíváncsi a véleményemre, megkínált a legfrissebb évjáratú sörével. – A vénasszony hümmögött, mintha szégyellené, hogy bedőlt a trükknek. – Mint kiderült, szöges varázsital volt. Ezernyi láthatatlan kampó akadt a torkomba és tekeredett a hangszalagom köré, ami ezáltal használhatatlanná vált. Miután végzett velem, egy szót sem tudtam kiejteni, nemhogy varázsigét.

Elena olvasott hasonló főzetekről régi, elavult, porlepte varázsigés könyvekben, amik penészszagúak voltak, és nedvesek, mivel hosszú időn át pincékben vagy padlásokon tárolták őket. Chanceaux Valleyban és a legtöbb vidéken ezek a szadisztikus varázsigék tiltottak voltak, de talán az északi erdőkben máshogy álltak a dolgokhoz.

Gerda megereszkedett nyakához szorította a kezét, mintha csak a fájdalmat akarná csökkenteni.

– Akkoriban a mágiát nem lehetett nyíltan űzni, mint manapság. Más idők jártak. Az egész világ fulladozott a korrupciótól és a kegyetlenségtől. Elegendő volt, hogy valaki megvádoljon, és máris bűnösnek tekintettek. Miután a sörfőző mester megfosztott a hangomtól, nyilvánosan boszorkánysággal vádolt. Tudta, hogy a szerencsétlen halandókkal együtt begyűjtenek. Mire egyet pislantottam, már a Drudenhaus [28] felé tartottam.

Elena oldalra hajtotta a fejét, mintha nem hallotta volna jól. Tudta, hogy még mindig vannak helyek, ahol a boszorkányoknak titokban kell űzniük a mesterségüket.

De a Drudenhausok a legnagyobb boszorkányüldözés közepén létrehozott északi börtönök voltak, ahova a szerencsétlen halandókat zárták, akiket boszorkányság vádjával ítéltek el. Régebbiek, mint a kastély, ahova Celestine-t zárták.

– De a Drudenhausok nem léteznek már vagy…

– Kétszázhetvennyolc éve.

– Ez lehetetlen!

Elena beleszédült, ahogy logikus értelmével próbálta felfogni az időtávot. Ha igaz a boszorkány állítása, akkor majdnem háromszáz éves. És az összetöpörödött, groteszk kinézetét látva Elena közel járt ahhoz, hogy elhiggye állítását.

– Tudom, mit tanítottak neked, de nem csak halandók voltak köztük. – A boszorkány valamilyen kisállat lábszárcsontját húzta elő a zsebéből, aztán a csillag déli pontjára tette. – Emlékszel a gyengeségre, amit akkor éreztél, miután megtört az átok? Az érzésre, ahogy ezernyi darázs kavarog a fejedben, a bőröd pedig hidegebb, mint a sáros vízből kifogott angolnáé? – Bólintott, amikor látta, hogy Elena érti, miről beszél. – Üldözték a boszorkányokat, de az egész inkább arra hasonlított, amikor farkasok erednek a szarvasok nyomába. Az erősek elmenekültek, a gyengék és az öregek viszont prédául estek. Azok, akiknek elcsökevényesedett a varázslási képességük. A gyengeelméjűek. Azok, akiket elkaptak közülünk, ugyanolyan szívszorítóan sebezhetőek voltak, mint a mágiával nem rendelkező emberek. És ugyanúgy érezték a fájdalmat is.

– Nem éreztek irgalmat irántuk?

A boszorkány a zsebébe nyúlt, és elővett egy fekete tollat, amit a csillag délkeleti pontjára helyezett.

– Irgalmat? Abból édeskevés volt, egy maréknyit se tudtál volna összekaparni a Drudenhausban. Szabad akaratából senki se hagyta el azt a helyet. Kivéve engem. – Megigazította a tollat, így az a keleti-nyugati tengelyen vízszintes vonalban feküdt. – Volt ott egy helység, ami egymásra rakott kövekből állt, és kétemeletnyi magasságba szökött fel. A tetején pedig egy ablak, amin keresztül a gyenge északi napfény a plafonra vetült. – A boszorkány a középkori szőlőprésre pillantott. – És volt egy köteles csörlő is, amit a mestergerendára erősítettek, és egy emelőcsiga a mennyezeten. A kötél a vörös foltos kőpadlóig tekergett le. Olyan erős volt a réz, a só és a vizelet szaga, hogy a falakba, a kötélbe és az ott dolgozó férfiak ruhájába is beette magát.

Elena tudta, mi következik.

– Nem vallottál, így megkínoztak.

– Hallgatásomat az ördög megátalkodottságának tartották. A hajamat már leégették, a ruháimat szétszaggatták, a bal combomon levő anyajegyet a gonoszság jegyének kiáltották ki, és én még mindig nem mondtam el nekik, amit hallani akartak. Így fel, fel, felhúztak a hátam mögé kötözött karomnál fogva, a lábamat pedig farönkök húzták le. Órákon át himbálódzott így a testem, míg felhők vonultak át a nap előtt és metsző szél süvített a tető felett. Árnyak borultak a falra, amikor a férfiak a vacsorájukat fogyasztották el. És aztán le, le, leeresztettek, én pedig megroppant tojáshéjként értem le a földre.

Gerda felemelte a szoknyáját, és botjával megkocogtatta begörbült jobb lábát.

– Ezt itt sikerült elsőre eltörniük. A másiknak kétszer kellett nekifutni.

Elena behunyta a szemét, amikor a szörnyű képek megjelentek előtte.

– Hogy élted túl? – kérdezte, de már a kérdés feltevésénél tudta, hogy túlságosan is hagyta ellágyulni a szívét.

– Visszahúztak a cellámba, megmutatták az írott vallomást, amire tintával rátették a kézjelemet, és közölték, hogy másnap reggel a többi vallomást tett boszorkánnyal együtt égni fogok. – Kényelmetlenül a másik lábára helyezte a testsúlyát. – Behunytam a szememet, a kín hullámokban árasztott el, és azt kívántam, bárcsak magához ragadna a halál. De először a Mindenek Tudójához imádkoztam, hogy lesújtson a haragja azokra, akik élve fognak meggyújtani. Azután egyik delíriumos álomból sodródtam a másikba, egyik rémálomból a másikba. Pirkadat előtt láztól remegve ébredtem. Összekucorogtam a saját izzadságom és vizeletem tócsájában, és hallgattam a fejszék csattogását az ablakom alatt. A máglyát építették. Tudtam, hogy órákon belül halott leszek. A Mindenek Tudója elhagyott.

Elenát megátkozták, megfosztották a hatalmától, majd gyilkossággal vádolták meg, de soha nem törték meg annyira, hogy a remény utolsó szikrája is kilobbanjon belőle.

– A Mindenek Tudója a halálod órájában is figyel, és magához veszi az övéit – jelentette ki Elena.

A szavai torzul, esetlenül hangzottak mindazok után, amit a boszorkány mondott.

– Mégis hol volt az a jóságos tekintet, amikor az én vérem festette véresre a torony padlóját? Akkor is úgy figyelt, mint az övéit? Vagy amikor azt kértem, hogy szolgáltasson igazságot a kínzóim ellen?

– Nem így működik. Te is tudod. Nem követelhetsz dolgokat.

– Hát ez elég nagy baj neked.

Gerda hátat fordított Elenának. A csillag két utolsó pontjára egy aranyérmét és egy kis zacskót helyezett, amiben gyógynövények keveréke volt. Elenának nem kellett az orrához tartania a zacskót, hogy tudja: gyömbért, édesköményt, kurkumát és fokhagymát tartalmaz. Gyógynövényeket, amik lassítják az öregedést.

A levegő sűrűvé vált a gyülekező mágikus erőtől, miután az utolsó rituális tárgyak is a helyükre kerültek a kőlapokon. A boszorkány a rituális kése után nyúlt. Ha Elenának nem sikerül szóval tartania, akkor Gerda elkántálja a vérmágia varázsigéjét, és azzal megpecsételi a varázslatot. És akkor mi lesz Jean-Paullal?

– De te megmenekültél – szólalt meg kétségbeesetten, hogy tovább beszéltesse a sörboszorkányt. – Hogy sikerült kiszabadulnod a cellából, miután mindkét lábad eltört? Milyen varázslat elég erős ahhoz, hogy legyűrje azt a rengeteg fájdalmat és szenvedést? Áruld el nekem!

A boszorkány feje kissé oldalra billent, mintha balról megrántották volna a fülét. Hátrapillantott a válla felett, ráncos szájzugában mosoly játszadozott.

– A sötétségben csodálatos mágiára lelhetsz – mondta úgy, mint akinek a titka biztonságban van a tarsolyában.

– Áruld el! Azt mondtad, több a közös bennünk, mint azt gondolnám. Erre gondoltál?

Gerda feléje fordult. A mosoly eltűnt az arcáról.

– Akkor hát igaz a mondás – motyogta halkan. – Sötétben minden macska fekete.

Egy pillanatig Elenát fürkészte, majd bólintott.

– Hát legyen!

Eltette a rituális kését, majd tovább beszélt:

– Az álmokban erő rejlik. Ezt te is tudod. De a rossz álmok másfajta energiát vonzanak, mint a jók vagy a semlegesek. Azon a reggelen hideg verítékben, lázasan ébredtem, törött és duzzadt lábbal. Biztos voltam benne, hogy meghalok. Ám akkor a mellkasomra nehezedő meleg és szilárd súlyt éreztem, mintha csak egy kutya hajtotta volna rám a fejét. Kinyitottam a szememet, és ott ült a rémálmaim maradékát csipegetve. Égető kénes szag csapta meg az orromat.

Egy emlék kelt életre, mint valami mozgókép – egy kép egy alvó nő mellkasán ülő apró démonról. Elena gyerekként látta ezt a képet, amikor Grand-Mère mellett olvasott, miközben az idős asszony egy varázsigés könyvet lapozgatott. A félelem tövisként szúrt bele a torkába annak hallatán, hogy ez valóban létezik.

– Egy démon jelent meg előtted?

Gerda szeme újra ragyogónak tűnt a gyertyafényben.

– Egy szót se szólt, de én tudtam, hogy azért jött, hogy megmentsen.

Elena elméje zakatolt, miközben próbálta felidézni azt a keveset, amit összeolvasni merészkedett a rosszakaratú lényekről. Gyerekként csak az hozott valamelyest megnyugvást a számára, hogy tudta, csak azoknak mutatkoznak, akik szélesre tárják előttük a szívüket.

– Szerződést kötöttél vele? Ezért van szükséged a vérre?

– Meglehetősen nagylelkű lények – magyarázta Gerda. Hosszan, remegve beszívta a levegőt, majd gyorsan kifújta, mintha csak a fájdalmat fújná ki magából. – De szükségük van egy csatornára, amin keresztül át tudnak jönni a mi világunkba. Valakire, aki a két világ között él.

– Egy boszorkányra, aki lát a közte levő árnyvilágban.

– Boldogan fizetnek a szolgálatért. Bármit megadnak, amire csak vágysz. Pénzt, szexet, halhatatlanságot…

– Szabadságot?

Elena látta, hogy Gerda válla megroggyan, de figyelmen kívül hagyta a kérdését.

– Megmutatta, hogyan tudok kiszabadulni a börtönből. Csak egy kis gesztusra volt szükség, hogy megalapozza a bizalmat. – Gerda a karját dörzsölte, mintha beleborzongott volna az emlék felidézésébe. – A bábaasszony, akivel megosztottam a cellámat, már úgyis fél lábbal a másvilágon járt. Miután hüvelykszorítóval összeroppantották a kezét, vallomást tett, hogy az ördöggel hált. Órákon át térdepelt egymáshoz szorított tenyérrel, a keze, mint két felpuffadt hal, és szakadatlan mormolta bocsánatkéréseit az ég felé. Őszintén szólva igazi megváltás lehetett neki, hogy megúszta a máglyahalált egy ilyen hazugságért.

Elena megszédült, és a legközelebbi oszlop után kapott, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Megölted?!

– Hmm, igen, de elfuseráltam, mert megfojtottam. A vérét kellett volna vennem. A démonmágia alapvető szükséglete. Odakúsztam hozzá a könyökömön, és mire odaértem, elfelejtettem a szándékomat. A démon visszaküldött, hogy hozzam helyre a tévedésemet.

Elena gyomrára szorított kézzel támaszkodott az oszlophoz. Attól tartott, rögtön rosszul lesz, és a hordókból áradó kénes szag csak tovább rontott ezen. Ha lenne valamilyen varázsige, amivel eltüntethetné a föld színéről ezt a nőt – ezt az elmebeteget –, akkor a belőle áradó szagtól is megszabadulna. De nem volt. Tudta, hogy ennek a mágiának a forrása egy olyan sötét vonal másik oldalán húzódik, amit ő át nem lépne. Ehelyett mély lélegzetet vett, és tovább hallgatta az őrült vallomását, mivel tudta, minél tovább beszél a vén banya, Jean-Paul annál tovább életben marad.

– A Mindenek Atyját követte a vad hajszán, amikor kiszagolta a lázálmaimat, és leszállt az asztrális síkból a földi világba. Miután meggyőződött róla, hogy komolyan elköteleződtem, vérrel felszentelt. Aztán rigóvá változtatott, apró kavicsot kötött a lábamra, ami hozzábéklyózott, majd kisurrantunk a cellából. Felfelé szálltunk a csillagok között, míg elértük az asztrális síkot, ahol csatlakoztunk egy falka vadászhoz, akik erdőkön csörtettek át és halottak meg nem halottak szellemét fogták be. – Gerda maga elé húzta a botját, és két kézzel megragadta. – Így aztán neki köszönhetem a hosszú életemet.

– És emiatt az átváltozás miatt van szükséged olyan sok vérre? – Elena a boszorkányra mutatott. – Felszívod magadba, hogy újraélessze a fiatalságodat?

– Csak egykanálnyi kell a varázslathoz.

– De az a rengeteg állat! Bastien! Az utolsó cseppig lecsapoltad őket! Miért, ha csak olyan kevésre van szükséged? Miért ölted meg őket?

– Kedvesem, nem figyeltél eléggé! A vércseppekre nekem van szükségem, a halottakra viszont neki. Kicsire, nagyra, állatra, emberre… attól függően, mit kíván az étvágya.

Elena követte tekintetével a boszorkány kinyújtott ujját, ami a középkori szőlőprés tetejére mutatott. Ott, a kerékre görnyedve, félig az árnyékban egy majomszerű lény gubbasztott. Durva szőr borította a testét, hegyes füle volt, és ujjai karomszerű körmökben végződtek. Aranyszínű, mohó szempár izzott a sötétben, miközben a lény tekintetét az alvó Jean-Paulra szegezte.

Gerda démona.

A lény disznószerű orrán keresztül úgy szűrte a levegőt, mintha csak Tilda süteményének az illatát érezné. Ügyet sem vetett Elenára, miközben előmászott a rejtekhelyéről, és orrával követte Jean-Paul álmának szagát. Gyilkos eltökéltséggel kúszott, tekintetét le nem vette a zsákmányáról. Elena nem tudta, mire készül a démon, hogy kielégítse az étvágyát, így nem volt más választása, fel kellett ébresztenie Jean-Pault, hogy lerázza a szörnyet. Megdörzsölte a zsebében levő követ, és elmormolta a gyors ébresztő varázsigét, hogy felébressze a férfit rémálmából – és egy másikba taszítsa.

[28] Börtön, ahova a boszorkányokat zárták a bambergi boszorkányperek idején a 17. században.

29. fejezet

Azt álmodta, hogy máglyához kötözték, amit aztán felgyújtottak, mivel olyan bort készített, amit senki sem akart meginni. Jean-Paul megrázta a fejét, hogy az utolsó bizarr képet is kirázza belőle, de aztán feltámadt benne a pánik, amikor eszébe villant, hogy nem minden volt álom. A szőlőprés lejjebb került, és teljes súlyával nyomult a mellkasának, így nem tudott rendesen lélegezni, a levegő pedig, amihez pihegve hozzájutott, bűzlött a kéntől. Köhögött, és rántott egyet a csuklóját fogva tartó béklyón. Oldalra hajtotta a fejét, és Elenát pillantotta meg a terem másik végében. Akkor hát nem illúzió. A nő csillámlott a gyertyafényben, de nem csak a furcsa, ezüstfonallal átszőtt ruhája miatt. A bőréből áradt az energia. Jean-Paul szíve majd megszakadt a vágytól, hogy még egyszer utoljára a karjában tarthassa, mielőtt meghal.

– Menekülj! – próbálta figyelmeztetni, de a hangja rekedt suttogásként tört elő a torkából. – Ő az! Gerda a gyilkos – próbálkozott újra, de Elena felé sem fordult.

A nő a szájára szorította a ruhaujját, hogy ne lélegezze be a gyomorforgató bűzt, amitől Jean-Paul is fulladozott, tekintetével pedig valami láthatatlan mozgást követett. De aztán valami megváltozott a helyiségben. Karját az ég felé emelte, mintha valami fenyegetést próbálna elhárítani, amit Jean-Paul még nem látott, miközben a padlóra rajzolt körön belül egy kopasz vénasszony vigyorgott fogatlanul.

A fekete, lebegő ujjas ruha. Az ezüstös fekete sétapálca. Gerda lehet az. Vagy valamilyen romlott változata. Jean-Paul újra rántott egyet a bőrszíjakon, amik a szőlőpréshez szegezték. A jobb oldali kezdett engedni. Ha még egy centimétert nyerne, kicsúsztathatná a kezét belőle.

Kétségbeesésében a szőlőpréshez csapta a fejét. Oldalra fordította a fejét, hogy tekintetével Elenát keresse, de egy tündérszerű lényre esett a pillantása. Nem, egy világosszőke, fiatal nő volt az, aki a pince lépcsőjének árnyékában kuporgott. Ő is szokatlan öltözetet viselt – harlekinjelmezt –, amit fekete és vörös rombuszok díszítettek. Jean-Paul felemelte a fejét, hogy megpillantsa az arcát. A nő szeme körül elmaszatolódott a szénpor, az arca pedig ki volt pirosítva, mint a városi kabaréban dolgozó nőké. Sohasem volt jó abban, hogy kiolvassa egy nő szeméből a gondolatatait, de ennek a tekintetében tagadhatatlanul gyilkosság vágya izzott.

Mintha csak megérezte volna a férfi figyelmét, a nő felé fordult, ujját a szája elé tartva csendre intette, és kacsintott egyet. Jean-Paul ekkor döntött úgy, hogy ez csakis hallucináció lehet, mivel semmi más magyarázatot nem talált a harlekinjelmezes tündérre, aki egy világklasszis borpincében ólálkodik, miközben három villogó fejszét tart a kezében. A tündér a szőlőprés kereke feletti térre mutatott, Jean-Paul pedig felkészült arra, hogy az eszköz az utolsó leheletet is kiszorítja belőle. Feltekintett a mennyezetre, hogy Istenhez küldjön egy fohászt, és ekkor megpillantotta a lényt. Szimatolva, nyálát csorgatva figyelte felülről. Akárcsak a vízköpő a szőlőben, a brutális bestia gubbasztva meredt rá, miközben orrcimpái kitágultak. Jean-Paul összerezzent, próbálta összehúzni magát a nyomópalló alatt, de nem volt hova bújnia. Aztán a lény oldalra fordította a fejét, és áthelyezte a testsúlyát, hogy Elenára szegezze a tekintetét, Jean-Paul pedig teljes erejéből nekifeszült a béklyóinak.

30. fejezet

Az, hogy Jean-Paul felriadt a rémálmából, csak a másodperc töredékéig lassította le az apró termetű ördög előrenyomulását. Először a rémálom vonzotta, most viszont úgy tűnt, felerősödött sóvárgása a vérre. Elena felemelt kézzel állt a démon és a sörboszorkány között, mintha csak puszta kézzel visszatarthatná őket.

– Hívd vissza azt a valamit! – kiáltotta, figyelmen kívül hagyva JeanPaul rekedt figyelmeztetését.

Remélte, a férfi elég erős ahhoz, hogy még egy rövid ideig elviselje a szőlőprés súlyát.

Gerda előhúzta a rituális kését, és meglengette a földre állított kóstolópohár felett.

– Aznap, amikor az úton találkoztál Bastiennel, a vérét akartad ontani – mondta. – A gyilkosság vágya olyan erőteljesen lüktetett a szívedben, hogy végigdübörgött a földön, és a lábam önkéntelenül az ütemére kezdett járni a szoknyám alatt.

Elena visszahőkölt a gyilkos szájból felhangzó igazság hallatán. Közben a démon végiglegeltette rajta aranyló szemét, mintha csak felmérné, majd figyelmét újra a szőlőprésben fekvő zsákmánynak szentelte.

– Tudtam, hogy te leszel az, akire ráhárítom majd a felelősséget. Túl sokáig nem lehet háziállatokat gyilkolgatni, felgyűlnek az esetek és a végén nem úszod meg. Add még hozzá egy halandó gyilkosságát, és már itt is az ideje annak, hogy szedd a sátorfádat! De aztán megszöktél a börtönből, én pedig titokban abban reménykedtem, hogy talán él benned a vágyakozás arra, hogy több legyél egy vidéki szőlőboszorkánynál. Megtaníthatlak a halhatatlanság varázsigéjére. Itt és most. Ha akarod.

– Hogy aztán az örökkévalóságig az ördöghöz legyek láncolva?

Elena mögött a démon fejjel lefelé, kunkorgó farokkal mászott le a kerék oldalán a Jean-Paul felett levő nyomópallóra.

– Gyere, légy a húgom! Hadd mutassam meg! Megvan benned a tehetség, tisztán látom.

Düh és undor feszítette Elenát, már nem tudta tovább visszafojtani gyűlöletét.

– A húgod?! Hisz gyilkos vagy! Vérszomjas gyilkos! Egy… egy…

– Görbe orrú vén csoroszlya, ha szabad megjegyeznem – lépett ki Yvette a gyertyafénybe. – El se hiszem, hogy ki akartál hagyni belőle!

– Yvette, ne! Menj vissza!

Hát senkire se hallgat ez a lány?!

Yvette a kádárműhelyből kihozott három fejszét tartotta a kezében. Egyet a bal, kettőt a jobb kezében egyensúlyozott a fanyelénél fogva. Az első fejszét olyan ádáz elszántsággal hajította el, hogy az süvítve pörgött át a levegőben. A fejsze éle kemény puffanással hasította ketté a Gerda lábánál álló kóstolópoharat, bor és vér fröccsent a boszorkány szoknyájára.

– Elnézést, régi beidegződés! – lendítette meg újra a karját Yvette. – A mutatványosok arra tanítanak minket, hogy hajszálnyit el kell vétenünk a célt.

A második fejszét ugyanolyan ádázul hajította el. Ez már pontosan célba talált. Mielőtt Gerda elbotorkált volna az útjából, az éle lenyisszantotta a lábfejét. A vén boszorkány akkorát visított, hogy egy banshee [29] is megirigyelhette volna. Megfordult, és kirángatta cipőjéből eltorzult lábát, ami véres nyomot hagyott maga után.

Yvette újra meglengette a karját.

– A következő a homlokod közepéből fog kiállni, ha nem hívod vissza azt a szörnyeteget!

Gerda sziszegett, és felemelte göcsörtös karját, hogy jelt adjon a démonnak.

– Öld meg őket!

A démon a fülét hegyezte, ajkai felfelé görbültek. A gravitációnak fittyet hányva a szőlőprésről a mennyezetre ugrott, ahol denevérszerű mozgással kúszott el az Yvette feje felett levő, kőből épített ívig. A lány elkésve keresett menedéket a boroshordó mögött. A démon lecsapott, Yvette vállára vetette magát. Fogait a lány felemelt karjába mélyesztette, és rángatta, húzta a gyertya által megvilágított térbe. Yvette fájdalmas remegéssel elengedte a fejszét, ami végigcsúszott a kőlapokon.

A lány sikolyától ősi félelem éledt fel Elenában, ami beindította menekülési ösztönét, de ellenállt neki, bár Gerdát elnyelte egy sötét folyosó a pince mélyében. Nem hagyhatta sorsára a fiatal lányt egy ilyen lény karmai között. Lábát megvetette, minden erejét összeszedve összedörzsölte a tenyerét, mire kezéből az elektromosság kék sugara ívelt elő. Vegyítette dühének energiájával, és az villámként csapott le a szörnyre, a hátgerincén találva el. A démon háta ívbe feszült, az arca viszont vigyorba, miközben sistergett és füstölt a szőre. Fülsiketítő, istentelen ugató nevetés tört elő belőle. A leleményes Yvette nem hagyta ki a lehetőséget. Megragadta ezüst hajtűjét, és a lény mellkasába szúrta. A démon felvisított, mintha csak élvezné a harcot a prédájával, majd fél kézzel a falhoz csapta a lányt. Yvette rongybábuként rogyott össze, orrából vékony csíkban vér szivárgott.

A démon felhúzta az ajkát, elővillantak éles szemfogai, miközben Elena felé indult. A helyiség másik végében Jean-Paul úgy hörgött, mintha a végét járná. Elena a szeme sarkából látta, hogy a férfi kiszabadította egyik kezét a béklyóból. A nő balra lépett, hogy magán tartsa a démon figyelmét. Ha elég távolra tudná vezetni, Jean-Paul talán teljesen ki tudná magát szabadítani. Nem mert megszólalni, de fenntartotta a szemkontaktust a szörnyeteggel, miközben maga felé csalogatta. Hátra, hátrafelé kell vezetnie. Lába belebotlott a kőlapokon fekvő fejszébe. A véres cipő mellette hevert. A szörny sziszegve kúszott közelebb.

Elena ösztönösen hátrált a boszorkány rituális köre felé. Remélte, hogy tartalmaz valamennyi védelmező energiát a lény ellen. Viszont abban a pillanatban, hogy átlépte a vonalat, fekete mágiától lüktető, zavaros energianyalábok kúsztak fel a lábán. Nyálkás kígyóhoz hasonló energiahullám futott végig a bőrén. A démon megállt. Figyelte, mihez fog kezdeni a mágiával.

Vállalta a kockázatot, és felhúzta a kezébe a sörboszorkány mágiáját. A démon szájából kicseppent a nyál. Meglepő módon a mágia statikus labdaként állt össze, ami csípte a bőrét. A szörny összehúzta magát ugrásra készen. Elena reszkető kézzel engedte ki ujjaiból a sistergő energiagömböt. Az energiabomba a lény pofájába csapódott, de ahelyett, hogy tűzbe borította volna, ahogy remélte, izzóan zöld fénybe vonta a démon testét.

A lény szőre dúsabbá vált, pofája megnyúlt, fogai és körmei élesebben görbültek, és amikor a hátsó lábára állt, magassága egy felnőtt férfiéval vetekedett. A gonosz lélek bömbölve mordult rá, bűzös lehelete romlott húsra emlékeztetett.

Elena ajkai megremegtek, mintha csak egy sikolyt fojtott volna vissza. A démon csak vigyorgott rá, és bár nem szólalt meg hangosan, Elena minden egyes szót tisztán értett, miközben a lény közelebb araszolt felé.

– A vén boszorkánynak jól működtek az ösztönei veled kapcsolatban – mondta, és kibontotta bőrszárnyait. – A megátkozott véred csak felerősíti a sötét energiát.

Megnyalta a szája szélét, mintegy Elena mágiáját kóstolgatta a levegőben.

– Kár, hogy nem csatlakozol hozzánk az örök életben, viszont az ízed nyálcsorgatóan gonosz lesz, amikor feltépem a torkodat.

Jean-Paulból fájdalmas kiáltás szakadt fel. Mellkasát végighorzsolta a szőlőprés, miközben kiszabadította magát a szőlőprés szorításából. Elena bordaroppanást hallott. A démon is meghallotta, és egy pillanatig úgy tűnt, azt fontolgatja, melyik préda éri meg jobban.

Elena tekintete visszasiklott Jean-Paulról a szörnyetegre. A démon éhesen, fojtottan morgott. Elena előhúzta a cochoirt az övéből, és görbe pengéjét meglengette a lény előtt, miközben lassan hátrafelé araszolt. Kifogyott a varázsigékből.

– Menekülj! – kiáltotta Jean-Paulnak, de közben le nem vette a szemét a démonról. – Vidd Yvette-et is!

– Elena!

A szörnyeteg vicsorgó agyarral vetette rá magát.

Nekiszorította a sorba állított hordóknak, és a kulcscsontja felett háromszögben kivillanó húsába mélyesztette fogait. Elena azt hitte, ismeri a fájdalmat azok után, hogy Vén Róka leharapta a lábujját, de az semmi se volt a csillagokhoz képest, amik most a szeme elé villantak. Hallotta Jean-Paul kiáltásait, ahogy buzdította, hogy tartson ki. Harcolj, Elena! Harcolj! Késének görbe élével a démon sűrű bundájába hasított, de az válaszul csak még mélyebbre mélyesztette a fogait. Fojtott, állatias üvöltés tört elő Elena torkából. Próbálta ellökni magától a lényt, kitépni magát a karmaiból, menekülni, bármit, csakhogy kiszabaduljon az állkapcsából, de az szorosan tartotta. A fogak tudták a dolgukat. Szívta Elena vérét.

Az utolsó csepp véréig le fogja csapolni, mint valami macskát, hogy a gyalázatos testét táplálja vele.

De ekkor ugyanolyan hirtelen és gonoszul, ahogy lecsapott rá, a szőrös lény váratlanul elengedte. A nyelvét ki-be lökdöste a szájából, mintha csak Elena ízétől próbált volna megszabadulni. Groteszk ajkai fehér habtól tajtékoztak. A saját arcába karmolt, levegő után kapkodott, majd Elena vérét a kőlapokra köpte. Elena arrébb lökte magától, azt hitte, megszállták, amikor bűzös, sárga epe szivárgott ki a démon szájából. A szörny térdre rogyott, és vonaglott. Aranyszínű szeme kitágult a hitetlenkedéstől.

– Mit tettél velem? – kérdezte, aztán hangtalanul összeroskadt, otthagyva válasz nélkül az elképedt Elenát.

Jean-Paul végre kiszabadította magát. Egyik kezét a bordáira szorítva, sietősen sántikált feléje a szőlőpréstől.

– Jézus Krisztus, elpusztult? – kérdezte.

A démon szemmel láthatólag halott volt. De miért?

Az Elena nyaka melletti sebekből vér csörgedezett. Kezével letörölte, majd ujjai között eldörzsölte a vért. Lehetséges lenne? Hét éven át mérgező varangybőrt nyelt le, hogy megtörje az átkot. Lehetséges lenne, hogy még ennyi idő után is található bufotoxin a vérében? Talán, bár a felismerés nem töltötte el felhőtlen örömmel.

– Méreg végzett vele – felelte Elena, és a jelmezébe törölte a kezét.

– Vérzel – szólalt meg Jean-Paul. – Súlyos a sebed?

Felemelte a kezét, és Elena gallérja felé nyúlt, majd felnyögött a bordáit érő fájdalom miatt.

– Nem hinném.

Bár úgy tűnt, lehetséges, hogy megfertőzte a szörnyet, azon töprengett, vajon nem fertőzte meg az is őt az ocsmány, pokoli szájával. Nem érezte, hogy tűz égne az ereiben, a feje és a tekintete is tiszta volt, de mégis, csak hogy biztos legyen, fel fogja keresni Anselm barátot.

– Meg tudsz nekem bocsátani valaha is? – kérdezte Jean-Paul.

– Ugyan miért?

– Mert nem tudtalak megvédeni.

– Csitt! – Elena Jean-Paul ajkához érintette az ujját. – Semmit se tehettél az égadta világon.

A férfi lehúzta magáról az ingét, majd a szövetet Elena sebéhez nyomta, hogy elállítsa a vérzést.

– Elmondanád, hogy mi az ördög történt?

– A pokol egyik lakója emberi csatornát használt arra, hogy meglátogasson minket – válaszolta Elena. – Ó, Yvette! Jól van?!

A hordók másik oldalára siettek, ahol a fiatal nőt a földön heverve, eszméletlenül találták. Elena hálát adott a csillagoknak, hogy Yvette-et nem borította el vér, csak az orrából folydogált vékonyan, és a karja őrzött egy horzsolást.

– Mielőtt bejöttünk, csináltam neki egy védelmező varázslatot, de úgy volt, hogy ő kint marad.

Jean-Paul megpaskolta a nő arcát, de Yvette nem reagált.

– Hadd próbáljam meg ezt! – kérte Elena, és a zsebébe nyúlt.

Anselm testvér csomagjából megőrzött egy kis levendulát és babérlevelet. A fűszernövényeket többször is elhúzta Yvette orra előtt. A fiatal boszorkány szeme rebbenve kinyílt, Elena pedig a szent kéztartásba simította ujjait, hogy köszönetet mondjon a Mindenek Tudójának.

– Mi történt?

– Elvesztetted az eszméletedet. Attól tartok, később iszonyúan fog fájni a fejed.

– Hol van Gerda? És az az ördög? Sikerült megszökniük?

Elena hátrapillantott a válla felett a sötétségbe borult pince folyosóira.

– A démon elpatkolt, Gerda viszont még mindig itt van. Valamelyik boros helyiségben bujkál.

Yvette felült.

– Kapjuk el! Hol van a…

A fiatal nő bizonytalanul imbolygott, majd oldalra zuhant. Jean-Paul elkapta a vállánál fogva, miközben a fogát csikorgatta, hogy lenyelje a bordái miatt rátörő fájdalom kiáltását.

– Csúnyán beütötted a fejed – mondta Elena. – Jobb lenne, ha pihennél.

Elhallgatott, és az ajka elé emelte az ujját. Felettük lópatkók csattogtak a macskaköveken. Közelebb osont a pincéből felvezető lépcsőhöz, ahol motorbiciklik dübörgése ütötte meg a fülét.

– Itt vannak!

Jean-Paul felsegítette Yvette-et.

– Kik?

– A felügyelő! És gondolom, a börtönfelügyelőnő is.

– Ki kell jutnotok innen! Mindkettőtöket rács mögé dugják!

– Én vissza nem megyek! – jelentette ki Yvette. – Kell lennie valamilyen kivezető útnak. Ablaknak vagy valami másnak…

A hatóság emberei a házat fogják először átkutatni. Csak azután, hogy azt üresnek találják, fogják kiszélesíteni a mezőnyt, és átkutatni a melléképületeket, valamint a pincét. Volt egy kis idejük, bár nem sok. Elenának nem maradt választása. Ki kell vinnie Yvette-et. Tartozik neki ennyivel.

– Így van. Ablak nincs, de van más kiút. Neked legalábbis.

Elena hátrált egy lépést, majd újra a szent kéztartásba emelte a kezét. Behunyta a szemét, és maga elé idézte a lángokat és a tömjén illatát. Ez volt a legtöbb, amit tehetett azért, hogy összeköttetésbe lépjen egy dzsinn szellemével. Azután háromszor kimondta Sidra nevét.

– Hogy mi?! Ne, csak őt ne! Gyűlöl engem!

Hosszú csend után égetett citrus és fenyőtömjén illata szivárgott a pincébe. Az illataroma egyre erőteljesebbé vált, áthatotta az egész teret, elfedve a halál és kén szagát. Füst szűrődött be a pince alapzatából egy apró résen át, egy átjárón, amit csak egy pók ismerhetett. A füst oszlopba tömörült, és kilépett belőle a dzsinn. Bőre csillámlott a mágiától.

– Mi ez a hely? – kérdezte. – Olyan sötét van, mint Jahannamban. Csak nem a börtönben idéztetek meg? – Sidra villámló tekintettel nézett rájuk, amitől még a démon is visszanyargalt volna a pokolba. – Ha ez valami trükk, az örökkévalóságig megátkozom az utódaitokat.

Jean-Paulnak leesett az álla a fényes selyembe öltözött és arany ékszereket viselő dzsinn láttán.

– Egy borospincében vagy – nyugtatta Elena. – És kérnék még egy szívességet, ha lehet.

– Már megint? Nem jutottál túl messzire. – Sidra végigmustrálta Elena jelmezét. – A próféta szent szakállára, ez meg mi rajtad?!

Elena elfeledkezett szerencsétlen öltözetéről.

– Ne is törődj vele! – mondta, és elnyomta feltörő késztetését, hogy eltakarja részben közszemlére tett idomait. – Nincs sok időnk!

Figyelmen kívül hagyva a veszélyt, hogy Sidra tűz által emészti fel, elmagyarázta neki, hogy gyors menekülési útvonalra van szükség, amit csakis az ő mágiája tud biztosítani.

– Biztos ezt akarod? – kérdezett vissza a dzsinn. – Ha hagyod, hogy a hatóság kezére jusson, akkor megtarthatnád a szívességemet egy ennél érdemesebb alkalomra.

– Ezt nevezem hálának! – fonta keresztbe a karját Yvette. – Jobban tettem volna, ha kidobom a gyufát az ablakon, és hagyom, hogy a la demi-lune [30] csókot nyomjon a nyakadra.

– Lányok!

Elena a pinceajtóra mutatott, és emlékeztette őket, hogy mi forog kockán.

Sidra a szemét forgatta.

– Rendben, de én választom meg a szökés módját. – Elena és Yvette vonakodva beleegyezett, a dzsinn pedig felgyűrte ruhája ujját, és felemelte a karját. – Ugye tudod, hogy mindkettőtöket magammal tudnálak vinni? – pillantott Elenára.

– Tudom, de maradnom kell, hogy tisztázzam a dolgokat. Nem hagyhatom, hogy a bűnösség életem végéig a nyomomban járjon. Château Renard az otthonom, és szeretnék visszatérni oda. Mármint ha a tulajdonosa beleegyezik.

Jean-Paul válaszként Elena kezébe csúsztatta a kezét, a nő pedig teljes erőből belekapaszkodott.

– Hát jó! Béke legyen mindkettőtökkel!

– Veletek is!

Sidra összeszűkült szemmel nézett Yvette-re.

– Gyerünk, essünk túl rajta!

A fiatal nő előrelépett. Még mindig kábult volt, de már meg tudott állni a lábán. A dzsinn levette kaftánja övét, majd Yvette csuklója köré tekerte, miközben egy varázsigét énekelt. A tágas helyiség falai visszaverték dallamát. Kintről behallatszott a felügyelő ingerült hangja, ahogy parancsokat harsogott a melléképületek átkutatására. Már nem kell sok idő, hogy rájuk bukkanjon a pincében. Sidra befejezte az éneklést. A teste úgy csillámlott, mint a sivatag felett rezgő hőhullám, aztán eltűnt, és vele együtt Yvette is. Egy szürke veréb csapkodott helyettük a füstfelhőben, majd a szőlőprés tetejére ült. Várta, hogy kinyíljon a pince ajtaja. Lábáról vörös madzag lógott. Elena nem tudta, hogy az átváltozás valóban megtörtént-e, vagy a dzsinn csak egy illúziót ültetett a fejébe, de hálával eltelve a szent kéztartásba emelte a kezét, amiért mindkét nő visszanyerte a szabadságát.

Jean-Paul a bordáira tapasztott kézzel ült a pince lépcsőjén. Várt. Amikor Elena magára hagyta, még mindig nehezen, elakadó lélegzettel szedte a levegőt a történtek miatt. Elena magával vitte a boszorkány gyertyatartóját, és követte a kőlapokon kirajzolódó vércseppeket. Bastien pincéje az egymásba torkolló folyosók és különálló termek hatalmas katakombája volt, amit évszázadokkal ezelőtt építettek. Talán ezer éve is. A borászok minden egyes nemzedéke kissé mélyebbre ásott le a földbe az ideális hőmérséklet és nedvesség reményében, hogy tökélyre vigyék a bor érési folyamatát. Az eredmény rendhagyó termek és szűk folyosók labirintusa lett.

És Gerda bármelyikben meghúzódhatott.

Úgy tűnt, csökkent a vérveszteség, de a vércseppek és az elkent vérfoltok folyamatos vonala a pince legrégebbi része felé vezetett. Elena követte, és egy ősi, ékelt zárókővel ellátott szemöldökfához ért. A folyosó meglehetősen lejtett, és szűkebb volt a pince fő részénél. A mennyezetet poros pókhálók csipkézték. Elena meggyújtotta a falba állított gyertyát, hogy jelezze az irányt, majd leereszkedett az átjáróba, ami jobban hasonlított egy föld alatti tömlöc bejáratához, mint egy bortároló helyiséghez.

Maga előtt tartva a gyertyát, mint valami fegyvert vagy zseblámpát, minden egyes előcsarnokba bedugta a fejét, ami előtt elhaladt. Néhány nem volt nagyobb egy apró fülkénél, amiben tucatnyi poros üveg hevert, néhány viszont több borállványt is rejtett. A levegő nyirkos volt az üvegekből kiáradó levegő miatt. Ha jól emlékezett, talán öt vagy hat hasonló terem kapott helyet ennyire mélyen a pincében. Óvatosan haladt előre, tudta, hogy minél többet átnéz, annál kevesebb búvóhelye marad a boszorkánynak. Egy pillanattal később megtorpant. Levegőt vett, és hallgatózott. Valami változást észlelt a levegőben. Halott virágok illatát érezte a bor kipárolgása alatt, aztán motyorgó suttogás neszét vette ki a sötétben – egy olyan mintázatot, amit testének minden egyes sejtje jól ismert. Gerda varázsigét mormolt.

Elena óvatosan lépkedve követte a hangot a bal oldalán levő kriptaszerű alkóvba. A helyiségben két állványon nagyon régi borok álltak. Az üvegeket belepte a penész és a por, a parafa dugókból fehér spórák nőttek ki, apró csápjaik a legkisebb légmozgásra is megrebbentek. Rozzant kinézetük ellenére Elena tudta, hogy a benne található bor tökéletesen védett.

Nem úgy Gerda, akit az állványok között talált meg a falnak rogyva.

A boszorkány derékszögben behajlította a lábát, és megcsonkított lábfejét az ölébe húzta. Megdöbbentő módon a haja újra kinőtt. Még mindig ősz volt, de hullámokban hullt a vállára. És a zöld hályog is eltűnt a szeméről, bár nem nézett fel, miközben kántálta a varázsigéjét.

– Erő, vitalitás, élet vére. Szívjanak bár fogból vagy csöppenjél késtől. Áraszd kegyelmed az érbe! Míg csak az ifjúság heve marad. – A boszorkány a saját vérébe mártotta az ujját, majd beecsetelte vele a nyelvét. – Használhatod a saját véredet, ha nem jutsz hozzá máshoz, viszont addig kell mondanod a varázsigét, amíg meg nem valósul a varázslat. – Behunyta a szemét, és fejét a falnak támasztotta. – Elég kimerítő.

– Szerintem nem működik a varázsigéd. – Elena végighúzta az ujját a poros üvegeken, majd lefújta a koszt az ujjáról. – És van egy olyan érzésem, hogy hamarosan te is porrá válsz.

A boszorkány behunyt szemmel újra belekezdett a kántálásba, ujját pedig a szoknyáján levő véres foltba döfködte.

– Amúgy a démonod halott.

Gerda szeme felpattant, láthatóan mérlegelte az állítás igazságát.

– Az lehetetlen!

– Úgy tűnik, az ellenszer, ami megtörte az átkot, mérgezővé tette a véremet – mondta Elena, majd felemelte a gyertyát, hogy megmutassa a kulcscsontján levő harapást. – Örömmel kisegítelek néhány cseppel, ha megszorultál.

A boszorkánynak sikerült kicsikarnia magából egy csüggedt kacajt.

– A szúrósságod miatt gondoltam, hogy talán közénk tartozol.

Fájdalom szúrt bele, elakadt a lélegzete és eltorzult az arca. Miután elhagyta a fájdalom, Gerda nagyot nyelt, és halvány pír jelent meg az arcán. Arcán kisimultak a ráncok, és újra kinőttek a fogai: fehéren és csillogóan. A boszorkány megfordította a kezét, és májfoltokat keresett rajta. Elégedettnek tűnt az eredménnyel.

A folyosó végén tompa dobbanás visszhangzott. Elena figyelemelterelésként arrébb lépett, majd a falnak dőlt, a gyertyát pedig átvette a másik kezébe. Nagyon kevés ideje maradt.

– Bastien átkoztatott meg?

Még most is szüksége volt a bizonyosságra.

Gerda lágyan tapogatta az arcát, a bőre feszességét vizsgálta.

– A járomcsontom is a régi?

Elena bólintott, a boszorkány pedig félmosolyra húzta a száját, ami gyorsan el is tűnt az arcáról, mintha nehéz lenne fenntartani.

– Gyakran töprengett azon, vajon mi történhetett veled. Azt hiszem… még mindig szerelmes volt beléd. – Nehezen ismerte be, mintha egy sérült és gyermeteg szív árnyoldalát fedné fel, ami mindenekfelett szeretetre vágyott egykor. – A hiányod űrt hagyott benne. Amikor találkoztam vele, még mindig üresen tátongott benne az a rész. Ezért volt olyan könnyű az ujjam köré tekerni. Egyszerűen csak olyanná formáltam magam, hogy belepasszoljak az űrbe, amit magad után hagytál.

A gyertya lángja elhomályosodott, és könny szökött Elena szemébe.

– Miért ölted meg olyan módon? Egyáltalán miért kellett megölnöd?

A sörboszorkány arca Medúza keménységűvé vált, miközben mérgező szavait köpködte.

– Mivel miután visszajöttél, rám se nézett.

Úgy tűnt, heves dühkitörése miatt a vérmágia sebesebben áramlott át Gerda erein. Elárasztotta egy utolsó fájdalomhullám, majd a fiatalos kinézete teljesen visszatért. Kiegyenesítette a lábát, és oldalra forgatta a véres lábfejét.

– Azt hittem, visszanő, de valószínűleg másfajta vérre lesz szükség hozzá. Talán nyúléra. – Gerda megnedvesítette az ajkát, majd meglepő fürgeséggel pattant fel. – De semmi gond! A lehető legjobbkor történt.

– Hogyhogy?

– Most, hogy mindent tönkretettél, gondom lesz rá, hogy a fennmaradó életed nyomorúságban teljen. A lábfejem lesz a bizonyíték – mondta, majd Elena felé sántikált, hogy az arcába vágja a fenyegetését. – Ha nem tévedek, a hatóság embereit hallom közeledni. Már alig várom, hogy megmutassam nekik, mit tettél velem az ördögien gonosz mágiáddal.

Mintegy végszóra, Nettles bukkant ki a szűk átjáróból. Arca vörös volt a hajszától.

– Meg ne moccanj, vagy ez lesz életedben az utolsó mozdulat! – kiáltotta feléjük intve a fáklyájával.

A fény kísérteties kéken világított, vad vággyal, hogy rájuk vethesse magát.

Gerda gyengeséget színlelve összeesett.

– Felügyelő, hála a Mindenek Tudójának, hogy itt van! Levonszolt ide magával, és majdnem megölt!

Elhátrált Elenától, és felmutatta iszonyatos lábfejét.

Elena merészen a felügyelő szemébe nézett. Nem tudta, mit fog tenni. A férfi nem mozdult felé. Talán a bizonytalanság miatt gyökerezett a lába a földbe, bár a kezében lángszórót tartott. Végül is, milyen védelemmel rendelkezhet, ami képes lenne megtörni egy démoni varázslatot?

– Orrfacsaró szabálysértő mágia szagát érzem – jelentette ki a férfi trükkhöz folyamodva amulettek helyett. – Ide tud jönni? Nem kell már tartania tőle, itt vagyok.

Úgy nyújtotta Gerda felé a kezét, mintha az szakadék szélén billegne.

Gerda szipogva sántikált oda hozzá. A felügyelő nyugtató szavakat mormolt neki, védelmezően átkarolta a vállát, és biztonságosan kivezette a helyiségből.

Elena várt. Átfutott az agyán a gondolat, hogy talán Sidrával kellett volna tartania. Ha rosszul számolt, ha rosszul mérte fel… Ám ekkor Nettles felügyelő komoly tekintettel oldalra biccentette a fejét, és maga felé intette. Elena még egyszer utoljára magába szívta a régi bor szagát, majd kisétált a helyiségből.

Bilincs csattant.

A börtönfelügyelőnő a folyosón várakozott, de abban a pillanatban, hogy a sörboszorkány és a felügyelő közé ért, Gerda jobb csuklójára kattintotta a bilincset. A nő bal csuklója ugyanakkor kicsúszott a kezéből.

– Ez meg mi?! – Gerda rángatta, tekergette a kezét, szabadulni próbált. Úgy visított, mint a róka, akinek csapdába szorult a lába. – Mit csinálnak, ostobák?! Elena a gyilkos! Őt tartóztassák le! Én Madame du Monde vagyok. Hatalmas hibát követnek el! – prüszkölte, és fogát a felügyelőnő karjába próbálta mélyeszteni.

Nettles a falhoz szorította, és sikerült rákattintania a bilincset Gerda másik csuklójára is. A rúnák kéken izzottak, és lefojtották a boszorkány mágiáját. A börtönfelügyelőnő és Nettles megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Mennyit hallott? – kérdezte Elena, miután ellenőrzésük alá került a fogoly.

A felügyelő feltartotta a kagylózó bűbájhoz használt tengeri kagylóját.

– A vallomása minden egyes szavát. Fent pedig a párja megmutatta a démont és a megidéző kört. Pokolian zavaros az ügy, de maga óvadék ellenében szabadlábon lehet, amíg letárgyalják ezt az egészet a bíróságon.

Elena megköszönte, Nettles pedig kelletlenül bólintott egyet, majd hozzáfűzte:

– A kísérete tagjainak eltűnését majd később beszéljük meg.

Elena hallgatott, és kötelességtudón követte őket, miközben a hátrabilincselt kezű Gerdát vezették át a szűk folyosón a fő hordóterem felé. Nem tehettek meg többet néhány lépésnél, amikor Gerda megvonaglott a fájdalomtól, és megbotlott. A háta ívbe feszült, mintha csak roham tört volna rá. Cselnek tűnt. Időhúzásnak, ami által egy kis időhöz juthat, vagy együttérzést csikarhat ki. Ami által kisiklik a bilincs szorításából valamilyen színlelt sérülésre hivatkozva. Elena felkészült az összecsapásra.

– Nem én tettem – próbálta meggyőzni a börtönfelügyelőnőt, miközben a bilincseit rángatta. – Bármilyen alkut is kötött magával Elena, én életet ajánlok cserébe. Halhatatlanságot! Örökké élhetnénk! Maga és én. Csak szedje már le rólam ezt az átkozott valamit!

A börtönfelügyelőnő a szemét forgatta, és előrébb lökdöste Gerdát. De a boszorkány kitörése több volt egy fogoly drámájánál. A megöregedő átváltozás újra beindult, ezúttal viszont iszonyatos sebességgel.

– A bilincsek! – szólalt meg Elena, ahogy felidézte magában az érzést, amikor a bilincsek elzárták a mágikus erejétől. – Megtörték a varázslatot, ami életben tartja!

Gerda szeme kitágult a rémülettől, ahogy rádöbbent, mi zajlik le benne. Pillanatok alatt haja ősszé vált és kihullt, bőre petyhüdtté vált, tekintete pedig ködössé. Újra a korábbi fogatlan vénasszony állt ott, de aztán teste még erőteljesebb hanyatlásnak indult. Gyötrelmes haláltusájában felkiáltott, miközben leírhatatlan soványságúvá, csonttá és bőrré aszalódott, mint a nap tüzében kicserzett, összetekeredett bőrfoszlány. Másodpercek múlva ősi múmiaként száradt ki, koponyája szétporladt, teste pedig egy rakás porrá és csonttá esett szét a fekete gyászcsipke alatt.

Végül csak utolérte a halál, amit háromszáz éven át kicselezett.

[29] A banshee az ír mondavilág lénye, női szellem, aki egy családtag halálát hozza hírül jajongással, sivítással.

[30] Nyaktiló.

31. fejezet

A tűzhelyben nem lobogott a tűz, a vasrács pedig hideg volt. Az asztalon nem hevert szétszórt kenyérmorzsa, a konyharuhán se száradtak tányérok, és a kiszállított tojások még mindig a kinti hátsó lépcsőn, a cserepes muskátlik mellett sorakoztak. Madame nem tért haza.

– Nincs az emeleten és a fogadószobában sem – mondta Jean-Paul, mikor visszaért a konyhába.

Elena próbálta elrejteni előle aggodalmát, de az, ahogy ujjai és tekintete információt próbált kifürkészni a férfi látómezejét meghaladó tartományból arra utalt, hogy Madame elhúzódó távolléte nem normális.

– Talán még mindig zaklatott a történtek miatt – mondta Jean-Paul. – Talán bement a városba, hogy meglátogassa egy barátját.

– Meglátogatta Anselm barátot, de az még órákkal ezelőtt történt. Később küldök neki még egy üzenetet.

Jean-Paul a hátsó ajtó melletti fogasra akasztotta zakóját és homburg kalapját. Ingét izzadság és vér szennyezte. A sajátja és Elenáé. Próbálta titkolni, de a nő észrevette, hogy összerándul, miközben kicsúsztatta karját a zakójából.

– Gyere a műhelyembe! Teszek egy kis balzsamot a sebeidre.

Csönd telepedett közéjük. Jean-Paul az ajkába harapott, és lenyelte, ami kitörni készülődött belőle. Elena azonban olvasott a gondolataiban.

– Igen, mágia. Jó mágia. Semmit sem érzel majd.

Jean-Paul kételkedett ebben.

Eddig még bármit is csinált ez a nő, azt ő mind megérezte. Mindenesetre engedékenyen bólintott, és követte Elenát. Sajnálatos módon a műhely a pincében helyezkedett el, egy olyan helyen, amit nem kívánkozott ilyen hamar viszontlátni. Kitámasztotta a főajtót, hogy fény és levegő áradjon be. Nem járt még Elena műhelyében. Többször próbált bemenni és körbenézni, de az ajtó zárva volt. Beragadt, és nyilvánvalóan eltorlaszolták a másik oldalról. Most viszont, ahogy Elena a zár felé tartotta a kezét, és elmormolt egy varázsigét, Jean-Paul gyanítani kezdte, hogy talán varázslat is védte. Az ajtó szélesre tárult egyetlen nyikkanás nélkül.

Újra kellett értékelnie saját privilegizált elképzelését a normálisról, amikor megpillantotta a szűkös helyiséget, ahol Elena élt. Az egyszemélyes ágy, az utazóláda, az asztal és a polcok, amik tömve voltak levéldarabkákat, szőrt és állati csontokat tartalmazó üvegcsékkel… Madame közelebb járt az igazsághoz, amikor régi tárolóhelyiségnek nevezte, tele seprűkkel.

Elena több üvegcsét is kiválasztott, felrázta és megvizsgálta a tartalmukat, majd visszatette őket. A polcon sikló ujja megállt egy üres hely előtt. A gyógyszerészeti tégelyek széles mosolyában egy foghíjas hely tátongott. A nő szemöldöke összeugrott. Összpontosításában ajka összeszorult, miközben tekintete végigsuhant az asztalon.

– Valami baj van?

– Furcsa. Volt itt egy üveg, de eltűnt.

– Madame járt itt korábban.

Elena elgondolkodott, majd megrázta a fejét, mintha csak egy gondolatot űzne ki belőle. A mozsártörő után nyúlt, és elkezdett összemorzsolni egy maréknyi száraz levelet.

– Gombold ki az inged! – kérte, majd az összeporlasztott leveleket egy édes illatú krémhez keverte.

Jean-Paul engedelmeskedett, bár még erőteljesebben feszengett benne a gondolat, hogy mennyire nem helyénvaló az, hogy ők ketten egyedül tartózkodnak egy helyiségben. Úgy döntött, figyelmen kívül hagyja ezt, majd szétnyitotta az ingét, és hagyta, hogy a nő megérintse érzékeny bordáit. Szisszenve szívta be a levegőt.

– Lélegezz! – mondta Elena, majd felvitte a krémet, és elegyengette az oldalán, miközben gyógyító és forrasztó szavakat mormolt lágyan.

– Mi történt veled? – kérdezte a férfi kissé kábán a nő közelsége miatt. – Azelőtt. Miért mentél el?

A nő ráemelte macskaszerű tekintetét, de most nem fordult el, és témát sem váltott.

– Valaki megátkozott. Egy gonosz átokkal. Hét évbe telt, mire megtörtem. Azért voltam távol olyan sokáig.

– Valaki? Nem tudod, ki?

– Biztos voltam benne, hogy Bastien, de nem ő. Nem tudom, ki.

Jean-Paul szerette volna átkarolni. Védelmezni. Már a gondolat is abszurd volt, hogy valaki, aki ennyi mágikus erővel rendelkezik, az ő védelmére szorulna, de aztán eszébe villant a nő kétségbeesett tekintete, amikor szembeszállt az utcán Du Monde-dal. Vergődő rab madárhoz hasonlított, aki a kalitkájából próbált kitörni. Most már tudta az okát. És azt is, hogy bárki is átkozta meg, még mindig szabadlábon van.

Elena a kezébe nyomta az üvegcsét, majd elfordította a fejét, feltárva a nyakát a férfi előtt.

– Kend rá a legfájósabb részre!

– Mondjak is hozzá valamit?

Elena elmosolyodott, majd megismételtette a férfival a varázsigét. Jean-Paul kente magára a balzsamot, mormolta a szavakat, és érezte, ahogy végigfut rajta az ismerős elektromosság érzése. Kételkedett benne, hogy bármiféle varázslatot váltott volna ki a varázsige mormolásával – tudta, hogy ő nem képes rá –, mégis úgy tűnt, mindkettőjüket elárasztja valamiféle mágikus energia.

A mágia fényében szemügyre vette Elena arcát. Aranyszínű tekintetében – ami más nőnél szenvedélyre utalt – csak melegség és bölcsesség csillogott. Jean-Pault megbabonázta Elena haja, bőre, ajkai – csakis arra vágyott, hogy megcirógassa. Érezte, hogy enyhül mellkasában a fájdalom, hogy egy még sajgóbb érzés váltsa fel: az, hogy Elenát a karjaiban tarthassa. Felemelte a kezét, és tenyerét a nő lágy arcéléhez érintette. Elena nem húzódott el. Amikor a vágy, hogy ajkát az övéhez szorítsa, olyan erőssé vált a mellkasában, hogy az a sóvárgástól majd szétpattant, odahajolt hozzá, és megcsókolta. És amikor a nő teste válaszolt rá – a vágyakozástól ugyanolyan éhesen –, hagyta, hogy a szenvedély vezérelje kezét, és arrébb tolta róla az ezüstfonallal kivarrt fűzőt.

32. fejezet

Elena magába engedte a férfi csupasz karjának súlyát, ami a csípőjén hevert, és magába szívta a nyakán pihegő meleg lélegzetét – Jean-Paul mellette aludt az ágyban. Egyre inkább biztos volt abban, hogy a szerelem mágiája erőteljes gyógyító hatással bír. Miközben elárasztotta a testét és az átok miatt kihűlt legapróbb porcikáit is felmelengette, Elenát arra késztette az ösztöne, hogy eltöprengjen a szőlőtöveket sújtó melankólián. Olyan volt, mintha megsérültek volna a gyökerek. Mint valami kő általi horzsolás vagy gyomorfekély. Bár ez nem teljesen igaz. Inkább érzelmi. Mint az összetört szív fájdalma. De az okát nem tudta megfejteni. Reggel előveszi Grand-Mère régi varázsigés könyvét, amit egykor a szőlőtőkék telepítéséhez használt, és átlapozza, hátha talál valamilyen információt a növények érzelmi állapotáról.

Elégedettség töltötte el elhatározása miatt, és közelebb bújt Jean-Paulhoz. Kezdett átsodródni egy álomközeli boldog állapotba, amikor kaparászást hallott az ajtónál. Felemelte a fejét.

Jean-Paul felébredt, és lágy csókot nyomott a nyakára.

– Mi az?

– Azt hiszem, van valaki az ajtónál.

A férfi felült és fülelt.

– Maradj csak, majd én megnézem! – mondta, majd felkapta a szemüvegét.

Felhúzta a nadrágját, majd résnyire nyitotta az ajtót. A válla elernyedt, amikor lenézett maga elé.

– Csak egy madár!

Elena felemelte a fejét, és megpillantott egy galambot, aminek előre-hátra járt a feje.

– Nem, ez üzenet lesz. Valószínűleg Grand-Mère-től.

A könyökére támaszkodott, majd magához hívta a madarat. Az engedelmesen szárnyra kelt, majd Elena ölében landolt.

– Furcsa, hogy galambot küldött – mondta, és rápillantott a piszkosszürke madárra. – Grand-Mère esküszik a gerlékre.

– Természetesen – válaszolta Jean-Paul, majd felemelte a koszos ingét, és kirázta. – De hol az üzenet? Nem látok a lábára kötve papírfecnit.

Elena szánakozó tekintetet vetett rá, majd a csőre alatt simogatni kezdte a madarat, hogy beszédre bírja. A galamb tökéletes hírhozóként elturbékolta üzenetét, Elena pedig olyan váratlanul ült fel, hogy a madár ijedten hátrébb rebbent. Néhány tollát hátra is hagyta, miközben kirepült az ajtón.

– Mondott valamit? – Jean-Paul úgy ingatta a fejét, mintha a galambbal való kommunikáció egy újabb elképesztő dolog lenne, amit a már így is hosszú listához írhat. – Valami baj van? Madame küldte?

– Nem, valaki más. – Nem igazán tudta, hogy magyarázza el. Összekapkodta a madár tollait, majd lerúgta magáról a takarót. – A kocsmárosné küldte. Mennem kell – fűzte hozzá, miközben a ládában kotorászott a ruhájáért.

– Kocsma? – Jean-Paul rántott egyet az ingén. – Odamész? Most?

Elena épp a harisnyáját csúsztatta fel a lábán, de megtorpant.

– Igen. Kölcsönvehetem a lovadat?

– Elkísérhetlek?

A nő a harisnyatartóhoz kapcsolta a harisnyáját.

– Jobb lenne, ha nem jönnél.

A férfi szólásra nyitotta a száját, hogy hangot adjon tiltakozásának, de Elena megcsókolta, mielőtt bármit is mondhatott volna. Amikor érezte, hogy a férfiból kiszállt a vitázási kedv, elhúzódott tőle, készen arra, hogy beleegyezzen.

– Hát jó – válaszolta Elena, és azon töprengett magában, vajon sikerül-e valaha is megtagadnia tőle valamit. – Vezesd ki a lovat!

A nap halvány rózsaszínű fátylat vont a dombok felé, amikor Jean-Paul és Elena megállt a Grimalkin & Paddock’s előtt. Elena szíve olyan hevesen repdesett, mint lámpa előtt táncoló molylepke. Tudta, mi hozta ide.

Jean-Paul a ló gyeplőjét az egyik cölöphöz kötözte, amin csúcsdíszként egy fémbéka ült.

– Hogyan lehetséges, hogy még sohasem láttam ezt a helyet?

Úgy nézett körbe, mintha próbálná betájolni.

– Érezted az arcodhoz érő pókhálót, miközben idefelé lovagoltunk?

– Igen. Honnan tudod?

– A halandóknak gyakran olyan érzésük támad, mintha pókhálók között haladnának, amikor elvarázsolt helyen járnak. Az útnak ezt a végét varázslat védi, hogy ne keltse fel a halandó járókelők figyelmét, de mivel te velem vagy, ugyanazt látod, amit én.

– A patkányok nem elegendőek ahhoz, hogy távol tartsák a kíváncsiskodókat?

Toppantott egyet egy hatalmas rágcsáló előtt, aki kijött a sikátorból, hogy szemügyre vegye.

Elena állával a patkány felé biccentett, majd ujjával rámutatott, mire az arrébb iszkolt.

– Ez itt egy boszorkánykocsma. Hagytam, hogy eljöjj idáig, de most már tényleg jobb lenne, ha kint maradnál, míg én elintézem bent a dolgomat.

– Ha veszélyes a hely, nem hagyom, hogy egyedül menj be. Azok után meg főleg nem, amin keresztülmentünk.

Elena megpróbált bekémlelni az ablakon, de a szokásos koszos, sárga piszok fedte az üveget, és akadályozta a látást.

– Minden rendben lesz – mondta a nő, és megpaskolgatta a zsebeit. – Felkészültem.

És ez így is volt. Az összes védelmező talizmánját, amulettjét és növényét magával hozta, amivel csak rendelkezett. Ezúttal nem fogják orvul megtámadni.

Jean-Paul tiltakozni készült, de végül nem maradt más választása, mint hogy bizalmat szavazzon neki. Megcsókolta Elena arcát, és azt mondta, hogy kint fogja várni a lóval. Gyorsan tanult. Elena ugyanakkor hálás volt, amiért a közelében tudhatta.

Kinyitotta a lepukkant kocsma ajtaját.

A főterem, ami a forgalmasabb estéken is általában félig üresen tátongott, most hemzsegett a vendégektől. Egyetlen üres szék sem akadt. Elena átfurakodott a tömegen, miközben megjegyezte magában, hogy a jelenlévők nem a szokásos helyiek. Egy csapatnyi varázsló – akik ránézésre most szálltak le a vonatról, ami a világ másik végéből hozta ide őket – rázta a turbános fejét és fújta a füstöt a levegőbe, miközben a döglött macskák számát és jelentőségét vitatta meg. Elena nagy ívben kikerülte a gin- és dohányfelhőt, ami körbelengte őket, majd egy ablak melletti asztal mellett bukkant fel, ahol egy megereszkedett pókháló lógott vészesen alacsonyan a vendégek feje felett. Két fiatal boszorkány ült egymással szemben, és a tarot-kártyalapjaikat tanulmányozták. Egyikük, amelyik városi kiejtéssel beszélt, megpöckölte a Császárnőt, és önelégülten megjegyezte, hogy egy héttel azelőtt megjósolta a démonnal táncoló boszorkány halálát. A másik boszorkány a Sorskerékre mutatott, és közölte, hogy puszta véletlen volt.

Elena lábujjhegyre állt, miközben Madame Grimalkint kereste, de beleütközött egy férfiba, akinek az arcára fekete pöttyöket és örvényeket tetováltak, ami önmagában is mágikus erővel bírt – Elena biztos volt benne. A férfi furcsa pillantást vetett rá, ami bár híján volt a vonzalomnak, kíváncsiságról árulkodott, majd mélyen beszívta a levegőt, és szeme kikerekedett az izgatottságtól.

– Szőlőboszorkány vagy! Mint a gonosz lelkű – jelentette ki. – Ismerted a nőt? Igaz, hogy halandó férfi vérét itta?

Gerdáról beszélt. Akárcsak a többi jelenlévő. Úgy tűnt, mindenki azért jött, hogy a boszorkány bűntettein és halálán csámcsogjon. Vajon hány gerle szelte át a vidéket, hogy a hírét vigyék?

– Nem, nem ismertem – hazudta, és hirtelen beléhasított a felismerés, hogy a teremben jelenlévők közül bárki lehet az, aki megátkozta.

És ekkor megpillantotta őket. Az aranyszínű loknikat és a fakó virágos, hímzett kabátot. A Sarlatán nővérek. A poharukat emelgették, és Gerda halálára koccintgattak. Vagy talán a teljesítményére.

Már épp azon volt, hogy szembesíti őket tettükkel, amikor csontos kéz ragadta meg a karját. Mielőtt tiltakozhatott volna, már egy sötét sarokba rántották. A kése után kapott.

– Hála a Mindenek Tudójának, hogy megkapta az üzenetemet! – Madame Grimalkin a háta mögé pillantott, majd egyenesen Elena szemébe nézett. – Úgy volt, ahogy mondta. Egy zöld sárkány szeme.

Elena keze elernyedt a kése markolatán.

– Látta az órát?

Madame Grimalkin ősz feje bólintott egyet.

– Egy úriemberé.

– Úriember?! – Elena újra a Sarlatán nővérek felé pillantott, akik nevetve táncoltak át a termen. – Biztos benne?

– Legalábbis így mutatkozott be, bár nem ezt a szót használnám egy olyan férfira, aki megátkozza a saját fajtáját. Már ha ő az.

Férfi? Annyiszor lejátszatta maga előtt ezt a pillanatot, de egyetlenegyszer sem jutott az eszébe, hogy egy férfi boszorkánnyal lesz dolga. Ki az? És miért tette? Úgy érezte, még távolabb került a válaszoktól, amiket keresett.

Grimalkin letette a bárpultra a tálcáját, majd két ujját felmutatta a férjének, és sört kért.

– Mit fog most tenni? – kérdezte. – Nem szeretnék semmi felfordulást. Legalábbis a szokásosnál nagyobbat. Elég sokan összegyűltek a démon-boszorkány halála miatt. Azt remélik, hogy a hatóság talizmánként árulja majd a csontjait és a hamuját. Nem igaz, Paddy?

Paddy két pohár habzó sört tett Grimalkin tálcájára.

– Ha nem hajlandók rá, akkor kiseprem a tűzből a széndarabokat, és én magam adom el úgy, mintha a boszorkány csontjai lennének. Egy vagyont keresek rajta. – Nevetve hátrakacsázott, hogy újabb poharat töltsön tele. – Ideje már, hogy egy kis szerencse érjen minket.

– Ezért szeretlek, Paddy! – Grimalkin kézbe vette a tálcáját. – Nos, akkor mi lesz?

– Nem szeretnék bajt keverni. Egyszerűen csak tudni szeretném az okát.

Grimalkin mindentudóan bólintott – ahogy csak az tud, aki egy megátkozottal él együtt.

– Egy órával ezelőtt jelent meg. Vacsorát rendelt. A szokásosnál több a vendég, így hosszabb ideig tart a felszolgálás. Egyfolytában az óráját húzgálta elő, hogy ellenőrizze az időt, miközben ronda pillantásokat vetett rám. Ekkor ismertem fel. Ezek után igyekeztem a lehetőségeimhez képest feltartani. De ekkor furcsa dolog történt. Épp a számlát készültem odavinni neki, amikor egy nő csatlakozott hozzá. Egy idősebb hölgy. Igazi dáma. Néhány perccel maga előtt érkezett, és rendelt két pohár bort. El se tudom képzelni, mit akar egy ilyen fajtával. Aztán hátramentek az egyik kétszemélyes bokszba.

– Mutassa meg! – kérte Elena, aki alig tudta féken tartani kíváncsiságát.

Madame Grimalkin kivitte a sört egy máguspárosnak, akik pénzérmét pörgettek három centiméterrel a tenyerük felett. A kocsmárosné fizetség gyanánt elkapta a levegőben az érméket, majd megmutatta Elenának hátul a félig behúzott függönyű bokszot. Egy férfi elegáns lába kandikált ki a függöny alól – a nadrág tökéletesen vasalt ránca, az elegáns félcipő, amit tükörfényességűre bokszoltak.

– Ő az – mondta Grimalkin. – Valószínűleg épp most ajánlja fel a szolgálatait. Bah! Minél gyorsabban eltűnik innen, annál jobb!

Elena érezte, ahogy a kocsmárosné keze támogatóan a hátára simul, majd otthagyta, ő pedig a félig nyitott függönyre szegezte a tekintetét. Hét éve vágyik erre a pillanatra. Éjszaka a bosszú édes gyümölcséről álmodott, nappal pedig a méregről, amivel valóra váltja ezt az álmot. De Bastien halála megkeserítette a bosszú ízét. Már nem a gyilkosságot tekintette a gyógyírnak, ami balzsam lesz a sebére. Mégis, ahogy közelebb húzódott a függönyhöz, hogy betekintsen rajta, és végre megpillantsa támadója arcát, vissza kellett fojtania felhorgadó késztetését a visszavágásra.

Egy szürke öltönyt viselő, átlagos kinézetű, középkorú férfi volt az. Frissen borotvált, kopaszodó, pocakos, de mégis elég hiú ahhoz, hogy egy ezüstös fénnyel csillogó elvarázsolt nyakkendőt viseljen. Trükként használta, a tekintetéből kikopott hajdani ifjúkori csillogását lopta vissza vele. Elena oldalra billentette a fejét, és újra szemügyre vette. A férfi szeme ismerősnek tűnt, de annyira nem, hogy bevillanjon a neve.

Tekintete lejjebb csúszott a láncra, ami a férfi zakójának gombjáról vezetett a zsebében levő óráig. Nem volt szüksége rá, hogy elővegye az órát, Elena tudta, hogy néz ki. Elméjéből sosem törlődött ki a képe: a gyomorforgató zöld sárkányszem a rajta átívelő vízszintes hasítással, amire aprólékosan kidolgozott, aranyból készült szemhéj borult. Tiktak, tiktak… az óra teteje lecsapódott, és vele együtt az élete is megállt. De a férfi átlagos kinézete kételyeket ébresztett benne. Mi van, ha mégsem ő az? Mi van, ha több embernek van ilyen órája?

De ekkor a férfi felemelte a hangját.

– Hogy merészelsz azzal vádolni, hogy megtévesztettelek! – mondta, és öklével akkorát csapott az asztalra, hogy megcsörrent az ezüst étkészlet. – Szinte térden állva könyörögtél, hogy segítsek megoldani a kis problémádat! Pontosan emlékszem, átadtál egy köteg pénzt, és azt mondtad, én döntöm el, hogyan oldom meg a dolgot, hogy kiszabadítsalak szorult helyzetedből. Így is tettem.

Az orrhang, a felsőbbrendű hangnem, a hamisan arisztokratikus jelleg. – Elenának egy pillanat alatt bevillant a férfi személyazonossága. Az arc a drámai hatást kiváltó felragasztott szemöldök és csúcsos kecskeszakáll nélkül. A szem környékéről letörölt szénpor. A boszorkány a lengedező talárja és műkörme nélkül.

– Maga az! – kiáltotta Elena, és elrántotta a függönyt.

Rackham meghökkent, majd összeszűkült a szeme.

– Te? – Miután összekapcsolta a dolgokat a fejében, az asztaltársára förmedt. – Ez meg mit jelentsen?!

– Uramatyám, mit keresel itt?!

Elena félrerántotta a függöny másik szárnyát is. A férfival szemben, aki megátkozta és a sorsára hagyta, ott ült a nő, aki gyerekkora óta nevelte.

33. fejezet

Véletlen találkozás lenne? A körülmények összejátszása? A Mindenek Tudója kozmikus tréfája? Elena elméje kétségbeesetten kereste az egyetlen észszerű magyarázatot, ami választ adhat arra, miért ül Grand-Mère annak a férfinak a társaságában.

De ekkor mentora remegő kezében megpillantotta a barna üvegcsét. A hiányzó tégelyt a műhelyéből. Azt, amit akkor töltött tele, amikor a bosszú vágya megzavarta az elméjét.

Hát persze! Ez volt az egyetlen lehetséges magyarázat. Grand-Mère kiszimatolta az őt megátkozó boszorkány kilétét, és meg akarta torolni. Talán még gyilkosságra is képes lenne a bosszú jegyében.

Elena becsúszott a bokszba Grand-Mère mellé, és kezét az idős asszony kezére tette.

– Kérlek, ne tedd! Tudom, mit mondtam korábban a bosszút illetően, de hidd el, nem éri meg. Nem kell ezt tenned értem.

Rackham félretolta a borospoharát, majd Grand-Mère felé hajolt.

– Mit akar azzal mondani, hogy nem kell ezt tenned? Miféle csapda ez?

Az idős asszony eltolta Elena kezét.

– Nem lett volna szabad véglegesnek lennie, Edmond. Azt mondtad, tudod, mit teszel. Hogy nem lesz bántódása.

– Pontosan tudtad, mivel keresem a kenyerem. – A férfi belekortyolt a borába, majd Elena felé fordult. – Azt tettem, amiért fizettek. Tisztán üzlet.

Grand-Mère szemébe könnyek tolultak.

– A hazugságoddal mindent tönkretettél!

Rackham hátradőlt a székében, és tekintetét az ég felé emelte – mintha az ő átka az lenne, hogy egy nővel kell szót értenie üzleti ügyekben. Hogy megbirkózzon a feladattal, egyetlen húzással lehajtotta a bor maradékát.

– Hogyan lehetséges, hogy egyáltalán ismered ezt az embert? – kérdezte Elena, és Grand-Mère felé fordult. – Egy kétes hírű, mutatványosokkal utazó tenyérjós, aki a kocsijában fogadja a vendégeit…

Rackham felháborodottan horkantott fel a bemutatása hallatán.

– Ó, Ariella és én régóta ismerjük egymást! Én adtalak el Gardinéknek, miután a szüleid meghaltak.

Eladott? Rackham letette az üres poharát, hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavainak.

– Így igaz. Pontosan tudom, ki vagy. Becsmérelheted a vásárosi munkámat – folytatta –, de valójában a te anyád és apád azok, akik…

– Edmond, ne!

– Ismerte a szüleimet?

– Még szép, hogy ismertem! Mégis mit gondolsz, honnan szereztem a fekete mágiával foglalkozó könyveket, amiket annyira érdekfeszítőnek találtál?

Az intuíció felismeri a hallott igazságot, de hangja iszonyú zúgást idéz elő a fülben.

– Hazudik!

– Igen, egészen jó benne – állapította meg Grand-Mère.

Rackham elhallgatott, hogy a zsebkendőjébe köhögjön.

– Szemmel láthatólag Ariella nem világosított fel a származásodat illetően, de én mindazt, amit az átkokról és a mérgekről tudok, az anyádnak köszönhetem. Esmé és Raul volt a mentorom. Legalábbis, míg fel nem akasztották őket, mivel felsőbb osztálybeli hölgyeknek árulták a kikevert mérgeiket, azok pedig gazdag és megunt férjüket itatták meg vele. – Zsebkendőjét meglengette a comme ci, comme ça gesztusát utánozva, majd újra köhögni kezdett. – Korábban nem tűnt fel a hasonlóság, bár tudhattam volna, hogy Esmé lánya vagy, azok után, amennyire érdeklődtél a könyvek iránt. De azt hittem, még mindig a mocsárban ugrálsz, és nyelveddel legyek után kapkodsz. Vagy valami kóbor kutyának okoztál gyomorrontást mostanra.

– Edmond!

Felakasztották?

A férfi közelebb hajolt, hogy jobban szemügyre vegye.

– Hogyan lehetséges, hogy itt ülsz velem szemben? Azt az átkot Esmé varázsigés könyvéből olvastam ki.

Egy pillanatra elakadt Elena lélegzete. Leállt a gondolkodása.

A világ kifordult a tengelyéből, és öntudatlanságban forgott. Csillagporrá és csillagok seregévé tágult a fejében, miközben árnylátása önhatalmúlag működésbe lépett, és kényszerítette, hogy a múltba tekintsen – a szülei életébe –, akiket alig ismert. Emlékezete örvényéből egy gyógyszerészeti kocsi bukkant elő: polcain üvegcsék sorakoztak, amik zörögtek, miközben a kocsi kerekei ledöcögtek egy szűk, téglával borított utcácskán, aminek két oldalát vörös és sárga fűszerektől illatozó boltok szegélyezték. A feje felett tégelyek lógtak, tele összeaszott maghüvelyekkel, kiszáradt állati szívekkel és formalinban eltett hosszú karmokban végződő pikkelyes lábujjakkal. Az egyik üvegcse, villant fel az emlékezetében egy hang, egy vörös virág édes illatú kivonatát tartalmazza, amitől egy férfi örökké a múltról álmodik majd. Egy másik jádezöld folyadékot tartalmazott, ami szürke füstöt eregetett, amikor köröm- és hajdarabkákat kevertek bele gyors csuklómozdulatokkal – az anyja csuklója, amin tucatnyi arany karperec csörgött, miközben a mérget keverte.

Érezte a vérvonaláról feltáruló igazság húzóerejét. Lényének legbelső részén próbált áthatolni, túl a tanulás, az intuíció, az ösztön mezején. A tudatába fecskendezte magát, míg képtelen volt tovább tagadni az igazságot. Méregkeverő boszorkánynak, átkok és mérgek varázslójának született. Egy veneficának.

Erős köhögés hangja törte meg a révületét. A sürgősség érzése kirántotta a múltból, és a liminális téren keresztül a jelenbe hozta. Amikor kinyitotta a szemét, származásának élő bizonyítékára esett a tekintete.

Kiolvasta Rackham táguló pupillájából, a homlokán gyöngyöző izzadságcseppekből és ajkának kékes színéből. A méreg, amit ő maga kevert, felfelé kígyózott a férfi erein át, a szívét célozva meg. Grand-Mère már a borába lopta. Elegendő belőle egy-két csepp. Se íze, se színe és semmit sem tehet a férfiért, kivéve, hogy esélyt ad neki a vallomásra, hogy könnyítsen a lelkiismeretén, mielőtt a halál kiteríti a Mindenek Tudója lába előtt.

– Egyértelmű, hogy az anyám nem tanította meg mindenre – jelentette ki Elena. – Az a varangykő megvédheti ugyan a romlott ételtől, viszont semmi hatása az egyedi kikevert mérgek ellen. – Várta, hogy Rackham befejezze a köhögést, majd a férfi csavart egyet a gyűrűjén. – És válaszként a kérdésére, ha csak feleakkora tudása lenne, mint amit állít, akkor azt is tudnia kellett volna, hogy néhány méreg, ha hosszabb időn át felgyülemlik a szervezetben, például a lenyelt bufotoxin, az sikeresen leépíti egy átváltozási varázslat energiáját. Hét évembe telt, míg az átok kötelékei meglazultak. Ezért ülök itt, professzor. És ezért fog ön most meghalni.

– Hogy mi?!

– Megmérgezték – közölte Elena. – Már a vérében halad felfelé, hurkot formált a szíve köré, csak a megfelelő pillanatra vár, hogy összeszorítsa.

Rackham felkapta a fejét a zsebkendőjéből, és szörnyülködő pillantást vetett Grand-Mère-re.

– Megmérgeztél?!

– Igen – billentette meg Grand-Mère a poharát, kiélvezve a bor utolsó cseppjeit.

Rackham hitetlenkedve meredt rá.

– Te őrült vagy! Mindketten azok vagytok! – Távozni készült, de rátört az első roham. Levegőért kapkodva tépte le ezüst nyakkendőjét a nyakából. – Segítség! Valaki!

A terem tele volt boszorkányokkal, akikből áradt a gyógyfüvek illata, de csak a Sarlatán nővérek hagyták abba mulatozásukat, és nyomultak át a tömegen. A közelebb levő benyúlt hímzett kabátkájába, és előrántott egy haszontalan nyúllábat – valószínűleg abban a reményben, hogy kicsikar érte egy-két érmét. Aztán meglátta, ki ül a férfi asztalánál. Ekkor gúnyosan elhúzta a száját, és visszakozott.

Elena a zsebébe nyúlt, és előhalászta a védelmező kerti rutát, amit magával hozott.

– Tessék! – mondta, és egy csipetnyi gyógyfüvet ejtett Rackham tenyerébe. – Tegye a nyelve aljára. Csökkenti a fájdalmat.

A férfi mohón lélegezte be a gyógynövény illatát, majd elmorzsolta a fogai között.

– Hatástalanítja a mérget?

– Elena nem végez félmunkát, Edmond. – Grand-Mère higgadtan az asztalra tette az üvegcsét, majd mint aki jól végezte dolgát, összekulcsolta maga előtt a kezét. – Hisz Esmé lánya és az én védencem. Úgy számolom, csak pillanatok kérdése, és felrobban a szíved.

Rackham hangja kétségbeesett sikollyá élesedett, mintha csak könyörgéssel megválthatná sorsát.

– Nem volt személyes! Azt mondta: „Vidd innen a lányt!”, így ezt tettem. – Kinyújtotta a kezét, és meglepő erővel ragadta meg Elena csuklóját. – Add ide az ellenszert!

Hogyan mondja el neki, hogy nincs ellenszer? Amikor kikeverte a mérget, gyilkolni akart. Rackham elengedte a kezét, majd a zsebkendőjébe köhögött, élénkvörös foltokat hagyva rajta. A látványtól pánikba esett, kicsúszott a bokszból, hogy a többi boszorkány segítségét kérje, de a méreg már csapdába ejtette szívét. Szeme kikerekedett, pergamenszínű bőre elvesztette a színét. A mellkasát markolászta, miközben hitetlenkedve pislogott.

– Itt a vég – mondta, majd a földre rogyott.

Az egyik fiatal tarot-kártyajós felsikoltott, és ez enyhébb pánikot váltott ki a teremben. Morbid kíváncsiság követte, a tömeg közelebb húzódott a holttesthez.

Kíváncsiságuk azonban kielégült, amikor zöld és fekete aura jelent meg a halott professzor körül. A jelenlévők felismerték a mérgezéses halál tüneteit. Madame Grimalkin visszazavarta a boszorkányokat dáridózni, és megnyugtatta őket, hogy küld egy galambot a hatóságokhoz.

Jean-Paul azonban nem rendelkezett az auralátás előnyeivel. Áttörte magát a tömegen, útjában álló üres székeket és söröspoharakat borogatott fel, amíg Elenához ért.

– Mi történt? Sikolyt hallottam! – Elhallgatott, és leesett állal meredt a holttestre. – Meghalt?

Elena nem bízott a lábában, hogy megtartaná, így nem állt fel, de elfogadta a férfi felé nyújtott kezét.

– Reméljük – felelte Grand-Mère.

– Madame! Jól van? Mindenhol kerestük.

– Monsieur Martel, reméltem, hogy még viszontláthatom.

Jean-Paul becsúszott a bokszba, és helyet foglalt vele szemben.

– Persze! Már miért ne látna viszont?

Madame erőtlen mosollyal válaszolt, amit megakasztott egy köhögésroham. Miután elmúlt a roham, elmosolyodott, és megpaskolta a férfi kezét.

– Attól tartok, a sorsom ahhoz a halotthoz köt ott a földön. A szívem gyengül, de ez nem kifogás arra, hogy elhárítsam a kérdéseket a régi tettünket illetően – mondta, és c’est la vie mozdulattal legyintett. – Nem térek vissza Château Renard-ba. Az a hely a mindent jelentette a számomra, és tudom, hogy a legjobb kezek között hagyom a birtokot.

– Madame?

Tettünk?

Az idős asszony megköszörülte a torkát, majd lekapcsolta ezüst övláncát, amire kulcsok, amulettek és egy apró kóstolópohár volt erősítve.

Elena felé nyújtotta.

– Nem kérem a bocsánatodat. Ez a Mindenek Tudójára és rám tartozik. De remélem, hogy valamilyen formában sikerült békét hoznom neked így, hogy most már tudod, hogy az, aki megátkozott halott.

– Grand-Mère, ne!

Elenára rátört a szédülés, mintha csak egy titkokkal teli kanyon peremén állna, ami olyan mély, hogy nem lehet lelátni az aljáig. A fejét rázta, remélte, hogy a szavak nem igazak, miközben a mentora a kezébe helyezte az ezüst övláncát.

– Ami engem illet, én csak azt szerettem volna, hogy észhez térj. Olyan égető volt benned a vágy, hogy férjhez menj Bastienhez… Nem láttad, hogyan manipulál. Megpróbált ellopni tőlem, téged is meg a tehetségedet is. Mindazok után, amit tanítottam neked? Nem engedhettem! Joseph-fel együtt olyan keményen dolgoztunk, hogy a semmiből létrehozzuk a szőlészetet, ő meg ellopná? Nem hagyhattam, hogy az ő szőlőboszorkánya légy.

– Hogy gondolhattad, hogy képes lennék hátat fordítani neked és Château Renard-nak?

Grand-Mère tiltakozott.

– Nem vagyok büszke rá, de egy ideig aggasztott, hogy a vér nem válik vízzé. Amikor Edmond elhozott hozzánk gyerekként, figyelmeztetett rá, hogy előfordulhat.

– Mivel egy venefica lányát adta el neked?

Elena hangjából megértés sugárzott.

– Igen.

A szó pofonként érte, és lesütötte tekintetét az ölében levő kezére. De bármennyire is gyűlölte ezt hallani, tartalmaznia kellett egy szemernyi igazságot. Végül is első felindulásában nem mérget kevert, hogy bosszút álljon Bastienen? Nem emiatt az ösztön miatt hever most egy halott férfi a földön?

– Tudom, mire gondolsz, Elena. És igen, mindig kifogástalan ösztönnel éreztél rá, hogy melyik halálos gyökér passzol melyik rücskös gombához. Vagy, hogy melyik foltos levélnek erőteljesebb a hatása teaként áztatva, mint porrá morzsolva. A mérgek tudománya magától értetődő volt a számodra. Valószínűleg ennek köszönheted, hogy túlélted a mocsarat.

Az idős asszony egy pillanatra elhallgatott, de elhessegette Jean-Paul aggódó kérdéseit arra vonatkozóan, hogy jól van-e. A kérdésre Elena felnézett, és ez elég bátorítást adott Grand-Mère-nek ahhoz, hogy a nő kezéért nyúljon.

– Amikor először megpillantottalak, nem voltál nagyobb egy gombánál, de én felismertem a benned rejlő képességet. Nem arra szántak, hogy egy mutatványos kocsiban nőj fel. És arra gondoltam, hogy az alkohol maga is méreg. A tudományágak nem állnak olyan távol egymástól. Te pedig kiválóan alkalmazkodtál. Ezt senki se vonhatja kétségbe. Lehet, hogy a véredben van a mérgezés művészete, de fel se merüljön benned a kétely, hogy nem az volt a sorsod, hogy szőlőboszorkány légy. – Az idős asszony elhallgatott, behunyta a szemét, majd kezét a mellkasához szorította. – De aztán feltűnt az az átkozott Bastien. Az ambíciója és a mohósága kétfogatú kocsiként húzta az ajtónk elé. Annyira féltem…

– Mitől?

– Hogy mindent elveszítek az átkozott mohósága miatt.

– Így hát megátkoztattál? Hagytad, hogy egyedül, félig öntudatlanul meghaljak?

– Nem! – válaszolta Grand-Mère. – Sosem tettem volna ilyet. Szándékosan nem. Hinned kell nekem! – Az idős asszony kihúzott egy selyemkendőt a ruhaujjából, és megtörölgette a szeme sarkát. – Ő volt az – mondta, és Rackham holttestére irányította a tekintetét. – A mutatványosok már a sátorcölöpöket húzgálták ki. Azt hittem, ha sikerül egy kis távolságot csempésznem közéd és Bastien közé, akkor visszanyered a józan ítélőképességedet. A külön töltött idő segít abban, hogy felismerd az igazságot. Így arra kértem Edmondot, hogy vigyen magával. Csakhogy azt válaszolta, nincs szabad hely egyik kocsiban sem, és a pénz, amit cserébe ajánlottam neki, alig fedezné a költségeket egy teljes évre, amíg gondoskodna rólad… Megkérdezte, nem változtathatna-e át kényelmi okokból. Azt hittem, madárra gondol vagy macskára, amiről könnyebb gondoskodni, és ha majd visszatér egy év múlva, feloldja a varázslatot.

– Mégis mit gondoltál?!

– Szörnyű hibát követtem el. Most már tudom. Olyan sok mindenben tévedtem… – Elfordította a fejét és köhögött. – Amikor a következő évben a mutatványosok visszatértek a völgybe, te viszont nem jöttél haza, felkerestem a kocsijában. Meglepődött, amikor meglátott. Előrukkolt valami kifogással, hogy találkoztál valakivel és elszöktél. Nem volt más választásom, hinnem kellett neki, aztán évekkel később hazatértél, és értesültem a csalárdságáról. Álmomban se gondoltam volna, hogy képes lenne megátkozni, és otthagyni az út szélén. Esmé lányát.

Grand-Mère a szája elé tartotta a kendőjét, és olyan erősen köhögött, hogy könnybe lábadt a szeme. Amikor elmúlt a roham, eltartotta a szájától a selyemkendőt, amit élénkvörös pettyek szennyeztek. A látványra kíváncsian felvonta a szemöldökét.

– Vért és selymet, sarat, tejet párba ne állíts – mormolta. – Nem, nem így van.

Jean-Paul az idős asszonyra pillantott, majd rémülten Elenára nézett.

– Mi a baja?

Elena ekkor pillantotta meg az üres borospoharat. Annyira belemerült, hogy kibogozza az igazságot az árulásról, hogy nem vette észre a mérgezés első jeleit az idős asszonyon. Felkapta az üvegcsét, és fény elé tartva megrázta, hogy lássa, mennyi folyadék maradt benne.

Üres volt.

Reszkető félelem árasztotta el, mintha zuhanna, és élete kicsúszna az ujjai közül.

– Megmérgezte magát! – mondta, és a földre ejtette az üvegcsét.

– Tudsz tenni valamit? A varázserőddel?

Elena az asztalra borította a kerti rutát tartalmazó erszényét, majd két tenyere között morzsolni kezdte a leveleket.

– Megpróbálkozom egy tisztító kántálással, hogy kiürítsem a gyomrát – válaszolta, bár tudta, hogy erőteljes megkötő varázslatot használt a méregnél, hogy pont azt akadályozza meg, amire most készült.

De mielőtt belekezdett a kántálásba, Grand-Mère megvonaglott, majd elernyedt. A feje hátrabillent, tekintete a mennyezetre irányult.

– Nem akartam fájdalmat okozni neked – zihálta levegőért kapkodva. – Megrémültem, hogy mindent elveszítek. Nem szántam véglegesnek. Hinned kell nekem! Úgy volt, hogy hazajössz.

Elena a növényekre fújt, és kérte a Mindenek Tudóját, hogy távolítsa el a mérget, de elkésett. Grand-Mère teste megrázkódott, ahogy elhagyta az utolsó lélegzete, majd elernyedt. Elérte a szívét a halálos méreg.

A második halálesetet nem követte sikoly. Egy pillanatra mindenki visszatartotta a lélegzetét, majd gondterhelt suttogás támadt. Valaki óvatosan egy kanalat tett az asztalra, aztán áhítattal nézték, ahogy a mentor aurája ezüst felhőként felemelkedik – az elvesző bölcsesség és tudás jele egy idős lény elhunytakor. Aztán újra csend telepedett a boszorkányok közé, amikor Elena, akit még mindig felbolygatott a vallomástétel, a szent kéztartásba emelte a kezét, hogy a Mindenek Tudóját magasztalja, és irgalmat kérjen a nő számára, aki megtanította a bor és az élet tudományára.

34. fejezet

A szőlőtőkék rogyadoztak a nehéz szőlőfürtök alatt. Széles leveleik felfelé fordított tenyérként magasztalták a napot, a megfásodott tövek köré pedig titkos indák fonódtak, keresvén a következő pontot, amibe megkapaszkodhatnak. A szőlőtövek erőteljes növekedése alázatra késztette Jean-Pault. A szőlősorok között sétált, letépett egy-egy szőlőszemet, és a gyümölcs feszességét tesztelte ujjai közt, majd beleharapott. Az édes lé végigcsordult a nyelvén. Három napja mondogatja Elenának, hogy eljött az idő, de a nő a karjára tette a kezét, és azt mondta: „Még nem. Addig nem, míg véget nem ér a telehold.” Kezdte azt hinni, hogy Elena türelmes várakozása éppúgy része a varázslatnak, mint a varázsigéi.

Elena minden reggel átnézte a csillagtérképét, tanácskozott az arra járó juharfátyolkákkal, bogarakkal, éjjeli lepkékkel, egyszer még egy gyíkkal is – megesküdne rá. Aztán pedig behunyta a szemét, és ujját végighúzta a szőlőtöveken. Valami titkos kommunikáció zajlott közöttük. Egy nyelv, amit csak ő ismert. Azokon a napokon, amikor elég bátorságot érzett magában hozzá, megkérte, had’ hallgassa ő is. Akkor Elena a kezébe veszi a kezét, és Jean-Paul hallja a szőlőtövekben zizegő élet neszét, látja a sorok felett lebegő élénk arany- és zöld színű fénykoszorút, és nézi, ahogy a méhek zümmögve ultraibolya célpontjaik felé tartanak. És aztán Jean-Paul elengedi a kezét. Elég tudnia, hogy létezik egy másik világ, és hogy Elena rajta tartja a figyelmét.

Hetekkel-hónapokkal Madame halála után, Jean-Paulnak még egyszer utoljára vissza kellett térnie a jogi könyveihez és a boszorkányszövetség rendeleteihez. Ugyan nem állt fenn valós veszély arra, hogy Elenát visszazárják a börtönbe, de a törvénynek hivatalosan is ki kellett engednie őt a markából, ez pedig hatósági meghallgatást jelentett. A dolgokat bonyolította Elena családi történetének a felszínre kerülése.

Mivel két ember is meghalt az általa kevert méregtől, veneficaként kellett regisztrálnia magát az Egyezményt Felügyelő Hivatalnál, hogy ellenőrizhessék minden jövőbeli főzetét, nehogy ártalmas legyen. A rendelet hétoldalnyi hivatalos dokumentumból állt, de az egész csak jogi zsargon volt, az általa beszélt titkos nyelv, amit boldogan lefordított Elenának, aki így megértette, hogy szabadon készítheti tovább a borait.

Vagyis részben szabadon. A mentora halála egy időre megtépázta önbizalmát. Az árulás és a veszteség természetes következménye volt ez. Reggelente az öreg szőlőtövek között sétált, azok között, amiket még Joseph ültetett Ariellának, és beszélt hozzájuk, amikor úgy gondolta Jean-Paul elég távol van ahhoz, hogy ne hallja. Mások talán csak az elhunytnak suttogják szavaikat. A megbánás, zavar, bűntudat szavait, és végül talán az elfogadásét is, gondolta Jean-Paul. Míg készen nem állt arra, hogy elfogadja ajánlatát.

Nem boszorkányokkal kívánt szövetségre lépni, amikor megvette a Château Renard-i szőlészetet, de akárcsak egy tudós a mikroszkópja segítségével, ő maga is felfedezte, hogy olyan sok minden létezik a világon, amit szabad szemmel nem lehet látni. És hogy a szívének olyan zugai vannak, amiket nem is sejtett, mielőtt megismerte ezt a macskaszerű nőt a varázsigéivel és a megbabonázó mágiájával.

35. fejezet

Tisztelned kell a szőlőbogyókat. Ez volt az első lecke. Végül is a bor egy élő, lélegző dolog. Minden bornak saját entitása van, minden egyes évjárat annyira egyedi, mint a boszorkány, aki létrehozta.

Jean-Paul kibontotta az üveget, majd az asztalra tette levegőzni. Bár bizonyos szempontok szerint még mindig egy fiatal, két éve érlelődő bor, már rendelkezett egy élete virágában levő úri dáma érettségével. Ideje volt. Jean-Paul kitöltötte a bort, és az ital folyékony drágakőként töltötte ki a poharat, vöröses fényében megcsillant a napfény.

Elena az orra alá tartotta.

Kova és tűz, füge, fűszer és meggy. Elena szerette volna, hogy a szőlőbogyók teljes ízvilága megmutatkozzon ebben az évjáratban, bár egyetlen boszorkány se tudhatja pontosan előre, hogy a szőlő milyen jellegzetességei fognak a gyökereken és töveken át a gyümölcsbe áramlani.

Belekortyolt, és ízlelgette a gyümölcs és füst, föld és tölgy komplex ízvilágát, ahogy a híres Renard termőhely öröksége átszűrődött a boron. És aztán halványan feltűnt az utóíz úgy, ahogy remélte – egy kis melankóliaként a végén. Inkább emlékként, mint beleoldódott ízként, de ott volt, hogy emlékeztesse.

Mint a muskátli illata télen.

Köszönetnyilvánítás

Íróként mindig is úgy éreztem, hogy a történetmesélés a világban fellelhető mágia utolsó igaz formája. De lehet, hogy tévedek. Mivel ott van a hála is, ami nem kevésbé erőteljes a megfelelő pillanatban. Ezt szem előtt tartva szeretném köszönetemet kifejezni annak a sok embernek, akik segítettek abban, hogy ez a regény megjelenjen. Először is kedves biccentés az ügynökömnek, Marlene-nek, aki gyorsan olvas, és tudja, hogy mit szeret, amikor a szeme elé kerül. Köszönöm a támogatásodat. Hálás köszönet Adrienne-nek – akinek pozitív kisugárzása és együttműködő szelleme játékká változtatta a munkát –, hogy hitt a történetben. Szintén számos ember van, akiknek szerkesztői hozzájárulásai jobb írót faragtak belőlem. Szívélyes köszönetemet küldöm Clarence-nek, Jonnak, Sarah-nak, Karinnak és a 47North kiváló csapatának – akik közül sokukkal nem is sikerült személyesen kapcsolatba lépnem –, a szakmai tudásukért és szakértelmükért. Felemelő érzés volt ilyen sok kreatív, odaadó emberrel dolgozni. Személyesebb hangot megütve, szeretnék köszönetet mondani Caitlinnek a könyv korai elolvasásáért és az átdolgozásban adott tanácsaiért. És végül köszönet Robnak, Davidnek, Autumnak, Brettnek, Mattnek és a szüleimnek, Jimnek és Carolnak, amiért véget nem érőn támogattok ezen a hosszú és kanyargós úton.

Az íróról

Luanne G. Smith Coloradóban él a Sziklás-hegység lábánál, ahol imád túrázni, kertészkedni, valamint a nap végén egy pohár borral kényeztetni magát. A szőlő boszorkánya trilógiájának első kötete. További információért látogass el a www.luannegsmith.com oldalra.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Az íróról