Kétszáz évvel ezelőtt Filomena Fontana megátkozta a húgát, és azóta a Fontana-családban egyetlen másodszülött lányra sem talált rá a tartós, igaz szerelem. Valaki szerint ez csak különös egybeesés – így van ezzel Emilia, aki szingli létére nagyon is boldog, és cukrászként dolgozik nagyapja brooklyni csemegeüzletében. Más, mint például Emilia unokatestvére, a szexi és szerelem után sóvárgó Lucy, azt vallja, hogy az átok igenis kézzel fogható valóság.

Mindketten elképedten fogadják, amikor nagymamájuk húga, Poppy néni azzal áll elő: ha elkísérik szülőföldjükre, Olaszországba, akkor Poppy pontosan a nyolcvanadik születésnapján össze fog találkozni élete szerelmével, és ezzel egyszer s mindenkorra megtöri a Fontana család másodszülött lányait sújtó átkot.

A helyszínt Velence csatornái, Toszkána dombjai és a varázslatos Amalfi-part adják – miközben a románc kibontakozik, olyan családi titkokra derül fény, amelyek jóval kártékonyabbak, mint egy állítólagos több száz éves átok.

Fordította

Novák Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lori Nelson Spielman: The Star-crossed Sisters of Tuscany

Copyright © 2020 by Lori Nelson Spielman

Hungarian translation © Novák Gábor, 2021

© Next21 Kiadó, 2021

Next2l Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektúra Bérei Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Nyomás és kötés AduPrint Nyomda

Felelős vezető Tóth Zoltán ügyvezető igazgató

ISBN 978 615 81851 4 1

Dieternek és Johannának

Poppy nagynéni útiterve

1. nap

Október 15., hétfő

Velence

2. nap

Október 16., kedd

Velence

3. nap

Október 17., szerda

Velence

4. nap

Október 18., csütörtök

Toszkána

5. nap

Október 19., péntek

Toszkána

6. nap

Október 20., szombat

Toszkána

7. nap

Október 21., vasárnap

Amalfi-part

8. nap

Október 22., hétfő

Amalfi-part

Poppy nagynéni 80. születésnapja

Prológus

Sok évvel ezelőtt, az olaszországi Trespianóban Filomena Fontana, egy átlagos kinézetű, elkeseredett lány, akinek a húgait ragyogó szépséggel áldotta meg a sors, minden másodszülött Fontana nővért szerelem nélküli élettel átkozott meg. Filomena gyűlölte kishúgát, Mariát attól a pillanattól fogva, hogy először pillantotta meg őt anyjuk karjában.

Gyermekkori féltékenysége csak fokozódott, ahogy lassanként tinédzserré cseperedtek. Filomena kedvesének, a folyton elkalandozó tekintetű Cosimónak megtetszett Maria. Bár a fiatalabbik lány próbálta elhárítani Cosimo kéretlen közeledését, a fiatalember nem tágított. Filomena figyelmeztette Mariát: „Ha elcsábítod az én Cosimómat, örökre átkozott leszel, minden másodszülött lánytestvérrel együtt.”

Nem sokkal ezután egy alkalommal, amikor Cosimo a Fontana családdal piknikezett, a fiú csapdába ejtette Mariát a folyó mellett, ahol úgy gondolta, senki sem láthatja őket. Megragadta a lányt, és erőszakkal megcsókolta. Mielőtt Maria ellökhette volna magától, megérkezett Filomena. Ő csak a csókot látta, és hatalmas haragra gerjedt. Felkapott egy folyami kavicsot, és szemen dobta vele Mariát. A lány elvesztette a látását, és az a szeme onnantól ferdén állt. Elvesztette a szépségét, és soha nem ment férjhez.

Egyesek azt mondják, véletlen egybeesés. Mások szerint önbeteljesítő prófécia. A tényeket azonban senki sem vitathatja. Attól a naptól kezdve, hogy Filomena több mint kétszáz éve megfogalmazta átkát, egyetlen másodszülött Fontana lány sem találta meg a hosszan tartó szerelmet.

1. fejezet

Emília

Napjainkban

Brooklyn

Hetvenkét cannoli hűl előttem a sütőrácson. Kipréselem a levet a feldarabolt koktélcseresznyékből, és az egészet óvatosan belekeverem a ricottából, tejszínből és porcukorból álló masszába. A hátsó konyha homályos, négyszögletes ablakán át benézek az üzlethelyiségbe. A Lucchesi Pékség és Csemege ma reggel nagyon csendes, ahogy azt keddenként már megszokhattam. Nagyanyám, Nonna Rosa Fontana Lucchesi a pult mögött állva rendezgeti az olajbogyók, sült paprikák, feta sajtok rozsdamentes fémedényeit. Apám éppen belép a dupla ajtón, tenyerén vékonyra vágott prosciuttóval teli tálcát egyensúlyoz. Egy húscsipesszel átpakolja a sonkát a hűtőpultba, új kupacot hozva létre a pancetta és a capicola között.

A bolt elejében, a pénztárgép mögött nővérem, Daria támaszkodik az édességállványnak, hüvelykujjaival a telefonját nyomkodva. Biztosan valamelyik barátnőjével küldözgetnek üzeneteket egymásnak, valószínűleg kibeszélik Donnie-t vagy a többi lányt. A hangszórókból Dean Martin That’s Amorejának dallama árad, végső emlékeztetőként elhunyt nagyapámra, aki makacsul kitartott amellett, hogy az olasz zene autentikus hangulatot kölcsönöz a pékség-csemegeboltnak – az most lényegtelen, hogy ez egy amerikai dal, egy amerikai énekestől. Semmi kifogásom néhai nagyapám zenei ízlése ellen, az egyetlen problémám, hogy a teljes olasz zenei repertoár harminchárom dalból áll. Harminchárom dal, amit akár álmomban is képes vagyok szóról szóra elénekelni. Néha szoktam is.

Újra a cannolira koncentrálok, betöltöm a krémet a hat tucat üres tésztacsőbe. A zene hamarosan egészen elmosódottá válik, a sütemény illata elenyészik. Már távol járok, az angliai Somersetben, belevesztem saját történetembe…

A Clevedon-mólón állva, várakozik, a tengert figyeli, ahol a lemenő nap sugarai megcsillannak a fodrozódó vízen. Kiáltást hall. Megperdül, szerelme érkezésében reménykedik, de az árnyékok közt csupán egykori…

Összerezzenek, amikor megszólal mellettem a falra szerelt csengő. Felkapom a szemüvegem, és kikémlelek az ablakon.

Mrs. Fortino az, egy csokor narancs- és citromsárga gerberával. Ősz haja karcsú kontyba rendezve, a bézs nadrág jól kiemeli karcsú alakját. Apám a húspult mögött teljes, 178 centis magasságában kihúzza magát, és megpróbálja láthatatlanná tenni a kötény alól elődomborodó pocakját. Nonna olyan savanyú képpel figyeli, mintha most húzott volna le egy korty ecetet.

– Buongiorno, Rosa – csicsergi Mrs. Fortino, miközben végiglejt a csemegepult előtt.

– Puttana – mormolja nagyanyám elfordulva a cafkákra használt olasz kifejezést.

Mrs. Fortino szokása szerint megáll a tükörnél, mielőtt továbbvonul apám húspultjához. A tükör egyben ablakként is szolgál, ami azt jelenti, hogy Mrs. Fortino – tudtán kívül –ugyanabba az ablakba bámul, amelyiknek a másik oldalán én nézek ki a konyhából. Hátrébb lépek, mialatt ő ellenőrzi az ajkát – ugyanolyan árnyalatú rózsaszín, mint a blúza –, és megigazgatja a haját. Elégedetten indul tovább várakozó apám felé.

– Ez a tiéd, Leo – tartja mosolyogva maga előtt a csokrot.

Nagyanyám halkan fújtat, akár egy területét védő lúd, ami rásziszeg mindenkire, aki csak rá mer nézni a kicsinyeire. Nem számít, hogy a „kisliba” ezúttal a hatvanhat éves veje, aki majdnem három évtizede özvegyként él.

Kopaszodó apám lángoló arccal veszi el a virágokat. Megköszöni Mrs. Fortinónak, ahogy minden héten szokta, és lopott pillantást vet nonnámra. Nagyanyám a marinált gombákkal matat, úgy tesz, mintha semmi másra nem figyelne.

– Szép napot, Leo – mondja Mrs. Fortino, és kecses mozdulattal int apámnak.

– Neked is, Virginia. – Apám keze vázát keresgél a pult alatt, de tekintete közben a távozó Mrs. Fortinóra tapad. Mindkettejükért fáj a szívem.

A csengő újra megszólal, magas férfi lép a boltba. Már járt itt a múlt héten, vett egy tucatnyit a cannolimból. Elegáns idegen, aki a kinézete alapján inkább Beverly Hillsbe való, nem Brooklynba. Beszél apámmal és Nonnával. Az ajtó mellé kuporodom, elcsípek néhány szót a társalgásukból.

– Minden kétséget kizáróan a legjobb cannoli New Yorkban.

Apró kacaj szakad ki a torkomból. Még jobban a falhoz lapulok.

– Múlt héten vittem egy tucatot egy megbeszélésre. A csapatom felfalta. Én lettem a legnépszerűbb fiókmenedzser a Morgan Stanley-nél.

– Jó ezt hallani – feleli apám. – A Lucchesi Pékség és Csemege 1959 óta működik. Mindent saját magunk készítünk.

– Valóban? Van rá esély, hogy személyesen mondjak köszönetet a péknek?

Kihúzom magam. Az elmúlt évtizedben senki sem akart találkozni velem, nemhogy köszönetét mondani.

– Rosa – szól oda apám Nonnának. – Ha megkérlek, idehívod Emíliát?

– Ó, istenem! – suttogom. Lerántom a fejemről a hajhálót, szabadon engedve vastag, barna lófarkamat. Azonnal megbánom, hogy reggel nem mostam meg a hajam. Remegő kézzel oldom ki kötényem, és igazítom meg szemüvegem. Ujjammal ösztönösen megérintem az alsó ajkamat.

A cérnaszál vékonyságú sebhely közel két év után teljesen belesimult a környezetébe, és egészen halovány, kék színt vett fel. De ott van, pontosan az ajkam alatt. Tudom, hogy ott van.

A rozsdamentes fém dupla ajtó kicsapódik, a nyílásban megjelenik Rosa Nonna alacsony, zömök, egyszerre félelmet keltő és fontoskodó alakja.

– Egy doboz cannoli – mondja alig mozgó ajkakkal. – Presto.

– SÍ, Nonna. Jó ötlet. – Három frissen megtöltött cannolit már bele is csúsztatok egy dobozba. Ám amikor az ajtóhoz indulnék, kikapja a kezemből.

– Vissza dolgozni! Sok a megrendelés!

– De Nonna, a vendég…

– Elfoglalt ember – vág a szavamba. – Semmi értelme rabolni az idejét. – Azzal eltűnik a konyhából.

Tátott szájjal bámulok utána, amíg az ajtó lengése meg nem áll.

– Sajnálom – hallom kívülről. – A pék ma korán távozott.

Elképedek.

– Mi a franc? – Nem számítottam románcra. Annál okosabb vagyok. Egyszerűen csak hallani akartam, hogy valaki megdicséri a süteményeimet. Hogy merészel Nonna megfosztani ettől?

A konyha ablakán át nézem, ahogy a férfi Dariával beszélget, miközben kifizet egy üveg Bravazzi alkoholos üdítőt. Felemeli a kis fehér dobozt, amit tőlem – Nonnától – kapott, és az az érzésem, ismét a cannolimat dicséri.

Elég. Nem érdekel, mit szól Nonna, vagy mennyire narcisztikusnak tűnik, ki fogok menni.

Miközben lekapom a kötényem, a nővérem szeme az ablak felé villan. Nem lát engem, de látom rajta, tudja, hogy figyelek.

Találkozik a tekintetünk. Lassan, szinte alig láthatóan megrázza a fejét.

Hátralépek, minden levegő kiszalad a tüdőmből. A falnak támaszkodva lehunyom a szemem. Daria csak Nonna haragjától próbál megvédeni. Én vagyok a másodszülött Fontana nővér. Miért pocsékolná Nonna ennek a kedves, cannoli-kedvelő embernek az idejét rám, egy olyan nőre, akiről az egész család biztosan tudja, hogy soha nem találja meg a szerelmet?

2. fejezet

Emilia

A 12. sugárúton lévő üzlettől négy saroknyit kell sétálni második emeleti lakásomig a 72. utcában, amit én csak Emfalvának hívok. Szokás szerint most is egy zacskónyi péksüteményt szorongatok. A késő augusztusi nap ereje már megenyhült, a szellő a nyár végének első ígéretét hordozza.

A déli peremen lévő Bensonhurst Brooklyn mostohagyereke – szerény kerület, beékelődve Coney Island és Bay Ridge, a középosztály számára sokkal vonzóbb, körzetei közé. Kölyökként arról álmodoztam, hogy egy nap elmegyek, és ennél a fáradt etnikai közösségnél valami sokkal előkelőbb helyen telepedem le. Ám Bensonhurst – a hely, ahol nagyszüleim több ezer másik olasszal együtt otthonra leltek a huszadik században – maga az otthon. Egykor Brooklyn Kis Itáliájának hívták. A mi utcáinkon forgatták a Szombat esti lázt. Mára minden megváltozott. Minden olasz üzletre vagy étteremre jut egy orosz pékség, egy zsidó csemegebolt vagy egy kínai étterem. Ezeket nonnám csak invadentéknek – betolakodóknak – nevezi.

Megpillantom régi tégla sorházunkat – az egyetlen házat, amit valaha ismertem. Amíg szüleim az 1980-as években Niagara Fallsban töltötték mézesheteiket, Rosa Nonna és Alberto Nonno az összes holmijukat levitték az első emeletre, lehetővé téve szüleim számára, hogy a másodikon kialakítsák otthonukat. Apám azóta is ott él. Néha elgondolkodom, anyámnál egy évtizeddel idősebb apám vajon mit szólhatott ehhez az elrendezéshez. Volt egyáltalán választása? Anyám ugyanolyan erős akaratú nő lehetett, mint az ő anyja, az én Rosa nonnám?

Csak halovány emlékeim vannak Josephina Fontana Luchesi Antonelliről, ahogy mosolyogva áll a tűzhelynél, és történeteket mesél nekem, miközben a bugyogó, almától és fahéjtól illatozó fazekakat kevergeti. Ám Daria azt állítja, ez csupán a képzeletem szüleménye, és valószínűleg igaza is van. Daria négyéves volt, én pedig csak kettő, amikor anyánkat elvitte a krónikus myeloid leukémia – amiről azóta megtudtuk, hogy a betegség leghalálosabb formája. Az emlékeimben biztosan az ő anyját, az én Rosa nonnámat látom a tűzhelynél. De a mosolygó történetmesélő nem összeegyeztethető karcos nonnám valóságával, az asszonyéval, aki amióta az eszemet tudom, feltűnő ingerültséggel viszonyul hozzám. És miért is ne tenné? Lánya betegsége pontosan egybeesett a terhességével, vagyis az én érkezésemmel.

– Jó napot, Emmie. – A kék-szürke egyenruhás Mr. Copetti megtorpan előttem, mielőtt fellépne a járdára. – Kéri most a leveleit, vagy dobjam be a postaládájába?

Odasietek hozzá.

– A Publishers Clearing House győzelmi kiértesítőjét átveszem, a számlákat megtarthatja.

Kuncogva pörgeti át a leveleket vászontáskájában, és átad egy tacóra emlékeztető paksamétát, amelyen fényes reklámkiadvány alkotja a tortillalapot.

– Éppen ezt vártam – jegyzem meg, miután futó pillantást vetek a levelekre. – Hitelkártya-igénylő nyomtatványok és Key Food kuponok, amiket még soha nem használtam.

Mr. Copetti mosolyogva emeli fel a kezét.

– További szép napot, Emmie.

– Magának is, Mr. Copetti.

Továbbsétálok a következő, bézsszínű téglaépületig, és célba veszem a bejáratot. Patrizia Ciofi hangját hallom, egy áriát énekel a Traviatából. Bekukucskálok az üvegajtón. Annak ellenére, hogy a ’90-es évekbeli CD-lejátszóból bődületes hangerővel harsog az opera, Dolphie nagybátyám békésen szunyókál az egyik fodrászszékben. Furcsamód az ajtónyitáskor felhangzó csengőszó mindig felébreszti. Lenyomom a kilincset, és ahogy arra számítani lehetett, azonnal felriad, letörli az állára csorgott nyálat, és megigazgatja szemüvegét.

– Emília! – rikoltja olyan lelkesedéssel, mintha hetek óta nem látott volna. Nagybátyám inkább szeretnivaló, mint szép ember – fejét pelyhes, fehér tincsek borítják, arca pedig olyan kerek, mintha nemrég húztak volna ki a bölcsességfogait. Szokásos fekete fodrászkötényét viseli, jobb gallérján a három, átlós vonalban elhelyezkedő patenttal, zsebén a hímzett Dolphie felirattal.

– Szia, Dolphie bácsi – próbálom túlkiabálni a zenét. Rosa Nonna öccse gyakorlatilag a nagy-nagybátyám, de a Fontanák nem törődnek az ilyen különbségtételekkel. Odaadom neki a táskát. – Pistachio biscotti, és egy szelet panforte.

– Grazie. – Megbillen, miközben átveszi, de ellenállok a kísértésnek, hogy megfogjam. Bácsikám hetvennyolc évesen is büszke ember. – Hozzak kést?

Azt válaszolom, amit mindig:

– Kösz, de mind a tiéd.

Odasétál a tükörállvány szélén terpeszkedő CD-lejátszóhoz, és májfoltos kezével leveszi a hangerőt. Az opera elhalkul. Leveleimet leteszem a pénztárgép mellé, az újságokkal és szórólapokkal teli régi, fém bevásárlókocsi mellé lépek, és töltök magamnak egy csésze kávét. Tejszínt is rakok bele.

Letelepszünk egymás mellé, az üres fodrászszékekbe. Szögletes, drotkeretes szemüvege – hasonló az enyémhez, csak kétszer akkora – lecsúszik az orrán, miközben az édességet majszolja.

– Forgalmas nap volt? – érdeklődöm.

– Sí – feleli, bár az apró helyiség ugyanolyan üres, mint mindig. – Nagyon is.

Kislánykoromban itt mindig három ember várt vágásra, és egy borotválasra, miközben a hátsó szobában két másik grappát ivott és Scopát játszott. Dolphie borbélyüzlete volt a környék találkozópontja, ahová a helyiek operát hallgatni, vitatkozni és pletykálkodni jártak. Manapsag azonban az üzlet olyan elhagyatott, mint egy telefonfülke. Nem hibáztathatok senkit, amiért nem akarják, hogy egy reszkető kezű öregember tartsa a borotvapengét a nyakukhoz.

– Luciana unokatestvéred bejelentkezett ma hajvágásra. Megígértem, hogy szorítok neki helyet. – Az órajára pillant. – Szokás szerint késik.

– Valószínűleg leköti a munkája. – Azonnal meg is bánom szóhasználatomat. Zabolátlan unokatestvérem, Lucy (másod-unokatestvérem, hogy egészen pontos legyek) sosem próbálta takargatni aktív „társasági életét”. Mivel éppen aktuális barátja egyben a munkatársa is, nagyon is lehetséges, hogy Lucyt valóban leköti a munkája. – Mi van Ethel nagynénivel? – váltok témát.

Dolphie bácsi felvonja a szemöldökét.

– Tegnap este találkozott a testvérével. Mindig boldog, amikor látja Adrianát. – Kuncogva megtörli a száját egy szalvétával. – Bárcsak rá tudnám venni azt a nőt, hogy gyakrabban jöjjön.

Ethel nénikém és Dolphie bácsikam a fodraszüzlet felett laknak egy kétszobás lakásban, amelyet a nagynénem mindig is kísértetjárta helynek tartott. Azt állítja, látni szokta rokonai szellemeit még az óhazából, és gyanítom, a nagybátyám ezért üldögél ennyit az üzletben. Mindenkinek szüksége van egy kis nyugalomra. Többször is érdeklődtem már a nénikémnél, látta-e valaha anyám szellemét. Mindig nemmel felelt. Néhány évvel ezelőtt felhagytam a kérdezősködéssel.

Dolphie bácsi eszik még egy utolso falatot, és lesöpri a morzsákat az álláról.

– Delizioso. – A fodrászpolcához csoszog, és a paksamétával tér vissza, amit tőlem kapott előző nap.

– Tetszik ez a történet, la mia nipote talentata.

Tehetséges unokahúgom? Az ajkamba harapok, hogy leplezzem kitörő jókedvemet.

– Grazie.

– Kezdesz lendületbe jönni. Érzem, hogy közeledik a konfliktus.

– Igazad van. – Felidézem a folytatást, amit ma találtam ki, miközben dolgoztam. – A következő adagot kedden hozom.

A homlokát ráncolja.

– Nem holnap?

Önkéntelenül is elmosolyodom. A hobbim a mi kis titkunk. „Soha ne becsüld alá egy álom tervét” – szokta mondogatni. Egyszer elárulta, hogy fiatalkorában operát akart írni, de soha nem osztotta meg velem jegyzeteit vagy elképzeléseit. „Butaság” – legyintett ilyenkor, és arca a vörös ötven árnyalatában játszott. De akkor is imádom, hogy egykor neki is volt terve egy álomhoz. Nagy kár, hogy ő alábecsülte a sajátját.

– Sajnálom, ma este nem lesz időm írni – felelem. – Daria lesz a könyvklub házigazdája, és engem is meghívott. – Közömbös hangon beszélek, mintha mindennapi eseménynek számítana, hogy a nővéremmel és a barátaival lógok. – Megkért, hogy vigyek dolce pizzát. – Az órára sandítok – fél négy van –, és elindulok a mosogató felé. – Dar szerint – folytatom, miközben kiöblítem a csészém – a könyvklub fő célja az evés, ezt követi az ivás és a csevegés. Ha marad idő, esetleg a könyvekről is beszélnek.

Nagybátyám sötét szemével hunyorogva néz rám.

– Nagyszerű hír, hogy a nővéred meghív a klubjába. Emlékszem arra az időszakra, amikor még elválaszthatatlanok voltatok.

A csuklás váratlanul érkezik. Idegesen nyitom ki az egyik szekrény ajtaját, úgy teszek, mintha szalvétát keresnék.

– Még nem vagyok teljes jogú tag – pislogok dühösen –, de remélem, hogyha a barátai megkedvelnek, vagy legalább a pizza di cremámat, akkor megkérnek, hogy csatlakozzam.

– Pizza di crema? – Dolphie bácsi sanda oldalpillantást vet rám. – Ne hagyd, hogy kihasználjanak.

– Nem ennyire bonyolult. Emellett szívesen segítek neki.

Kétkedve felvonja a szemöldökét, de úgy teszek, mintha nem venném észre.

Az órájára néz, elkomorodik.

– Luciana azt mondta, kettőre itt lesz. Semmi hír róla. Egy árva szó se. Attól tartok, megint elszámolta magát.

Elképzelem Lucy unokatestvéremet, amint formás, 12-es hátsóját megpróbálja belepréselni 8-as méretű farmerébe, és azon töprengek, vajon a nagyapja szó szerint vagy képletesen értette, amit mondott.

– Még csak kölyök – mentegetem. – Nem lesz vele gond.

– Kölyök? – prüszköli. – Mióta kölyök valaki huszonegy évesen? – Lehalkítja a hangját, mintha attól tartana, hogy az üzletben valaki meghallja. – Hallottad, hogy új barátja van? Az új munkahelyén találkozott vele. Ethel szerint ő lehet az igazi. – Megmozgatja bozontos szemöldökét.

– Hm. Ethel néni nem ugyanezt mondta Derekről… és arról a Nick nevű dobosról… meg a másikról, mi is volt a neve… a kobrás tetoválással? – Megvonom a vállam. – Lucy még fiatal, előtte az egész élet. Minek úgy rohanni?

Dolphie bácsi rám néz, némán emlékeztet rá, hogy Lucy másodszülött lány, akárcsak én.

– Barát vagy sem – mondom, miközben letörlöm a pultot –, úgy tűnik, Luce szereti az új munkáját.

– Kiszolgálni abban a felháborítóan feszes ruhában? – A fejét csóválja. – Mondd meg nekem, Emilia: egy olyan okos lány, mint Luciana, miért akarna azon a helyen dolgozni… mi is a neve, Rudy’s?

– Rulli’s – javítom ki. – A város legmenőbb bárja.

– Mi a baj a Homestretch-csel? Irene és Matilde évekig dolgoztak ott, rendes blúzban és normális cipőben.

Nagy-nagybátyám, aki egy évvel nonnám és nagy-nagynéném, Poppy után vándorolt ki Olaszországból, igazi tradicionalista. A Homestretch már akkor húszéves volt, amikor Dolphie huszonegy évesen megérkezett Bensonhurstbe. És ötvenhét évvel később még mindig hűségesen ragaszkodik régi kocsmájához.

– Dolphie bácsi, az új néha jó is tud lenni – érvelek.

Felszegi az állát.

– Az új sajt? Nem. Az új bor? Nem. Az új művészet? Nem. – Két tenyere közé fogja az arcom. – Dolce nipotina mia, az új nem jó. A régi a jó. Neked főleg meg kéne értened. – Megemeli vastag lófarkamat. – Ugyanúgy vágjuk a hajad, mióta is… húsz éve? És ugyanazt a szemüveget hordod, amit az érettségi fotódon, sí?

– Bárcsak úgy lenne. A látásom háromszor is romlott. – Lekapom apró, drótkeretes szemüvegem, és erősen hátrafeszítem. – De szerencsére ezek a keretek szinte elpusztíthatatlanok, ahogy az optikus mondja.

– Nagyon helyes, cara mia. Miért cserélnénk kerekeket, ha még forognak, sí?

– Pontosan. – Visszateszem a szemüveget az orromra, és arcon csókolom nagybátyámat. – Holnap jövök egy újabb adag süteménnyel.

– Grazie. – A pénztárgépnél szöszmötöl. – La posta, itt ne felejtsd. – Ahogy felemeli a paksamétát, egy lila boríték hullik ki belőle, ami korábban elkerülte a figyelmem. Dolpie bácsi gyorsan rálép a kecskebőr Hush Puppy cipőjével. – Egy levél – állapítja meg. – Igazi levél.

Leguggolok, hogy visszaszerezzem a rejtélyes borítékot, de nagybátyám nem veszi el a lábát, Lehajol, közelebbről is megvizsgálja. A szeme összehúzódik, aztán kikerekedik, végül elfel-hősödik. A szájához kapja a kezét.

A kézzel címzett, philadelphiai bélyeggel ellátott boríték némán néz fel ránk. A mosolyom leolvad az arcomról, mozdulatlanná dermedek. A név és a cím cikornyás betűkkel ott van a bal felső sarokban. Poppy Fontana. Nonna és Dolphie bácsi távoli testvére, Paolina. A rejtélyes nagy-nagynéni, aki ilyen messziről is mindig el tudott képeszteni. A különös nő, akit Nonna csak úgy emlegetett: un probléma – zűrös. Az egyetlen élő rokonom, akitől eltiltottak.

3. fejezet

Emilia

Védelmezőn szorítom magamhoz a táskám, mintha fegyvert rejtene, nem egy egyszerű levelet, és kényszerítem magam, hogy lelassítsak, amikor fellépek a járdára. Rosa nonna a kiugró erkély üvege és a nehéz damasztfüggöny mögül figyel. Bár a szeme egészen apró, a látása tökéletes, ami igencsak hasznos dolog egy olyan nőnél, aki – erről tökéletesen meg vagyok győződve –a sarok mögé is belát. Intek neki, remélem, elég gondtalannak tűnök. A rá jellemző ingerültséggel fordít hátat. Nem szívesen mondom ezt, de gyakran kívánom, bárcsak ő élne a párkány alatti szűk helyen. Vagy akár apám emeleti lakásában. Úgy nem hallaná a lépteimet minden alkalommal, amikor áthaladok a verandán; nem tudna az ablakából leskelődni, és számontartani minden lépésemet – egy huszonkilenc éves, felnőtt nőét. Persze lebecsülöm őt. Az én nonnám természetesen találna egy másik ablakot, ahonnan leskelődhetne.

Belépek a rézsútos üvegajtón, és átvágok a mozaikpadlós előtéren, miközben belenézek a táskámba, hogy biztos legyek benne, még mindig ott van. Lázadó bizsergés kúszik fel a gerincemen.

Kettesével szedem a diófa lépcsőfokokat, és kinyitom lakásom bezáratlan ajtaját. Apró konyhámat – gyakorlatilag három beépített szekrény és egy kis hűtőszekrény, teleaggatva unokatestvéreim fotóival – fényárba borítja a délutáni napsütés. Kiborítom táskám tartalmát a pultra, és felkapom Poppy nagynéném levelét.

A várakozást ízlelgetve tanulmányozom a lila borítékot, próbálok rájönni az apropóra. Nincs születésnapom. Karácsonyig még négy hónap. Poppy nagy-nagynéném – akivel csak egyszer találkoztam, de aki soha nem hagy ki egyetlen ünnepi alkalmat sem – végül is már elég öreg, biztosan összezavarodott.

Hosszúszőrű tuxedo macskám, Karom előbújik a sarok mögül. Felkapom, és csókot nyomok imádnivaló, mogorva fejére.

– Megnézzük, mit üzent Poppy néni? De meg kell ígérned, hogy nem mondod el Nonnának!

A macskát a váltamra helyezem, és ujjammal végighasítom a borítékot. Hevesen dobogó szívvel emelem ki a citromször-bet színű levélpapírt. Mosolyogva nézem Poppy lila tintáját, az apró ábrákat a lap szélén – a csillagok közé vágyódó kislányt… a százszorszép csokrot… Olaszország térképét.

Drága Emíliám!

Azért írom ezt a levelet, mert szívességet szeretnék kérni tőled. Nem, ez így nem pontos. Igazából én szeretnék szívességet tenni neked. Mert amit felajánlok, az megfogja változtatni az életed.

Leülök az egyik konyhai székre, és Karom fülét vakargatva folytatom az olvasást.

Idén ősszel visszatérek szülőhazámba, Olaszországba, hogy ott ünnepeljem nyolcvanadik születésnapomat. Szeretném, ha csatlakoznál hozzám.

Elakad a lélegzetem. Olaszországba? Én? Hiszen a nagynéné-met is alig ismerem. De ennek ellenére megjelennek a képzeletemben a hatalmas szőlőültetvények és napraforgómezők képei.

Remekül fogunk szórakozni! Hiszen szeretsz szórakozni, nem! Gyanítom, hogy az életedből hiányzik a vidámság, egész nap csak abban a rettenetes boltban robotolsz a nővéremmel és az apáddal. Nem, nem tudom elképzelni, hogy ebben volna bármi vidámság.

Sértődötten kihúzom magam. Az én életem tökéletesen rendben van – és nagyon is vidám. A családommal dolgozom és élek itt, Bensonhurstben, abban a városban, ahol felnőttem. És bár csak alig egyórányi vonatútra fekszik Manhattantól, ennek a helynek megvan a maga kisvárosi hangulata. A mosott ruhákat még mindig kötelekre akasztjuk ki száradni, és ismerjük a szomszédainkat. Ott van nekem Matt, hűséges, életre szóló barátom, akit szinte mindennap látok. Hány ember mondhatja el ezt magáról? Paolina Fontana igen nagy tévedésben él.

Október közepén indulunk, vagyis alig hat hét múlva.

Feltételezem, megtartottad olasz útleveled. Velencébe érkezünk, vonattal átmegyünk Firenzébe, és az Amalfi-parton fejezzük be kirándulásunkat, mert a ravellói katedrális lépcsőjén kell állnom a nyolcvanadik születésnapomon.

A ravellói katedrálisnál? Mit forgat a fejében?

Kérlek, hívj, hogy megbeszéljük a részleteket. Addig is kívánok neked négylevelü lóhere csokrokat és dupla szivárványokat.

Szeretettel:

Poppy nagynénéd

Gyomrom remegni kezd az izgalomtól, nem tudom türtőztetni magam. Nem engedhetek meg magamnak egy utazást Olaszországba. Ilyen kereset mellett biztosan nem. És még ha lenne is pénzem, Nonna megtiltaná. Homlokomat a tölgyfa szék támlájának támasztom, halkan felnyögök. Poppy néninek másik útitársat kell találnia, talán egy másik családtagot.

De nem, a nagynéném egyetlen családtagjával sem tartja a kapcsolatot.

Vagyis barátokkal fog utazni. Biztosan vannak barátai.

Vannak?

Hirtelen megsajnálom a nagynénit, akit soha nem ismerhettem meg. Most nagyon magányosnak tűnik. Az öreg hölgy, aki minden évben felköszönt a születésnapomon, és minden lehetséges ünnepnapon – még a zászlónapon is – kapcsolatba próbál lépni velem.

Volt idő, talán kilenc vagy tízéves lehettem, amikor Poppy-val rendszeresen leveleztünk. Mindig nagy izgalommal nyitottam ki a levélszekrényt, és vettem ki belőle nagynéném levelét. Tudni akarta, melyik barátom tud a legjobban megnevettetni, hogy a fűzős vagy a tépőzáras cipőket kedvelcm-e jobban, hogy a savanyú vagy az édes uborkát szeretem-e, és hogy melyik évszakban „virágoztam ki”. A többi felnőtt sosem mutatott ilyen érdeklődést irántam. Aztán egy szombat délután Nonna lecsapott rám az előtérben.

– Mit téblábolsz itt, amikor a szobádat kellene takarítanod?

– Várom a postást – feleltem lelkesen. – Van egy levelezőtársam! – Poppy néni használta ezt a kifejezést az egyik levelében, és tetszett a hangzása.

Nonna összeráncolta a homlokát.

– Levelezőtárs? Miféle levelezőtárs?

Elvigyorodtam.

– Hát a testvéred, Poppy néni!

Szó nélkül visszavonult a lakrészébe. Tíz perccel később, amikor új postásunk, Mr. Copetti belépett az előtérbe, Nonna újra előbukkant, és némán nyújtotta a kezét a postáért.

– Tessék. – Mr. Copetti odaadta neki, és közben rám kacsintott. – Úgy látom, jött ma egy lapod.

Mosolyogva kémleltem át Nonna válla felett. Mr. Copetti megfordult, hogy távozzon, de Nonna felemelte a kezét.

– Várjon. – Gyorsan átfutotta a postát, amíg meg nem találta a mandarin árnyalatú borítékot.

– Ez az enyém – nyúltam érte.

Nonna előhúzott egy tollat a füle mögül, vörös tintával áthúzta a címet, és ráírta a borítékra: Vissza a feladónak.

– Nonna! – kiáltottam felháborodva. – Mit művelsz?

De ő odaadta a levelet Mr. Copettinek.

– Most már mehet.

Postásunk tekintetén láttam, hogy ez az alapvetően félénk ember megpróbál bátorságot gyűjteni. Nonna tett egy lépést előre, és az ajtóra mutatott.

– Kifelé! Most!

Mr. Copetti gyakorlatilag kimenekült a házból. Egy hét szobafogságot kaptam, és onnantól kezdve megtiltottak minden „felületes” kommunikációt Poppy nagynénémmel.

Tíz teljes napig vártam, mielőtt titokban papírra vetettem egy újabb levelet nagynénémnek. Belerejtettem a matematika tankönyvembe, úton az iskola felé terveztem feladni. Hevesen zakatoló szívvel ültem le aznap reggel Nonna asztalához. Miközben ettem, egyik kezemet mindvégig a könyvön tartottam.

Nonna gyanakodva méregetett. Kis híján elájultam, amikor odalépett mellém, és lenézett a tankönyvre. Tovább sztircsöltem a kakaóm, kezemmel a borítón, és fohászkodtam a Szűzanyához, hogy ne bukjak le. Ám amikor felálltam, hogy elinduljak, a kardigánom beakadt a szék karfájába. A könyv lebillent. Mintha lassított felvételen zajlana, a levél kihullott a lapok közül, akár egy papírrepülő, és kecsesen landolt Nonna Orthaheel márkájú papucsának orrán.

Talán mondanom sem kell, Nonna nem mutatott könyörületet. A megszokott karácsonyi lapokon, a lélektelen köszönő üzeneteken, a születésnapi köszöntőkön kívül soha többé nem kereshettem nagynénémet.

Az ablak felé fordulok, bámulom a háztetők, vezetékek és ősi antennák mintázatát, miközben szórakozottan vakargatom az ajkam alatti sebhelyet. Mit gondolhatott Poppy néni, amikor nem kapott tőlem több levelet? Megsértődött? Csalódott volt? Rájött, hogy Nonna tehet róla, nem én? És csakugyan ez a helyzet? Miért nem álltam ki magamért, és győztem meg apámat, hogy engedélyezze a barátságunk folytatását? A válasz könnyen jön. Apám soha nem mert volna ellentmondani az anyósának. Ahhoz túlságosan félénk természet. És bármennyire szégyenletes is bevallani, én sem sokban különbözöm tőle. Ha Rosa Nonnáról van szó, az ádáz, apró termetű nőről, aki aláírja a fizetési csekkjeinket, és birtokolja a lakásokat, ahol élünk, mindketten gyávák vagyunk.

A gyomrom görcsbe rándul, arcomat a tenyerembe temetem, és próbálom elcsendesíteni az újra és újra felhangzó kérdést. Most, majdnem két évtizeddel később, van elég bátorságod, hogy helyrehozd a dolgot?

4. fejezet

Emilia

Kötényt veszek fel, és elhatározom, hogy kisöpröm az elmémből az Olaszországgal és szegény Poppy nénivel kapcsolatos gondolatokat. Legféltettebb kincsemet – anyám régi szakácskönyvét – a Formica pultra helyezem kinyitva, és munkához látok.

Olaszországban, ahol Nonna, Dolphie bácsi és Poppy néni nevelkedtek, a süteményt dolce pizzának, vagyis édes pizzának nevezik. Egy teáskanál szódabikarbónát összekeverek a cukorral és a liszttel, miközben Karom nyolcasokat ír le a lábaim körül. Nővéremnek, aki soha nem tanult meg sütni (és miért is tanult volna, amikor van egy húga, aki elvégzi a munkát?), fogalma sincs róla, hogy ennek a fahéjas-narancshéjas tejsodóval és Amarena Fabbri cseresznyével töltött édes pizzának az elkészítése tovább tart, mint a könyvklubban eltöltött idő.

Megszólal a telefonom. Nővérem nevét meglátva kihangosí-tom, hogy beszélgetés közben is tudjak keverni.

– Szia, Daria. Éppen a pizza de cremát készítem.

– Ó, remek. Figyelj, Emmie, most találtam a Grouponon egy féláras kupont az Atlantic City-i Tropicanába. Nagyszerű program lenne nekem és Donnie-nak, nem gondolod? Ha lecsapok rá, tudnál vigyázni a gyerekekre egy hétvégén, valamikor ősszel?

Beöntöm a tésztát a formákba, az edény kikaparásával nem vesződöm.

– Uh… aha, persze.

– Csodás! Király vagy, Emmie!

Elmosolyodom.

– Te még királyabb.

Ahelyett, hogy tovább folytatná gyermekkori játékunkat, és rávágná, hogy „te meg a legkirályabb”, témát vált.

– A könyvklub csak hétkor kezdődik, de szeretném, ha mielőbb ideérnél. – Nagyot sóhajt. – Donnie természetesen az első iskolahetet választotta, hogy városon kívüli munkát vállaljon. El sem hinnéd, Natalie mennyi házi feladatot kapott. Miminek pedig holnap teasütiket kéne bevinnie. – Megemeli a hangját. – És valaki elfelejtett szólni róla!

Szegény Mimi. Ugyanolyan szórakozott, mint én voltam hétévesen.

– Most teszem be a süteményt a sütőbe. Indulok, amint elkészül.

– Nagyszerű!

A nővérem már letenné, amikor kibukik belőlem a hír:

– Ma levelet kaptam. Poppy nagynénitől.

– Ó, istenem. Mit akar?

Végigfuttatom a spatulát a tál alján, majd a számhoz emelem. Örülök, hogy nem FaceTime-olunk.

– El akar vinni vakációzni. – Ismeretlen érzés kerít hatalmába, az arcomra mosoly költözik. Eszem még egy falat tésztát. – Olaszországba.

– Hát, oda nem mehetsz. Nonna soha nem engedné. Egy másik unokahúgot kell vinnie, talán Carmellát. Lucyt biztosan nem. – Elneveti magát. – Akinek van egy kis esze, nem engedi szabadjára azt a lányt egy idegen országban.

Tovább nyalogatom a spatulát.

– Ez Poppy döntése, nem Nonnáé.

– Nonna gyűlöli Poppyt. – Daria mintha meg se hallotta volna, amit mondtam. – Ezt te is tudod.

– De miért, Dar? Poppy a testvére.

– Megvan rá az oka, és ezt tiszteletben kell tartanunk.

– Beszélni fogok Nonnával.

– Ne tedd!

– Most van lehetőségem Olaszországba utazni, Dar. Nem fogom elszalasztani, csak mert Nonnának problémája van Poppy-val.

– Problémája? – Nővérem hangja élesebbé válik, én pedig megacélozom magam, mert pontosan tudom, mi következik.

Nonna talán nem tökéletes, de az egész életét feláldozta értünk, Emmie. Mintha az anyád lenne!

Ez a legnagyobb ütőkártyája, amivel mindig sikerül leállítania. Nyomasztó érzés telepedik rám, kinyomom a telefont. Bedugom a mosogató lefolyóját, megnyitom a csapot, és a sebhelyemet dörzsölgetve várom, hogy megteljen vízzel. A nővérem megerősítette. Nem mehetek Olaszországba. Ha megtenném, jóvátehetetlen hűtlenséget követnék el a nővel szemben, aki felnevelt. Poppynak másik útitársat kell találnia, talán valakit a család másik ágáról. Csakhogy újra emlékeztetnem kell magam, a nagynénémnek nincs másik családja. Soha nem is volt. Soha nem is lesz. Hozzám hasonlóan ő is egyedülálló… és második lánytestvér.

Hétéves voltam, amikor először hallottam a Fontanák „második lánytestvér” átkáról. Családfát készítettünk társadalomtudomány órára, és én anyám ágát választottam – a Fontanákat. Tanárom, Regina nővér, miután három teljes másodpercig tanulmányozta az ábrámat, rámutatott a tényre, amit én észre sem vettem – vagy talán csak nem akartam észrevenni.

– Nézd csak a családodnak azokat a nőtagjait, akik soha nem mentek férjhez. – Összevonta a szemöldökét, alaposabban is megnézte a rajzot. – Ez különös. Mindegyik másodszülött lány.

Feljebb toltam a szemüvegem, és rásandítottam a filctollal rajzolt családfára, amelynek leveleire írtam rá rokonaim nevét. Mindig is tudtam, hogy Nonna nagynénje, Bianca egyedülálló. Ő volt az oka annak, hogy déd-nagyszüleim nem jöttek át Amerikába. És azt is tudtam, hogy Nonna húga, Poppy nagy-nagy-néném sem ment férjhez – Rosa Nonna aggszűznek nevezte. De az ágakat az ujjammal végigkövetve rá kellett jönnöm, hogy

Nonna unokatestvérei, Apollónia, Silvia, Evangelina, Martina és Livia szintén egyedülállók… és második lánytestvérek.

Tekintetem lejjebb siklott, lassan, akár egy lehulló falevél. És ott volt, tisztán, mint a fehér lap, amire rajzoltam: a saját ágam a Fontana családfán.

Anyám, Josephina Fontana Antonelli és apám, Leonardo Phillip Antonelli alatt ráböktem nővérem, Daria nevére. Jobbra csúsztattam az ujjam, és megtaláltam a saját nevem: Emilia Josephina Fontana Lucchesi Antonelli. A második lánytestvér.

5. fejezet

Emilia

Két kézzel markolom a dobozt, miközben végigsietek a járdán a 67. utca felé, időleges melankóliámat mostanra izgatottság váltotta fel. Elképzelem, ahogy Dariával a konyhájában sürgölődünk, és cseverészve készítjük elő a rágcsálnivalót és az italokat a könyvklubra. Átkelek a Bay Ridge Avenue-n, gondosan ügyelek a lépteimre, ahogy a járdához közelítek, nem akarom, hogy a doboz megbillenjen. A pizza di crema valódi mestermű, ha szabad így dicsérnem magam.

Kérlek, add, hogy Daria szeresse, fohászkodom magamban. Csak másodpercek múltán jövök rá, hogy mentális imám megváltozott: Kérlek, add, hogy Daria szeressen.

Autóduda harsog, ijedten ugrok fel a járdára. Csak ekkor ismerem fel a Cusumano Electric kényes, fekete furgonját. A jármű lelassít, az ablak leereszkedik. Matteo Cusumano felemeli repülős napszemüvegét.

– Szia, szépség. Kell egy fuvar?

Rámosolygok legjobb barátomra, akit ismerek, amióta az eszemet tudom. A süteményt dédelgetve nekidőlök az autójának.

– Te aztán tudod, hogyan kell kényeztetni egy lányt. Akkor bukkansz fel, amikor már csak két saroknyira van a céljától.

– Hé, én már csak ilyen pasas vagyok – nevet Matt. – Ugorj be, igyunk egy sört.

– Nem kéne valahol helyreállítanod az elektromosságot? Meg drótokat összedugdosni?

Elvigyorodik.

– Épp most végeztem az utolsó mai melómmal. Megerőltető feladat volt izzót cserélni Mrs. Fata konyhájában.

– Hű, ezért aztán érdemes volt villanyszerelőnek tanulni!

– Okostojás.

Bemászom a fülkébe, és szorosan tartom a dobozt, miközben bekötöm magam.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy Mrs. Fata nem csak az izzója kicserélésében reménykedett?

– A hatvanas nők imádnak – feleli. És valószínűleg igaza is van. Matteo karcsú, magas fiú, gyönyörű, fekete és göndör tincsekkel, egymást enyhén átlapoló metszőfogakkal, és ragályos nevetéssel, ami még Rosa Nonnából is képes kicsalni egy mosolyt. Megbök a könyökével. – Csak a huszonkilenc éveseket nem tudom elbűvölni.

Visszafojtok egy nyögést, és kinézek az ablakon egy fiatal anyára, aki babakocsit tolva sétál a járdán. Bár Matt tíz hónappal idősebb nálam, olyan, mintha a kisöcsém lenne. Ő az a fiú, aki az óvoda első napján eljött velem a Szent Atanáz templomba, aki ötödikesként orrba verte Joey Bonofigliót, mert az „halszájúnak” nevezett; a kiváló tanuló, aki engedte, hogy elsőéves főiskolásként egész éven át az ő kémia házi feladatát másoljam; a készséges, aki elvitt a végzős bálba, és aki később, Daria esküvőjén, és minden olyan eseményen csatlakozott hozzám, ahol kísérővel illett megjelenni. Matteo Silvano Cusumano az én szárnysegédem, de annál még százszor több. Senki sem kívánhatna magának jobb barátot. És én azt akarom, hogy ez így is maradjon.

– Ki tudnál dobni Daria lakásánál?

– Nincs időd egy sörre?

– Ma könyvklub van, elfelejtetted?

– Tudom. Eggyel több ok az alkoholizálásra.

Lesújtó pillantást vetek rá. Matt nem rajong Dariáért. Egy alkalommal „őrült boszorkánynak” nevezte, amiért alaposan lehordtám. Senki sem beszélhet így a nővéremről.

A furgon megáll a ház előtt.

– Kösz a fuvart, MC.

– Mikor lesz vége a szeánsznak? Felveszlek.

– Hagyd csak, hazasétálok. – Kinyitom az ajtót.

– Komolyan mondom. Az estém csúcspontja lenne.

A tekintete olyan gyengéd, akár egy szeretőé. Kellemetlenül érzem magam, gyűlölöm ezeket a kínos pillanatokat, amelyek mintha egyre gyakrabban fészkelnék be magukat beszélgetéseinkbe. Kapcsolatunk tavaly májusban változott meg, amikor Matt szakított Leah-val, aki nyolc hónapig volt a barátnője. Mindig könnyebb, amikor Matt kapcsolatban él. Ám barátságunk múlt hónapban érte el a ki nem mondott kritikus pontot, amikor elmentünk legjobb barátja esküvőjére. A rendezvény után, miközben átvágtunk a parkolón – harsogó nevetéssel idézve fel a vőlegény apjának moonwalk próbálkozását –, Matt váratlanul megragadta a kezem. Természetesen nevetve a karjára csaptam, és zsebre vágtam a kezem. Matt-tel néha megöleltük egymást. Néha arcon csókoltam. Sokszor összeütöttük a tenyerünket vagy az öklünket. De soha nem fogtuk meg egymás kezét. Soha. Mindenesetre megbántottam a reakciómmal, és pocsékul éreztem magam, de nem tudtam volna bocsánatot kérni a megalázó pillanat felemlegetése nélkül – vagy ami még rosszabb, anélkül, hogy beszélni kelljen „rólunk”. Ezért inkább úgy tettem, mintha meg sem történt volna.

Kiszállok az autóból.

– Szánalmas vagy, Cusumano. De azért kösz. Komolyan.

Búcsút intek neki, és elindulok az 1940-es években épült sorház felé, amelyet Donnie és Daria Donnie apjának halála után vásároltak meg. Az volt a terv, hogy Donnie, alci kőművesként dolgozik, és állítólag „piszkosul sokat” tud az építkezésről, rendbe hozza az elavult belteret. Két évvel később a hely a kifestett fürdőszobától és a lányok szobájában lerakott új szőnyegtől eltekintve még mindig úgy néz ki, mint a Szeretem Lucyt egyik díszlete. Retromenő, szoktam mondani Dariának. Klasszikus.

Nevetés hallatszik a hátsó udvarból. Megkerülöm a sarkot, és odalépek a drótkerítéshez, ahol unokahúgaim egy megrogyott hűtőszekrényes doboznál alig valamivel nagyobb udvaron gimnasztikát gyakorolnak. Máris annyira különbözőek, Natalie és Mimi, az első- és a másodszülött lány. Ahogy azt Filomena nagy-nagy-nagy-nagy-nagy-nagynéném megjövendölte, amikor elmondta a Fontanák „második lány” átkát. Nem mintha hinnék a régi legendában.

A kilencéves Natalie tökéletes kézen átfordulást hajt végre. Diadalmasan emeli fel a karját, majd kisöpör néhány fényes, barna hajtincset angyali arcából. Nővérem ma copfot font neki, amit csinos, vörös szalaggal kötött át. Türkizkék, testhez tapadó nadrágja kiemeli karcsú, szálkás alakját, pólóján a Jövendőbeli elnök felirat áll, ami akár igaz is lehet.

– Így kell kézen átfordulni – magyarázza Miminek. No igen, ez a lány olyan, mint egy kis Hillary Clinton, magabiztos és ellentmondást nem tűrő.

A hétéves Mimi ámulattal nézi nővérét. Mint általában, most is egy kicsit elhanyagoltnak tűnik. Gyűrött, megörökölt ruhája lazán lóg csontos tagjain. Hosszú lába fűfoltos, körmei festetlenek – ellentétben testvérével, akinek lila színben pompáznak. Sötét haja rövidre vágva, amivel nővérem szerint húsz perc veszekedést spórolnak meg a reggeli rituálékból.

– Em néni! – kiáltja Mimi, amint megpillant. Teljes erejéből, kitárt karral futásnak ered. Leteszem a süteményt a fűre, leguggolok, és amikor odaér, a karomba zárom.

– Szia, kis bükköny! – Lehunyom a szemem, és beszívom enyhén savanyítás illatát. – Hogy vannak az én lányaim? – Felállok, Natalie felé is kinyújtom a karom. – Szép átfordulás volt, kölyök.

Gyorsan megölel.

– Kösz.

– Pörgess meg! – kéri Mimi.

Mosolyogva belekócolok a hajába.

– De csak egyszer, mert segítenem kell anyádnak felkészülni a könyvklubra.

Megfogom a kezét, és gyors, szűk köröket írok le vele. Mimi ű kongva, boldogan kacag. Én is nevetek. Valahol mögöttünk kinyílik a hátsó ajtó.

– Em? Mit művelsz?

Lelassítok, szédelegve megállok.

– Szia, Dar. – Elengedem Mimi kezét, próbálom betájolni magam, forog körülöttem az udvar. – Rögtön jövök.

– Hol a sütemény?

Nevetve tántorodom hátra, véletlenül az arcomba bökök az ujjammal, ahogy próbálom megigazgatni a szemüvegem.

– Ne aggódj, elhoztam.

– Em néni! – sikoltja Mimi. – Vigyázz!

Sarkam valami keménybe ütközik. Próbálom elkerülni, de a világ még mindig forog velem. Elvesztem az egyensúlyom.

– Emmie! – hallom Daria kiáltását, miközben hátrabukom.

Csípőm a földnek ütődik. Keményen. Ajtócsapódás. Daria már ott is van mellettem.

– Jól vagyok – nyugtatom meg az oldalamat dörzsölve.

– A fenébe! – Kirángatja az összenyomódott dobozt a lábam alól. – A süteménynek annyi!

Visszarohan a házba. A könyökömre támaszkodva feltolom magam, a korábbi izgalomnak már nyoma sincs.

– Sajnálom! – kiáltom utána.

– Bajban vagy – közli velem Natalie.

– Tudom. – Talpra kecmergek, és gyorsan mindkettejüket arcon csókolom. – Jobb, ha megnézem, menthető-e a sütemény, mielőtt Nonna kiborul.

Csak értetlen arcuk láttán ismerem fel nyelvbotlásomat.

Húsz perc alatt sikerül rendbe hoznom a süteményt, néhány fogpiszkálónak és egy újabb réteg cukormáznak köszönhetően.

– Tá-dám! – mutatom fel Dariának.

Egy sámlin áll, háttal nekem, a fém konyhai szekrényből borospoharakat szed elő. Csinos, virágmintás ruhája alól kilátszik hosszú, napbarnított lába. Leteszem a süteményt a sajtokkal, rágcsálnivalókkal és apró szendvicsekkel teli asztalra.

– Senki nem fog sejteni semmit – mondom.

Végre megfordul, tekintete a süteményre szegeződik. Visszafojtott lélegzettel várok.

– Szép munka, Emmie.

Kifújom a levegőt.

– Nagyszerű. És Dar, tényleg sajnálom.

Leugrik a sámliról, orromat megcsapja virágos parfümjének illata. Tökéletesen vasalt, arany árnyalattal színezett, barna tincsei lágyan omlanak a vállára.

Előszedem az alapozót a zsebemből.

– Egyébként fantasztikusan nézel ki – jegyzem meg, miközben hússzínű krémet kenek az ajkam alatti hegre.

– Kösz. Hé, hol van Natalie? Mondtam, hogy segítségre van szüksége a házi feladatával.

– Ó. – Az órámra pillantok. – Rendben, megkeresem. – Az ajtó felé félúton megtorpanok. Mindjárt hét óra. Rossz előérzetem támad. – És mi van Mimi teasütijeivel?

– Kösz, hogy nem felejtetted el. – A pulton lévő Duncan Hines kekszválogatásra pillant. – Jövök neked eggyel, Emmie.

Miközben a mosogató lassan megtelik vízzel, kifelé bámulok az esőcseppekkel teleszórt konyhaablakon. Nővéremék hátsó udvarát már elnyelte a sötétség. Daria hangja hallatszik a nappaliból, az utolsó vendégeket búcsúztatja.

– Mondd meg a húgodnak, hogy a sütemény mesés volt! – mondja egy női hang. – Hozd el magaddal jövő hónapban, amikor nálunk leszünk. De figyelmeztesd, hogy tényirodalmat fogok választani. Lehet, hogy nehéznek fogja találni.

Összevonom a szemöldököm. Mit akar ez jelenteni? Gyorsan megtörlöm a kezem, felkészülök rá, hogy megvédjem magam, de Daria hangja megállít.

– Emmie angol irodalomból diplomázott. Hidd el, nem okoz neki gondot. – Az él a hangjában félreismerhetetlen.

Elvigyorodom. Bár már évek óta nem mondta, az én nővérkéin büszke rám.

Tíz perccel később az utolsó borospoharakat is berakom a szekrénybe, a konyhai törlőt pedig a sütőajtó nyitókarjára akasztom. Utoljára még végignézek a makulátlan konyhán, fogom a süteményes tálcám, és lekapcsolom a villanyt.

– Indulok! – szólok be a folyosóra.

Daria kilép a hálószobából, időközben magára öltötte babakék pizsamáját. Elárasztanak az emlékek. A nővérem pizsamában, keresztbe tett lábbal ül az ágyon, és a körmömet festi. Ugyanolyan hálóruhában, fésűnket mikrofonként használva énekeljük a Spice Girls Wannabe című számát. Tenyerével körözve a hátamat simogatja, miután felriadtam egy rémálomból.

– Kösz, Emmie.

– Én köszönöm. Hallottam, mit mondtál a barátodnak, aki úgy gondolta, nem érteném a tényirodalmat.

Megvonja a vállát.

– Bármit megtennék, hogy elhallgattassam Laurent. Annyira idióta tud lenni.

– Ó. Azért kösz. – Kényelmetlen csend telepedik ránk. Feltolom az orromon a szemüvegem. – Mimi teasütijei a pulton vannak.

– Nagyszerű. – Elindul a folyosón, kartávolságra tőlem megáll.

– Milyen volt a könyvklub?

Elfordítja a fejét.

– Jó. Unalmas. Nem vesztettél semmit.

– Tényleg? Úgy hallottam, remekül szórakoztok.

Felsóhajt.

– Sajnálom, Emmie. Nem tudtam, hogy Natalie házi feladata ilyen sok időt vesz igénybe.

Mi történt velünk? – akarom kérdezni. Szívem hevesen püföli bordakosaramat. Összeszedem minden bátorságomat, és kibököm:

– Mit csináltam rosszul, Dar?

Összefonja maga előtt a karjait, kényelmetlenül fészkelődik, végül ideges kacaj szakad ki belőle.

– Hagyhattad volna, hogy használja a számológépet. Nem érdekel, mit mondanak a tanárok, órákat lehet spórolni vele.

Terel, mint mindig, és ezt mindketten tudjuk. Ejtem a témát.

– Azt hiszem, megyek.

– Oké. Vigyázz magadra.

Lenézek a kezemben tartott tálcára, és várok, szeretném, hogy mondjon valamit… bármit. Végül én szólalok meg:

– Nem is mondtál semmit a süteményről, amit a kedvedért készítettem. – Érzékelem az élt a hangomban, de nem tudok mit tenni vele. Ahhoz túlságosan megbántódtam. – Milyen volt?

Homlokára csap.

– A pizza di crema! Nagy sikert aratott. Senki sem hitte volna el, hogy egy órával korábban még romokban volt. Istenem, Emmie, neked péknek kéne lenned, vagy valami hasonlónak! – Hátrabillenti a fejét, és beborít nővérem gazdag, csilingelő nevetése, a mágikus hang, amit egykor olyan természetesnek vettem. – Mihez is kezdenék nélküled?

És ezzel minden el van felejtve.

6. fejezet

Emilia

Egy saroknyira vagyok Dariáék házától, és a hajam máris csurom víz. A szél feltámadt, a hőmérséklet jó tíz fokot esett délután óta. Átkozom magam, amiért nem hoztam esőkabátot, kgy férfi jön velem szemben, gigantikus esernyő alá rejtőzve. Az elhaladó autók fényszórói megvilágítják mosolygó arcát. Elönt a hála.

– MC!

– Üdv. – Matt beterel az esernyő alá, és a kezembe nyomja kapucnis Nike pulóverét. – Tudom, azt mondtad, sétálnál, de mivel szakad az eső…

Felöltöm a pulóvert.

– Köszönöm.

A fejemre húzza a kapucnit.

– Ez a kapucni még sosem nézett ki ilyen jól.

Figyelmen kívül hagyom a bókot, elindulunk.

– Milyen volt a könyvklub?

– Mókás. – A levegőt betölti a csend… egy legjobb barát hallgatása, aki pontosan tudja, mikor hazudok. Gyorsan témát váltok. – Már el akartam mondani, Poppy nagynéném meghívott Olaszországba.

– Mi? Ez nagyszerű! Végre átélheted a kalandot, amire mindig is vágytál!

Matt egyike azon keveseknek, akik tudnak a könyvtárból kikölcsönzött utazási magazinokról, valamint az Oprah instrukciói szerint a gimnáziumban összeállított álomtábláról – amikor még ostoba módon hittem benne, hogy a távoli városok képeinek nézegetése valóra válthatja álmaimat. Tekintetem a nedves járdára szegezem.

– Ühüm.

– Poppy nagynéni… ő az, akivel senki sem beszél, igaz?

– Igen. Fogalmam sincs, miért engem választott útitársnak.

– Mert okos nő. Mikor indulsz?

–ÓO, nem megyek. Nonna agyvérzést kapna. Utálja Poppyt.

– Mi köze ennek hozzád és a nagynénédhez?

– A Poppyval való barátkozás a végső árulás lenne. Erre Daria mutatott rá elsőként.

Esőcseppek kopognak az ernyőn. Egy teljes háztömbnyit sétálunk, mire Matt újra megszólal.

– Miért hagyod, hogy a családod ezt művelje veled?

Ránézek. Az áliában egy apró izom megrándul, a fejét csóválja. Felsóhajtok.

– Nézd, pontosan tudom, mire gondolsz. De ez most más, Matt. Ez a hűségről szól, és…

– Baromság. – Felemeli a kezét, hogy elejét vegye a ledo-rongolásnak. – A francba is, Em, egyáltalán nincs gondod azzal, hogy kiállj magadért. Múlt héten, amikor sorban álltunk a Da Vinci kiállításra, alaposan lehordtad a pult mögött ülő fickót, mert ignorálta azt a közel-keleti párt. És július 4-én, amikor harminckét fok volt, és megpillantottad azt az autóba bezárt collie-t? Harminc percet vártál a tulajdonosra, hogy jól ki tudd osztani. – Sanda vigyorral néz rám, meglágyul a hangja. – Ezt szeretem benned. Szóval mi a jó fenéért hagyod, hogy a nonnád és a nővéred dróton rángassanak?

Megrázom a fejem. Matt soha nem értette a családomat. Ő és három öccse a legjobb haverok voltak. A Cusumano családban soha senki nem fejezett be úgy egy telefonbeszélgetést, hogy ne mondta volna: „szeretlek”.

– Az én családom másként fejezi ki a szeretetét, mint a tiéd. – Máris fáraszt ez a sokszor ismétlődő téma. – De ez nem jelenti azt, hogy ne törődnénk egymással. Emlékszel, amikor Vinnie bácsikámnak volt az az ijesztő szívproblémája nyolc évvel ezelőtt?

A szemét forgatja.

– A teljes családod mozgósította magát.

– Így van. Megtették, Matt, szóval felesleges így nézned. Nonna minden este vacsorát vitt Carol néninek. Carmella és Lucy apámmal és velem maradtak egy teljes hónapon át. És mind ott voltak nekem, különösen Nonna. A teljes felnőtt életét annak szentelte, hogy segítsen felnevelni Dart és engem. Soha, semmit nem kért viszonzásul.

– Mármint a teljes engedelmességen kívül – morogja.

Átlendülök a szarkazmusán.

– És amikor volt az a balesetem a főiskolán, Nonna három napra bezárta a boltot, hogy mellettem lehessen. Ez az, amiről a család szól. Szóval, ha megkérhetlek, ne tégy úgy, mintha a családtagjaim lelketlenek lennének. Ok jó emberek.

– Kivéve, ha rólad vagy Poppy nagynénédről van szó.

Szerencsére már itt vagyunk a házunknál.

– Köszönöm az ernyőt és a pulóvert.

Szembefordul velem.

– Tudod, csak most jöttem rá. Már értem, miért tűröd el zsarnokságukat. – Az ajkába harapva tanulmányozza az árun. – Félsz.

Elnevetem magam.

– Félek? Hát persze, Cusumano. – Kilépek az esőbe. – Holnap beszélünk.

Elkapja a ruhám – az ő ruhája – ujját.

– Ugyan már, Ems. Gondolj csak bele. Te első kézből tapasztalod, mi történik azokkal a családodban, akik nem alkalmazkodnak.

Esőcseppek csapódnak a szemüvegemnek, és folynak le az orromon.

– Miről beszélsz?

– Poppyról. Meg arról, hogy mindkettőtöket egy darab szarként kezelnek, mintha kevésbé lennétek értékesek, és mindezt egy kibaszott hazugság miatt!

A szívem kihagy egy ütemet. Az átokról beszél.

– Nem természetes, ahogy a nonnád elvágott minden köteléket a testvérével. Mindig is bizarrnak találtam. Te pedig… lábujjhegyen tipeged körül őt és Dariát, fejet hajtasz minden kívánságuk előtt. Még az olaszországi útról is hajlandó vagy lemondani, csak hogy szeressenek, pedig nagyon jól tudom, hogy el akarsz menni. Mert attól rettegsz, hogyha nem így teszel, egy nap te is ugyanolyan egyedül és elfeledve végzed, mint Poppy nagynénéd!

Vitatkozni szeretnék, de nem bízom a hangomban. Eltakarom az állam a kezemmel. Matt tekintete meglágyul.

– Hé, nem akartalak felzaklatni. – Váratlanul odahajol és arcon csókol. Önkéntelenül elfintorodom, és mintha csak még jobban meg akarnám alázni, megtörlöm az ajka helyét. Még az utcai lámpák gyenge fényében is látom, hogy megsértettem az érzéseit.

– Sajnálom, MC, nem akartam…

Felemelt kézzel hallgattat el. Egy pillanatig csak néz rám, a fejét csóválja.

– Nem látod, hogy itt van életed lehetősége? És te épp arra készülsz, hogy elszalaszd. El akarod dobni magadtól, mert túlságosan félsz attól, hogy elindulj előre! – A hangja egyre indulatosabbá válik, mint általában, amikor ideges. – Huszonkilenc éves vagy, Em. Már nem gyerek. Ne tégy úgy, mintha nem tudnád, mi van az orrod előtt. Ez egy lehetőség. Ragadd meg! Mert jegyezd meg jól, egy nap nagyon fogod bánni, hogy hagytad veszni a legjobb dolgot, ami valaha történhetett volna veled.

Nagyot nyelek, hirtelen kiszárad a szám. Semmi kétségem sincs afelől, hogy ennek a beszélgetésnek már nincs köze Olaszországhoz.

Tenyerét nedves arcomra helyezi. Ezúttal nem húzódom el.

– Érted, miről beszélek?

– Igen – suttogom hevesen dobogó szívvel.

Ez a kritikus pillanat. Várja, hogy kifejtsem, hogy mondjak valamit, ami reményt adhat neki. A gyermekkori barátom, a legodaadóbb társ, a férfi, akiért a vonat elé vetném magam, többet szeretne a barátságomnál. Lehunyom a szemem, megrészegít a félelem, a lázadás és a bűntudat.

– Pontosan tudom, miről beszélsz – felelem végül. – És igazad van. – Mosolyogva belebokszolok a karjába. – Igenis el akarok menni Olaszországba.

Búcsút intek neki, és fellépek a járdára. Isten a tudója, legalább olyan jó vagyok a terelésben, mint a nővérem.

Nagyon lassan nyitom ki az ajtót, azonnal lecsap rám a hőhullám, az egyetlen élvezet, amit a New York-i telekhez – és nyarakhoz – soha nem akklimatizálódott Nonna megenged magának. Kavarognak a gondolataim. Matt téved. A családom soha nem szigetelődne el tőlem úgy, ahogy a nagynénémtől. Alig hallható kattanással zárom be magam mögött az ajtót. Vaksötétben navigálok a mozaikpadlós előszobában. Már majdnem odaérek a lépcsőhöz, amikor belebotlom egy pár cipőbe.

– Francba! – szakad ki belőlem önkéntelenül. Azonnal a számra tapasztom a kezem, de elkéstem. Felgyullad a villany. A következő pillanatban Rosa Nonna tömzsi alakja jelenik meg földszinti lakásának ajtajában. Kifakult, zöld köpenye térdtől állig összecipzározva.

Lehajolok. Két fekete ortopéd cipő hever hanyagul a folyosón.

– A cipőd, Nonna. – Átnyújtom neki a lábbeliket.

Úgy kapja ki a kezemből, mintha megsértődött volna. De ismerem az én nonnámat. Szándékosan hagyta ott a cipőjét, hogy hallja, amikor bejövök.

– Mi dispiace – mentegetőzök, mintha nem is én törtem volna ki kis híján a nyakam. Elfordulok és a lépcső felé indulok, gyors szabadulásban reménykedem Emfalvába.

– Levelet kaptál?

Behunyom a szemem. Hát semmi sincs, amit Dar ne osztana meg Nonnával?

Karba fonja a kezeit, és úgy támasztja kerek hasára, mintha az lenne az ő személyes konyhapultja.

– Hogyan juthatott eszébe a húgomnak, hogy te hajlandó vagy elmenni vele Olaszországba? Tartod vele a kapcsolatot, Emilia Josephina?

– Csak ünnepnapokon, Nonna. Még mindig küld képeslapokat. Nem láttam Poppyt egy évtizede, Bruno bácsi temetése óta. Esküszöm. Facebookon barátok vagyunk, de alig ír.

Nonna megvetően legyint, és horkant is mellé.

– Facebook. Mit gondol magáról, hogy facebookozik? Én mondom neked, Emilia, az a nő indecente. Távol kell tartanod magad tőle. Capisce? Tartsd magad távol!

Nézem nagyanyám beesett arcát, villogó szemét. Biztos vagyok benne, hogy a fogát is csikorgatja. Haragosan mered rám, megnyugtató választ vár. Minden erőmre szükségem van hozzá, de ma este nem vagyok hajlandó behódolni, de még csak megrezzenni sem. Felszegi az állát.

– Reggel odaadod a levelet. Én fogok válaszolni neki. Megmondom a húgomnak, hogy nem kérsz belőle és a trükkjeiből.

Megfeszülnek az arcizmaim, Matt szavai jutnak eszembe, miközben felfelé lépdelek a lépcsőn. Félsz. Lábujjhegyen tipeged körül… Már majdnem a fordulónál járok, amikor megtorpanok. Lenézek nagyanyámra, aki a cipővel a kezében csoszog vissza lakása felé.

– Nonna? – A homlokát ráncolva néz fel rám. Felgyorsul a pulzusom. – Én fogok válaszolni Poppynak.

Nagyokat pislog.

– Te mondod meg neki, hogy nem akarsz vele Olaszországba menni?

Csakhogy az hazugság lenne. El akarok menni Olaszországba. Indecente vagy sem, meg akarom ismerni Paolina Fontanát, a titokzatos nőt, aki buta kis ábrákkal díszíti a leveleit, a be-vállaíós öreglányt, aki kész beutazni a világot.

– Megteszed, Emilia? – Nonna összehúzott szemmel vizslat.

Elfordulok és továbbindulok felfelé, abban a biztos tudatban, hogy a holnapi napon én, az engedelmes unoka teljesíti a kívánságát. Nonna elégedett lesz. Daria megkönnyebbül. Ma este azonban perverz örömet okoz, hogy nem egyeztem bele.

A fiatal lányok gyakran álmodoznak fehér ruháról és gyémánt-gyűrűről. Azt hiszem, annak idején nekem is voltak ilyen álmaim. De már túl vagyok rajtuk. Megtanultam elfogadni az egyszerű életet – igazából meg is szerettem. A harminchoz közeledő nők többségétől eltérően én nagyon tudok élvezni egy barátokkal eltöltött estét anélkül, hogy folyton azon járna az eszem, mikor futok össze a „nagy ő”-vel. Ha az egyetlen alapozómat nem számolom, vagyonokat spórolok sminken és bőrápoló szereken. Praktikus cipőt hordok, és kényelmes szemüveget. Megkímélem magam a félszeg első randiktól, és az azt követő elkerülhetetlen szakításoktól. Nem járok konditerembe, ahol más „aktív szinglikkel” találkozhatnék. Ha nem kell mesz-szire mennem, slampos, régi melegítőt öltök, és a nappalimban végzek online jógát, időnként pizsamában. Ha néha találkozom egy sráccal, aki érdeklődést mutat irántam, a mellemben nem verdesnek pillangók. Nem ábrándozom egy rakás gyerekről az én orrommal és szememmel. Soha nem tettetem magam szellemesnek és éles elméjűnek. Egyszerűen csak önmagam vagyok – ami általában megakadályozza a potenciális udvarlókat a kitartó próbálkozásban.

Csodálatos hétfő délután van – a szabadnapom –, és a Petro-sino Parkban kocogok, beleveszve Lord Húron új dalába, amikor megszólal a telefonom. Lelassítok, rápillantok a kijelzőre. Szia, Ems. Ma este Netflix?

Matt-tel mostanában Office-maratonokat tartunk, ami tökéletesen jó indok a semmittevésre, és elképesztő mennyiségű sajtos popcornra. Elmosolyodom, örülök, hogy a régi becenevemet használja. A különös vibrálás kettőnk között talán mólóban van. Küldök neki egy oké jelet. Azonnal válaszol egy szívvel.

Szív? Ez most komoly? Bedugom a telefont a zsebembe, és sprintre váltok. Egy perc múlva hívás érkezik. Duplán rákoppintok az AirPodomra.

– Mi az, Cusumano?

– Szia, Emília!

Azonnal megállok, előkapom a telefont. Csinos, olívaszín bőrű nő mosolyog a kijelzőn. Ki FaceTime-ol előzetes értesítés nélkül? Hátrébb hajolok, leveszem a csiptetős napvédőt a szemüvegemről.

– Poppy néni?

7. fejezet

Emilia

Poppy nagynéném fején kobaltkék sál tartja kordában az ezüstszürke tincsek hullámait. Ruhám ujjával megtorlóm a homlokom.

– Poppy néni? Te vagy az?

– Legutóbb még az voltam. – Amikor nevet, sötét szeme sarkából ráncok lenyűgöző hálózata fut szét. – No nézd csak, milyen csodálatos mosoly! – Közelebb hajol a kijelzőhöz. – Úgy látom, felnőttél!

Elnevetem magam.

– Igen, azt hiszem. – Ujjamat az ajkam alatti sebhelyhez emelem.

– És még mindig azt a régi szemüveget viseled.

– Ó, ez egyáltalán nem régi.

– Nem, de elmenne annak. De beszéljünk inkább a közelgő utazásunkról!

Előrehajolok és megtámaszkodom a térdemen, próbálok levegőhöz jutni… és összeszedni a gondolataimat. Majdnem egy teljes hét telt el nagynéném meghívása óta. Ahogy Nonna megkövetelte, másnap feladtam egy udvarias „köszönöm, de nem” üzenetet. Nem kapta meg?

– Sajnálom, Poppy néni, de nem tudok Olaszországba menni.

Festett körmét az állához érinti.

– Kérlek, kedvesem, nem mondj nemet ilyen gyorsan. Sokkal érdekesebbnek fogod találni az életet, ha megtanulod ezt mondani: „lehetséges”.

A háttérben ajtócsengő szólal meg.

– Hallom, dolgod van. – Hálás vagyok, hogy van ürügy a beszélgetés befejezésére. – Majd máskor beszélünk.

– Badarság. Meg kell terveznünk az utazást.

Beszéd közben folyamatosan mozog a meténg kék árnyalatú szobában, a rázkódó képernyőtől elszédülök. Elcsípem a változatos lomok gyűjteményét – a kandalló felett egy régi benzinkúti óra, különféle méretű és színű párnák, zebramintás szék egy lila rongyszőnyegen. A sarokban tojás alakú rattan szék lóg láncon a mennyezetről. Az meg ott egy faragott majom, felakasztva a csillárra?

Hirtelen kivágódik egy ajtó, napfény ömlik a kijelzőre.

– Brody! – Nagynéném egy magas, hatvan-egynéhány éves, bozontos, szőke hajú, farmert és flanclinget viselő férfi felé irányítja a telefon kameráját. – Brody, ő Emilia. Emilia, ő Brody.

Félszegen kuncogok.

– Hát… nagyon örvendek, Brody.

– Hasonlóképpen – feleli a férfi mély, darabos külsejéhez tökéletesen passzoló hangon. – A nagynénje igen izgatott az utazás miatt.

Összerezzenek. Mindenkinek elújságolja, hogy megyek vele Olaszországba? Hallgatom, ahogy Brody közli nagynénémmel, aznapra végzett a munkájával. A telefon megbillen, most egy ráncos kezet látok.

– Hozzon szerencsét – mondja Poppy, és fényes pénzérmét helyez a férfi tenyerébe. – Minden jót, drága barátom. – Nagynéném keze megrebben, ahogy búcsút int. – Terjeszd a napsugarad a világban! – A telefon végre visszatér az arcára. – Ezt az embert az ég küldte – közli, miközben becsukja mögötte az ajtót. – Elvesztette a lábát Vietnámban, de most ő a jobb kezem. Mindennap eljön, hogy segítsen Higginsszel… ő egy húszéves herélt.

Még próbálom megemészteni az információt, hogy nagynénémnek lova van, amikor hozzáteszi:

– Brody apja volt a partnerem.

– A partnered? Úgy érted…

– Igen, Emilia. A szeretőm. Múlt időben, az Úr áldja meg a lelkét.

Ha Nonna a régi Itália, kemény, fáradt és sötét, akkor Poppy maga a kozmopolita Amerika, könnyed és léha kisugárzással, amit nagyszerűen kiegészít tiszta és eleven hangja. Épp csak annyit őrzött meg olasz akcentusából, hogy európainak és egzotikusnak hangozzék.

Szinte úgy érzem, mintha ott lennék vele a pennsylvaniai Devonban, miközben átsiet a zsúfolt konyhába. Amikor bejelenti, hogy teaidő van, természetesnek veszem, hogy Earl Grey-ről vagy Oolongról beszél. Ehelyett egy üveg Bombay gint húz elő a pávakék konyhaszekrényből, és elvigyorodik.

– Rázva, vagy inkább keverve szereted?

– Rázva, és egy kicsit piszkosan. – Belemegyek a játékba, amivel nevetést csalok elő Poppyból.

– Ó, bárcsak egymás mellett üldögélnénk, belemerülve egy jó kis napközbeni italozásba!

Leülök a park egyik padjára, a nap melengeti a vállam, figyelem, ahogy a nagynéném elkészíti a martinit. Telefonját egy borosüvegnek támasztotta, de kicsit ferdén, így csak a bal oldalát látom. A képernyő nagy részét a különféle fajú és méretű babák, gyerekek és felnőttek fotóival teleaggatott hűtőszekrény tölti be. Rózsaszín sapkás nők táblákat emelnek a magasba egy tüntetésen. Poppy lovagló ruhában, egy csodálatos, fekete mén hátán – ő lehet Higgins. Nagynéném bokáig az óceánban, összekarolva egy seregnyi baráttal, akik feleannyi idősek lehetnek, mint ő.

Rápillant a hűtőszekrényre. Elvörösödöm, mintha leskelődésen értek volna. Poppy szemében vidám fény csillan.

– Az életet inkább barátságokban, mint években kell mérni, nem gondolod? – Anélkül, hogy megvárná a válaszomat, felkapja az italát, a martini shakerrel együtt. A képernyő elsötétedik, talán a hóna alá foghatta a telefont. Legközelebb már egy árnyékos teraszon áll.

– Az én kis mennyországom – mondja, és lassan végigpásztázza a környezetét telefonjával. Alaktalan növények és rakoncátlan indák, rózsaszín hibiszkuszok és narancssárgás pipacsok keverednek véletlenszerűen az agyagcserepekben, a kerámiatündérek, színes kerti törpék, egy életnagyságú aligátor, egy faragott békejel és egy bádogszivárvány között. – Nézd meg a legújabb projektemet. – Leguggol egy apró tavacska mellé. – Gyere ide, Némó! – mondja, és kezével hullámokat kelt a vízen. – Szenilla!

Hangosan nevetek.

– Elképesztő az otthonod! – Ez az igazság. Poppy háza egyszerre izgalmas, szédítő és furcsamód hívogató, mint egy fanta-syregény helyszíne, ahol a szereplő nyugodtan lehet hóbortos, a lelkében fiatal… vagy teljesen buggyant.

– Örült, mint egy lószúnyog – szakítja félbe gondolataimat Poppy.

– Tessék?

Feláll.

– Erre gondolsz, nem igaz?

– Nem! – felelem ideges kacajjal. – Én… izé…

Nevetve letelepszik egy különféle méretű párnákkal kitömött nádszékbe.

– Semmi gond, Emilia. Láthatod, imádom az őrült embereket. Azokat, akik megőrülnek a felfedezésért. A nevetésért. Az alkotásért. Akik magukhoz ölelik a törött csontokat és a megtört szíveket, akik kockáztatják a kudarcot, és örömmel fogadják a meglepetéseket. Gyanítom, te is ilyen ember vagy.

– Ühüm – mormolom, remélve, hogy igennek veszi.

Telefonját maga elé helyezi az asztalra. Ezúttal a megfelelő irányba mutat, így első alkalommal vehetem figyelmesebben szemügyre nagynénémet. Vékony termet, barna árnyalatú, sima bőr és élénk rózsaszínre rúzsozott, széles, telt ajkak. Fehér, nyári v.íszonruhát visel, hozzá vastag, narancssárga nyakláncot és fuk-s/ia övét.

– Emiliára. – Felemeli a poharát, kecses csuklóján megcsörrennek a karperecek színes gyöngyei. Százötven kilométeres távolságból, a park padján ülve én is utánzom a mozdulatot, amikor váratlanul hozzáteszi: – Sorstársamra, a másik második lánytestvérre.

Torkomon akad a képzeletbeli martini, azonnal eszembe jut Filomena, Cosimo és szegény Maria.

– Egészségedre – felelem. – De én nem hiszek az átokban.

– Reméltem is! – Megcsóválja a fejét. – Mindig is felháborított annak a mesének az igazságtalansága.

– Engem is. Egy nő, akit szexuális támadás ér, és ennek eredményeképpen megkövezik, aztán még élethosszig tartó átokkal is sújtják. Felháborító!

– Szégyenletes. Filomenának és Mariának össze kellett volna fogniuk, és páros lábbal tökön rúgniuk Kanos Cosimót.

Kitör belőlem a nevetés.

– Ámen! – Máris közel érzem magamhoz második lány sorstársamat, hiába választ el minket egymástól két generáció.

Maga alá húzza a lábát, kivillannak mandarinszínúre festett lábkörmei.

– Mondj el magadról minden jó dolgot, Emilia.

Elhelyezkedem a padon, és próbálok mindent megtenni azért, hogy Daria és Matt, a macskám, a munkám és az unokahúgaim, még a kis lakásom is fantasztikusnak tűnjön.

– Nagyjából ez minden – zárom le a beszámolómat. – Nem olyan érdekes az életem.

Megvonja a vállát.

– Nem számít, ez hamarosan megváltozik. Hiszen Olaszországba utazol, és minden költségedet én állom!

Minden költségemet? Legjobb tudomásom szerint Poppy tanárként dolgozott – talán történelmet oktatott. Hogy engedhet meg magának egy kétszemélyes európai utat, nem beszélve a csodálatos otthonról, a lóról és az alkalmazottról? Egész életében erre az útra gyűjtött?

Felállok, elindulok a kemény borítású futópálya felé.

– Ez igazán nagylelkű, de nem hagyhatom ott az üzletet. Sajnálom.

– Ó, a cannoli készítése biztosan emlékezetesebb élmény, mint egy európai út. – Mielőtt reagálhatnék szarkazmusára, folytatja: – Fiatal nő vagy, Emilia. Ha nem tudsz utazni és világot látni, akár most rögtön beleugorhatsz a dobozba.

Gondolom, a „doboz” ez esetben koporsót jelent. Poppy számára az én életem nem sokban különbözik a haláltól.

Kinyitom a szám, hogy mondjak valamit – hogy pontosan mit, azt még nem döntöttem el –, amikor egy kerékpáros kis híján elgázol.

– Nézz a lábad elé! – üvölt rám.

– Sajnálom! – kiáltom utána, és inkább visszasietek a pádhoz.

– Emilia, gyermekem – sóhajtja Poppy. – Megtennél nekem egy szívességet? Ne mentegetőzz, ha nem gondolod komolyan.

Felvonom a szemöldököm.

– Tessék?

– Térjünk vissza a lényegre. Megterveztem az egész utat. Nyolc nap Olaszországban, plusz két nap az utazás. Jut idő egy kis nézelődésre is, de el kell jutnunk Ravellóba október 22-ére. Az egy gyönyörű város a hegyoldalban, az Amalfi-parton. – Belemosolyog a kamerába. – És akkor leszek nyolcvanéves.

– De Poppy néni…

– Hat hét múlva indulunk. Arra gondoltam, elhajthatnál ide, Devonba, hogy felvegyél. Húsz percre lakom a Philadelphiai Nemzetközi Repülőtértől.

– Én nem vezetek.

– Eh, ezek a New York-iak – sóhajt lemondóan. – Ebben az esetben a JFK-n találkozunk. Nagyszerű lesz, meglátod! Velencében kezdjük az utazást, aztán…

Szórakozottan vakargatom a sebhelyemet.

– Kérlek, Poppy néni. Nem mehetek Olaszországba. Ez lehetet…

– Ez lehetséges. – Olyan intenzitással néz rám, hogy örülök a közöttünk lévő távolságnak. – A tiltakozásod ellenére minden vágyad, hogy elutazz. Nem ezért írtad meg a telefonszámod a levélben?

– Oké – sóhajtok. – Talán tényleg szeretnék menni. Az igazság az, hogy Nonna nem engedi. Ő maga akart neked írni, de ragaszkodtam hozzá, hogy én üzenjek. Valamiért fontosnak gondoltam, hogy magam közöljem veled.

Poppy elvigyorodik.

– Tudod, mit mondok? Mégis van benned egy kis kurázsi. Rosa biztosan dühöngött. Anyádat mézes limonádéból gyúrták, örülök, hogy te másmilyen vagy.

Felgyorsul a szívverésem. Egész életemben az anyámmal kapcsolatos részletekre vadásztam. Apám faggatásával hosszú évekkel ezelőtt felhagytam, amikor Nonna megvádolt, hogy feltépem a régi sebeket, ami fiatal fülem számára rettenetesen hangzott. A fotókon látott fizikai jellemzőkön kívül apám pontosan három dolgot osztott meg velem anyámról. Szeretett táncolni. A kedvenc színe a kék volt. És gyűlölte a pókokat. Elszomorít a gondolat, hogy apám talán csak ennyit tudott ifjú feleségéről.

– Mennyire ismerted anyámat?

– Találkoztam vele minden karácsonykor és húsvétkor. Leugrott a verandáról, és végigrohant a járdán minden alkalommal, amikor meglátott.

Elképzelem anyámat és a nagynénjét, ahogy nevetve pörögnek, mint Mimi és én.

– Rosa gyűlölte, hogy olyan jó kapcsolatban vagyunk. Te is tudod, mennyire irányításmániás, a kis Josie pedig alkalmazkodott hozzá.

Erősebben szorítom a telefont.

– Mesélj még! Szerette a könyveket? Kíváncsi volt? Kedves? Kérlek, Poppy néni, mondj el mindent, amit tudsz anyámról!

8. fejezet

Poppy

1959

Trespiano, Olaszország

1950-es években mintha egész Olaszország virágzásnak indult volna, különösen az „ipari háromszögben” fekvő városok – Milánó, Torino és Genova. A Marshall-tervnek köszönhetően dollármilliárdok áramlottak hazánkba. Ám a mi kis tosz-kán falunk, a Firenzétől nem messze fekvő Trespiano többé-kevésbé érintetlen maradt. Apám, a keményen dolgozó földműves kimaradt a pénzesőből.

Bruno bátyám és Rosa jóképű vőlegénye, Alberto a földeken dolgoztak, Papa mellett. A termést minden héten elvitték a piacra, és éppen annyi pénzzel tértek haza, hogy ki tudják fizetni a bérleti díjat és a családi költségeket. Bár Papa éveken át robotolt ezeken a földeken, még mindig csak bérelte őket. A nagy pénzt a gazdag földbirtokos söpörte be.

Rosa vőlegénye volt az első, aki hangot adott elégedetlenségének. Ugyanis néhány év múlva az akkor még nagyon fiatal Dolphie csatlakozott a trióhoz. Alberto nem értette, hogyan tudna a terület eltartani négy családot, ha hármat is alig képes.

Miközben Alberto kapált és gyomlált, magokat is vetett –szó szerint és képletesen egyaránt. Úgy döntöttek, ő és Bruno bátyám – mindketten huszonnégy évesek voltak akkor – elhagyják ezt a helyet, ahol nem becsülik meg őket. Elmennek Amerikába, a tejjel és mézzel folyó Kánaánba.

Albertónak volt egy nagybátyja, aki három évvel korábban emigrált az Egyesült Államokba. Ez a rokon, Ignacio levelezett Albertóval, beszámolt neki New Yorkról, ahol élt, a hűtőszek-lényről a lakásában, és a gépről, ami kimossa a ruháit. Nyitott egy kicsi, Lucchesi’s névre keresztelt boltot Brooklyn Benson-liurst negyedében, ahol sok olasz bevándorló lelt otthonra. Ig-n adónak azonban segítségre lett volna szüksége a konyhában, a húsok darabolásánál és az ételek előkészítésénél. Ha Alberto és barátja, Bruno kimennek Amerikába, egy hónap alatt több pénzt kereshetnének, mint egy év földműveléssel.

Bruno bátyám ezt nagyszerű ötletnek tartotta. Ő és Alberto elkezdték félretenni a pénzt. Alberto még indulás előtt feleségül veszi Rosát, és ha letelepedtek, ő utánuk mehet, hogy új életet kezdjenek Amerikában. Őt követheti hamarosan Dolphie is.

– Titeket is örömmel látunk – mondta Alberto a szüleimnek. – És Paolinát.

Felvillanyozott a gondolat, hogy Amerikába költözhetek, egy újító gondolatokban és szabadságban bővelkedő országba, ahol a vadonatúj Guggenheim Múzeum úgy néz ki, mint egy kagylóhéj, és ahol állítólag a jóképű szenátor, John Fitzgerald Kennedy lesz a következő elnök. Az én drága testvérem, Rosa azonban másként gondolta. Éjszaka, apró hálószobánk rejtekében megosztotta velem félelmeit. Bár két évvel idősebb volt nálam, és pimaszabb, mint a legtöbb férfi, időnként nagyon félénk, már-már gyáva tudott lenni. Mindennél jobban vágyott a biztonságra, a védelemre és a bizonyosságra. Nem akart mást, mint örökre Trespianóban maradni, körbevéve családtagjaival, Albertóval és egy seregnyi gyerekkel.

Alberto és apám minden este az utazásról beszélgettek a vacsoraasztalnál. Bruno és Alberto elmennek Amerikába. A vízum megszerzésével nem lesz gond. Ignacio nagybácsi szponzorálja őket, igazolja az Egyesült Államok kormánya felé, hogy rokonainak azonnal lesz munkájuk, amint megérkeznek.

Rosa a vőlegénye háta mögött csak legyintett a tervre, azt állította, Alberto álmodozó, és hogy soha nem fogják ott hagyni Trespianót, Mammát és Papát. A nőnek a mi családunkban nem volt szava. Ha a férj Amerikába megy, elvárták tőle, hogy kövesse. Alberto erős, keményen dolgozó feleséget akart új otthonában, egy olyan nőt, aki sok gyereket szül neki. És ha Rosa nem hajlandó utána menni, a faluban rengeteg lány akadt, aki követte volna.

Alberto Lucchesi a táncparketten olyan kecsesen siklott, akár egy hattyú, és amikor nevetett, nem lehetett nem csatlakozni hozzá. Jó száznyolcvan centis magasságához fekete haj és igéző, csillogó szempár társult. Szemtanúja voltam, ahogy több barátnőmet is elbűvölte, bár a nővéremnek erről soha nem szóltam. Így sem érezte magát biztonságban. Ráadásul Papa sem segített. Gratulált idősebb lányának a nagyszerű vőlegényhez, és tréfálkozott a szerencséjén:

– Te, drága lányom, egy egyszerű halászháló vagy, mégis sikerült kifognod a legnagyobb halat a tengerből.

Rosa minden alkalommal mintha összezsugorodott volna, amikor Papa ehhez hasonló megjegyzéseket tett. És amikor Alberto olyan könyveket és újságokat olvasott, olyan szavakat használt, amelyeket Rosa nemhogy megérteni, de kibetűzni sem tudott, tovább csökkent az önbizalma.

– Alberto hamarosan rám fog unni.

– Olaszország legkedvesebb lányára? – kérdeztem. – Trespiano legjobb szakácsára? Arra, aki a legtökéletesebb feleség lesz? Képtelenség!

– És anya – tette hozzá. – Alberto sok gyereket szeretne.

– Természetesen. Te leszel a legjobb anya is.

Rosa nem szólt egy szót sem, amikor Alberto elkezdte félrerakni a pénzt az utazásra. Nem akart belegondolni abba, ami rá várt – egy utazás az Atlanti-óceánon át, teljesen egyedül. Gyakran riadt fel rémálmából, és bújt hozzám, beszámolva látomásairól az örvénylő vízről, az apró hajókabinról, ahonnan nem menekülhetett.

Rosa egy este, vacsora közben bejelentette, hogy csodálatos híre van. Apám zavartalanul tekerte fel a tésztát a villájára, nem nagyon érdekelték lánya kelekótya gondolatai, én viszont kíváncsian kaptam fel a fejem.

– Alberto levelet írt Ignacio nagybátyjának – közölte Rosa.

Apám felnézett.

– Ignacio beleegyezett, hogy elvegye Paolinát.

Torkomon akadt a kenyér.

– Összeházasodnak, amint Paolinával megérkezünk Brooklynba.

Apám arca felderült, megemelte chiantis poharát.

– Ignacióra és Paolinára. Sosem hittem, hogy ez megtörténik.

Családom számára ezzel el is volt intézve a dolog. Elutazom New Yorkba, és feleségül megyek Ignacióhoz, egy heves vérmérsékletű, negyvenegy éves férfihoz, akinek fiatal feleségre volt szüksége, hogy főzzön, takarítson, és mossa a koszos ruháját. Megborzongtam.

– Soha!

– Kérlek, Paolina! – könyörgött Rosa imára kulcsolt kézzel. – El kell fogadnod az ajánlatát! Ha feleségül mész egy amerikai állampolgárhoz, sokkal könnyebb lesz a kivándorlás az Egyesült Államokba. Ráadásul így együtt utazhatunk.

Villám hangosan csörrent a tányéron.

– Sosem megyek hozzá! Túl öreg! Nem is ismerem!

– Csend legyen! – szólt rám anyám. – Te vagy a második lánytestvér. Nem veszed észre, mekkora szerencse, hogy valaki hajlandó erre? Gondolj az unokatestvéreidre, akik ugranának egy ilyen lehetőségre!

Az asztalra dobtam a szalvétám.

– Nem hiszek abban az átokban. Soha nem is hittem.

Ám miközben beszéltem, eszembe jutott Isabella nagy-nagynéném, Bianca nagynéném, Apollonia, Silvia, Evangelina, Martina és Livia unokatestvéreim. Mindegyik egyedülálló volt.

– És mi van a gyerekekkel? – kérdezte anyám. – Végre lesz rá esélyed.

Kis híján felborítottam a széket, amikor felpattantam.

– Elment az étvágyam.

Félúton jártam felfelé a lépcsőn, amikor Rosa utolért, és megragadta a karom.

– Paolina, kérlek, bocsáss meg nekem! Azt hittem, örülni fogsz Ignaciónak. Így együtt mehetünk Amerikába!

Csapdában éreztem magam. Igen, segíteni akartam a nővéremnek. És el akartam menni Amerikába. Vágytam a szabadságra és az ott rám váró lehetőségekre. Talán még főiskolára is járhatnék. De soha nem megyek feleségül olyasvalakihez, akit nem szeretek.

– Nekem nincs szükségem férjre. Elvagyok bármeddig egyedül.

– Hát nem érted? Ez a legkönnyebb módja, hogy bejuss az országba. – Magához vont, úgy suttogta: – Ki tud rákényszeríteni, hogy hozzámenj, ha már ott vagyunk Amerikában?

A hamisítás szempárba néztem. Igaza volt. Rosával legalább egy évvel a szüléink előtt meg fogunk érkezni Amerikába. A szabadság földjére. Ahol a nőknek is volt szavuk. Dohányoztak, autót vezettek, és tablettát szedtek a menstruációs görcsökre, ami állítólag a teherbe esést is meggátolta. Ha már ott leszek, bármit megtehetek, az leszek, aki csak akarok. A lehetőségek elszédítettek… és reménnyel töltöttek el. Átöleltem Rosát.

– Annyira szeretlek, okos nővérkém!

Rosa és Alberto szeptember végén házasodtak össze. Az én fiatal, romantikus szívemnek úgy tűnt, az ünnepélyes ceremónia mindenféle szenvedélyt nélkülözött. Rosa azonban kimondhatatlanul boldognak tűnt.

– Végre az enyém! – lelkendezett. – Álmaim férfija az enyém, és senki nem veheti el tőlem!

Két nappal később együtt kérvényeztünk vízumot Amerikába, Rosa ifjú feleségként, akinek a férje hamarosan az Egyesült Államokban fog élni és dolgozni, én pedig olyan nőként, akit eljegyzett egy állampolgársággal rendelkező olasz-amerikai. Azt mondták, hónapokba, talán egy évbe is beletelhet, mire megkapjuk az engedélyt. Addig dolgozzunk, és tegyünk félre pénzt az utazásra – az amerikai hajóút nem olcsó.

Már majdnem betöltöttem a huszadik életévemet, és minden érdekelt – a nyelvek, a történelem, a tudomány. Viszont nem rendelkeztem semmilyen képesítéssel, nem voltam iskolázott. Heti négy alkalommal mosónőként dolgoztam, és ágyneműt vasaltam egy hotel alagsorában, a szomszédos Fiesole városában. Ha nem ott voltam, otthon segítettem Mammának ennivalót készíteni, takarítani és ellátni a csirkéket. Megtanított zoknit stoppolni és ruhát foltozni, így segíthettem neki varrni egy kis extra pénzért.

Csakhogy a varrás unalmas munka volt. Rémesen főztem. És ami a takarítást illeti… ki akarja az egész napját négykézláb, jórészt a fejével egy vödörben tölteni? Nem találtam nyugalmat otthon, ezért elmerültem a fantáziáimban. Arról álmodoztam, hogy Amerikában egyetemre megyek, és egy nap építészmérnök lesz belőlem. Másnap már orvos akartam lenni. Majd professzor. La mia sognatrice – az én álmodozóm –, anyám így nevezett.

A huszonkét évesen már házas Rosa előtt több lehetőség állt. Új férjének, Albertónak volt egy unokatestvére, akinek a barátja a firenzei La Galleria degli Uffiziben dolgozott. Ha Rosa átmegy a vizsgán, felveszik tárlatvezetőnek a híres múzeumba.

Annyira irigykedtem rá! Az Uffizi Képtár ad helyet a világ egyik leggazdagabb reneszánsz gyűjteményének. Az én szerencsés nővérem kiváló, izgalmas és inspiráló munkát kap a városban. Előbb azonban le kellett tennie a vizsgát, ami nem ígérkezett egyszerű feladatnak. Tekintete minden alkalommal üvegessé vált, amikor a múzeum kurátorától kapott hatvanoldalas tájékoztató anyagba mélyedt. Szegény Rosából hiányzott a tudásvágy, és egyáltalán nem érdekelte a művészet.

Miután végeztem kimerítő munkámmal, minden este leültünk a kiságyra, amelyen korábban, mielőtt Papa felszerelte volna az elválasztót a padlástérben, hogy külön teret hozzon létre nővéremnek és Albertónak, közösen osztoztunk. Próbára tettem a tudását, kikérdeztem Leonardo da Vinci Angyali üdvözletéről Michelangelo Szent családjáról, a múzeum főbb kiállítási tárgyainak történetéről, a hozzájuk kapcsolódó fontosabb dátumokról. Rosa mintha semmire sem emlékezett volna. Az elméje túlságosan szétforgácsolódott az aggodalmai miatt. Alberto közelgő utazása foglalkoztatta, és kérdésekkel bombázott, amelyekre nem tudtam kielégítő válaszokat adni. Új férje el fogja őt felejteni, amint maga mögött hagyja Trespianót? És mi van a hajóval, amelyik majd minket visz Amerikába? Mi van, ha elsüllyed? Mi van, ha megérkezünk New Yorkba, és Alberto nem vár ott minket?

Elérkezett a vizsga előtti este. Ezúttal azonban nekem volt görcs a gyomromban. A nővérem semmit sem tudott. Összekeverte a dátumokat, nem tudta megkülönböztetni a szobrászokat a festőktől. Ledobtam a könyvet az ágyra, és megragadtam Rosa karját.

– Nem érted, mennyire fontos ez? Meg kell kapnod ezt a munkát, hogy pénzt gyűjthessünk az amerikai útra, és újra Albertóval lehess!

– La mia sorella testarda – Ezen a becenéven hívott engem, nyakas kishúgát. Hátradőlt az ágyon. – Nem vagyok képes rá, Paolina! Mit szólnál, ha neked kéne megtanulnod ezt a sok unalmas adatot?

– Unalmas? Ezek a művészek fantasztikusak! És ha már itt tartunk, én tudok mindent.

Felült, láttam, ahogy megvillan a szeme.

– Te! – Rám mutatott. – Te mész el a vizsgára! Te leszel tárlatvezető! Én átveszem a mosodai munkád, és segítek Mammá-nak a ház körül.

Alig hittem a fülemnek. Inkább dolgozna egy fullasztó mosodai szobában, mint hogy csoportokat vezessen a híres múzeumban? Miért?

– Nekem a ház közelében kell maradnom – felelt kimondatlan kérdésemre. – Itt megtudhatom a helyi pletykákat, nyomon követhetem Alberto tevékenységét.

Mit lehetne felelni valakinek, aki ennyire fél? Megszakadt a szívem a nővéremért.

– De Rosa, én nem jelentkeztem. Az Uffizi téged vár. Odafordult hozzám, mélyen a szemembe nézett.

– Akkor nekem kell kiadnod magad. – Tekintetében nyoma sem volt zavarnak vagy bűntudatnak.

Megdörzsöltem libabőrös karom.

– Nem, Rosa. Ezt nem lehet… – Elhalt a hangom. Félelmem mélyén bizsergető izgalom kelt életre. Lehetséges, hogy megúszhatunk egy ilyen szélhámosságot?

9. fejezet

Emilia

Poppy megrázza a fejét iPhone-om képernyőjén, mintha transzból ébredne. Figyelek és várok, remélem, hogy folytatja. De ő inkább a martini shaker után nyúl.

– Elképesztő sztori! – lelkendezem. – Nonnával fiatalon nagyon közel álltatok egymáshoz.

– Imádtuk egymást.

– Alberto nonnómat nem ismertem. Nem tudtam, milyen szívdöglesztő volt, és azt sem, hogy Rosa szemmel tartotta.

– A nővérem tulajdonként kezelte a szerelmet. – Poppy kitölti az utolsó cseppeket is a shakerből. – Nekem a szerelem olyan, mint egy kölcsönkönyvtár. Ahhoz, hogy megtartsd, folyamatosan meg kell újítanod. Máskülönben komoly árat kell fizetni.

Elmosolyodom.

– Ez kedves. Sikerült valaha megnyugodnia Alberto szerelmét illetően?

– Sokat javult a helyzet, miután Amerikába költöztek. A szülővé válás köteléket teremtett, ahogy általában szokott.

Lefejtek egy zöld festékpikkelyt a park padjáról.

– Te tényleg nem hittél az átokban, Poppy néni? Még fiatalon sem?

Elneveti magát.

– Soha. És te?

– Én sem – felelem, és gyorsan témát váltok. – De még adós vagy a történet anyámról szóló részével.

– Mindent a maga idejében, gyermekem. – Belekortyol az italába, és hátradől a széken. – A héten megveszem a jegyeket.

Titkos vágyódás ébredezik bennem. Emelkedni kezd, akár a ködpára a folyóról. Mit fog tenni Nonna? Mit fog szólni Daria? Lüktet a halántékom, Matt szavai visszhangoznak a fejemben. Lábujjhegyen tipeged körül őket, csak hogy szeressenek. Mert ha nem így teszel, egy nap te is ugyanolyan egyedül és elfeledve végzed, mint Poppy.

Ha a kiközösítés lehetősége egykor meg is rémisztett – és nem mondom, hogy nem így volt –, többé már nem érzem a fenyegetést. Egyetlen óra alatt összebarátkoztam Poppy nagynénémmel, a nővel, akit a család üres leveses fazékként dobott félre. Bepillantást nyertem gazdag, teljes életébe. Láttam a fényképeket a barátairól, és még a szeretője fiával is találkoztam. A mai napon nem ijeszt meg a lehetőség, hogy én legyek a család lázadója. Sőt, inkább felvillanyoz.

– Ugye van olasz útleveled? – folytatja Poppy. – Anyád annak idején ragaszkodott hozzá.

Mivel anyám Olaszországban született, kettős állampolgár voltam, és ez nyilvánvalóan nagyon fontos lehetett számára.

– Tényleg? Mi tudsz még anyámról?

– Imádta ezt a birtokot. Itt volt nálam azon a nyáron, amikor betöltötte a tizennyolcat.

Egy pillanatra átfut az agyamon, hogy nagynéném talán nem mond igazat, vagy egyszerűen csak ábrándozik. Nonna ezt soha nem engedte volna. De aztán hozzáteszi:

– Rosa persze dühöngött. Megparancsolta neki, hogy menjen haza, és Josie egy idő után engedelmeskedett.

– Erről nem tudtam. Van még valami?

Belenéz a martinis poharába.

– Gyere el Olaszországba, és megosztok veled mindent, amit anyádról tudok. Mindent.

Remegést érzek a mellkasomban, akár egy gyűjtő, amelyik arra vár, hogy felfedjenek előtte egy újonnan megtalált mesterművet. Megkaptam életem lehetőségét, hogy elmenjek, elutazzam Olaszországba szabad szellemű nagynénémmel, és történeteket halljak anyámról. Hevesen ver a szívem. És abban a pillanatban, a Petrosino Parkban ülve meghozom a döntést.

– Poppy néni. – Mély lélegzetet veszek. – Lehetséges. – Elárasztanak az érzelmek. A szabadság, az izgalom, a függetlenség és a félelem érzése. – Veled megyek Olaszországba.

– Igen! – Felderül az arca. – Emília, édes lányom, örökölted a Fontanák állhatatosságát! Eddig rejtegetted, de ott van, úgy ragyog belőled, mint egy polliagyümölcs!

– Mint egy mi?

– Polliagyümölcs. A létező legfényesebb élő organizmus.

Nevetek, megérint a büszkeség addig ismeretlen érzése.

– Hát… köszönöm.

– Most, hogy te már a fedélzeten vagy, meghívhatom Lucianát is.

– Lucyt? – rezzenek össze. – Mármint Carmellára gondolsz, a másik unokahúgodra, Lucy nővérére. A… csendesebbik unokatestvéremre.

– Nem. A huszonegy éves Lucianáról beszélek.

Leolvad az arcomról a mosoly. Úgy érzem magam, mint aki verembe esett, és már túl késő, hogy kimásszam belőle. Második lánytestvérekként kimondatlan kötelék fűz össze minket Lucyval. És most, hogy mindketten a húszas éveinkben járunk, még közelebb kerültünk egymáshoz. Viszont nálunk valószínűtlenebb útitársakat el sem tudok képzelni.

– Én… nem tudtam, hogy ő is jön.

– Még ő sem tudja. Nem kéne most rögtön felhívnunk? Kihangosíthatnád. Kérdezd meg, benne lenne-e egy hármasban.

Csak elképzelni tudom unokatestvérem élénk fantáziáról árulkodó válaszát egy ilyen felvetésre.

– Uh… inkább nem. Lucy nem az az ember, akit bárki kihangosítana.

Poppy összecsapja a tenyerét.

– Máris kedvelem!

– Poppy néni, Lucy most kapott új munkát, és randizni kezdett valakivel. Biztos vagyok benne, hogy most nem fog elutazni.

Poppy összevonja a szemöldökét.

– Attól tart, elveszítheti az új barátját, ha magára hagyja?

– Pontosan.

– Pozitív értelemben ijesztő, hogy valaki ilyen hatalmat birtokolhat.

– Lucy második lánytestvér – emlékeztetem. – Mint mi.

Rám sandít.

– Te igazából hiszel a legendában.

– Én? Már mondtam, hogy nem! Egyáltalán nem!

Hosszan néz rám. Zakatol a szívem, gondolatban visszatérek arra a napra Regina nővér osztálytermében, amikor hétéves elmém lassanként megemésztette a tényt, hogy a másodszülött Fontana lányok különös jellemzőn osztoztak – múlt időben. Újabb három év telt el, amikor is Rosa Nonna bejött a szobánkba, és közölte, hogy a másodszülött Fontana lányok meg vannak átkozva – jelen időben. Azon a napon, amikor megkaptam tőle első melltartómat, elmesélte Dariának és nekem Filomena és Maria legendáját. Ki voltam én, a tízéves, szúnyogmellű kislány, hogy vitatni merjek egy évszázados átkot?

Dariából azonban, aki már tizenkét éves volt, és a legnagyobb rajongóm, kitört a nevetés abban a pillanatban, ahogy Nonna távozott a szobából.

– Ez hatalmas baromság, Emmie, egy szavát se hidd el! Nem vagy megátkozva, az Úrra esküszöm! – Kikapta a melltartót a kezemből. – Ezt a régi, használt cuccot elfogadhatod – mondta, és a fiókomba süllyesztette a kifakult, szürkés ruhadarabot –, de Nonna nevetséges történetének ne dőlj be.

Aznap – és ha teljesen őszinte akarok lenni, ez azóta is így van – hittem a nővéremnek. Melyik lány nem vár teljesen szokványos életet, férjjel és gyerekekkel? Ám ahogy teltek az évek, rájöttem, hogy Filomena és a második lánytestvérek előttem valójában ajándékot adtak nekem. Megvolt a felhatalmazásom, a teljesen jó indokom, hogy magam mögött hagyjam az elfuserált randikat. Bár egy pillanatig sem hittem el a képtelen átkot, azért hálás voltam neki.

Rámosolygok nagynénémre.

– Természetesen nem hiszek az átokban. Csupán öregasszonyok meséje, egy régi legenda. Lucy viszont igen. És elhatározta, hogy megtöri.

– Ó, az Isten szerelmére! Mondd meg Lucianának, hogyha eljön Olaszországba, egyszer és mindenkorra megszabadulunk ettől a nevetséges második Fontana lány történettől.

Megvakarom a tarkóm.

– Ezt nem ígérheted meg. Lucy nagyon komolyan veszi az átkot. Csalódást fogsz okozni neki.

– Nagyon is megígérhetem. Gyertek velem Olaszországba, és mindketten megszabadultok az átoktól. Az életemre esküszöm.

Feláll a karomon a szőr.

– Ez lehe…

– Ez lehetséges – zárja le a mondatom.

10. fejezet

Emilia

Amikor vagy tíz éve beszámoltam Mattnek a Fontanák „második lánytestvér” átkáról, az egészet egy baseballcsapat vesztes sorozatához hasonlítottam. A szurkolók nem tudják, mikor szakad meg a sorozat – ha egyáltalán megszakad –, de a hűséges rajongótábor továbbra is áhítattal figyeli a játékukat.

Ugyanez a helyzet az átokkal. Vannak a Fontana családban, akik bátran szembeszállnak vele, mint Carol nagynéném. Mások elfogadják, mint Nonna. És vannak, akik hozzám hasonlóan azt vallják, az átok csupán a véletlenek szerencsétlen összejátszása. Egyvalami azonban közös: mindenki – Nonnától kezdve Carol nagynéniig – különösnek tartja az átkot. Minden generációban azon gondolkodnak, vajon ez lesz-e az, amelyikben férjhez megy egy másodszülött lány. És ha igen, melyik lesz az? Volt néhány nagyon reményteli eset, például Nonna egy távoli unokatestvéréé, aki az esküvő előtt három nappal kapott himlőt. Vagy Liviáé, a szerencsétlen második lányé, akinek a vőlegényéről kiderült, hogy hatgyerekes, nős prédikátor. Most az én generációmon volt a sor, hogy megtörje az átkot. Eddig Lucy tűnt a befutónak.

Az esti napsütésben hosszú árnyékok vetülnek Dolphie nagybácsi borbélyüzletére. Hátramegyek, felkapaszkodom az ismerős lépcsőkön. Bár minden délután meglátogatom a boltot, három hete nem jártam a hozzá tartozó lakásban, ahol fia, az én Vinnie nagybátyám él családjával. Kopogok a fém szúnyoghálós ajtón, remélve, hogy valaki meghallja a bentről kiszűrődő Ed Sheeran balladán keresztül.

– Lucy? – szólok be a nyitott ajtón keresztül. – Carol néni? Carmella?

Éppen újra kopognék, amikor a melltartója pántját igazgatva Lucy lép ki a folyosóra. Hosszú haja, amely minden alkalommal más színű, most platinaszőkén világít, és az a félmosoly játszik az ajkán, amit csak a „perzselő” jelzővel lehet leírni. Amikor meglát, megnyúlik az arca.

– Emmie? Mit keresel itt? – Megfordul, végignéz az utcán. – Carmella nincs itt, anyám pedig kiszállításokat teljesít. Gyere vissza holnap.

Az Avon termékeit forgalmazó Carol nagynéném nem tartja szakmailag elfogadhatónak, ha az árut az ügyfél tornácán hagyja. Akár egy teljes arcápoló szettről, akár egyetlen üvegcse körömfényről van szó, ragaszkodik a személyes átvételhez, ami elkerülhetetlenül vezet egy szelet süteményhez vagy egy csésze kávéhoz. Amióta belevágott az üzletbe, tizenkét kilót hízott, és tud minden pletykát Coney Islandtől Bay Ridge-ig.

– Miattad jöttem, Lucy. Alkalmas most?

A kezében tartott telefonra pillant.

– Aha, azt hiszem… csak egy pillanat. – Kinyitja nekem a szúnyoghálót, és amikor ellépek mellette, ismét végignéz az utcán, mindkét irányban. – Lesz valakim vacsorára.

Elfojtok egy mosolyt. Unokatestvérem a testre simuló, vörös kezeslábasban, feketével vastagon kihúzott, fátyolos szemével valóban úgy néz ki, mint akinek „lesz valakije vacsorára”. Vagy mint aki abban reménykedik, hogy ő lesz valakinek a vacsorája.

Az apró nappali, amely éveken keresztül szolgált családi találkozóhelyként a keresztelőkön, első áldozásokon és ballagásokon, ugyanolyan makulátlan, mint mindig. Carol nagynéném szerint a rendetlen háznál csak egy rosszabb dolog van: egy nő rúzs nélkül. A konyhából sült csirke ínycsiklandó illata árad, összefut a számban a nyál. A szomszédos étkezőben látom a két főre megterített asztalt. Két pislákoló gyertya között váza áll, benne hortenziák.

– Bámészkodni vagy beszélgetni jöttél, Emmie? Nem látod, hogy sietek?

Elmosolyodom. Volt idő, amikor nálam nyolc évvel fiatalabb, éles nyelvű unokatestvérem még rám tudott ijeszteni. Mostanra azonban rájöttem, szarkasztikus tüskéivel főleg azokat célozza meg, akiket a legjobban szeret.

– Ígérem, eltűnök, amint a barátod megérkezik. De volna egy ajánlatom. – Veszek egy mély lélegzetet. – Volna kedved elutazni Olaszországba úgy, hogy minden költségedet állják?

Nagyot pislog.

– Olaszországba? Veled?

– És Poppy nagynénivel.

Kirobban belőle a nevetés.

– Ebben elég szép adag unalom van borítékolva. – Megperdül. – Mit szólsz? – Megérinti a haját. – Marilyn Platina.

– Szép. – Remélem, nem csap belém a villám. Nem tudom felfogni, miért rejti el természetesen dús, sötét haját. – Valamikor október közepén indulnánk – próbálom visszaterelni a beszélgetés fonalát Olaszországhoz. Gyorsan leírom neki nagy-nénénket, és elmesélem trespianói fiatalkora történetét.

Lucy horkolást színlel.

– Miért is utaznék Olaszországba egy unalmas öreglánnyal, aki fél lábbal már a sírban van?

Számomra is érthetetlen módon bekapcsol a védelmező ösztönöm.

– Az unalmas a legutolsó jelző, amivel illetném Poppy nénit.

– Nem Poppy néniről beszéltem.

Megrázom a fejem.

– Nagyon vicces, Luce. Ugyan már, nagyszerű kaland lesz! És imádni fogod Poppyt. Ő igazán… elképesztő. Komolyan.

– Elképesztően buggyant. – Ismét a telefonjára néz. – Nonna beleegyezett?

Megdörzsölöm a sebhelyem.

– Bele fog. – Imádkozom, hogy így legyen. – Lucy, Európáról beszélünk! Hát nem menő?

Aprót szusszan.

– Azért az nem egy Las Vegas. – Vet még egy utolsó pillantást a telefonjára, mielőtt leveti magát a kanapéra. – Oké, ülj le és mondd.

Helyet foglalok a barna kanapén, amelyet Carol nagynéném egyik horgolt plédjével – egy narancs- és citromsága darabbal – terítettek le, és beszámolok neki a Poppyval folytatott beszélgetésemről.

– Ragaszkodik hozzá, hogy mindketten elmenjünk megünnepelni a nyolcvanadik születésnapját. Nincs más, akit elvihetne. Poppy nagynéni… második lánytestvér.

Lucy elfintorodik. A Fontanák átka mindig ott húzódott a háttérben, de nagyon ritkán beszéltünk róla hangosan.

– Neki köszönhetően ránk marad, hogy megtörjük az átkot… nem mintha nagy segítség lennél benne. – A melegítőfelsőmre mutat. – Ne is mondd. Coldwater Creek leértékelt polc? Vagy megint ráraboltál Nonna szekrényére? – Rázendít a Right Said Fred lm Too Sexy című számának saját feldolgozására. – „Túl szexi vagyok a kardigánomhoz, túl szexi, túl szexi a Noó-nnám kardigánjához!”

– Oké, oké – nevetek. – Vettem. Nem tetszik a felsőm.

Legalább tizenkettedjére nézi meg a telefonját.

– Most komolyan. Mondd meg Popsnak, hogy kösz a lehetőséget, de nem jó az időzítés. Kapcsolatban vagyok.

– Igen, tudom. Ez nagyszerű.

A homlokát ráncolva nyomogatja telefonja gombjait. Tekintetem a gyönyörűen megterített asztalra siklik. Látom a viasztócsákat a gyertyák tövében, orromat megcsapja az égett hús szaga. Lucy partnere késik. Sokat késik. Megszakad érte a szívem. Felállok, megnyugtatónak szánt mosolyt villantok rá.

– Később beszélünk, nem zavarok tovább.

Elkapja a karomat, lila körmei a bőrömbe mélyednek.

– Ne csináld ezt, Em!

– Mit?

– Ne nézz ilyen sajnálkozva!

Visszaülök, nem tudom, mit mondjak.

– Bocsánat.

– Épp most üzent. Késik, de jön. Meglátod.

– Hiszek neked, Luce. De izé… lekapcsolhatnád a sütőt.

A nap utolsó sugarai is elhalványulnak, felkattintom a lámpát. Lucy kibont egy üveg Budweisert. Aztán egy másikat.

– Jönni fog – mormolja még egyszer, a harmadik sör felbontása közben.

– Tudom.

– Öt randink volt – mondja. – Igazából négy, az elsőn csak összegabalyodtunk. – Éles pillantást vet rám. – Van ezzel valami problémád?

– Nem – felelem az igazságnak megfelelően. – Egyáltalán nem zavar.

Elkezdi lefejteni a címkét az üvegről.

– Carmella szerint ribanc vagyok, aki disznókkal randizik.

Hátrahőkölök.

– A nővéred tényleg ezt mondta?

Lucy megvonja a vállát.

– Akár mondhatta is volna. Anyám született vesztesnek hisz. Azért imádkozik, és ezt értsd szó szerint, mert térden állva fohászkodik, hogy találkozzak egy kedves fiúval, menjek férjhez, és legyenek gyerekeim. Apám sem jobb. Mindketten rettegnek, hogy örökre szingli maradok.

Felvonom a szemöldököm.

– Miért olyan ijesztő a szingliség?

Jelentőségteljesen néz rám.

– Mert nem lesznek unokák.

– Ó, az én családom ennek pont az ellenkezője. Már rég lemondtak rólam. És nekem ez így pont jó.

– Aha, szerencsés vagy. – Lenéz a dekoltázsára. – Ha olyan a külsőd, mint nekem, tényleg azt hiszik, van esélyed.

Elképzelem az aranyos kis Lucyt, nagy, kíváncsi szemmel és kurta, húsos, sebekkel és karcolásokkal teli lábbal. Szegény Luce. Csinos Carol nagynéném, akinek az arcát még soha nem láttam teljes smink nélkül, nem becsülte sokra fiús kislányát. Beíratta őt táncórára, és Brooklyn minden hercegnő versenyén elindította. Csakhogy Luce nem volt táncos, a tömzsi kislányok pedig nem nyernek szépségversenyeket.

A dolgok megváltoztak, amikor Lucy elérte a serdülőkort. Bébihája érzéki idomokká alakult át, önbizalma pedig a kosárméretével egyenes arányban nőtt. Most ránézve nem tudok nem arra gondolni, hogy unokatestvérem sokkal természetesebben festett bő sortban és jégkrémfoltos pólóban, mint ebben a nevetséges Pókember kezeslábasban.

– Mesélj róla – kérem. – A barátodról… a srácról, akivel találkozgatsz. Elfelejtettem a nevét.

Hangosan szusszant.

– Jack. Mint a fiú Az égig érő paszulyban, ha érted, mire célzok. – Elvigyorodik. – Állati jól néz ki, még az öreg Carol is odavan érte. És kedvel engem, Em. Azt mondta, még soha nem találkozott hozzám hasonlóval. – Újra megnézi, mennyi az idő.

– Lucy – kihasználom alkoholmámorát –, gyere el Olaszországba Poppyval és velem. Szakadj el egy időre Bensonhursttől.

Hüvelykujja körmét rágcsálja.

– Nem tehetem. Még nagyon új ez a dolog. Szerinted Jack kitart, ha eltűnök? Gondolkodj!

A pasas nyilvánvalóan egy seggfej, aki egyáltalán nem tiszteli Lucyt. Unokatestvérem mégis akarja őt. Eltökélt második lánytestvér, ezt meg kell hagyni.

Miközben Jackről mesél, a gondolataim máshol járnak. El kéne mennem, most azonnal. Felhívhatnám Poppyt, hogy megmondjam neki, Lucy visszautasította az ajánlatát. Nagynéném találna más útitársakat, Lucy nem csalódna, Nonna pedig soha nem tudná meg, hogy kacérkodtam az olaszországi út gondolatával.

Összerezzenek, amikor Lucy lecsapja a telefonját az asztalra.

– Nézd már meg az üzeneteidet, seggfej! – Fejét a kanapé támlájára hajtja, felnéz a mennyezetre. – Megint megtörténik. Mindig ez van. Jack elvesztette az érdeklődését.

– Annyira sajnálom, Lucc.

– Alig egy hete jöttünk össze. És a szarházi máris faképnél hagy!

Legszívesebben megölelném ezt a kétségbeesetten magányos lányt, de ennél azért több eszem van.

– Nem ezt érdemled.

– És te sem. De mindketten ezt kapjuk, nem igaz?

Az átokról beszél. Tartozom Lucynak azzal, hogy beszámoljak neki Poppy ígéretéről? Nem. Ha elég hiszékeny ahhoz, hogy higgyen az átokban, talán azt is elhiszi, hogy Poppy képes meg-lörni. Ez pedig természetesen…

Poppy szavai jutnak eszembe: Ez lehetséges.

Egyszerre támad rossz előérzetem, és érzek őszinte törődést, amikor kinyitom a szám:

– Luce, el kell mondanom valamit. – Odafordulok hozzá, a csomó a gyomromban még szorosabbá válik. – Poppynak az a képtelen ötlete támadt, hogy ha elmegyünk vele Olaszországba… – A sebhelyemet simogatva elhallgatok. Mi van, ha Lucy tényleg hisz hibbant nagynénénknek? Mi van, ha beleegyezik az olasz útba, arra számítva, hogy mire hazaér, már nem fogja gyötörni az évszázados átok? Lehet, hogy soha nem épül fel a csalódottságából. Elképzelem Lucyt öreg, megkeseredett és dühös nőként, mint amilyenek a második lánytestvérek a régi családi fotókon. – Esküszik rá, hogy a „második lánytestvér” átok feloldható.

– Mi?

– Tudom. Teljes baromság, nem? Úgy értem, először is, nincs semmiféle átok. Ezt szögezzük le. Másodszor, az ötlet, hogy Poppy valamiképpen megtörheti… – Nem fejezem be a mondatot, elnevetem magam, mintha az elképzelés teljességgel képtelenség lenne.

Lucy csillogó szemmel mered rám.

– Azt hiszem, mégis elmehetnék… mármint ha ez ennyire fontos Poppynak.

– O-kké – mondom óvatosan. – De Luce, ez csak egy olaszországi utazás. Ennyi. Kérlek, ne várd, hogy Poppy ostoba ígérete…

– Tudom! – csattan fel. – Jézusom, azt hiszed, ennyire kétségbeesett vagyok?

Szeretném megkímélni a méltóságát, ezért nem válaszolok. Szívem lesüllyed valahová a gyomorüregembe. Poppy nagynéném élete legnagyobb csalódását készíti elő Lucy számára.

Én pedig segédkezem neki ebben.

11. fejezet

Emilia

Vasárnap, a Szent Atanázban tartott istentisztelet után családunk mindig összegyűlik ebédre Nonna lakásában. Körbeüljük egyedi készítésű, hat méter hosszú, ősrégi szövetekkel leterített diófa asztalát, amelyeken több a borfolt, mint egy szőlősgazda kötényén. A két tucat szék karfái átlapolják egymást, akárcsak beszélgetésünk témái. Általában teljesen kitöltjük a helyet, de Vinnie nagybátyámnak néha dolga akad a kikötőben, vagy Daria férjére, Donnie-ra jön rá a szokásos vasárnapi fejfájása.

Ma tizennégyen gyűltünk össze, köztük Matt, aki a morális támogatás miatt van jelen. Daria és a lányok két vekni kenyérrel, egy kancsó olívaolajjal és fokhagymával érkeztek. Ma magukkal hozták Donnie-t is, ő és Matt a nappaliban nézik a Mets meccset, miközben Dolphie nagybácsi a 42. utcai új építkezés miatt panaszkodik.

– Hat emelet magas lesz. Szerintem az túl nagy. Nem illeszkedik a régi stílusba.

Szobáról szobára, beszélgetésről beszélgetésre járok, néhol csak figyelek, máshol én is bekapcsolódom a csevegésbe.

– Lucy barátja nagyon jóképű – suttogja Carol nagynéném Ethel nagynénémnek az asztal megtérítése közben. – Szerintem ő lehet az igazi!

Összeszorul a gyomrom. Arról a seggfejről beszél, aki cserben hagyta Lucyt. Az esélye, hogy ő az „igazi”, körülbelül ugyanakkora, mint annak, hogy Dolphie nagybácsi áttér az operáról Emincmre.

– Eccellente! – lelkendezik Ethel néni, és suttogva közelebb hajol Carol nénihez. – A szellem megmondta nekem, un mat-rimonio presto.

Carol nagynéni elneveti magát.

– A szellemnek igaza van… lehet, hogy hamarosan esküvő lesz. De titokban kell tartanunk. Hadd számoljon be Lucy az új hódolójáról.

Mimi unokahúgom felnéz az iPadjén játszott játékból.

– Imádom a titkokat!

Dolphie nagybácsi kettőkor mindenkit az asztalhoz hív.

– Mangiamo!— kiáltja, és összecsapja a tenyerét. – Együnk!

Matt Lucy testvére, Carmella mellé ül. Huszonnégy éves unokatestvérem ma különösen elbűvölően fest fekete Converse sportcipőjében, élénkvörös rúzsával. Múlt hónapban bocsátották el a bankból, ahol dolgozott, és most a „pokoli állásinterjúk” történetével szórakoztatja Mattet.

Segítek Nonnának kihozni az első fogást, az antipastót, amit több tálnyi gőzölgő ravioli követ. Apám bort tölt – a gyerekeknek csak feles pohárba. Összekeverednek a hangok, villák csattognak. Koccintunk, megszegjük a kenyereket, a héjat fűszeres olajba mártjuk. Az én torkomon alig megy le valami.

– Buona pasta, Rosa.

– II migliore! A legjobb! – ért egyet Vinnie nagybácsi.

Az első adandó alkalommal felállok, és összeszedem a tányérokat. Útközben találkozom apámmal, aki már a második fogást, a bárányt hozza.

– Jól vagy, Emília? Sápadtnak tűnsz.

– Minden rendben – hazudom.

A bárány kiváló, de alig tudom legyűrni. Megvárom, hogy felszolgálják a csokoládés-amarettós süteményt, és kitöltsék a grappát. Most mindenki halkabban beszél, a mozdulatok lassabbak, a testtartások lazábbak a jóllakottság kielégítő érzésétől. Lucy elkapja a pillantásomat, és mutatóujjával megkopogtatja az óráját. Hozzám hasonlóan ő is szeretne túlesni a dolgon.

Hevesen ver a szívem. Előrehajolok, megköszörülöm a torkom.

– Van néhány bejelentenivalóm. – Ügyelek rá, hogy ne nézzek Nonnára.

Daria az asztal másik oldalán elcsendesíti a lányokat.

– Úgy tűnik, Emmie nagynéni titkot őriz.

Mimi szeme elkerekedik.

– Pasid van?

Mindenki nevet, Matt kivételével. Felvonja a szemöldökét, én pedig inkább másfelé nézek.

– Nem! – intem le Mimit. Veszek egy mély lélegzetet. – Elutazom Olaszországba.

Daria képe megnyúlik. Csend ereszkedik az asztaltársaságra. Szemem sarkából látom, hogy Nonna keresztet vet.

– Nagyszerű hír. – Matt végignéz a jelenlévőkön. – Jövő hónapban utazik. Nyolc nap Olaszországban, hát nem csodálatos?

Fejek forognak, zavart pillantások cserélnek gazdát. Családtagjaim lassan megtalálják a hangjukat.

– Miért megy Olaszországba?

– Biztonságos ez?

– Nem fiatal nőknek való.

– Európában manapság tombol a bűnözés.

– Igen – bólogat Carol nagynéni. – Terroristák.

– Meg cigányok. Az ereidből is kilopják a vért, ha nem figyelsz oda.

Matt megdörzsöli a homlokát, lopott pillantást vált velem. Mosolyt erőszakolok az arcomra, próbálom oldani a hangulatot.

– Ugyan már, Olaszországról van szó, a hazánkról!

– De ugye nem egyedül akarsz utazni, Emmie?

Lucy lehunyja a szemét, felkészül a csapásra. Minden szem felém fordul.

– Nem – felelem, és végignézek az asztalon. – Lucyval megyek.

– Lucyval? – Carol néni feje Lucy felé fordul. – Te nem mész Olaszországba! Ugye nem?

Az ölemben lévő szalvétát gyűrögetem.

– Poppy nénivel fogunk utazni.

Olyan csend támad a helyiségben, hogy hallom a por lerakódását. Ujjamat végighúzom a forradásomon. Végül Nonna széke csikordul meg a fapadlón. Némán feláll, fogja a kávéscsészéjét, és átvonul a nappaliba, mintha egyetlen szavamat sem hallotta volna.

Miközben apám és Vinnie nagybácsi némán, együttérző csendben gubbasztanak Nonna széke mellett, Carol nagynéni kérdésekkel bombázza Lucyt. Én lefoglalom magam a tányérok összeszedésével, és próbálok nem hallgatózni.

– Hogy gondolod ezt, Luciana? Itt hagyod az új kedvesed, és elutazol? Romba döntöd az egyetlen lehetőséged!

Egymásra halmozom a tányérokat, a beszélgetés közben egyre indulatosabbá válik. Lucy homlokán kidagad az ér. Végül egészen közel hajol az anyjához, úgy sziszegi:

– Meg fog törni az a tetves átok! Poppy néni megígérte!

Carol nagynéni szeme csészealj nagyságúra kerekedik. A mellét markolászva dől előre.

– Fel lesz oldva az átok?

Összeszorul a gyomrom. Lehajtom a fejem, némán átkozom magam… és Lucyt… és Poppy nénit.

Egész testemben remegek, amikor a poharakat a mosogatóba helyezem. Csak egyetlen ember legyen hátsó gondolatok nélkül. Ez minden, amit szerettem volna. Egyetlen embert a családomban, aki mellénk áll, aki azt mondja, örül a kalandunknak, és jó utat kíván nekünk. De nem, ők soha nem adnának hangot a támogatásuknak. Senki sem meri magára haragítani Nonnát. Mindenkit irányít… még engem is. Egészen mostanáig.

Apám lép mellém, leteszi a tányérját a pultra.

– Nyolc nap Olaszországban. Jó hosszú ideig hiányozni fogsz az üzletből.

– Aha. – Felkapom a tányért, és ráirányítom a vízsugarat. Igazából tíz nap, az utazással együtt.

Gyorsan körbenéz a konyhában, és odahajol a fülemhez.

– Szívesen gondoskodom Karomról, amíg távol vagy. Apámhoz fordulok, és meglátom a vidám csillogást a szemében. Tátva marad a szám. Legszívesebben megcsókolnám. Át akarom karolni a nyakát, köszönetet mondani, és elmondani neki, mennyire szeretem. De ez olyan kínos lenne. Inkább csak rá mosolygok.

– Kösz, apa. Gondoltam, megkérdem Carmellát, volna-e kedve addig odaköltözni. Karomnak könnyebb lenne. – Nem említem meg, hogy egyedülálló unokatestvérem, aki még mindig Carol nénikémmel és Vinnie bácsikámmal él, valószínűleg ölni tudna egy saját lakásért, még ha csak tíz napra is kapja meg.

– Rendben. – Megfordul, hogy távozzon.

– Apa! – Visszanéz. – Azért köszönöm.

Megszorítja a vállam, és kilép a konyhából.

Még engedem a vizet a mosogatóba, amikor megjelenik Matt.

– Elképesztő voltál! – mondja, és váratlanul előrehajolva csókot nyom az arcomra.

Kényelmetlen érzéssel fordulok el.

– Kösz. Nem mennél vissza? Tudnom kell, mit beszélnek rólam.

Sarkon fordul, de még látom a csalódottságot a szemében.

– Francba! – suttogom. Belemártom a kezem a mosószeres vízbe, és súrolni kezdek egy öntöttvas edényt. Hirtelen hideg kéz ragadja meg a könyökömet. Ijedten rezzenek össze, teleszórom habbal a konyhapultot. Párás szemüveglencsém mögül nonnám beesett arcát látom. Olyan közel hajol, hogy érzem kávéillatú leheletét.

– Szembeszegültél az akaratommal. Nélkülem hoztad meg a döntést!

Hát… talán mert huszonkilenc éves vagyok, és már nagyon rég ideje volt, hogy önálló döntéseket hozzak. De visszanyelem a pimasz szavakat.

– Nem hittem, hogy elengedsz – mondom az igazságnak megfelelően, és megtorlóm a kezem.

– Így is van. Nem engedtelek volna. Sem most, sem máskor!

Elfordul, és eltakarja az arcát, ő így fejezi ki az érzelmeit, anélkül, hogy egyetlen könnyet is hullatna.

– Nem azért teszem, hogy téged bántsalak, Nonna. – A vállára helyezem a kezem, mire elfintorodik.

– Megbántottál, Emilia. Nagyon, nagyon megbántottál.

– Sajnálom. De nem értem.

Elfordítja a fejét, egy szalvétával megtörli a szemét.

– Így van, nem érted. Hogy is érthetnéd? Nem ismered a történetet. – Tekintete visszatért az enyémhez. – A húgom il diavolo.

– Maga az ördög? – kuncogok. – Nem, Nonna. Igazán kedves hölgy. Fel kéne hívnod, beszélned vele.

– Te megőrültél! – Homlokán kidagadnak az erek, attól félek, mindjárt gutaütést kap. – Paolina megpróbálta elvenni tőlem a gyermekemet, Josephinát. A karomból akarta elrabolni a kislányomat!

A konyha hirtelen dermesztőén hideggé válik.

– Po-Poppy néni megpróbálta elrabolni anyámat?

– Si.

Megrázom a fejem.

– Hogyan? Miért?

Tenyerével megveregeti a mellkasát.

– Nem beszélhetek róla.

– Az már több évtizede történt. – Próbálok olyan magabiztosságot sugározni, amit egyáltalán nem érzek. – Te is biztosan hiszel a második esélyben. Ő a húgod.

– Figyelj rám jól, Emilia Josephina. – Összehúzza a szemét, köszvényes ujjával a mellemre mutat. – Egy szót se többet Olaszországról, meg arról a nőről. Megtiltom!

Próbálok belefeledkezni a takarításba, a beszélgetésbe és a Chiantiba, de Nonna szavai a délután végére leülepednek bennem, és velük együtt a kétely köde is. Poppy megpróbálta rlrabolni anyámat Nonna öleléséből. Nem csoda, hogy Nonna annyira haragos. Ki ez a nő egyáltalán, akivel a világ másik végére készülök utazni?

Az ötórai napsütés árnyékokat vet a ház előtti kis, füves terüld re. Kisétálok a tornácra, ahol Dolphie nagybácsi szivarozgat az elsuhanó autókat figyelve.

– Dolphie bácsi – telepszem le mellé. – A nővéred gonosz?

Megkocogtatja a szivarját, a fejét csóválja.

– Ugyan. Nem gonosz. Csak ijesztő.

Nevetek.

– Nem, nem Rosa. Poppyról beszélek.

– Paolina? – Nehéz sóhaj szakad ki a melléből. – Összetörte a szívem. Ő volt az otthonunk fényessége, a kedvenc testvérem. Szeretett trükköket bemutatni rajtam. Mindig szerencsepénzeket talált. És a képzelőereje! – Felemeli a kezét. – Az végtelen volt. Kivitt a földekre, és azt játszottuk, hogy árvák vagyunk, akik egy gonosz szörnyeteg elől menekülnek. Szerintem apánkat képzelte a helyére. Tudod, a papa keményen bánt vele.

– Nonnával is?

– Igen, ilyen volt a természete. De mindenki tudta, hogy Rosát, az elsőszülött lányát szerette jobban, aki csinos, jószívű lány volt, mielőtt idejött. Mintha Amerika kiszívta volna belőle a kedvességet.

– Azt mondtad, Poppy néni… Paolina összetörte a szíved. Ezt hogy értetted?

Felnyög, mintha acél mellvértet akasztottak volna a vállára.

– Amikor Paolina Amerikába jött, elvesztette az eszét. Én még Olaszországban voltam, Trespianóban éltem Mammával és Papával. Rosa és Bruno írtak nekünk leveleket. A szüleim számára nagyon nehéz volt elfogadni lányuk betegségét.

– Ekkor rabolta el Rosa és Alberto gyerekét?

Felkapja a fejét.

– Erről is tudsz?

– Nonna elmondta. Miért művelt Poppy néni ilyen rettenetes dolgot?

Dolphie bácsi beleszív a szivarjába, hosszan néz a messzeségbe.

– Összetört a szíve, amikor a csecsemője meghalt.

Elakad a lélegzetem.

– Poppy néninek volt gyereke?

– Teherbe esett, sí. De második lánytestvér volt, tudnia kellett volna, hogy rossz vége lesz.

Végigsimítok libabőrös karomon. Dolphie a fejét csóválja.

– Szegény Paolina… sosem volt már ugyanaz. Elroppant, akár egy gally. Kötődni kezdett a kis Josephinához. Túlságosan is.

– És elvette a gyermeket – sóhajtom. – De aztán rájött, hogy rosszat tett, és visszaadta.

Bólint.

– Két nappal később pedig végleg elköltözött Bensonhurstből, és csak ünnepnapokon tért vissza. – Elnyomja a szivarját, és a hamus végével felfelé betűzi sportzakója zsebébe. – Így volt a legjobb. Josephina közelsége túlságosan csábító volt Paolina számára. Rosa és Alberto többé nem bíztak benne. A nonnád még mindig úgy gondolja, hogy Paolina pericolosa.

Megszakad a szívem fiatalkori nagynénimért. Vajon felépült valaha a veszteségből? Legutóbb elég összeszedettnek tűnt.

– És mi van veled? Te is veszélyesnek gondolod?

Elmosolyodik.

– Csak mint egy kismacskát. Paolina szívéből méz csöpög, ebben biztos vagyok. – Kezét a térdemre helyezi. – Tudod, ez az olasz út még gyümölcsöző is lehet. A nővéreim öregszenek. Nem mondom, hogy meg fog történni, de ha sikerül Paolina kegyeibe férkőznöd, talán rábeszélheted, hogy próbáljon meg bocsánatért könyörögni Rosához még egyszer, mielőtt túl késő lenne.

12. fejezet

Emilia

Eltelt a harminckét nap, és köszönhetően az utazással kapcsolatos elfoglaltságaimnak, sikerült megúsznom egy újabb komoly beszélgetést Matt-tel. Miközben a taxi vasárnap délután végigsuhan a Beit Parkwayen, és Lucy belemerül a körmei festésébe, előveszem a telefonom, hogy üzenjek neki. El akarok búcsúzni tőle, megmondani neki, hogy szeretem, hogy hiányozni fog. De minden olyan bonyolulttá vált. Ami régen egy teljesen természetes üzenet lett volna, az most annyira igazságtalannak tűnik. Nem akarom őt félrevezetni.

Úton vagyunk a JFK felé, írom. Tíz nap múlva találkozunk. Vigyázz magadra, MC.

Mint mindig, most is azonnal érkezik a válasza. Büszke vagyok rád, Ems. Itt leszek, ha bármire szükséged van. Ó, és nem láttad véletlenül a kapucnis pulcsimat?

A Nike pulóver, amit kölcsönadott Daria könyvklubjának éjszakáján. Bocs, ott lóg a fogasomon. Amíg távol vagyok, Carmella beköltözik hozzám. Először kopogj, nehogy megijeszd.

Mielőtt esélyem lenne kikapcsolni a telefonom, válaszol. Beszélhetünk, ha hazaértél? Jó lenne.

Ökölbe szorul a gyomrom. Veszek egy mély lélegzetet. Persze.

Bedobom a telefont a táskámba. Amikor be akarom csukni a táskát, valami az alján megragadja a figyelmem. Mozdulatlanná dermedek, a karomon feláll a szőr. Nem. Ez nem lehet.

Nehéz és hűvös, ahogy megemelem, körülbelül ezüstdolláros méretű lehet. A pereme mentén körben a Szent Kristóf, óvj meg minket felirat áll. A bronzmedál. Ami egykor anyámé volt.

Éveken át ez volt Daria legféltettebb kincse. Apám adta neki az elsőáldozására. „Az utazók védőszentje – mondta neki. – Anyád azt akarta volna, hogy a tiéd legyen.”

És Dar most azt akarja, hogy az enyém legyen. Biztosan ő csempészte bele a táskámba, túlságosan szégyenkezett ahhoz, hogy személyesen adja át.

Halk nyögés szakad ki belőlem, mielőtt uralkodhatnék magamon. Megfogom a medált és a szívemhez szorítom, eltölt Szent Kristóf védelmének nyugtató ereje… anyám emléke… nővérem szeretete.

Lucy abbahagyja körmei fújását, és oldalra billentett fejjel rám néz.

– Jézusom, Em. Orgazmusod van, vagy mi?

Ahogy megígérte, Poppy nagynéném a Delta pultjánál vár minket. Bár tíz éve nem találkoztunk személyesen, azonnal megismerem. Igazából nehéz is nem észrevenni élénkzöld nadrágjában, tarka blézerében és apró arcát szinte teljesen eltakaró hatalmas, kerek szemüvegében.

– Akármi legyek, ha ez nem Elton John… vagy inkább Johanna – mormolja Lucy.

Poppy mindkét kezével integet. Mellette két gurulós utazótáska, tele lila, vörös és sárga foltokkal, mintha valaki – talán ő maga – fogott volna egy ecsetet, hogy elcsúfítson két tökéletesen szép, fehér bőröndöt.

– Napsugaram! – kiáltja, és elindul felénk. Élénkvörösre festett körmei tökéletesen passzolnak ajkához. – A való életben még tüneményesebb vagy!

Szeretnék haragudni erre a nőre, aki megpróbálta elrabolni anyámat. Ám amikor hagyom magam átölelni, minden fenntartásom köddé válik. Bűnöző vagy sem, a nagynéném tesz róla, hogy szeretve érezzem magam, amihez egyre jobban kezdek hozzászokni. Ezzel együtt azonban a bűntudatom is felébred. Egész életemet Nonnával éltem le, és most elárulom őt a húgáért, akit alig ismerek.

– Táncol a szívem! – lelkendezik, és még egy utolsó csókot nyom az arcomra, mielőtt Lucyhoz fordul. – És te! – Másik unokahúgát is magához vonja, de Lucy csak áll mereven, karját a teste mellett tartva. – Csodálatos látni téged, Luciana! – Poppy elvigyorodik. – Bár jobban szerettem volna egy kicsit kevesebbet látni belőled.

Lucy hátrébb húzódik.

– Ezt hogy érted?

Elfordulok, szégyellem magam szegény unokatestvérem nevében is. Mit kellett volna tennem, amikor Lucy letipegett tornáca lépcsőjén testhez tapadó, fehér koktélruhájában és nyitott orrú, fekete bokacsizmájában? Egyáltalán, az unokatestvéremen kívül ki hiszi jó választásnak a nyitott orrú lábbeliket? De a taxióra ketyegett, és ki kellett jutnunk a repülőtérre. Miért kezdtük volna az utazást rögtön vitával?

Poppy megsimogatja Lucy arcát.

– Az az ostoba, régi átok mindannyiunkból bolondot csinált. Csak nézz magadra, édes lányom. Annyira kétségbeesetten vágysz a szerelemre. Ő pedig itt… – rám mutat – …ő meg úgy néz ki, mint egy kopott cipő.

– Hogy én? – hökkenek meg.

Lucy egy kissé felenged.

– Tisztában vagyok vele, oké? De most már meg tudod törni? Az átkot.

Poppy felszegi az állát.

– A nyolcvanadik születésnapomon a ravellói katedrális lépcsőin fogok találkozni életem szerelmével.

Lucy leesett állal hallgatja.

– Ez a terved az átok megtörésére?

Poppy arcát elönti a gyermeki öröm, bólint. Lucy megragadja a vállát.

– Nem, nem, nem, nem! Ezt nem gondolhatod komolyan! Miből gondolod, hogy nyolcvanévesen találkozol életed szerelmével, amikor nekem sem megy huszonegy évesen?

– Lucy úgy érti – szólok közbe a torkomban dobogó szívvel –, hogy az esély, hogy a… khm… te életszakaszodban… izé…

Lucy félbeszakít.

– Nem akarlak letörni, Pops, de nem sok férfi van oda a térdig lógó mellért és a ráncos seggért.

Megrándul az arcom, és fohászkodom, hogy nagynénémnek hallásproblémái legyenek.

– Áruljatok el nekem valamit. – Poppy Lucyról rám néz. – Mióta nem hisztek a varázslatban?

Kérdése váratlanul ér. Legszívesebben megmondanám neki az igazat, hogy valamikor negyedikes korom óta, amikor több évnyi imádkozás és vágyódás után sem lett édesanyám.

– Az egyetlen ok, amiért itt vagyok – feleli Lucy –, hogy ígéretet tettél az átok megtörésére. Anyám folyamatosan hívogat, azt akarja tudni, mikor leszek végre szabad. Kérlek, mondd, hogy van B terved!

Poppy hátat fordít nekünk, megragadja gurulós táskái fogantyúit.

– Felejtsd el az átkot, Luciana. Megyünk Olaszországba!

Kerülöm Lucy tekintetét, de így is érzem magamon, mintha éles tőrökkel dobálna. Meg akarom nyugtatni, hogy ha valóban létezik az átok (ami természetesen badarság), Poppy meg fogja szüntetni. Mert tartja magát az ígéretéhez. De képtelen vagyok rá. Nagynéném talán a legnagyobb manipulátor a Downtown Abbey öreg Lady Granthamje óta.

Követem Poppyt a biztonsági kapun át. Az én üres útlevelemmel ellentétben az ő okmányának oldalait megtöltik a különféle országok bélyegzői.

– Hány országban jártál? – kérdezem, miközben visszacsúsztatja útlevelét hatalmas, narancssárga táskájába.

– Harmincnégyben, és még nincs vége. De Olaszország különleges hely, oda minden évben visszatérek.

– Minden évben elutazol Olaszországba abban a reményben, hogy találkozol az igaz szerelmeddel?

– Ó, te jó ég, dehogy! Csak idén. 1961 óta nem jártam Ravellóban. Azt a várost a jövő hétre tartogattam.

Letelepszünk a kapu előtti váró műbőr borítású székeire. Lucy elfordul tőlünk, vadul ír a telefonján. Poppy ügyet sem vet rá. Egyenes háttal ül, akár egy királynő, mosolyogva bólogat az előttünk elsiető utazóknak.

– A repülőtér olyan mókás hely, nem gondolod, Luciana?

– Nálam is rögtön a brazil gyantázás után következik. – Lucy fel sem néz a telefonjából.

Poppy hátravetett fejjel kacag.

– Annak ellenére, hogy tűsarkú cipőt viselsz egy nemzetközi utazáshoz, nagyon eszes lány vagy, Luciana.

Lucy a válla fölött hátrapillant.

– Hé, még mindig jobb, mint Em templomlátogató öregasszonycipője.

– Mi bajod a cipőmmel? Ez a Clarks szuper kényelmes!

Poppy megfogja a kezem.

– Ha kényelmesen kezdesz öltözködni, kedvesem, azzal elindulsz a lejtőn. Jártál már öregek otthonában? Csupa gumírozott szövet és tépőzár.

Uh. Egy mondaton belül sikerült kiosztania mindkettőnket.

Miközben Lucy belemerül a telefonjába, Poppy a lovakról („Higginst a hatvanadik születésnapomra vettem.”), a kedvenc zenéiről („Most hallottam egy fantasztikus, új indie bandáról, a nevük Chastity Belt. Ismered őket?”), és a hajlékonyságot biztosító jógaórákról („Tudtad, hogy a felnőttek hetven százaléka nem tud felállni a földről a keze segítsége nélkül? Képzeld el!”) beszél nekem.

Közben az arcát tanulmányozom, nyomatékosító kézmozdulatait, szemöldöke mozgását, hátravetett fejű nevetését. Rengeteg rajta a ránc, ez nem is kérdéses. Viszont az arca nem olyan elgyötört, mint Nonnáé. És a szeme. Ugyanolyan ovális, mint nagyanyámé, ugyanolyan sötét csokoládébarna. De lefogadom az összes megtakarított pénzembe, hogy a ráncokat a sarkában a vidámság okozza, nem a rosszindulat.

Összerezzenek, rájövök, hogy Poppy már nem beszél.

– Bocsánat, folytasd csak.

Közelebb hajol.

– Úgy bámulsz, mintha először látnál, kedvesem.

Elmosolyodom, érzem, hogy ég az arcom.

– Azt hiszem, csak most jöttem rá, milyen szép vagy.

– Átlagos gyerek voltam, de mint látod, ha a megfelelő helyre ültetnek minket, kivirágzunk. Veled is megtörténik majd, amint rálelsz az otthonodra.

– Az én otthonom Bensonhurst.

– Valóban? – Tekintetével fogva tartja az enyémet. – És mi van, ha csaknem harminc év után rájössz, hogy rossz helyre ültettek?

Megmagyarázhatatlan borzongás tör rám. Azonnal eszembe jut a táskámban lapuló medál.

– Bocsáss meg, telefonálnom kell.

Miközben az ablak felé sétálok, már hívom is nővérem telefonszámát. Három csengés után veszi fel.

– Köszönöm a Szent Kristóf medált, Dar. Most találtam meg.

– Csak kölcsönbe adtam, ne veszítsd el.

– Nem fogom, ígérem. Már itt vagyok a repülőtéren. – Folyamatosan vigyorgok, és úgy érzem magam, mintha lebegnék.

– Nem hiszem el, hogy ezt tényleg megteszed. Nonna kitér a hitéből.

– Majd megbékél. – Azt kívánom, bárcsak legalább én elhinném ezt.

– Szóval péntekre visszajössz?

– Péntekre? Most péntekre? Dehogy jövök! Keddhez egy hétre jövünk, huszonharmadikán. Nyolc nap Olaszországban, elfelejtetted?

Daria fájdalmas nyögést hallat.

– De ezen a hétvégén mennénk Atlantic Citybe!

A homlokomra csapok. Ó, istenem! A Groupon kupon-akció. Megígértem, hogy vigyázok a kölykökre… de annak már több hete. Miért nem emlékeztetett?

– Sajnálom, annyira sajnálom! Mit tegyek? Felhívom Carmellát, talán ő tud felügyelni a lányokra.

– Azt gondolod, hogy csak mert az unokatestvérem, ingyen elvállalja? Felejtsd el, egy vagyont számolna fel.

– Figyelj, kifizetem…

– Hagyd, Emmie, menj csak. Nyilvánvalóan a nonnánk szívét összetörő Poppy előbbre való nálunk.

Remegő ujjam az ajkam alatti sebhelyre téved.

– Sajnálom, Dar. Már elindultunk, nem hagyhatom itt őt.

– Nem hagyhatod… vagy nem akarod?

Nagynénémre pillantok. Kukucskálóst játszik a vele szemben ülő kisgyerekkel. Ez a furcsa öregasszony készen áll rá, hogy újabb kalandra induljon, ami hatalmas örömmel érhet véget… vagy keserű csalódással. Valami azt súgja, hogy ha elég bátor vagyok csatlakozni hozzá, nekem is érdekes kalandban lehet részem.

Engesztelő hangon szólalok meg:

– Kérlek, értsd meg…

– Nem, Emmie, nem értem meg. Ez nem te vagy. Nonnának igaza van, Poppy kimosta az agyad.

– Daria, kérlek…

– Mennem kell – szakít félbe. – Jó szórakozást.

Gúnyos megjegyzését kattanás követi, és megszakad a kapcsolat.

A mosdóba sietek. Szemüvegem a pultra dobom, és egy papírtörlővel megtörölgetem a szemem. Daria dühös. Nonna tombol. Lucy sértődött. Apám valószínűleg egy roncs. Van valaki, akinek nem okoztam csalódást? És miért is? Egy idős nő miatt, aki arról fantáziál, hogy végre megtalálja az igaz szerelmet? Hogy véget vessen egy átoknak, amiben nem is hiszek? Hogy történeteket halljak anyámról, amelyek vagy igazak, vagy nem?

Poppy lép be a helyiségbe, de megtorpan, amikor meglát a tükörben.

– Ó, az ég szerelmére! – A karjába zár, beborít citrusos parfümjének illata. – Mi a baj, lányom?

– Semmi. – A durva papírtörlőt az orromhoz nyomom. – Minden.

Madárcsontú testéhez szorítva ringat. Esküszöm, érzem, ahogy a szíve az enyémmel egy ritmusban ver. Behunyom a szemem.

– Daria dühös. Ezen a hétvégén nekem kellett volna vigyáznom Natalie-ra és Mimire.

Poppy elhúzódik tőlem.

– Megígérted?

Bólintok.

– Még augusztusban. A pontos dátumot soha nem egyeztettük. Teljesen megfeledkeztem róla. – A papírtörlőt a szemetesbe hajítom. – Talán hagynom kéne ezt az egész utazást.

Megragadja a karomat, és körbefordít, hogy háttal legyek neki. Meglepődöm, amikor elkezdi leporolni az ingemet.

– Mit művelsz? – nézek hátra a vállam felett.

– Letörlöm rólad a lábnyomokat.

– Lábnyomokat?

– Amiket a nővéred hagy, amikor keresztülgyalogol rajtad.

Poppy a szemembe néz, és a következő pillanatban kitör belőle a nevetés. Nem tehetek róla, belőlem is.

– Van annál felemelőbb érzés, mint a könnyeinken át nevetni? – kérdezi, miközben fogja a szemüvegem, és visszailleszti az orromra.

Ez, jövök rá. Ez az, amiért Olaszországba utazom.

Tíz perccel később vöröslő, de száraz szemmel térek vissza a kapuhoz. Poppy jókedvűen figyeli az embereket, Lucy telefonál, kurta, egyszavas válaszokkal kommunikál valakivel. Valószínűleg az anyja lehet, aki Poppy néniről és az átokról faggatja. Fogom a tollam és a jegyzetfüzetem, kétségbeesetten próbálom elterelni a gondolataimat cserbenhagyott családtagjaimról. írás közben bal kezemmel eltakarom a lapot, de Poppy figyelmét így is felkeltem.

– Te író vagy!

Becsukom a noteszt.

– Ó, dehogy. Egyáltalán nem. Csak egy ostoba hobbi.

– Sosem szabad szapulni azt, ami örömet okoz.

Elnevetem magam.

– Szapulni? Ki használ ilyen szót?

– Megmondom neked: az írók. Most pedig áruld el szépen, miket írsz?

– Romantikus történeteket – felelem, és gyorsan hozzáteszem: – De sosem jelentek meg.

– Romantikus történetek! Le vagyok nyűgözve. – Pajkosan megmozgatja szemöldökét. – Bizonyára rengeteg a tapasztalatod.

– Hát… nem igazán. A főiskolán volt egy barátom, Liam. Néhány hónapig tartott. – Nevetek. – De szerencsére jó a képzelőerőm.

– Azt hiszem, ebben hasonlítunk. Szeretjük olyannak látni az életet, amilyennek lennie kéne, és nem olyannak, amilyen valójában. – Elővesz egy rúzst a táskájából. – Ez a barátod… Liam. Mi történt? Szerelmes voltál belé?

Meglepnek a nekem szegezett kérdések. Váratlanul összeszorul a torkom. Sikerül kierőszakolnom magamból egy mosolyt.

– Azt hiszem. De igazából véget ért, mielőtt elkezdődött volna. Otthagytam a Barnardot a téli szünetben, hogy beálljak Bruno bácsi helyére a boltban. Végül a Brooklyni Főiskolán kötöttem ki. Liammel… egyszerűen csak eltávolodtunk.

Poppy a homlokát ráncolja.

– A kis szarházi. – A szájára tapasztja a kezét, mintha őt is meglepné a szó. – Bocsánat, de vannak helyzetek, amikor más kifejezés nem elég találó.

Nem tudok uralkodni a nevetésemen.

– Liam jó srác volt. – Remélem, sikerül ennyiben maradni.

– Olyannak tűnik, mint az én Thomasom… egy másik jó srác. – Végighúzza korallvörös rúzsát az ajkán. – Ideje találnunk neked valakit, aki valamivel érdekesebb. – Elégedetten cuppant. – Aki intellektuálisabb. Egy álmodót… aki szereti a könyveket. Éles elmével és feszes hátsóval. – Halk kacajt hallat. Mielőtt elmondhatnám neki, hogy nem érdekel a dolog, témát vált. – Játszol valamilyen hangszeren?

– Ó, istenem, dehogy!

– A nagyapád zenész volt.

– Tényleg? – Láttam fotókat Nonno Albertóról. Mindegyiken szivarozott, hangszernek nyoma sem volt. A nagynéném biztosan téved, de inkább nem vitatkozom.

Átnyújtja a rúzsát, megrázom a fejem. Hosszan nézi a forradásomat, mielőtt visszadobja a tégelyt a táskájába.

– Esetleg festesz? Rajzolsz?

– Komolyan, mindent elmondtam magamról. Semmi izgalmas nincs az életemben.

– Nem számít, ez hamarosan megváltozik.

– Mesélj magadról – próbálom biztonságosabb mederbe terelni a beszélgetést. – 1961-ben hagytad ott Bensonhurstöt. Mi történt azután?

Árnyék suhan át az arcán, de gyorsan összeszedi magát.

– A pennsylvaniai Hershey-be költöztem, és elhelyezkedtem egy csokoládégyárban. – Mindkét kezét a nyakához emeli, és bandzsít. – Gyártósor. Idegtépő unalom.

Nevetek.

– Aztán lediplomáztál művészettörténetből?

Bólint.

– Esti tagozatra jelentkeztem a Franklin és Marshall Főiskolára. Öt évbe került megszerezni a diplomát. Utána a Pennsylvaniai Egyetem ritkaságszámba menő ösztöndíjat ajánlott fel a mesterprogramjába. Otthagytam a csokoládégyárat, és Philadelphiába költöztem. – Mesél a Bryn Mawr-i Shipley Iskolában végzett munkájáról, ahol tinédzsereknek tanít művészetértel-i nézést. – Immár negyvenkilenc éve, bár az utolsó évtizedben már csak önkéntesként.

– Ez annyira inspiráló! – Nézem ezt a művelt, kíváncsi, független hölgyet, aki annyira más, mint az általam ismert Fon-lana nők. Arra gondolok, ugyanazon a DNS-en osztozunk. Az órámra pillantok. – Egy óránk van a beszállásig. Mesélnél valamit anyámról?

Lucy felnéz a telefonjából.

– Mi lenne, ha ebben az évszázadban tartanánk a csevely témáját, például hogy ki a kedvencünk A Nagy Ő-ben, vagy bármi, ami egy kicsit is érdekel valakit?

Különös, a családomban senki – Lucyt is beleértve – nem érti meg anyám iránt mutatott kíváncsiságomat. Nem fogják fel, hogy valaki képes lehet mélyen és őszintén hiányolni egy olyan embert, akit nem is ismert?

– Rendben – bólint Poppy, én pedig feltételezem, hogy Lu-cyval ért egyet. Ám amikor ujjait az enyémbe fonja és felsóhajt, mintha egy hosszú és kihívásokkal teli útra indulna.

13. fejezet

Poppy

1959

Firenze, Olaszország

Rosa biztos volt benne, hogy senkinek sem fog feltűnni. Kilencvennyolc százalékot értem el az Uffizi vizsgáján – vagyis ő ért el annyit. Minden reggel ötkor keltem, és három kilométert gyalogoltam Fiesole városáig. Onnan a 7-es számú busz szállította be a környező települések ingázóit. Egy órával később leszálltunk Firenze központjában, a Via Ricasolin. Amint leléptem a buszról, büszkén feltűztem egyenruhámra a névtáblámat – Rosa Fontana Lucchesi.

December volt. Egy hónapja dolgoztam Firenze híres képtárában, Rosának adva ki magam. Imádtam a munkámat, bár nem szerettem az egyszerű, barna ruhát, amit a tárlatvezetőknek viselniük kellett. Hogy feldobjam egy kicsit az egyhangú uniformist, a gyermekkorom óta összegyűjtögetett olcsó ékszereket viseltem – egyik nap műanyag gyöngysort, a másikon pávatollas melltűt. A fejemre mindennap színes sálat tekertem. Minden tárlatvezetőnek volt egy pálcája, hogy a tömegben könnyebben fel lehessen ismerni őket. Az enyém végére élénk narancssárga szalagot kötöttem.

Hideg volt aznap reggel, reszketve álltam a múzeum bejárata előtt, vártam a csoportomat. Hamarosan körbescreglettek az olasz turisták az ország különböző részeiből. És leghátul megpillantottam egy világosszőke hajú fiatalembert. A húszas éveiben járhatott, finom metszésű arcához átható tekintetű, kék szempár társult. Magassága és széles válla alapján először amerikainak, esetleg ausztrálnak hittem.

Bemutatkoztam a csoportnak, rájuk villantottam legszélesebb mosolyom.

– A gyűjtemény hatalmas – közöltem. – Én azért vagyok itt, hogy válaszoljak a kérdéseikre. Bármilyen kérdésre.

Egy középkorú nő jelentkezett.

Felszegtem az állam és kihúztam magam, örültem a lehetőségnek, hogy demonstrálhatom a felkészültségem.

– Si?

– Dove sono i gabinetti?

Hol a mellékhelyiség? A szőke hajú férfiból kitört a nevetés, és szégyenkezésem ellenére belőlem is.

A következő kilencven percben végigvezettem a csoportot a kiállításon. A jóképű, világosszőke hajú idegen egyszer sem szólalt meg, de mindvégig éreztem a jelenlétét, mintha valami titkos energia sugárzott volna belőle, amit csak én érzékeltem. Tanulmányoztam markáns állát, a tiszta, kék szempárt legyezőszerűen övező, hosszú szempillákat. Több alkalommal is észrevettem, hogy engem figyel, miközben úgy tett, mintha valamelyik képet csodálná.

A vezetés végén egyszerűen felszívódott, és magával vitt egy apró szilánkot a szívemből. Banálisan hangozhat, de így történt. Egyetlen szót sem beszéltünk, de valami történt köztünk. Ezt a lelkem mélyén éreztem, ahogy az ember megérzi a varázslat érintését.

Másnap visszatértem… és ő is, az a csodálatos férfi az előző napról. Alig hittem a szerencsémnek. Az első alkalommal kissé zavarba hozott, izgatottá tett a jelenléte. Annyira akartam, hogy ez a vezetés tökéletesen sikerüljön. De aztán elmosolyodott, megjelent egy kis gödröcske az arcán, és az a kék szempár megcsillant. Onnantól nem tudtam összefüggően gondolkodni.

Szerencsére véget ért a vezetés, és megválaszoltam az utolsó kérdéseket. Alig vártam, hogy elszabaduljak, megkereshessem a szőke hajú fiatalembert, és illő módon bemutatkozzam neki. Ám mire erre sor kerülhetett volna, puff, újra köddé vált.

Nagyon dühös voltam magamra. Az istennők adtak egy második esélyt, én meg elpuskáztam. Egyetlen szót sem sikerült váltanunk.

Amikor aznap este a busz visszavitt Fiesoléba, útközben folyamatosan kifelé bámultam az ablakon. Ahányszor elértünk egy falut, fürkésztem a járókelőket, reméltem, hogy megpillantom a kékszemű férfit. Szerintem, ha felismertem volna, leugrom a buszról.

Két nappal később, amikor éppen kezdődött volna a reggeli vezetés, újra megláttam Mr. Kékszemet. A szívem majd kiugrott a helyéről! Az én csoportomban volt, a többiekkel együtt várt a kezdésre. Ezúttal nem szalaszthattam el a lehetőséget. Átvágtam a turisták tömegén, és odaléptem elé. ü, hogy vert a szívem! Most közelebbről megnézhettem finom metszésű arcélét, szabályos, fehér fogait. Olyan magasnak, olyan erősnek tűnt, ugyanakkor annyira gyengédnek. Számomra ugyanolyan tökéletes volt, mint a múzeum bármelyik szobra.

– Buongiorno – üdvözöltem. – Látom, harmadszor is visszatért. Bizonyára örömét leli a megpróbáltatásokban.

Zavartan nézett rám.

– Non capisco. Es tut mir leid.

Keverve használta az olasz és a német szavakat.

– Maga német? – kérdeztem angolul. – Nem csoda, hogy olyan csendes volt. – Nevetve mutattam a német tárlatvezetőre. – Talán Ingrid csoportjához kellene csatlakoznia.

Rám mosolygott, és soha nem felejtem el az arckifejezését. Talán leginkább csodálatnak nevezhetném.

– Grazie – felelte olaszul. – De pontosan ott vagyok, ahol lenni szeretnék.

– Tehát beszél olaszul.

– Meg tudom kérdezni, hol van a mosdó – felelte felcsillanó szemmel.

Együtt nevettünk a közös emléken.

– De kétszer csatlakozott az olasz vezetéshez, és fizetett is érte. Megértett valamit egyáltalán ezekből az előadásokból?

– Nem sokat, de ettől függetlenül nagyon élveztem őket.

Hirtelen elöntött a forróság. Körülnéztem, amíg meg nem pillantottam Ingridet.

– Ott – mutattam az előtér túlsó részébe. – Mindjárt indul a német vezetés.

– Ott vagyok, ahol lenni szeretnék – ismételte tört olaszság-gal. – Nekem elég, ha hallom a hangját. A szavakat nem kell értenem.

Amikor véget ért az aznapi műszakom, a gyönyörű, világosszőke hajú német egy pohár fagylalttal várt rám a téren. Hogyan mondhattam volna nemet annak az embernek, aki kétszer – nem is, háromszor – fizetett be egy tárlatvezetésre, amelyből egy szót sem értett, csak hogy a közelemben legyen? Ez volt a legromantikusabb dolog, ami valaha történt velem, a második lány testvérrel.

Angol-német keveréknyelven kommunikáltunk, valamint kézjelekkel, ami rengeteg okot adott a nevetésre. Egy kelet-németországi faluból, Radebeulból származott, az Elba partján fekvő Drezda közeléből. Tizennyolc hónappal korábban hagyta maga mögött otthonát és családját, mert kétségbeesetten vágyott rá, hogy kikerüljön a Német Demokratikus Köztársaságot irányító kommunisták zsarnoki uralma alól. Erichnek hívták.

– Erich? – néztem rá, miközben a fagylaltot nyalogattam a kanálról. – Az itt… Rico. Nálunk, Olaszországban minden férfinév magánhangzóra végződik.

– Rendben. – Szeme sarkában apró ráncok gyűltek. – Neked Rico leszek. És én hogy hívhatlak? Rosa?

Erről majdnem elfeledkeztem. A névtáblámon Rosa állt. Hallotta, hogy Rosaként mutatkozom be. Ha elárulom neki, hogy a nővérem szerepét játszom, nem fog rosszat gondolni rólam? Talán fel is jelent az Uffizi Képtárnál. Úgy döntöttem, vállalom a kockázatot.

– A nevem Paolina. Én… csak munka közben teszek úgy, mintha Rosa lennék.

Hosszan fürkészte az arcom, szája sarka lassan felfelé kunkorodott.

– Választhattál volna találóbb álnevet is. A rózsa túl tövises. Inkább olyan vagy, mint egy gyönyörű Mohn, merész és ragyogó.

„Moon”-nak ejtette a nevet, mint az angolok a Holdat. Elsápadtam.

– Hold? Az ki van zárva. Ki akarna egy nagy sajtkorong lenni az égen?

Olyan gazdag és telt volt a nevetése, hogy legszívesebben megmerítkeztem volna benne.

– Nem moon, Mohn, az az élénkpiros virág. Itt talán papaverónak, pipacsnak hívják.

– Imádom a pipacsot, de névnek szörnyű lenne. – Egy pillanatra elgondolkodtam. – Mi lenne, ha Poppynak hívnál? Az angolok ezt a szót használják a virágra.

– Poppy – ismételte, és a nevem még soha nem hangzott ilyen édesen. – Illik hozzád. Vibráló, színes… – Előrehajolt, finoman megsimogatta az arcom. – És addiktív.

Az ujja és a bőröm érintkezésének pillanatában tudtam, hogy már soha nem leszek ugyanaz az ember. És igazam lett. Ötvenkilenc évvel később még mindig érzem annak az embernek az érintését, akit igazán és teljes szívvel szerettem.

14. fejezet

Emilia

Mindenki imádja Poppyt – mindenki, talán Lucy kivételével. Követem nagynénémet a repülő ülései közti folyosón, minden alkalommal hátramaradok kissé, amikor odaszólogat utastársainknak: „Üdv!”, „Jó utazást!” vagy „Indulunk!” Megkockáztatok egy pillantást a hátam mögé. Lucy összeszorított szájjal csóválja a fejét.

– Mi a francba rángattál bele? Ez a nő teljesen kattant!

Megvonom a vállam, mintha azt mondanám: „most már késő”.

Elfoglaljuk a helyünket – az első osztályon, köszönhetően Poppy néni újonnan szerzett barátjának az utasfelvételi pultnál. Lucy ragaszkodik a folyosó melletti üléshez. Poppy becsúszik az ablak mellé, nekem marad a középső az egyre feszültebb légkörben.

– Ki vele – mondja Lucy a biztonsági övét rángatva. – Összejöttetek Herr Sárgahajjal, vagy sem?

Poppy sötét szeme ellágyul és álmodozóvá válik.

– Össze. – Megsimogatja Lucy arcát, ügyet sem vetve unokatestvérem grimaszára. – Rico az a férfi, akivel találkozni fogok a ravellói katedrális lépcsőin.

Lucy szeme elkerekedik.

– Úgy érted, nem valami véletlenszerű pasasról van szó, akivel remélted, hogy találkozni fogsz? Hanem valaki, akit ténylegesen ismersz?

– Még szép, hogy ismerem. Ennyire nem vagyok naiv, Luciana.

Megkönnyebbülten sóhajtok.

– Szóval beleszerettél Ricóba. És azóta tartjátok a kapcsolatot?

Összevont szemöldökkel néz rám.

– Ó, dehogy, kedvesem. Majdnem hatvan éve nem beszéltünk.

Lucy felnyög.

– Ezt nem hiszem el! Mondd, hogy csak viccelsz! – Áthajol előttem, hogy a lehető legközelebb legyen Poppyhoz. – Ezt a kis részletet igazán elárulhattad volna, mielőtt beleegyeztünk az utazásba.

Poppy kedvesen mosolyog rá.

– Miféle részletet, kedvesem?

Lucy szinte fújtat dühében.

– Miből gondolod, hogy egy férfi, akivel évtizedek óta nem beszéltél, hirtelen megjelenik a ravellói katedrálisnál?

Nagynéném felszegi az állát.

– Megígérte.

Lucy behunyja a szemét.

– Hát persze – mormolja. – Mind azt teszik.

Miközben a gép a felszállásra készül, Poppy az ablakhoz nyomja az arcát, és olyan gyermekinek tűnik, hogy félig-meddig arra számítok, mindjárt rálehel az üvegre, és elkezd pálcikaembereket rajzolni az ujjával. Én is odahajolok mellé. Odalent a repülőtéri forgalomirányítók karjelekkel irányítják a gépet.

– Nézd, nekem integet! – lelkendezik Poppy. Ő is vadul lengeti a kezét, mintha a lenti férfi láthatná.

Nem tudom megmondani, hogy éles eszű, kifinomult és világlátott nagynéném tréfál, vagy komolyan beszél. Az is lehet, hogy tényleg nincs ki a négy kereke. Lucyra nézek, de el van foglalva az üzenetek írásával. Jack neve tűnik fel a kijelzőn.

– Találkozgatsz még Jackkel? – sandítok a telefonra, remélve, valami olyasmi üzenetet látok majd: sajnálom, hogy valaha is összeakadtam veled, te szánalmas seggfej.

Unokatestvérem elfordítja a készüléket.

– Minden oké – feleli, jelentsen ez bármit.

Poppy feje tűnik fel mellettünk.

– Jobb lesz, ha elbúcsúzol. – Azzal kikapja Lucy kezéből a telefont, lekapcsolja, és beledobja az ülészsebbe.

Lucynak a szája is tárva marad.

– Még nem fejeztem be!

Poppy rámosolyog.

– Képzeld el, milyen ideges lesz. Fogalma sincs róla, mi történhetett.

Lucy már nyúlt a telefonja után, de most mozdulatlanná dermed, egy ideig emészti a hallottakat, majd visszahúzza a kezét. Egy pont Poppy néninek. Most jut csak eszembe, hogy a nagynéném és az unokatestvérem valójában nem is különböznek annyira egymástól. Mindketten a józan észt meghazudtoló módon reménykednek benne, hogy a szerelem egyszer betartja, amit ígért.

A gép végigsuhan a kifutón, és a levegőbe emelkedik. Felfordul a gyomrom. Poppy összecsapja a tenyerét.

– Hát nem csodálatos dolog a repülés?

– Higgadj már le, Pops – morogja Lucy, de a hangjából szerencsére kiveszett az él. Rám néz és a fejét csóválja, mint egy titokban remekül szórakozó anya, akinek a gyermeke valami helytelen dolgot mondott.

Miután elértük az utazómagasságot, és felszolgálták az ételt, Lucy bevesz egy tablettát. Percekkel később már a vállamra borulva hortyog. Annyira édes, ahogy mellém fészkelődik, ismét ő az én kis unokatestvérem.

A másik oldalamon Poppy fülhallgatóval néz valami Amy Poehler filmet, és időnként hangosan felnevet. Becsukom a jegyzetfüzetem, ízlelgetem a kacagását. Egy kicsit haragszom rá, amiért manipulációval rávett minket, hogy vele tartsunk. De leginkább sajnálom.

Némán tanulmányozom nagynénémet, aki nem tudta elengedni a gyermeke halálát, áld túlságosan kötődött anyámhoz, és megpróbálta őt magához ragadni. Lehet, hogy valamiféle kötődési rendellenességtől szenved? Megkértem, hogy meséljen anyámról, hiszen ígéretet tett rá. Erre megint egy órát sztorizgatott firenzei fiatal éveiről. Megborzongok. Poppy nagynéném ismerte egyáltalán anyámat? Vagy ez is egy újabb átverés, amivel rávett, hogy tartsunk vele Olaszországba?

A kabin világítása felgyullad. Az interkom megreccsen, a kapitány közli, hogy megkezdjük az ereszkedést Velence, az úszó város felé. Az utasok sorban felengedik az ablakok árnyékolóit. Napfény ömlik be a gép belsejébe. A szememet dörzsölgetve fordulok Poppyhoz. Egyenes háttal ül a helyén, frissen rúzsozva és sminkelve, Chanel parfümtől illatozva.

– Aludtál?

– Egy percet sem – legyint. – Túl izgatott vagyok.

A gép oldalra dől, Poppy ablakából elém tárul a panoráma. A ragyogó napfény visszatükröződik a zöld vízfelületről. És ott, a sziporkázó Adriai-tenger közepén megpillantom a két tökéletes kirakósdarabot, amelyet a Canal Grande elegáns íve választ el egymástól.

– Nézd! – ujjong Poppy. – Velence új kikötője! És ott a Piazza San Marco!

Mellettem Lucy is éledezik, a nyakát nyújtogatja az ablak felé. Poppy megragadja mindkettőnk kezét, és az arcához emeli.

– Köszönöm! – mondja csillogó szemmel.

Elcsuklik a hangja, és az én szívem is kihagy egy ütemet. Most már nincs visszaút. Nem lehet kifogásokat gyártani, nem lehet magyarázkodni, hogy tompítsuk az élét. Itt vagyunk Olaszországban, azon a helyen, ahol nyolc rövid nap múlva Poppy szíve megtelik boldogsággal, vagy végleg összetörik.

15. fejezet

Emilia

Első nap

Venezia – Velence

A Marco Polo Repülőtéren élénk a forgalom ezen a hétfő reggelen, amikor áthaladunk a vámvizsgálaton. Poppy nagynéném léptei már nem olyan fürgék, és a csarnok neonvilágításában olajbarna bőre szürkés árnyalatot kap. Ezúttal látszik rajta mind a hetvenkilenc éve – vagy még több is. Dchát túlesett egy nyolcórás éjszakai repülőúton, alvás nélkül. Nem is várom el tőle, hogy fiatalosan tündököljön.

Délelőtt tizenegykor lépünk ki a repülőtérről. A nap fényesen ragyog a Laguna Veneta – az Adriai-tenger zárt öble – felett, és egyből mind sokkal éíénkebbnek tűnünk.

– Hiraeth! – kiált fel Poppy a tenyerét összecsapva. – Ismeritek ezt a walesi kifejezést? Nehéz szavakra lefordítani. Mély vágyódás az otthon után, nosztalgikus érzés, epekedés a hely iránt, ami hívja a lelkedet.

– Ez csodálatos – mosolygok –, bár még soha nem tapasztaltam meg a hiraetht.

– Ez nem lep meg. – Oldalra billenti a fejét. – De egy nap erre is sor kerül.

Öt perc múlva vízitaxira szállunk, a kis fajárművet Poppy szervezte oda, hogy elvigyen minket a velencei Canal Grandén lévő hotelünkbe. Jóképű sofőrünk, Taavi szűk farmerben, nyakára tekert sállal áll a kormánynál. Lucy elhelyezkedik mellette, Poppy és én pedig elfoglalunk egy vörös műanyag padot.

Mindenféle formájú és méretű hajó közlekedik fel-le a lagúnán, utasokat hoznak és visznek a szárazföldre. Előrébb Velence vár ránk, a város, amelynek több mint száz apró szigetét hidak, sikátorok és csatornaparti gyalogjárók kötik össze.

– Egykor Velence városát csak hajóval lehetett elérni. – Taavi arcába fúj a szél, miközben mesél. – 1846-ben megépítették a Ponte della Libertát, a Szabadság hidat.

– Szabadság híd – ismétlem. – Tetszik a hangzása.

– Az a mi átjárónk – folytatja –, a vasút is ott érkezik a városba.

– És az autók? – érdeklődik Lucy.

Taavi elvigyorodik.

– Velencében nincsenek autók. A szigetek közti közlekedésre a vaporettókat használjuk, ezek amolyan kompfélék.

Lucy szétnyitott dzsekijében közelebb hajol, a New York-i kompokról mesél neki. A férfi udvariasan hallgatja, de nem őt figyeli, tekintete unokatestvérem dekoltázsa helyett a vizet fürkészi.

A hajó kanyarodik, sós permet terít be minket szentelt vízként. Poppy felemelt kézzel ujjong, rózsaszín-narancssárga se-lyemsálja lobog a szélben. Taavi integet kollégáinak, a többi vízitaxi vezetőjének.

– Oi, oi! – figyelmezteti őket közeledésünkre.

Poppy is integet.

– Oi, oi! – utánozza sofőrünket.

A szél az arcomba csap. Váratlanul elnevetem magam.

– Olaszországban vagyok! Olaszországban vagyunk! Tényleg itt vagyunk!

Lucy a fejét csóválja. Képtelen megérteni, hogy huszonkilenc éve várok egy ilyen kalandra.

A lagúna kanyarodik, befordulunk egy széles csatornába, amelynek partján ősi velencei paloták, kupolás katedrálisok, pazar hotelek sorakoznak, a barack, a rózsaszín és a sárga árnyalataiban pompázva.

– Isten hozta önöket a Canal Grandén. – Taavi lelassítja a halni. – Velence főutcáján.

A vízi utat rönkök sora szegélyezi, jelzésként szolgálva a csalni nán közlekedő hajók százainak.

– Velence városa fa alapzatra épült – magyaráz tovább Taavi. Az ötödik században, a Nyugatrómai Birodalom bukása után az északi barbárok elözönlötték a szárazföldet. Az emberek a mocsarakba menekültek. Később sokan úgy döntöttek, otthont varázsolnak a lápvidékből. Ezek az első velenceiek cölöpöket vertek a homokba, és azok tetejére fa platformokat építettek. A ma látható, gyönyörű épületek azokra a platformokra épültek.

– Ez valóban egy úszó város. – Még nagyobb csodálattal bámulom a díszes építményeket.

Taavi kiköt a hajóval egy fehér mellvédes, mutatós, rózsaszín épület, a Ca Sagredo Hotel előtt. Mindegyikünknek segít kiszállni a hajóból. Lucy marad utoljára.

– Van esetleg névkártyája? – kérdezi, miközben gondosan kiszámított szögben oldalra billenti a fejét, ezzel biztosítva, hogy az egyik hajtincse a szeme elé hulljon. – Három napig itt leszünk. Esetleg újra szükségünk lehet magára.

Összerezzenek.

– Uh, sí. – Taavi elővesz egy kártyát az ingzsebéből, és mielőtt átadná, ráír valamit.

Lucy hangulata legalább három fokozattal javul. Integet a távozó Taavinak.

– Arrivederci!

Miközben a hotel felé indulunk, rápillant a kártyára, és lépés közben megdermed.

– Az az elba… – Még időben észreveszi magát. – Az elbaltázott seggfej! – Kettétépi a kártyát, de még el tudom olvasni rajta a Kösz, nem feliratot. – Nem dühítő, amikor az ember csak barátságos akar lenni, a pasik meg azt hiszik, rájuk mozdultál?

Poppy Lucy hátára teszi a kezét.

– Ha valakinek két mellet nyomnak a képébe, az inkább az utóbbit valószínűsíti, kedvesem.

Lucy elámul, amikor kinyitja fényűző lakosztályunk ajtaját.

– Hű, itt valaki komoly pénzt költött.

– Ez gyönyörű! – Megcsodálom a sima, fényes fapadlót, a halványszürke falakat. A helyiség elülső részét két gigantikus ágy foglalja el, a balkon mellett kellemes pihenőrész. Bekukkantok a márványpadlós, két mosdókagylós fürdőszobába. Hogy engedheti ezt meg magának egy nyugdíjas művészettörténettanár?

– Apple részvények – mondja Poppy.

– Tessék?

– Így szereztem a pénzem.

– Ó. – Érzem, hogy elvörösödöm. Ez a műlovarnő-jógi egyben gondolatolvasó is?

Felszegi az állát, sötét szeme csillog.

– Tízezer dollárt fektettem ebbe az alig ismert technológiai cégbe 1980-ban, azon a napon, amikor tőzsdére léptek. Huszonkét dollárt ért egy részvény. Mire eladtam őket, több mint huszonkilenc ezer százalékkal nőtt az értékük. El tudod képzelni? És az osztalékokat még nem is számoltam bele. – Hátravetett fejjel nevet.

– Hát ez menő! – Lucy ökölpacsira emeli a kezét.

– Hát… köszönjük a nagylelkűséged – hálálkodom.

– A pénz eszköz, nem kincs. – Poppy kinyit egy dupla ajtót, és belépünk egy másik, hasonlóan csinos, különálló hálószobába.

– Szép – nézek körül. – A saját kis lakosztályod.

– Ugye nem gond, ha a másikon ketten kell osztoznotok?

Lucy a hátam mögött felsikolt. Én csak a fejemet rázom.

– Ugyan már, Luce. Csak három éjszakáról van szó.

– A telefonom!

Odalépek mellé, segítek neki áttúrni a csomagjait. De már tudja, ahogy én is. A telefonja ott van a Delta 474-es járatán, az ülészsebben, ahová Poppy tette.

– Vissza kell mennem a reptérre! – Már fel is kapja a táskáját.

Poppy megfogja a karját.

– Túl késő. Biztosan kitakarították a gépet. Engedd el.

Lucy kiszabadítja magát.

– Te megőrültél? Szükségem van a telefonomra!

– Felhívom a légitársaságot. – Poppy ráncos keze közé fogja Lucy arcát, és mélyen a szemébe néz, akár egy női hipnotizőr. – De addig is engedd el! – ismétli, ezúttal nagyon lassan, gyengéd határozottsággal. Lucy végül a fejét csóválva hátralép.

– Lógsz nekem egy telefonnal.

– Amikor visszatérünk, megveszem neked a legújabbat. –Poppy megsimogatja unokahúgom karját. – Sajnálom, hogy olyan gondatlan voltam, Luciana. De bízz bennem. A hiánya szabadságot fog adni, ezt megígérem.

Lucy folytatja a duzzogást, de látom rajta, hogy most már rendben lesz. Poppynak igaza lehet. Nem lehet könnyű várni egy szerető üzenetét, amelyik soha nem érkezik meg, vagy elviselni egy csodát váró anya faggatózását.

Átvágok a szobán, és elhúzom a tiszta, fehér függönyt. Napfény árad a helyiségbe. Kilépek a színházi páholyra emlékeztető, vörös muskátlikkal feldíszített erkélyre. Nekidőlök a beton mellvédnek, beszívom az orromat csiklandozó sós tengeri levegőt. Három emelettel lejjebb emberek nyüzsögnek a Canal Grande partján, fényképeznek, fagylaltot esznek. A víz ma nem túl nyugodt, a vízitaxik nyomán ködpára üli meg a levegőt. Összehúzom magamon a felsőmet. Poppy néni odalép mellém, belém karol.

– Az én országom – mondja. – A föld, ahol találkoztam Ricóval.

Halovány mosollyal válaszolok.

– Talán, de csak talán meg tudjuk találni a régi barátodat. Mi a családneve? Ráguglizhatok. Ha fent van a Facebookon vagy a Twitteren, küldünk neki üzenetet, és emlékeztetjük…

– Badarság – vág közbe. Mindkét kezével a korlátra támaszkodik, lehunyja a szemét. – Rico nem felejtette el.

Poppy átöltözést javasol, mielőtt elindulnánk felfedezni „Velence mesés látványosságait”. Farmert és pamutpulóvert húzok. Lucy rövid antilopbőr szoknyába és bokacsizmába gyömöszöli magát. Poppy vörös-lila, a derékrészen övvel ellátott kardigánt ölt, és óriási, szitakötőt formázó brosst visel, amely majdnem teljesen eltűnik az öklömnyi, türkizkék gyöngyökből álló nyaklánca alatt. A színes karpereceket már meg sem tudom számolni. Mintha műanyagból lennének, de nem vagyok biztos benne. Észreveszi, hogy figyelem.

– Ha egyet viselsz, az olcsónak tűnik. Ha tucatnyit, az már stílus. – Apró arcára illeszt egy gigantikus, vörös keretes napszemüveget. – Indulás!

Poppy az utcán mintha észre sem venné, hogy a konzervatívan öltözött európaiak döbbenten bámulják rikító ruházatát. Nevetéssel, integetéssel és hangos „Buongiorno” köszöntésekkel hozza zavarba a járókelőket. Belekarolok. Otthon talán kényelmetlenül érezném magam, de itt, Olaszországban különös módon büszke vagyok erre a nőre, aki ilyen bátran megmutatja stílusát – és a szívét.

Poppy besiet az első pékségbe, amit meglát, a Pasticceria Rizzardinibe. Mindannyian rendelünk egy-egy babát – édes krémmel töltött, rumba áztatott cukrászsüteményt.

– Mi itt fiammának, lángnak nevezzük – magyarázza a pult mögött álló férfi –, mert olyan mennyiségű alkohol van benne.

A műanyag villa segítségével beteszek a számba egy falatot. A sütemény vajas édessége találkozik az alkohol maró ízével.

– Mmmm. – Azon töprengek, az én babám miért nem ízlik soha ennyire. A vaj miatt lehet. Az itteni vaj más… frissebb.

A süteményünket majszolva sétálgatunk Velencében. A csatorna zöld vize végigkövet minket mindenhová, bejárjuk a keskeny utcákat – vagy callékat, ahogy itt nevezik. Mintha az egész város a fényűző hanyatlás állapotában lenne. Az épületek oldaláról hámlik a vakolat, hatalmas foltokban fedve fel a nyers téglákat – nálunk a dizájnerek megfeszített munkával próbálják ezt utánozni. Elérünk egy helyre, ahol annyira összeszűkül az utca, hogy szinte mindkét oldalon hozzá tudok érni a falakhoz. A napfény eltűnik, a hőmérséklet tíz fokra csökken. Előrébb hangokat hallok, nevetést. Az utca kiszélesedik, és újra elönt minket a fényár.

A cserepes növények és a stencilezett házszámok arról árulkodnak, hogy lakóövezetben járunk. Az ablakok fekete spalettái kitárt karokként nyújtóznak. Rózsaszín murvafürtök omlanak le az emeleti ablakok virágládáiból, és időnként megpillantok cgy-egy kis kamrát is, a Szűzanya és a Fiú szobrával.

– Imádom ezt a helyet! – Lefényképezem a házak közé kifeszített kötelekre gondosan felaggatott, krémszínű ágyneműket. – Sosem gondoltam volna, hogy a kimosott ruhák ilyen szépek lehetnek.

Poppy mosolyog.

– Velence évszázadokon át Itália egyik legbefolyásosabb városa volt. Ma egyszerűen csak varázslatos.

Valóban az. Mintha minden háztömb után újabb íves kőhídon kelnénk át – Poppy szerint háromszáznegyven van belőlük a városban. Vihogok, mint egy kislány. Minden lépésnél különös, könnyed érzés hatalmasodik el rajtam, mintha megszabadultam volna a bilincseimtől, és szárnyalnék. Nem tehetek róla, a híd közepére érve táncra perdülök. Poppy azonnal csatlakozik egy-két lépés erejéig. Lucy csak a fejét rázza, mindannyian nevetünk.

Végigmegyünk egy zsúfolt, macskaköves sikátoron, ahol a turisták a kirakatokat bámulják, csodálják a színes ajándéktárgyakat és az ínycsiklandó pékárukat. Előttünk egy nő tolakszik lapos sarkú cipőben és prémes kabátban, táskáját szorongatva a piacon vásárlókkal. Egy papírkalapos árus a falnak dőlve szemléli Lucyt.

Elmosolyodom, amikor kiérünk egy újabb térre, vagy campóra, ahogy itt nevezik. Középen ősi, díszesen faragott kőciszterna áll. Gyerekek kuporognak alatta nevetgélve, lufikat töltenek meg vízzel. Készítek egy fotót, majd előveszem a térképet a táskámból. A Campo Santa Margheritán lehetünk. Vagy a Campo San Trovasón.

– Tedd azt el – legyint Poppy. – Velence egy labirintus, úgyis eltévedsz. Azt szoktam mondani, amikor elveszettnek érzed magad, vagy összezavarodtál, hallgass a szívedre. Az a legmegbízhatóbb útmutató.

Igaza van. Mosolyogva visszagyűröm a használhatatlan holmit a táskámba, és hagyom, hogy elvarázsoljon az egyik erkélyen olaszul éneklő férfi hangja. Galambok suhannak el a fejünk felett. A tér szélén borbárok és előkelő éttermek sorakoznak színes napvédő ponyvákkal, mellettük ékszerboltok, pékségek, pizzériák. A túlsó oldalon kicsi, de büszke katedrális áll. Az emberek korzóznak és vásárolnak családtagjaikkal, vagy a kis fémasztaloknál üldögélve beszélgetnek.

Átkelünk egy hosszabb hídon, ahol fél tucat gondola ringatózik a vízen. Poppy boldogan tapsikol, egész teste remeg az izgatottságtól.

– Gondola! Gyerünk!

– Komolyan? – kérdezi Lucy. – Gondolázni?

Poppy nevet.

– Ó, Luciana, hát nem jó dolog felidézni a gyermekkori élményeket? Attól félek, te már elvesztetted a sajátjaidat.

A velencei lapos fenekű csónakok kormányrúdjánál különféle méretű és formájú férfiak állnak fekete-fehér csíkos ingben, vörös kendővel. Annyira elcsépelt a kép, hogy már-már bizarrba hajlik. Lucy rámutat egy különösen előnyös külsejű gondolásra.

– Quello! – mondja.

A fényes, fekete gondola megbillen, amikor belelépünk, segítek Poppynak eljutni a vörös, párnázott ülésig. A jóképű gondolás elfoglalja helyét az aszimmetrikus hajón, és egyetlen evezőjével útnak indítja a járművet a keskeny csatornán.

Poppy kétoldalt átkarol minket, elringat a víz megnyugtató i sobogása. Beszívom a csatorna levegőjét, az egyedi illat egyszerre dohos, halízű és friss. Olyan alacsony kőhidak alatt úszunk el, hogy majdnem össze kell húznom magam, díszes hotelekkel övezett callék mellett haladunk el. Egy vaskorlátos balkonról vörös-arany, kék és zöld zászlók lógnak, szinte csillognak a foltokban rájuk eső napfényben. A gondola egészen megközelíti a csatorna falát, hajósunk az evezőjével löki el a csónakot. Lucy úgy szemléli, akár egy ízletes T-bone steaket.

– A velencei legenda szerint minden gondolás úszóhártyás lábbal születik – meséli Poppy –, ez szimbolizálja a víz iránt érzett szeretetüket.

– Kit érdekel az úszóhártyás láb? – kérdezi Lucy tökéletes olaszsággal, és felvonja a szemöldökét. – Én a nagyon hosszú evezőért vagyok oda.

Elkerekedik a szemem, és állammal Poppy néni felé bökve próbálom emlékeztetni unokatestvéremet, hogy nyolcvanéves nagynénénk is beszéli a nyelvet. De Poppy csak nevet.

– Luciana, te megölsz engem! – Kiegyenesedik ültében. – Annyira ötülök, hogy mindketten folyékonyan beszéltek olaszul. Anyád büszke lenne rád, Emilia.

Felkapom a fejem.

– Tényleg? Azt akarta, hogy tudjak olaszul? Miért?

Poppy kinéz a vízre, mintha egy másik korban járna.

– Rico küszködött az olasz nyelvvel, de végül megtanulta.

– És anyám? – Megszorítom a kezét, próbálom kordában tartani ingerültségemet. – Mit tudsz még róla?

Felnéz ránk.

– Azt már meséltem, amikor Rico hegedűn játszott?

– Nem – feleli Lucy látványosan eltúlzott ásítással. – De nyugodtan átugorhatod.

16. fejezet

Poppy

1959-60

Firenze

Hétfőtől szombatig, nyolctól négyig dolgoztam az Uffizi Képtárban. A busz azonban csak fél hétkor indult vissza Fiesoléba. Mr. Kékszem éjszaka dolgozott, kesztyűket készített a bőrgyárban este héttől hajnali négyig. Ami azt jelenti, hogy egy héten hatszor, két és fél csodálatos órán át szabad voltam, és Rico is. Sétáltunk Firenze utcáin, olaszul és németül beszélgettünk, nevettünk saját buta hibáinkon, megmártóztunk mindabban, amit megtudtunk a másikról.

Egy nap, körülbelül egy héttel a találkozásunk után, Rico egy viharvert bőrtokkal a kezében érkezett. Leültünk egy padra a Duomo előtt, és legnagyobb meglepetésemre elővett a tokból egy hegedűt, amin azonnal játszani is kezdett. Mámorító volt figyelni, ahogy a vonó fel-alá szánkázott a húrokon, létrehozva a legcsodálatosabb hangot, amit valaha hallottam. Alig tudtam elhinni! Rico hegedül!

Elmesélte, hogy az apja, aki a második világháborúban hadifogoly volt egy orosz fogolytáborban, megtanult zenélni, így tagja lett az orosz katonákat szórakoztató társulatnak. Amikor hazatért Németországba, megtanította a fiát hegedűn, harmonikán és gitáron játszani. A kis Erich született tehetségnek bizonyult, és hamarosan már ő mutatott az apjának új dalokat.

Rico ott állt előttem, lába a pádon, álla a hegedű testének szorítva. Hipnotizáló volt a hang, amelyet mintha mágiával hozott volna létre. Egy közelben sétáló öregúr felfigyelt rá. Aztán egy jól öltözött pár is.

Mire észbe kaptam, harminc-negyven ember állt körülöttünk – helyi árusok, gyerekek, angol turisták. A tömeg energiája mintha még jobban feltüzelte volna Ricót. Besétált az emberek közé, a ballada pattogó dallammá alakult. A vonó szántotta a húrokat, egyre gyorsabban és gyorsabban, szédítő sebességgel. Az emberek éljeneztek, nevettek és tapsoltak. Rico pedig egyetlen hangot sem tévesztett! Virtuóz tussal fejezte be játékát. A tapsvihar és az éljenzés fülsiketítő volt.

Amikor a csodálók végre távoztak, el sem hittük, mit hagylak maguk mögött. Pénzérméket… rengeteget! Többet, mint amit Rico egész nap megkeresett a gyárban.

– Egy sztár vagy! – mondtam neki az érmék szedegetése közben.

Gyengéden összezárta az ujjaimat, amikor megpróbáltam átadni neki a pénzt.

– Mind a tiéd, Poppy. Én csak téged próbáltalak lenyűgözni.

Hozzám hajolt. Az első alkalommal csókolt meg. Lassú, finom és elképesztően provokatív volt. A szívem kitört, akár a Vezúv. Nem mintha nem csókoltak volna meg korábban. De nem felnőtt férfi, és soha nem szerelemmel.

– Elérted a célod – motyogtam még mindig szédelegve. – Lenyűgöztél.

– Egész életemben arról álmodtam, hogy zenész leszek. Neked köszönhetően ma annak érezhettem magam.

– Ki kell lépned a gyárból – közöltem vele higgadt hangon. – Zenélésből kell élned.

– Az emberek megunhatják a hegedűmet. A bőrgyár biztos állás.

Megvontam a vállam.

– A kudarc valóban egy lehetőség. De még az is jobb, mint meg se próbálni. Rico, ez a hangszer a te ajándékod, a te szenvedélyed. Nem tagadhatod meg az univerzumtól a zenédet!

És így vette kezdetét Rico új karrierje.

Kiválasztott magának egy helyet a Piazza della Signorián, a Neptun-kút előtt. Ahogy azt előre megjósoltam, igazi látványossággá vált. A tömeg megőrült a láthatóan boldog, aranysárga hajú férfiért, akinek a kezében sírt a hegedű. Egy nap háromszor, néha négyszer is játszott. De négy óra és fél hét között csak az enyém volt.

Ekkor már négy hete találkozgattunk titokban. Mindent tudtam az én Ricómról. Hogy a háború idején még csak kisfiú volt, és Drezda melletti otthonát porrá bombázták. Hogy a családja másik faluba menekült, Clausnitzba, és egy fűrész-malomban találtak menedéket. Hogy az emlékek a jeges úton menetelő zsidó foglyokról, a végső kimerültségükben felbukók kivégzéséről a mai napig rémálmokat okoznak neki. Hogy a húgával kenyeret csempésztek be az amerikai hadifoglyoknak, akiket az utca túlsó oldalán tartottak fogva. Hogy szerette a kolbászt és a sajtot.

Ricót apja, egy kis autószerelő műhely tulajdonosa bátorította, hogy hagyja el a kommunista irányítás alatt álló Német Demokratikus Köztársaságot. Húga beleszeretett egy férfiba, aki az ostyagyárban dolgozott, ezért nem akart elmenni. Az anyja nem mozdult a lánya nélkül. A család így ott ragadt… kivéve Ricót.

– Menned kell – mondta neki az apja tizennyolc hónappal korábban. – Itt csak rosszabb lesz a helyzet. Menekülj, és ne szólj senkinek egy szót sem. Három dolgot vigyél magaddal: az ideiglenes utazási engedélyedet, a kerékpárodat és néhány márkát, hogy ki tudd fizetni a vonatjegyet. Az állomáson vegyél retúrjegyet Münchenbe. A katonák azt fogják hinni, visszajössz. De mást ne vigyél, még váltóruhát se. Ha elkapnak akár csak egy fogkefével, tudni fogják, hogy meg akartál szökni.

– Amikor Münchenbe érsz, szállj át a mindelheimi vonatra. Ez egy kis bajor város Allgauban. Jelentkezz be a nyugat-német hatóságoknál. Szívesen látnak majd, és adnak neked egy nyugat-német utazási engedélyt, valamint jegyeket, amiket beválthatsz élelemre és szállásra az ifjúsági szállókon. A kelet-német márka ott szinte értéktelen. Aztán kerékpározz át Ausztriába. Ott már szabad leszel, Erich, oda mész, ahová akarsz.

Apja szemében könnyek csillogtak.

– Senkinek se beszélj a tervedről. Ha nem térsz vissza Kelet-Németországba, a hatóságok gyanakodni fognak. Idejönnek kérdezősködni. Republikfluchftnak, szökevénynek fognak minősíteni. Ha elkapnak, brutális büntetés vár rád. Megértetted?

Rico bólintott, a döntés súlya kibírhatatlan erővel nehezedett rá.

– És mi lesz anyával? Karinnal? Tőlük el kell búcsúznom!

Apja kérges kezével megragadta az arcát.

– Nem, fiam. Még tőlük sem.

– De azt fogják hinni, elhagytam őket!

– Azt majd én elrendezem.

Rico ködös tekintettel fordult vissza hozzám.

– Imádkozom, hogy anyám egy nap megértse. – Lehajtotta a fejét, egy pillanatig tétovázott. – És Karin is.

– A húgod? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– A menyasszonyom.

Jeges rémület szorította össze a szívem. Minden erő elszállt a testemből. Az átok rám is lecsapott. Mindeddig biztos voltam benne, hogy a családi legenda ostobaság. De itt voltam én, a második lánytestvér, szerelmesen – igen, szerelmesen – egy olyan emberbe, aki másnak ígérte magát.

17. fejezet

Emilia

Megszorítom Poppy kezét.

– Ó, Poppy néni, annyira sajnálom! Rico feleségül vett valaki mást?

Megveregeti a térdem.

– Később folytatom a történetet.

– Tehát valóban meg vagyunk átkozva – vonja le a következtetést Lucy. – De te fel fogod oldani, igaz? Mármint azonkívül, hogy találkozol ezzel a szélhámos rohadékkal, van valami másik módszered is, ugye?

– Átok? – horkant fel Poppy. – Ne légy nevetséges!

Nem veszem le róla a tekintetem, szeretném – akarom –, hogy mondjon valamit, bármit, amivel csillapíthatja Lucy idegességét. Keskeny arca elgyötört, szemei alatt sötét karikák. Törd meg az átkot, az isten verjen meg!

Poppy odaszól a gondolásnak:

– Most kiszállunk.

A hajós lelassítja, és egy híd felé kormányozza a csónakot.

– Ideje lefeküdnöm – mondja nagynéném. – Este, vacsoránál mesélek még Ricóról.

– Nem! – Lucy most már dühös, és nem tudom érte hibáztatni. – Eleget hallottunk a szánalmas sztoridból! – Karba fonja a kezét. – Ha azt hiszed, a te Ricód ennyi év után feltűnik és feleségül vesz, akkor tényleg olyan elbaszottul flúgos vagy, mint mondják!

– Lucy! – szólok rá figyelmeztetően, de Poppy csak a fejét csóválja.

– Úgy látom, örömödet leled abban, hogy viharfelhőket festesz, Luciana.

– Azt ígérted, megtöröd az átkot – figyelmeztetem nagy-nénémet. Az én hangom is egyre indulatosabb. – Lucy hitt neked. Számít rád.

– Hahó, ez az egyetlen ok, amiért itt vagyok! – teszi hozzá Lucy.

Poppy csak legyint.

– Bah! Mind ez idáig csak azt sulykolták nektek, mit higgyetek. Képzeljétek el, milyen erőt hordoz az, ha ti döntitek el, mit tartotok igaznak.

– Te könnyen beszélsz – mondja Lucy, miközben a csónak megáll. – Öregebb vagy, mint a piramisok. De mi lesz velem? Egy egész élet vár rám elátkozva!

Poppy Lucy arcára helyezi a tenyerét.

– Elképesztő, hogy amikor valaki mond rólunk valamit – legyen az jó vagy rossz dolog –, milyen elszántan próbáljuk bizonyítani az igazát.

Lucy bevonszol az első trattoriába, amit a calle mentén megpillant. Az egyik asztalnál idős férfiak csoportja ül, Peroni sört isznak, tekintetük a síkképernyős tévére tapad, és harsányan biztatják a narancs-fekete mezes futballistákat.

– Leoni Alati! – kiabálják, kifejezve hűségüket a velencei Szárnyas Oroszlánok felé.

Leülünk egy asztalhoz, unokatestvérem rendel egy liter bort. Az ablak mellől jól látjuk, ahogy Poppy karcsú alakja eltűnik a macskaköves utcán. A jó őrangyalom azt súgja, álljak fel, kísérjem vissza a hotelbe, és dugjam ágyba. A városban lehetetlen tájékozódni, könnyen eltévedhet. A gonosz őrangyalom azonban túlságosan dühös. Poppy járt már itt, meg fogja oldani.

– A kurva életbe! – Lucy könyökével az asztalra támaszkodik, ujjaival beletúr a hajába.

– Tudom – csóválom a fejem. – Megpróbál kifarolni az alkuból. Egyre kevésbé bízom benne. Csak a régi emlékeket akarja feleleveníteni.

– Hiányzik belőle a büszkeség. Az a kis pöcs vőlegény volt, ő mégis utána epedezik.

Megérkezik a felszolgáló a borral. Amíg töltünk magunknak, megosztom a Dolphie nagybácsitól hallott történetet Pop-pyról, az elveszített babáról és mentális összeroppanásáról.

– Jézusom! – emeli fel a poharát Lucy. – És azt állítja, nem is vagyunk elátkozva?

Megvárom, hogy hosszan igyon, csak utána válaszolok.

– Te mikor kezdtél el hinni benne?

Tekintete a bárpult mögötti tévéképernyőre tapad, ahol a Szárnyas Oroszlánok hátrányban játszanak.

– Nyolcéves voltam. – Állkapcsában megfeszül egy izom.

– Nyolc kibaszott évet éltem, amikor a szüleim közölték velem, hogy el vagyok átkozva. – Még mindig a tévére fókuszálva megrázza a fejét. – Addig csak tündérmesékben találkoztam átkokkal, amikor valami szánalmas baleknak több évre el kellett aludnia, meghalnia, esetleg szörnnyé változnia. Ezért gondoltam, hogy örökre összeomlik az életem, ha nem megyek férjhez. – Végre visszafordul felém. – A ház előtt, az utcán játszottam, a legjobb barátnőmmel, Giuliával fociztunk. – Elmosolyodik. – Ügy tettem, mintha nem hallanám anyámat, ahogy az ajtóból kiabál: „Lu-cy! Lu-cy! Ezt már nyolcévesen is megalázónak találtam. Elvégre nem valami rohadt spániel vagyok. Ezért ügyet sem vetettem rá. És minél tovább hagytam őt figyelmen kívül, annál dühösebb lett. „Luciana Maria Fontana, gyere haza azonnal!” Azt hittem, azt akarja, hogy gyakoroljak a zongorán, vagy tanuljam meg a tánclépéseket, amiket annyira erőltetett. Gyűlölte, amikor Giuliával labdáztam. De nem tudtam lemondani róla. Imádtam a focit. Odasúgtam Giuliának, hogy segítsen elbújni. Megfogta a kezem, és berohantunk a házuk mögé. Közben vihogtunk, ahogy a kislányok szoktak. – Elvigyorodik.

– Találtunk egy nagyon menő rejtekhelyet a pajta melletti bokorban. Összehúztuk magunkat, mint két béka, akik megpróbálnak beolvadni a környezetükbe. A jó öreg Carol hamarosan megjelent virágos szoknyájában és rózsaszín magas sarkújában, engem keresett. Giulia befogta a szám piszkos kezével, nehogy kitörjön belőlem a hisztérikus nevetés. Ott lapultunk, próbáltunk nem nevetni, és figyeltük anyámat, aki bejárta az egész udvart. „Luciana? Lucy!” Hirtelen szétnyílt a bokor, akár egy horrorfilm jelenetében. Bár tudtuk, hogy be fog következni, halálra rémülve, sikoltozva kapaszkodtunk össze. A délutáni nap teljesen elvakított. Aztán megláttam. Anyám pirospozsgás képe nézett le ránk. Sosem felejtem el. Nem is dühösnek tűnt, inkább mintha pánikba esett volna. Megragadta a karom és talpra rángatott. Miközben kivonszolt az udvarról, visszanéztem Giuliára. Ott ült a bokorban, továbbra is mozdulatlanul és mereven, akár egy karó. „Sajnálom”, formálta a szájával. „Én is”, üzentem vissza neki némán, bár magam sem tudom, miért. – Lucy a szájához emeli a poharát, hosszan iszik. – Aznap este, miután apám hazaért, leültettek a kanapéra. Tudtam, hogy komoly dologról van szó, mert apa kiküldte Carmellát a szobából. „Gyerünk, mondd el neki”, nógatta anyám színtelen hangon. Emlékszem, arra gondoltam, valaki meghalt. Vagy hogy anya és apa elválnak, mint Francie Falcone szülei. „Meg vagy átkozva”, közölte apám kertelés nélkül. Anyám kiborult. „Vinnie! Tapintatosabban!” Rám nézett. „Apádnak igaza van. De ne aggódj, amore. Meg fogod törni az átkot.” A szívem hevesen vert. Miféle átok? Apám akkor felállt, kiment a folyosóra, és leakasztott a falról egy régi családi képet, amit ezer éve készítettek Olaszországban. Számtalan alkalommal láttam azt a tetves fotót, de igazából sosem néztem meg alaposabban. Leült mellém a kanapéra. „Látod ezeket a nőket, Luciana?” Sorban végigmutogatta a nagynéniket és nagy-nagynéniket, vagy egy tucatnyi vén szatyrot, akikkel sohasem találkoztam. „Igen, apa”, feleltem. „Egyik sem ment férjhez. Soha”, közölte. „Ne bassz. Ki akart volna összejönni ezekkel a szakállas szipirtyókkal?” – Lucy rám néz. – Persze nem ezt mondtam, de pontosan erre gondoltam… nagyjából. – Lehajtja a fejét, szomorúan elmosolyodik. – Anyám vette át a szót. Ünnepélyesen megfogta a kezem. „Apád családjában a másodszülött lánytestvérek soha nem mennek férjhez.” Miközben ezt mondta, lekicsinylő pillatást vetett apára. „A fényképen lévő nők mind második lánytestvérek.” Egy pillanatra elhallgatott, valószínűleg abban reménykedett, hogy megértem az üzenete lényegét. De nem értettem. Lövésem se volt róla, mire akar kilyukadni. Végül csak annyit mondott: „Mint te.” – Lucy a pohár szárát piszkálva megrázza a fejét. – Csak ültem ott, bámultam a képet, néztem a vén szipirtyók élettelen arcát és beesett szemét. „Nem tűnnek valami boldognak.” Csak ennyit tudtam mondani egy idő után. Anyám egyetértett velem. „Nem is azok. Nyomorúságos teremtmények. Sosem tudták meg, mekkora örömöt jelent egy gyermek, vagy egy saját ház meleg konyhával, ahol főzhetnek, vagy egy férfi, akit szerethetnek.” Komolyan azt hittem, kidobom a taccsot. Ez tényleg egy tündérmese volt… egy rémes tündérmese, ahol a megátkozott második lány gonosz, vén banyává változik. Nagyot nyeltem. Csak annyit tudtam kérdezni: „És… én is olyan leszek, mint ők?” Anyám mosolyogva megsimogatta a hajam. „Nem, mia dolce! Te csodálatos vagy. Te megtöröd az átkot, és megóvod az összes jövőbeli második lány testvért ettől a rettenetes sorstól.” Én meg bólogattam. Oké, hát persze. Én leszek a hercegnő, aki megmenti a falut. De ugyan már, Carol, legyünk reálisak. Hogy a jó francba tudna egy nyolcéves lány megtörni egy átkot? Rekedten kérdeztem: „Hogyan?” „Hallgass a mammádra. Én megtanítom neked. Az első szabály: felejtsd el a labdákat.”

18. fejezet

Emilia

Még egyet – szól oda Lucy a felszolgálónak, és a majdnem üres kancsóra mutat. Remegő kézzel tölti ki az utolsó cseppeket a poharába. Nem tudom, mit mondjak. Szegény unokatestvérem szinte egész életében olyasvalaki próbált lenni, aki nem ő volt, nehogy gonosz, vén banyává váljon… nem is, valami sokkal rosszabbá: gonosz, vén, egyedülálló banyává.

Poppy szavai jutnak eszembe. Elképesztő, hogy amikor valaki mond rólunk valamit – legyen az jó vagy rossz dolog – milyen elszántan próbáljuk bizonyítani az igazát.

– Annyira sajnálom, ami veled történt. – Megfogom Lucy kezét. – De Poppynak igaza van. Ez a Fontana átok nem több önbeteljesítő próféciánál, egy régi mítosznál, amit fenntartottak éveken át, elértéktelenítve, alárendeltté téve minket, egyedülálló nőket. És te csak megfelelsz az elvárásaiknak.

Lucy dühösen visszarántja a kezét.

– Kurvára lövésem sincs róla, miről hadoválsz. Csak annyit tudok, hogy a második lánytestvérek generációk óta rábasznak.

– Vagy nem, és éppen ez a baj.

Elvigyorodik.

– Nocsak, kiből bújik elő a humorérzék?

Megérkezik a felszolgáló a következő kancsóval. Lucy tölteni akar nekem, de a kezem a pohár szájára helyezem. Szigorú pillantást vet rám.

– Ugyan már, Em. Nem próbálnál meg csak egyetlen délután erejéig jó fej lenni?

Akár egy mamlasz tini, aki összeomlik a nyomás alatt, elveszem a kezem és hagyom, hogy töltsön a poharamba.

– Sajnálom, hogy feltornáztam a reményeidet, Luce. Nyilvánvaló, hogy Poppy csak Ricóról akar beszélni.

– Ugye? Mintha mi lennénk a lelkes rajongótábora. Kizárólag azért vagyunk itt, hogy a vén szatyor újraélhesse az egyetlen szerelmét, és most kiderül, hogy az is csak egy szélhámos volt.

– Annyira szomorú. Lehet, hogy a pasas már nem is él.

– Szomorú? Inkább szánalmas. És manipulatív. – Lucy közelebb hajol. – Megvesztegetett minket, Em. Hazudott nekünk. És mi bedőltünk neki. Hogy lehettünk ilyen elbaszott módon ostobák? Ez az utazás csak időpocsékolás!

– Nem feltétlenül. – Végigfuttatom az ujjam a pohár peremén. – Dolphie bácsi azt mondta, talán segíthetünk újra összehozni Poppyt és Nonnát.

– Na ne már! – horkant Lucy. – Mintha volna rá esély. Hatalmas hiba volt eljönni vele.

– Megígérte, hogy mesél anyámról.

– Hát, az sem fog megtörténni. Sajnálom, Em, de gondolj csak bele. Poppy a hatvanas években hagyta ott Bensonhurstöt. Anyád akkor még csecsemő volt. Persze hétvégenként visszalátogatott, de számoljuk csak ki… az összesen talán hatvan nap anyáddal? Nem tud róla lószart se.

Megdörzsölöm a halántékom. Kockára tettem a családomat, a munkámat, az életemet ezért az utazásért. A nagynéném hazudott. Felültetett minket.

Nem mondhatom, hogy nem figyelmeztettek. Nonna most valószínűleg azon dühöng otthon Dariának, hogy elárultam őt. Görcsbe rándul a gyomrom. Most először értem meg, miért nem tartotta a kapcsolatot Nonna a húgával.

– Annyira őszintének tűnt.

Lucy a fejét csóválja.

– Mindig annak tűnnek.

Negyven perccel később Lucy az utolsó cseppeket is kitölti a kancsóból, és kéri a számlát.

– Ennyit arról, hogy minden kiadásunk fedezve lesz. – Összemossa a szavakat, mint egy rossz sebességgel lejátszott felvétel.

Benyúlok a táskámba a tárcámért.

– Hagyd csak, majd én rendezem.

– Itt ragadtunk a számlával, és itt ragadunk Olaszországban nyolc napig – motyogja üveges tekintettel, majd hirtelen megváltozik az arca. – Kivéve, ha lelépünk!

– Hát persze.

– Komolyan! Ő eligazodik Olaszországban, nincs ránk szüksége. Csak felhasznál minket. Azt mondom, menjünk vissza a hotelbe, és csomagoljunk össze!

– Nevetséges. Megtettük ezt a hatalmas utat. Olaszországban vagyunk.

– Aha. – Feláll, kis híján elveszti az egyensúlyát. – Most már elmondhatjuk, hogy itt is voltunk. – Tántorogva az ajtó felé indul. Felkapom a táskám és követem.

– Berúgtál, Luce. Az utazás ennél csak jobb lesz. Még nem láttunk semmit!

Kilép az ajtón, mindkét irányban végignéz az utcán.

– Régi épületek. Olasz éttermek. Olasz pékségek. Tökre olyan, mint Bensonhurst.

Nonnának igaza volt. Hibát követtünk el. De a távozás szóba sem jöhet. Ezzel tisztában vagyok. Mégis, most meg tudom érteni Luce ittas lelkiállapotát. Az úszó város, amely reggel még úgy feldobott, elvesztette varázsát.

Lucy elindul, alig tudok lépést tartani vele. Húsz perccel később a csodával határos módon megtaláljuk a Ca Sagredo Hotelhez visszavezető utat. Az áttetsző, fehér függönyök meg-lebbennek, amikor belépünk a szobába.

– Azt hittem, szunyókálni akar – mutat az erkélyre Lucy.

Poppy két kézzel a korlátra támaszkodva figyeli a csatornát, nem hallja, hogy megjöttünk. Laza kaftánt öltött, ezüstös haja lobog a szélben.

Lucy berobog a szobába, és megragadja a bőröndjét. Kinyitja az összes fiókot, elkezdi a pakolást. Engem azonban megbabonáz az erkélyen álló alak, az aprócska öregasszony a virágos ruhában, a szürkéskék ég előtt.

– Csomagolj! – súgja Lucy. – Majd a reptérről felhívjuk. Vagyis te. Az én telefonomat már lenyúlták.

– Én nem megyek – mondom. – Annyira magányos. Nézz csak rá, Luce.

Lucy feláll. Titokban figyeljük nagynénénket, ahogy magába issza Velence látványát. Oldalra fordul, végigsimít ezüstszürke haján. Aztán egy hirtelen mozdulattal lekapja a fejéről a parókát, akár egy lábas fedőjét.

Elakad a lélegzetem, Lucy felsikkant. Poppy megperdül.

Ott áll velünk szemben, kopaszon és tágra nyílt szemmel, akár egy csecsemő.

19. fejezet

Emilia

A lábam szinte magától mozdul, elindít a tükörsima, ovális koponyájú nő felé. A haja nélkül egyből mennyire törékenynek látszik. Ahogy közelebb érek, észreveszek egy tizenöt centi hosszú sebhelyet a feje egyik oldalán. Odakapja a kezét.

– Az én harci sérülésem – mondja reszketeg mosollyal. – A műtét segített, persze a kemo és a sugárkezelések mellett. Egy ideig elég nyamvadtan éreztem magam. De azok a gonosz kis sejtek úgy döntöttek, visszatérnek a Poppy Hotelbe. Figyelmeztettek, hogy megtörténhet. Úgy tűnik, túlságosan nagy kényelmet biztosítottam nekik a puha kis fejemben.

Dübörög a szívem, azért imádkozom, hogy a következő kérdésemre tagadó választ adjon.

– Te akkor… haldokolsz?

– Nem így vagyunk vele mindannyian? – mosolyog rám, mintha inkább nekem lenne szükségem vigasztalásra.

– Igen, de te… én… – Csak hebegni tudok, nagynéném a kezemért nyúl.

– Nem tudom, te hogy vagy vele, de én sokkal jobban szeretem azt mondani, hogy élek.

A karomba zárom és szorosan lehunyom a szemem, hirtelen rádöbbenek, mennyire szeretem ezt az őrült, idegesítő kis öregasszonyt.

– Elmondhattad volna. – Lucy egy csapásra kijózanodott, minden harag távozott belőle. – Most már tudjuk, miért vagyunk itt. Az orvosod nem engedett volna egyedül utazni.

Poppy felkapja a fejét.

– Mi? Azt hiszed, egy doktor utasítása megállíthat?

Égő szemmel, bizonytalanul mosolygok rá.

– Még szép, hogy nem. – Egyszerre mondjuk ki Lucyval.

Kétségtelen, hogy átejtett minket, de akkor is csak csodálni tudom bátor nagynénémet. Akart még egy utolsó utazást a családjával, és két unokahúga mellett döntött, akiket alig ismert.

Röviden beszámol a betegségéről.

– Ependymoma, vagyis agytumor abban a kis csatornában, ahol a gerincvelő folyadék tárolódik. Az enyém lassan növekedett, de a kis szarházi kezd felzárkózni. – Elmosolyodik, mintha egy halálos daganat nem lenne több holmi kellemetlen élősködőnél.

Visszapislogom a könnyeimet.

– Mit tehetünk érted?

– Aha – csatlakozik Lucy is. – Amit akarsz. Csak mondd ki.

Odagyűjt minket maga mellé.

– Ez az, amit akarok – mondja, és homlokon csókol mindkettőnket. – A lányaimmal lenni, amikor végre találkozom a szerelmemmel.

Lopott pillantást váltok Lucyval.

– Most pedig menjetek – utasít Poppy, és elhesseget minket a kezével. – Aludnom kell egy keveset. Estére friss leszek, akár egy flamingó, majd meglátjátok.

Lucyval céltalanul bóklászunk az egyik keskeny csatorna partján, mindketten a gondolatainkba temetkezünk. Apró boltokat látogatunk meg, megállunk egy pohár fagylaltra, hűvös katedrálisokba nézünk be. De valahogy semmi sincs rendben. A nagynénénk haldoklik.

– Különlegessé kell tennünk számára ezt az utazást – jelenti ki Lucy, miközben a Rio della Sensa mellett sétálunk.

– Tudom. – Egy motorcsónak suhan el mellettünk. – Rico nem lesz ott Ravellóban. Ezt te is tudod, ugye?

– Aha. – Séta közben a csatornát figyeli. – Szerintem a bolond öregasszony tényleg abban reménykedik, hogy feleségül megy a pasashoz.

– Nem, ennyire nincs elszakadva a valóságtól.

– Komolyan mondom. Mi másért ragaszkodna hozzá, hogy a katedrálisnál találkozzon vele?

Megállok, és szembefordulok vele.

– Istenem, igazad lehet! Mi van, ha azt gondolja, a tag ennyi idő után feltűnik, beleszeret és feleségül veszi?

– És megtöri az átkot, és teljesíti az ígéretét, egyetlen huszáros vágással.

„Huszárvágásra” gondol, de nem javítom ki.

– Ó, Lucy. – Megdörzsölöm a homlokom. – Annyira sajnálom! Egyeztetnem kellett volna vele a részleteket, mielőtt belerángattalak ebbe. Tudom, hogy marhaság, de abban reménykedtem, valahogy tényleg tud neked segíteni ezzel az állítólagos átokkal.

Elfordítja a fejét.

– Ostoba voltam, hogy hittem benne. Mostanra már tudnom kéne.

Eszembe jut a kis Lucy, akivel közük, hogy le kell mondania a fociról.

– Nem ezt érdemled – vigasztalom.

– De te sem.

Csendben továbbindulunk. Párok sétálnak el mellettünk kézen fogva. Egy sportcipős nő a telefonján beszél, gyermeke a vállára akasztott hordozóban. Két kipirult arcú kölyök üvöltve, rollerrel robog el mellettünk. Lucy vágyódva néz utánuk, mintha legszívesebben ő is csatlakozna hozzájuk.

– Luce, hogyhogy hallgattál az anyádra?

Nagyon hosszú ideig nem válaszol, végül megvonja a vállát.

– Azt hiszem, ugyanazért, amiért te is Nonnára. Figyelmen kívül hagyjuk, amit a szívünk diktál, amikor úgy gondoljuk, ezzel szert tehetünk valaki szeretetére.

Nem mondok semmit. Lucynak nincs szüksége az együttérzésemre. A parancsolgatáshoz szokott Carol nagynénire gondolok, Nonnára, és arra, hogyan hajbókolok minden utasítása előtt, elnyomva minden vágyamat, hogy megfeleljek neki, pontosan, ahogy Matt mondta. Lehet, hogy Lucynak igaza van? Mindketten eladtuk a lelkünket, hiábavalóan reménykedve abban, hogy egy nap elnyerjük valakinek a megbecsülését, akinek a szeretetében soha nem voltunk teljesen bizonyosak?

Fél hétre érünk vissza a hotelbe, a nap már nyugatról süt, folyékony aranyban fürösztve a várost. Poppy néni ígéretéhez híven készen áll az indulásra délutáni sziesztája után. Letusolt, selyemfényű, narancssárga ruhát öltött, lila körömcipőt és fél tucat színes gyöngyös nyakláncot. Egy papír zsebkendővel felitat egy kis rúzst korallvörös ajkáról, és megigazgatja parókáját.

– Ebben az egész megpróbáltatásban a hajam elvesztése volt a legrosszabb – mondja a tükörbe pillantva. – Rico imádta a hajamat.

Lucy jelentőségteljes pillantást vet rám, miközben samponokkal és kozmetikumokkal megpakolva a fürdőszoba felé indul.

– Nyugodtan használd az én fürdőmet, Emilia – mondja Poppy. – Ki kell csípned magad az első velencei estédre.

– Kicsípnem magam? Poppy néni, hullafáradt vagyok!

Kezét az enyémre helyezi.

– A fáradt emberek másokat is elfárasztanak – mondja. – Most pedig hess, készülődj! És tegyél bele egy kis erőfeszítést, rendben?

Húsz perccel később sokkal frissebben bukkanok elő Poppy gőzben úszó fürdőszobájából. Nedves hajam karcsú lófarokba fogva, a szemüvegem foltmentes, a sebhelyem eltakarva… készen állok az indulásra.

– Luce? – Visszatérek saját szobánkba, megpillantom Poppyt az erkélyen.

A fürdőszobánk ajtaja kivágódik, gőzfelhő ömlik ki rajta.

– Vagyok!

Lucy a párás tükör előtt áll a hotel fürdőköpenyében, fejére tekerve egy törülköző. A polcon Avon kozmetikumok egész serege sorakozik. Felnyögök.

– Nem vagy kész!

Végignéz rajtam.

– Hacsak nem felszolgálni készülsz az Olive Gardenben, akkor te sem.

Lenézek fekete nadrágomra és vörös blúzomra, elnevetem magam.

– Mit mondhatnék? Visszafogott lány vagyok.

– Nem árt tudnod, hogy a visszafogott lányokat ritkán dugják meg. – Felkap egy ajakfényt és odanyújtja nekem. – Tégy magadnak egy szívességet.

Hátralépek, ujjam önkéntelenül megtalálja a sebhelyemet.

– Kösz, nem.

Lucy a fejét rázza. Hirtelen Poppy jelenik meg mellettem, kezében élénk színű, virágmintás sállal.

– Szabad?

Pillanatnyi habozás után előrehajolok. Nagynéném citrusos parfümjének illata betölti az orrom, ahogy a nyakam köré tekeri a lágy szövetet, és megköti. Behunyom a szemem, elképzelem, hogy az anyám az, aki segít készülődni. Poppy oldalra billentett fejjel hátralép és alaposan megvizsgál.

– Máris jobb – közli, és egy utolsó igazítást végez a sálon.

– Nem rossz, Pops. – Lucy rám néz. – Onnan tudod, hogy elérted a legmélyebb pontot, Em, hogy a divatgurud nyolcvanéves.

Elindulunk vacsorázni – Poppy a narancsszín selyemcsodában, én a tarka sállal, Lucy pedig vadító, testre simuló, ezüst miniruhájában. Egyre sötétebb van, már égnek az utcai lámpák. Poppyba karolva szállok be a liftbe. Odalent Lucy kézen fogva vezeti át az előtéren, a szabadban pedig együtt terelgetjük a macskaköves callén. Az első sarokig bírja, aztán mindkét kezét felemelve kifakad.

– Megtennétek, hogy nem bántok úgy velem, mint egy haldokló vénasszonnyal? Ha pátyolgatásra lenne szükségem, gyógyfürdőbe mennék! – Anélkül, hogy választ várna, elindul az egyik híd felé. Lucyval a nyomába eredünk. Befordulunk egy széles calléra. Egy nő, aki az ablakon kihajolva éppen a száraz ruhákat gyűjti be a kötélről, integet nekünk. Belülről kivilágított házak mellett sétálunk el. A piruló fűszerek illata kiárad az utcára, elképzelem, ahogy egy család leül a cenához. Elraktározom a képeket és az illatokat a memóriámban, remélem, egy nap újra tudom alkotni őket az egyik regényem valamelyik jelenetéhez.

Poppy befordul egy keskeny mellékutcába, éppen csak annyi időre áll meg, hogy felszedjen egy pénzérmét a macskakőről, majd bedobja villámzáras táskájába. Itt már hűvösebb van, és majdnem teljesen sötét. Arra gyanakszom, hogy eltévedtünk, ám ekkor jókedvűen felkiált. A Calle Pezzana legvégén feltűnik a Carlucci nevű étterem táblája. Poppy kinyitja az ajtót, és úgy vonul be, mintha ő lenne az est díszvendége.

A félhomályos helyiséget tucatnyi, gyertyafényben fürdő asztal tölti meg. A friss kenyér és a fokhagyma illatától megkor-dul a gyomrom. A bárpult mögül alacsony, idős, kacskaringós bajuszú úriember néz fel. Amint felismeri Poppyt, mosolyogva összecsapja a tenyerét, és már siet is oda hozzánk.

– Paolina! Benvenuta, amore mio! – Átöleli a nagynénémet, és felemeli a földről. Poppy úgy kacag, akár egy iskoláslány, miközben a férfi megpörgeti.

– Luigi! – Hátralép, végigméri a férfit természetellenesen fekete hajától hegyes orrú cipőjéig. – Tartóztassák le ezt az embert, ellopja a lélegzetemet!

Luigi elvörösödik.

– Hiányoztál, virágszálam. – Karnyújtásnyi távolságból szemügyre veszi Poppy nénit. – Te sosem öregszel. Mi a titkod?

– Fehér fog és sötét haj! – Nagynéném megfogja Luigi kezét. – A mi korunkban a legtöbb embernél ez fordítva van. – A férfi hátravetett fejjel nevet. Hosszan nézik egymást, míg végül Luigi nak eszébe jut saját szerepe.

– A kedvenc asztalod vár.

Odavezet minket egy asztalhoz az ablak mellett, leültet, és szövetszalvétát terít az ölünkbe. Poppy először Lucyt mutatja be. A férfi meghajol, kezet fog vele.

– Benvenuta. Isten hozta.

– Ő pedig Emilia.

Elmosolyodok.

– Örvendek, Luigi.

A szemembe néz.

– Bellissima. – Kezet csókol. – Come tua nonna.

Gyönyörű. Akár a nagyanyja. Mosolyogva fogadom a dicséretet, és nem vesződöm vele, hogy kijavítsam.

Luigi két órán át elhalmoz minket figyelmével. Minden fogáshoz külön bor érkezik, amit ő maga választott ki. Teljesen tele vagyok, és egy kicsit szédelgek az italtól, mire kihozza a zabaglionét – a könnyű, tojásból és édes borból készített desz-szertkrémet friss málnával tálalja. Sokkal fanyarabb, mint az enyém, és finomabb is. Ha legközelebb készítek, kevesebb cukrot teszek bele.

Luigi egy tálcányi likőrrel és három apró pohárral érkezik.

– Fernet? Frangelico? Limoncello?

A legkevésbé sem vagyok szomjas, de Lucy szerint nem is ez a lényeg.

Unokatestvérem magához veszi a díszes pohárba kitöltött Frangelicót, és hátradől a székén.

– Félsz a haláltól, Poppy néni?

Torkomon akad a Fernet.

– Lucy!

– Egy kicsit. – Poppyt láthatóan nem zaklatja fel a kérdés. – Mégis, alig várom, hogy megoldjam a rejtélyt, ami odaát vár.

Bizarrnak tűnik erről beszélgetni haldokló nagynénémmel, akit láthatóan egyáltalán nem zavar a téma.

– Hiszel Istenben? – kérdezem halkan.

– Ó, az egekre, hát persze! Bár nem a hagyományos módon, ahogy tanították. Számomra a spiritualitás nem a vasárnapi istentiszteletekről szól, inkább a szeretetről. Ennyire egyszerű. Amikor szeretettel bánsz másokkal, folyamatosan és fenntartások nélkül, azzal az istened vagy istennőd felé nyilvánítod ki a tiszteleted. A legszentebb emberek közül jó néhányan, akiket ismerek, soha nem jártak templomban. És találkoztam számos templomba járó, spirituálisan újjászületett, önjelölt kereszténynyel, akikről valószínűleg maga Isten is úgy gondolja, bárcsak már az első alkalommal se születtek volna meg.

Lucyból kiszakad a nevetés.

– Ámen!

Poppy belekortyol a Limoncellójába.

– Alig várom, hogy lássam a filmet. Ó, micsoda öröm volt leforgatni!

A nagynéném filmproducer lenne?

– Miféle filmet? – kérdezem.

– Ami a halálunkkor lepereg a szemünk előtt. Be kell hogy valljam, libabőrös leszek, ha csak rágondolok. Az én filmem részben dráma lesz, részben misztikus, egy csipetnyi thrillerrel, egészséges adag romantikus vígjátékkal. – Sötét szeme szinte táncol. – Ti, kedveseim, még csak most forgatjátok saját filmeteket. Tegyétek izgalmassá! Minden jelenet sisteregjen! Ha eljön az ideje, hogy végignézzétek életetek filmjét, csorogjon a könny a szemetekből, sikoltva nevessetek, és reszkessetek a szégyenkezéstől! Csak arra ügyeljetek, nehogy olyan unalmas legyen, hogy elaludjatok rajta.

Lucy elvigyorodik.

– Szerintem rólad beszél, Em.

Poppy ránk néz a szemüvege fölött.

– De minden életben ott van a tragédia is.

Luigi lép az asztalhoz, félbeszakítva Poppyt.

– Mit hozhatok még, amore mio?

Furcsa hallani, hogy Poppyt a szerelmének hívja gáláns barátja. Azt hittem, nagynéném ezt a kifejezést csak Rico számára tartja fenn. Csakhogy német szeretőjét már évtizedek óta nem látta. Voltak más társai, mint Thomas, és talán ez az ember is.

Poppy benyúl a táskájába, előhúzza a tárcáját.

– Semmit, grazie. Az étel fantastico volt. És boldogsággal töltött el, hogy találkoztunk.

– Enyém az öröm – mosolyog Luigi, és a tekintetét egy pillanatra sem szakítja el Poppyétól.

Nagynéném megfogja a férfi kezét, és belenyom egy érmét.

– Szerencsét hoz.

– Hozzárakom a gyűjteményemhez – kacsint rá Luigi. – Mikor látlak újra, Paolina?

Poppy feláll, arcon csókolja barátját.

– Hamarabb, mint bármelyikünk gondolná – feleli keserédes csillogással a szemében.

Csakhogy nem lesz következő alkalom. Ezt ő is tudja. Milyen fájó, nyomasztó és furcsán áldott érzés lehet, végső búcsút venni azoktól, akiket szeretsz.

A bársonyos égboltot már csillagok pettyezik, amikor elindulunk vissza a hotelbe. Poppy belénk karol.

– Hol is hagytam abba? Ó, igen, Rico elkezdett hegedűn játszani.

– Nem – szól közbe Lucy. – Sajnálom, Pops, de a pasas veled játszott. Menyasszonya volt, elfelejtetted? Azzal nem teszed könnyebbé a dolgot, hogy felidézed tragikus szerelmi történetedet. Ismerem a hozzá hasonló alakokat. Nem fog megjelenni a katedrálisnál. Több mint ötven éve nem beszéltél vele, valószínűleg már nem is él.

– Lucy, kérlek! – szólok rá élesen.

Poppy megtorpan, két keze közé fogja unokatestvérem arcát, és mélyen a szemébe néz.

– Mondd meg nekem, Luciana: szeretnéd, hogy megtörjem az átkot, vagy nem?

20. fejezet

Poppy

1960

Trespiano

Ricóval hétfőtől szombatig továbbra is mindennap találkoztunk a téren. Nem engedtem, hogy a menyasszony létezése zavarjon. Elvégre nekem is volt jegyesem, Amerikában várt rám. Rico szeretett, ebben biztos voltam. Sétáltunk, megosztoztunk egy fagylalton vagy egy tésztán, fogtuk egymás kezét, csókokat váltottunk. Mégis egyre feszültebb lettem. Ennél többet akartam tőle.

Esős csütörtök volt, február nyolcadik napja, egy nap, amire örökké emlékezni fogok. A műszakom végén sietve hagytam ott a múzeumot. Rico már a téren várt, mint mindig. Esernyőt tartott a feje fölé, kezében egy szál narancssárga fréziát szorongatott.

– Az évnek ebben a szakában nem találtam papaverit. – Arcon csókolt. – Szeretnél inni egy kávét?

Remegő kézzel vettem el tőle a fréziát. A szemébe néztem, összeszedtem minden bátorságom.

– Inkább menjünk a lakásodra – mondtam nagyot nyelve. – Ha neked is megfelel.

Még soha nem éreztem magam annyira sebezhetőnek. Olyan hevesen vert a szívem, hogy biztos voltam benne, ő is látja a blúzom alatt. Végtelennek tűnő idő telt el, mire megfogta az arcom, és rám mosolygott.

– Biztosan ezt szeretnéd, amore mio?

Bólintottam, nem tudtam megszólalni. Csókot tapasztott a homlokomra, és elindult velem az utcán.

Egy szabóműhely felett bérelt lakást. A négy gipszkarton fal között az összes berendezést egy fa íróasztal és egy ágy alkotta – másra nem is volt szükségünk. Az otthonos, meleg szoba valóságos palotának tűnt számomra.

A nyakam, az arcom, az ajkam csókolta, miközben kigombolta a blúzomat. Ott álltam előtte meztelenül, az ablakon beszüremlett a lágy, szürkés fény. Tekintetéből gyengédség sütött.

– Csodálatos! – suttogta. Most első alkalommal éreztem magam teljes biztonságban.

Az eső kopogott az ablaktáblákon, Rico rajtam feküdt az ágyon. Az esőcseppek és a testünk ritmusa hamarosan harmóniába került, majd jött egy villámcsapás, ami a lelkem mélyéig megrázott. Pillanatokkal később már a karjában feküdtem, mindketten könnyeztünk.

Egyikünk sem beszélt. Amikor valaki megtapasztalja a varázslatot, nincs helye a szavaknak.

Il mio unico amore, attól a naptól kezdve így hívott. Sosem kérdeztem a menyasszonyáról, Karinról. Az egyetlen szerelmének nevezett. Ennél több biztosítékra nem volt szükségem.

Két hónapon át osztoztunk a titkos boldogságon, éltük az életünket, amelyet nem nehezítettek meg a barátok és a családtagok, de még a jövő sem. Senki sem tudott délutáni légyottjainkról, amikor sétáltunk, beszélgettünk és szerelmeskedtünk. A múlt és a jövő között megdermedt időpillanatban léteztünk. Nem voltak elvárásaink a holnappal kapcsolatban, csak élveztük a mát, magunkba ittunk minden csepp boldogságot és nevetést az együtt töltött pillanatokból, ügyet sem vetve a horizonton túl váró fenyegetésre.

Egy különleges, mégis átlagos áprilisi hétfőn Ricóval kéz a kézben sétáltunk a piazzán. A papaveri már virágzott, Rico megállt, hogy vegyen nekem egy csokorral. Folytattuk az utat a l’alazzo Vecchióig, ahol Rico elmesélte, milyen érzés volt először kézbe fogni a vonatjegyet, amivel elutazhatott Nyugat-Furópába.

– Sosem fogom elfelejteni – mesélte csillogó szemmel. – Ott állni más emberek hazájában, minden tehertől, kötelezettségtől megszabadulva. A szabadság érzése teljesen maga alá gyűrt azok után, amin a népemnek keresztül kellett mennie.

Még a könnyeket törölgettem az arcomról, amikor a semmiből váratlanul megjelent Rosa.

– Paolina! – Tekintete Ricóra villant, majd vissza rám. – Mit művelsz te itt?

Képtelen voltam megszólalni. A nővérem rajtakapott. Hetek óta be akartam számolni neki Ricóról, arról, hogy reménytelen szerelembe estem, de még nem álltam készen titkom felfedésére. Még a legközelebbi bizalmasomnak sem.

– Rosa… ő itt a barátom, Rico… vagyis Erich. Igazából több mint barát. – Idegesen vihogtam, zsebre vágtam a kezem. – Szeretem őt, Rosa.

Rosa kezet nyújtott,

– Örülök a találkozásnak, Rico. Nem lehet könnyű helyzetben, tudva, hogy Paolinát már eljegyezte Amerikában egy jóképű üzletvezető.

Torkomon akadt a szó. Rico rám nézett, tekintetét elfelhőzte a hitetlenkedés és a fájdalom.

– Nem! – tiltakoztam. – Én… meggondoltam magam!

– Egy éven belül indulunk – folytatta Rosa, mintha meg se szólaltam volna. – Erről is tud, sí?

A szívem darabokra tört. Behunytam a szemem, egyikükre sem tudtam ránézni. Aztán megéreztem Rico kezét az enyémben.

– Sajnálom, Rosa – mondta nyugodt, magabiztos hangon –, de ez nem fog megtörténni. Mint látja, a húgával szeretjük egymást.

Rosa alaposan végigmérte, figyelmét nem kerülte el a vasalt ing foltozott ujja, a gondosan kifényesített, de viseltes cipő.

– Maga biztosan jó ember, Rico. A húgom pedig nagyon szereti, ez nyilvánvaló. De nem érti. Paolina jövőjét készül tönkretenni. Tudja, a búgom második lánytestvér, arra rendeltetett, hogy egyedül élje le az életét. Ignacio az egyetlen reménye az átok megtörésére. Kérem! – Összetett kézzel nézett fel Ricóra. – Könyörgöm, ne tegye tönkre az egyetlen esélyét!

Nővérem, legfőbb védelmezőm azt gondolta, jót tesz velem. Bár oda volt Albertéért, nem hiszem, hogy valaha is megtapasztalta az igazi szenvedélyt. Hogyan is várhattam volna el tőle, hogy megértse a szerelmünket?

– Jó élete lesz Amerikában – folytatta Rosa, mintha a sorsom már eldöntetett volna. – Maga mit tud adni neki? Árulja el. Van terve? Vállalkozása? Ért valamihez?

– Hegedűn játszik – feleltem.

Az együttérzés teljesen eltűnt nővérem tekintetéből.

– Hegedűn játszik? – Gúnyos mosollyal nézett Ricóra. – Esetleg szteppelni is tud?

Kétségbeesése olyan gonoszságot szabadított fel benne, amit addig soha nem tapasztaltam részéről.

– Rosa, állj le! Rico okos, erős és tehetséges. És teljes szívemből szeretem! Nem megyek Amerikába.

Nagyon hosszú ideig meredt rám, végül a vállát leeresztve beismerte vereségét. Megrázta a fejét.

– La mia sorella testarda. Hogy indulhatnék el nélküled?

Szívemet megtöltötte a szeretet.

– Minden rendben lesz. Majd meglátogatlak, Rosa. Ricóval elmegyünk hozzád Amerikába.

Ricót tanulmányozva az ajkába harapott.

– Rico, ha boldoggá teszi a húgomat, áldásomat adom.

Rico megölelte.

– Danke schön… izé, grazie mille. – Elnevették magukat. Remélem, Pop… Paolina teljes családja olyan szívélyes lesz, mint maga, Rosa.

– Ez csak természetes – feleltem gondolkodás nélkül. – El kell jönnöd hozzánk Trespianóba. Ideje találkoznod a szüleimmel és a bátyámmal.

Rosa hátralépett.

– Ilyen hamar, Paolina? – A szemével próbált jelezni, nem akart udvariatlan lenni Ricóval.

A titkos figyelmeztetésre ügyet sem vetve Ricóhoz fordultam.

– Kérlek! Gyere el hozzánk vasárnap ebédre. A családom imádni fog!

De láttam a félelmet Rosa szemében. A szüleim soha nem fogják elfogadni Ricót, a nincstelen külföldit, aki lányuk amerikai jövőjét fenyegeti. És Rosa ezt nagyon jól tudta.

21. fejezet

Emilia

Második nap

Velence

Kedden turista üzemmódba váltunk. Meglátogatjuk a piacot a Campo San Giacomettón, egy nagyon ősi téren, ahol Velence legrégebbi temploma található. Poppy hosszan gusztálja a tökéletesen elkészített sfogliatellák – rák alakú, leveles tésztás sütemények – halmát, majd mindegyikünknek vesz egyet. Letöröm a sarkát, és a templomtorony felé biccentek.

– Nézzétek azt a régi órát.

– Azért ne onnan próbáljátok megállapítani a pontos időt. – Poppy megtörli a száját egy szalvétával, és Lucyhoz fordul. – Mint oly sok dolog az életben, vonzó és látványos, de hírhedten megbízhatatlan.

Lucy a kukába továbbítja szalvétáját, láthatóan nem fogja nagynénénk nem is olyan leplezett jó tanácsát.

– Gondolom, Ricóval szakítottatok – mondom gyengéden.

Sálamat a vállamra kanyarítom, ahogy elindulunk. Amióta előző este megosztotta velünk a történetét, Poppy egyszer sem említette Ricót. Nem akarom erőltetni, de most már megöl a kíváncsiság, hogy halljam a folytatást.

Tettetett értetlenséggel néz rám.

– Tudod, miután rájöttél, hogy a családod soha nem fogja elfogadni őt.

Poppy megáll egy hídnál, ráhajol a vaskorlátra. Alattunk egy gondolás navigálja csónakját, láthatóan ügyet sem vet a háta mögött lévő padon összebújó fiatal szerelmespárra.

– Ricóval soha nem szakítottunk. A szívünkben még mindig együtt vagyunk.

Lucy rám néz, a szemét forgatja.

– Aham. Hát persze. De most beszéljünk az átokról. – Átkarolja nagynénénket. – Mikor térsz rá arra a részre?

– Talán a következő fejezetben.

Továbbmegyünk a Galleria dell’ Academicához, majd a Teatro La Fenicéhez.

– Az olasz színháztörténet leghíresebb mérföldköve – magyarázza Poppy.

– Uúún-csííí. – Lucy valamilyen játékkal játszik a telefonomon.

– Az unatkozó emberek unalmas emberek – jegyzi meg a nagynéném.

Késő délután van, a világ legrégebbi kávéháza, a Caffè Florian előtt ülünk, és az aperitivót élvezzük – ez a kedvezményes óra olasz, felturbózott változata. Odafent galambok repkednek, történeteket álmodok erre a nyüzsgő, ódon piazzára. Kortyolgatjuk Aperol spritzünket – Aperol, Prosecco és szénsavas ásványvíz, narancscikkel megízesítve. Az asztalok között köpcös harmonikás lépdel, a Tarantella Napoletanát játssza. Poppy a lábával veri az ütemet.

– La vita bella – mondja, felemelve a poharát. – A csodálatos életre.

Követem a példáját.

– A nap csúcspontja. – Veszek egy darab taleggio sajtot az olasz olívával, pancettába burkolt fügével és szárított paradicsomos, marinált kecskesajtos szendvicsekkel teli tálcáról.

– Casanova állítólag ennél a kávézónál állt meg egy kávéra, amikor megszökött a börtönből – meséli Poppy.

– Nagyon menő. – Végignézek a hófehér függönyökkel díszített, boltíves kő ablaksoron, a krémszínű napellenzőkön, a fehér zakót és fekete csokornyakkendőt viselő, jóképű felszolgálókon, akik hatalmas tálcákat egyensúlyoznak izmos karjukon.

– Igen – bólint Poppy. – A Caffè Florian volt a tizennyolcadik századi Velence egyetlen kávéháza, ahová nők is bemehettek. Gyanítom, ez befolyásolhatta Casanovát a döntésében.

– Tipikus pasi – jegyzi meg Lucy. – Egy gyors menet, és már lép is.

A mellettünk lévő asztalnál fiatal olasz pár ül, olyan közel, hogy lehetetlen nem hallani a beszélgetésüket. A férfi – előnyös külsejű harmincas, túl sok kölnivel – folyamatosan a munkájáról szövegel, a pénzről, amit felhalmozott, a Mercedesről, amit meg akar venni. Partnere egy idő után kimenti magát, és távozik a mosdó felé.

Poppy megvárja, hogy hallótávolságon kívül érjen, és odafordul a férfihoz.

– Első randi? – kérdezi anyanyelvén.

A férfi bólint.

– Olyan nyilvánvaló?

– A lány a napkeltét vagy a napnyugtát szereti? – A férfi összevonja a szemöldökét, de mielőtt válaszolhatna, nagynéném folytatja. – Ha lehetősége lenne rá, plusz egy hónap szabadságot választana, vagy egyhavi bért? Mi az első örömteli emléke? Ha csak egy könyve lehetne, melyik lenne az?

A férfi gúnyosan felnevet.

– Lassabban, hölgyem. Mondtam, hogy még csak az első randi.

– És ha szeretne újabbat, többet javasolnék ebből – Poppy a fülére mutat –, és kevesebbet ebből. – Kezével csevegő szájat imitál.

Egyszerre érzek szörnyülködést, szégyent és ámulatot. A férfi arcáról leolvad a mosoly. Feláll és elpályázik.

Lucy elvigyorodik.

– Így kell clhallgattatni a páváskodó seggfejet! – Összecsapja a tenyerét Poppyéval. – Mi lenne, ha megosztanál egy kis bölcsességet velem is? Vagyis velünk. Tudom, hogy beteg vagy, meg minden, ezért nem követelőzöm, de…

Poppy oldalra billenti a fejét.

– De mi, kedvesem?

Lucy mély lélegzetet vesz, látom rajta, hogy próbálja féken tartani temperamentumát.

– Azt ígérted, megtöröd az átkot. Vagy ez komplett baromság volt?

Poppy előrehajol, megsimogatja unokatestvérem arcát.

– Nekünk, második lányoknak nincs mitől félnünk. ígérem.

Látom, hogy Lucy orrlyuka kitágul. Lehet, hogy Poppy tele van jó szándékkal, de amit mond, az körülbelül annyira hasznos, mintha egy tolószékesnek próbálná elmagyarázni, hogy nincs semmi baj a lábával. Megragadom Lucy kezét.

– Poppy azt akarja mondani, hogy nem kell aggódnod az átok miatt. Nem volt tisztességes Carol nénitől, hogy ilyen nyomást helyezett rád.

Lucy a homlokát ráncolja.

– Valóban? Mert te aztán tudod. Anyám arra tanított, hogy meg tudom törni azt a rohadt átkot. És meg is fogom!

– Felejtsd el, amit anyád mondott. – Továbbra is halkan beszélek. – Az nem számít. Ha sosem töröd meg, ha örökre egyedülálló maradsz, akkor is rendben leszel, Luce. Sőt, nem is csak rendben, nagyszerűen leszel!

Kihalássza a narancsszeletet az Aperol spritzből, és rágcsálni kezdi.

– Egy nap férjhez megyek.

– Oké, rendben. Talán így lesz. De Luce, túl nagy jelentőséget tulajdonítasz a házasságnak. Az is csak egy rész az ember életéből. Vagy nem. Attól még, hogy nincs gyűrű az ujjadon, élhetsz boldog és teljes életet, hidd el nekem.

– Neked? Minden alkalommal, amikor elhagyom a komfortzónámat, rád gondolok. – A narancshéjat a szalvétára dobja. – Mert nem vagyok hajlandó olyan szánalmas életet élni, mint a tiéd.

Nem jutok szóhoz. Poppyra nézek, de ő csak mered rám rezzenéstelen tekintettel, várja, hogy válaszoljak.

– Ezt hogy érted? – kérdem végül.

– Az életed egy rakás szar, Em.

Próbálok nevetni, de nem nagyon sikerül.

– Az életem remek! Van egy szép lakásom, egy aranyos macskám, és nem tartozom senkinek. – Szórakozottan vakargatom a sebhelyem. – Azt főzök, amit akarok, amikor akarok, vagy akár ki is hagyhatom. A tévé egész este csak az enyém. – Lendületbe jöttem, erőfeszítés nélkül sorolom a pontokat. – Akár tíz órán keresztül is lóghatok a Netflixen, pizsamában. Akkor jövök és megyek, amikor kedvem tartja. Nem kell senkit lenyűgöznöm.

– És soha nem tört darabokra a szíved, igaz?

Egy pillanatra megjelenik előttem Liam kedves, a felismerhetetlenségig felduzzadt arca. Kazárom a képet, ahogy tettem az elmúlt évtizedben mindig, és kihúzom magam.

– Nem.

– Soha nem okozott csalódást valami faszfej, aki megígérte, hogy hív, de nem jelentkezett.

– Hát ez az! Egyetlen faszfej sem okozott soha csalódást!

Poppy közbeszól:

– Soha nem tapasztaltad, hogy a világ színessé változik, amikor megpillantod a szerelmed a tömegben.

Elnevetem magam.

– Poppy néni, ez még tőled is drámai volt!

Odahajol hozzám.

– Soha nem érezted, hogy meg fogsz halni, ha nem ölelheted magadhoz még egyszer.

– Nem, persze hogy nem! – Tekintetem ide-oda villan Lucy és Poppy között. Nagyszerű. Összefogtak ellenem. – Oké, értem a lényeget. Igen, lehet, hogy elszalasztottam bizonyos pillanatokat. De azok csak múló dolgok. Tudjátok, a kutatások szerint a házasságok hatvan százaléka boldogtalan.

– És… akkor mi van? – kérdi Lucy. – Kiszállsz a játékból, csak mert négy a tízhez az esélyed a győzelemre?

– Nem szálltam ki. Úgy döntöttem, nem is játszom. Most komolyan, átok ide vagy oda, én nem akarok részt venni a randivilágban.

– Neked teljesen elmentek otthonról. – Poppyhoz fordul, és úgy beszél tovább, mintha én ott sem lennék. – Ott van ez a Matt gyerek, aki szerelmes belé, amióta csak az eszemet tudom.

– Ez nem igaz!

– Egész helyes srác, a fogait leszámítva. De Em egyszerűen esélyt sem ad neki.

– Matt a legjobb barátom. Semmit, semmit nem érzek iránta barátságon kívül. – Megrohan a bűntudat. Árulásnak érzem, hogy ezt hangosan kimondtam. – Egy pillanatra felejts el engem, Luce. Nézz Poppy nénire. Sikeres, boldog nő, teljes élettel, aki beutazta a világot. És soha nem ment férjhez.

– És vele szemben ott vagy te – vág vissza Lucy. – Egyedülálló nő, akinek az egész élete beleférne egy gyűszűbe. Egy nő, akinek a gyászjelentésében az áll majd: „Egy magányos lány, aki egész életében a nonnájának próbált megfelelni. Egy nő, aki más elvárásai szerint élt.”

Dühösen emelem fel a kezem.

– Akárhogy is, Luce, én boldog vagyok. Biztonságban érzem magam. – Az ajkamba harapok, amikor már nem tudom tovább elviselni a csendet. – Ellentétben veled. Mármint… te jó ég, akár rá is tetováltathatnád a melledre: Kérem a következőt!

Lucy homlokán kidagad az ér, ahogy közelebb hajol.

– Inkább harc közben bukom el, mint hogy feladjam a játékot, mint te!

– De én nem…

– Így van, Em. De te nem. Egy szalmaszálat sem tettél keresztbe az átok megtöréséért. Felfogod, mekkora nyomást helyeztél rám? Feladtad, és most minden rajtam múlik!

– Sosem kértem tőled, hogy törd meg az átkot.

– Hát persze hogy nem! – robban ki Lucyból. – Te igazából még kedveled is, ismerd el! Tökéletes indokot szolgáltat arra, hogy visszataszító vénlány legyél, ezzel a világcsúf, összegyűrhető keretű szemüveggel, meg a szánalmas lófarokkal. Ez a te igazolásod arra, hogy ne kelljen kilépned a komfortzónádból. Szóval kímélj meg a baromságaidtól!

– Ó. – Poppy biccent. – Tehát elítéled Emíliát a gyávasága miatt.

Feljebb tolom a kétségtelenül divatjamúlt, de tökéletesen funkcionáló szemüvegemet.

– Gyávaság?

– Pontosan ez a helyzet, Poppy – felel Lucy. – Em gyáva. És soha nem vette a fáradságot, hogy rám is gondoljon.

– Mióta az én felelősségem a te problémáid megoldása?

– Eszedbe jutott egyszer is, Mimi? Vagy az összes többi jövőbeli második Fontana lánytestvér?

Megvonom a vállam.

– Mimi teljesen rendben lesz.

– De én nem! – Lucy arca már vörös, és most először látok rajta fájdalmat a harag mellett. – Én magamra vagyok utalva, és fuldoklom! Te meg a saját kis szigetedről, a kényelemből és pokoli unalomból figyeled, ahogy levegő után kapkodok, kapálózom és elsüllyedek!

Unokatestvérem, aki soha nem sír, most könnyeket törölget a szeméből. Összeszorul a torkom. Bár azt állítom, nem hiszek az átokban, lehetséges, hogy én is az áldozatául estem? Valóban szeretem az egyedülálló létet, és tökéletesen megfelel, ha örökre így maradok, de Lucyval nem ez a helyzet. Ő szenved a nyomástól, az elvárásoktól és a beteljesületlen álmoktól. Egész életében azt sulykolták belé, hogy férfi nélkül értéktelen és alkalmatlan.

Huszonkilenc év alatt semmit sem tettem, hogy megpróbáljam feloldani az átkot. A mai napig eszembe sem jutott, hogy talán érdemes lenne.

A hotel felé menet megállunk egy kirakatnál, hosszan nézegetjük a nyakláncokat. Lucy nem tud választani egy ezüst- és egy aranylánc között, végül otthagyja mindkettőt. Rám se hajlandó nézni. Szavai – és Poppy nénié is – úgy követnek minket, mint egy kelletlen mostohatestvér. Talán a repülés utóhatása, a honvágy, esetleg a Poppy betegsége miatti szomorúság tehet róla, hogy hiába vagyunk egy Velence nevű varázslatos helyen, valahogy semmi nem tűnik rendben lévőnek. Csak a vád visszhangzik a fejemben. Em gyáva.

Este, miután elfogyasztottam egy baccalá mantacetót – polentával tálalt, krémes tőkehal-mousse-t –, visszatérünk a hotelbe. Tizenegy óra van, készen állok rá, hogy bemásszak az ágyba, és írjak néhány oldalt. Ám Lucy, aki vacsorához megivott majdnem egy teljes kancsó bort, hirtelen életre kel.

– Menjünk ki! – Végre rám néz beszéd közben. Mindkét karját felemeli, és előad egy rövid tánckoreográfiát.

A hálóruhám felvétele közben dermedek mozdulatlanná.

– Ez most komoly? Nem akarsz aludni?

– Ugyan már, csak egy italra! Lemehetünk a hotel bárjába is.

– Talán holnap. – Imádkozom, hogy huszonnégy óra múlva már ne emlékezzen az ígéretemre.

Kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit. Végül mégsem szólal meg.

A fürdőszobából hallom az ajtó nyílását, majd csukódását. Szappanos arccal lépek ki a mosdóból.

Lucy sehol.

Éjjel kettő felé jár az idő, az erkélyünkön ülve figyelem a Canal Grandét. A holdfényben csillogó víz lágy hullámai a mólókat nyaldossák. Felnézek a csillagokkal pettyezett, kékesfekete égboltra. Itt vagyok Olaszországban, hatezer kilométerre az otthonomtól, családom akarata ellenében. Hogyan lehetnék gyáva?

Megfordulok, amikor nyílik az erkélyajtó. Poppy lép ki mellém piros pöttyös köntösben és hímzett arany liliomokkal díszített, rózsaszín, alacsony sarkú papucsban. Ki hitte volna, hogy sarokkal is gyártanak papucsot?

– Volt egy olyan érzésem, hogy ébren talállak – mondja. – Egész este zaklatott voltál.

– Hát, igen… nem szoktam hozzá, hogy gyávának nevezzenek.

Megtámaszkodik a korláton, kinéz a csatornára.

– Luciana a meggyőződésedet támadja, és ez kényelmetlen számodra. Rákényszerít, hogy feltedd magadnak a kérdést, ennyi éven át vajon nem csak rejtőzködtél-e az átok mögött.

Szórakozottan vakargatom a sebhelyem.

– Talán lehet benne némi igazság. Mindkettőnk számára. Úgy értem, sem te, sem én nem próbáltuk feloldani az átkot.

Poppy szembefordul velem.

– Kedvesem, ebben a tekintetben nincs köztünk semmi hasonlóság. Mint látod, én elfogadom a szexualitásomat. Ott volt Rico, természetesen, és később Thomas. Én dicsőítem női voltomat. Eszembe sem jutna elnyomni. De attól tartok, Emilia gyermekem, te pontosan ezt teszed.

– Csak mert nem törődöm vele? – nézek rá döbbenten. – Mert nem teszek meg mindent a házasságért?

Legyint.

– A legkevésbé sem érdekel, férjhez mész-e. Ez kizárólag a te döntésed. Az viszont már sokkal jobban érdekel, hogy teljes, hiteles ember legyél, igazi érzésekkel. Mert jelen pillanatban úgy viselkedsz, mint egy gyáva oroszlán.

– Csak önmagam vagyok.

– Ez kifogáskeresésnek tűnik. Miért nem törekszel rá, hogy kihozd magadból a legtöbbet? – Mielőtt válaszolhatnék, folytatja. – Átlagossá teszed magad, Emilia. Szándékosan öltözöl és viselkedsz úgy, hogy ne legyél vonzó. Mintha beletömködnéd a nőiességedet egy kardigánba, amit aztán nyakig begombolsz. Tagadhatatlanul nő vagy, lányom, mégsem vagy hajlandó elfogadni. Gyanítom, a te kedves kis Matted is erre szavazna.

Morcosan karba teszem a kezem.

– Tehát nem flörtölök. Nem vagyok stílusos. Nem nézek ki ragyogóan. Ez vagyok. Ilyen vagyok.

Oldalra billentett fejjel, hosszan tanulmányoz.

– Igen. Ez az, akivé lettél. De Emilia drágám, nem kell, hogy ilyen nőként is halj meg.

Az ágy melletti óra 3:27-re vált. Hol lehet Lucy? A hotel bárja kettőkor bezárt. Miért nem mentem vele?

A mennyezetet bámulva felidézem Liamet, és eszembe jut, mi történik a másodszülött lányokkal, akik merészelnek szerelembe esni. De egy halk hang a fejemben továbbra is kiabál a háttérből: Gyáva!

Bárcsak beszélhetnék Matt-tel. Biztosítana róla, hogy Lucy téved, hogy úgy vagyok jó, ahogy vagyok.

Valóban ezt mondaná? Matt egyértelműen többet akar tőlem barátságnál. Gyáva voltam, amikor tartottam tőle a távolságot? Lehettem volna én a családban, aki feloldja az átkot, megkímélve ezzel Lucyt és Mimit? Szeretem MC-t. Számít, hogy nem vagyok belé „szerelmes”?

Az oldalamra gördülök. Ahelyett, hogy megnyugtatott volna, Poppy csak tovább fokozta a zűrzavart a fejemben. Mi a baj azzal, aki vagyok? Nem akarok olyan lenni, mint Lucy – egy nő, aki kizárólag a szexualitására hagyatkozik.

De Emilia drágám, nem kell, hogy ilyen nőként is halj meg.

Valóban rejtőzködnék? Hagytam, hogy az átok megbélyegezzen, hogy az határozza meg, ki vagyok? A Fontana legenda lett a bűnbakom?

Megnyikordul az ajtó. A szemüvegem után nyúlok, hogy megnézzem, mennyi az idő. 4:07. Lucy lép be a szobába. Hála

Istennek! Felkapcsolom az ágy melletti lámpát, meglepetten rezzen össze.

– Jézusom! A szívbajt hozod rám!

A haja kócos, a ruhája gyűrött. Millió kérdésem lenne… de egyikre sem akarom hallani a választ.

– Sajnálom – motyogom. – Aggódtam miattad.

– Nagylány vagyok. – Retiküljét az egyik székre dobja, lerúgja a cipőit.

– Igazad van. Sajnálom.

Leroskad az ágy szélére, megmasszírozza a lábát. Fáradtnak, magányosnak és legyőzöttnek tűnik. Nagyot nyelek, veszek egy mély lélegzetet.

– Nem akarok gyáva lenni, Lucy.

Rám néz. Várja, hogy kifejtsem, hogy többet adjak neki holmi üres kijelentésnél. Valamit, ami valóban segíthet neki.

– És hajlandó vagyok megváltozni.

22. fejezet

Harmadik nap

Velence

Fél kilenc van, szerda, utolsó napunk Velencében, mielőtt továbbindulunk Toszkánába. Egyben az utolsó éjszakánk is. A hajnali órákban változást ígértem. De képes leszek rá? Akarom egyáltalán?

Az elegáns hotel udvarán textilterítős asztalok állnak, a rajtuk lévő vázákban napraforgók. Poppyval gyümölcsök, házi készítésű joghurtok és kiváló péksütemények colazionéját fogyasztjuk. Miközben elkeverem a tejszínt a kávémban, felpillantok az azúrkék égre.

– Nagyszerű nap lesz ma a sétához.

Poppy szétteríti az ölében a szalvétát.

– Javaslom, hogy szálljunk vaporettóra.

Szemügyre veszem szürkés árnyalatú bőrét, élesen kiálló arccsontjait. Paolina Fontana annyira szeretetre méltó, hogy az ember könnyen elfeledkezik a betegségéről.

– Jó ötlet. Az én lábamnak sem ártana egy kis pihenés.

Az udvar másik oldalán, a büféasztalok mellett a megviselt kinézetű Lucy jelenik meg. Intek neki, odavánszorog hozzánk.

– Van valami különösebb oka, hogy ilyen elbaszottul korán kezdjük a napot? – érdeklődik.

Poppy vidáman csapja össze a két tenyerét.

– Ma ellátogatunk a Dózse-palotába, Velence egyik leghíresebb épületébe. Többször is kigyulladt, ráférne a renoválás, de bizonyos elemei még a középkorban épültek.

– És biztos vagyok benne, hogy még délután is ott lennének, ha valami emberi időpontban kelnénk fel.

Poppy szeme hamiskásan megvillan.

– Hogy telt az éjszakád?

Lucy végignéz a kis udvaron, mintha keresne valakit.

– Tűrhető volt.

Összeszorul a szívem. Hol járhatott múlt éjjel? Milyen érzés lehet állandóan, szünet nélkül keresni a szerelmet?

Poppy baracklekvárt ken a croissant-jára.

– Bizonyos emberek szinte vágynak rá, hogy összetörjék a szívüket. Remélem, te nem tartozol közéjük, Luciana.

Lucy pillantásával ölni lehetne.

– Nem, ezt elhiheted.

– Örömmel hallom. Mert az olyan típusú ember úgy választ partnert, ahogy táskát. A karon lógva jól néz ki, és nagy elismerést vált ki. De aztán rájön, hogy túl nagy árat fizetett érte. Van egy csicsás táskája, miközben valójában egy hátizsákot szeretett volna. – Leteszi a kést és elmosolyodik. – Persze ez csak az én véleményem.

Lucy ugyanolyan értetlenül néz, mint én. Mit akar ezzel mondani Poppy?

A Piazza San Marcót, Velence legnépszerűbb gyülekezőhelyét én is ugyanúgy hívom, ahogy a legtöbb külföldi: Szent Márk tér. Esetleg La Piazza, mint a velenceiek. De a bennem élő író inkább Napóleon romantikus leírását használja: Európa társalgója.

Kilépek a fehér geometrikus mintázatokkal díszített, szürke kövek mezejére. Mintha egy szédítő keleti szőnyegen járnék. A piazza egyik oldalát teljesen elfoglalja a híres Basilica di San Marco, a Szent Márk-székesegyház, csupa boltív, márvány és római kori faragvány. Lehetetlen nem kicsinek, fiatalnak és jelentéktelennek érezned magad mindent uraló árnyékában.

– A négy ló – mutat Poppy a fenséges bronzalakokra. – Velence büszkeségének és hatalmának szimbóluma, a keresztesek vásárolták meg a városnak 1204-ben. Napóleon 1797-ben kifosztotta a piazzát, és a szobrokat Párizsba vitték. Tizennyolc évvel később kerültek vissza. Sajnos a levegő szennyezettsége megviselte őket. Az eredeti lovak jelenleg biztonságos helyen vannak, a székesegyház belsejében.

Lucy nyöszörögve masszírozza a halántékát.

– Ez az én szerencsém. Első alkalommal vagyok Európában, és rögtön kifogok útitársnak egy művészettörténet-tanárt.

Átsétálunk a palota vallatótermét a börtönnel összekötő Sóhajok hídján.

– Képzeljétek magatokat rabnak néhány száz évvel ezelőtt. –Poppy a mészkő híd széléhez lép. – Ekkor vethettek utoljára pillantást a külvilágra. A hidat Lord Byron nevezte cl, feltételezve, hogy a rabok felsóhajtottak, amikor utoljára még megpillantották Velencét.

Megállok egy apró ablak előtt, és kinézek a lenti piazzára. Mindenféle nemzetiségű ember nyüzsög a téren, ki-be járnak a boltokba, éttermekbe és múzeumokba. Nem kétséges, különféle nyelveken beszélnek, titkokat és sebhelyeket, elmondhatatlan tragédiákat és felemelő pillanatokat hordoznak magukban. Könnyek marják a szemem. A foglyokra gondolok, akiket elrángattak ezektől az ablakoktól, és soha többé nem láthatták a világ őrült kavargását. Hirtelen a létező legszerencsésebb nőnek érzem magam. Nem vagyok fogoly – legalábbis nem kell annak lennem. Szabadon kószálhatok, utazhatok, hibákat követhetek el, kalandokra indulhatok.

Összerezzenek, amikor Lucy megfogja a karom.

– Egész nap itt akarsz bámészkodni?

– Nem. – Mosolyogva folytatom az utam a hídon. – A legkevésbé sem.

Majdnem hat óra, mire visszaindulunk a hotelbe, hogy Poppy néni szavaival élve „kicsípjük magunkat”. Két saroknyira járunk a hoteltől, amikor Poppy hirtelen megtorpan. Néhány lépést hátrál, és megáll egy Occhiali de Vista feliratú üzlethelyiség kirakata előtt.

– Emilia! – szól utánam.

Harminc perccel később egy tükör előtt állok, az előttem lévő pulton szétpakolva tucatnyi szemüvegkeret. Poppy ismét visszatér a teknőspáncél-mintásokhoz, és az orromra illeszti az egyiket. Nagy, merész és sikkes – jobban nem is különbözhetne apró, elpusztíthatatlan, drótkeretes szemüvegemtől.

– Tökéletes! – Lucyhoz fordul. – Egyetértesz?

– Uh… aha. Százszor jobb, mint azok a szánalmas fosok, amiket úgy hatéves korod óta hordasz.

Megvakarom a sebhelyem.

– Ez nevetséges! Ha széppé akartok tenni, elárulom, nem fog sikerülni!

– A szépség túlértékelt dolog – legyint Poppy. – Bármikor gondolkodás nélkül választanám az érdekességet a szépség helyett. – Az optikushoz fordul, aki stílusos kinézetével bármikor indulhatna egy divatbemutatón. – Mikorra tudnak elkészülni vele?

– Reggel már vihetik is – feleli a nő nyugodt, tartózkodó hangon. – De recept nélkül szükségünk lesz az eredeti lencsékre.

– Rendben. – Poppy a kezébe nyomja az új keretet, régi szemüvegemmel együtt.

– Nem! – nyúlok utána. – Nem tudok meglenni a szemüvegem nélkül. Egyébként is, maradnék a réginél.

– Minden tiszteletem mellett – mondja a gyönyörű optikus –, ez a szemüveg egyszerűen rémes.

Lucyból kirobban a nevetés. Sértődötten megvonom a vállam.

– Viszont tökéletesen látok vele. Most komolyan, mi a különbség?

Poppy megveregeti a kezem. – Mi lenne, ha kiderítenénk?

A nap már erősen lefelé tart, Lucy mellett állok a fürdőszobai i iikörnél, a hajamat fogom össze, miközben ő sminkeli magát. Kgy kicsit minden homályos. Szerencsére ma este nem akar kimozdulni. Ennek ellenére nagynéném szavai visszhangoznak a fejemben. Emilia drágám, nem kell, hogy ilyen nőként is halj meg

Veszek egy nagy lélegzetet, és megpróbálok egy kis lelkesedést csempészni a hangomba.

– És ma este hová megyünk?

Lucy tekintete megtalálja az enyémet a tükörben.

– Komolyan? Tényleg bulizni szeretnél?

Összerándul a gyomrom.

– Uh… aha.

Karba tett kézzel, fürkésző tekintettel vizslat. Ismét fekete nadrág van rajtam, ezúttal szürke pulóverrel.

– Hát az biztos, hogy ezt nem viselheted. – Leteszi a sminkkellékeket, és eltűnik. Egy perc múlva újra megjelenik, kezében egy fekete szoknyával, amelyik ránézésre Mimi unokahúgom mérete lehet.

– Próbáld meg ezt.

Némán meredek a keskeny, rugalmas szövetdarabra. Utoljára tizenegy éve viseltem miniszoknyát, amikor Liammel az újévet ünnepeltük. És az is katasztrofálisan végződött. De Lucy tekintete annyira reménykedő, hogy nincs szívem csalódást okozni neki. Kibújok a nadrágomból, és felhúzom a szoknyát a csípőmig. Az elasztikus anyag olyan szorosan tapad rá minden ívemre, hogy lélegezni is alig tudok.

– Túl kicsi – mondom, és már venném is le.

– Tökéletes – kontráz Lucy. Kirángat a mosdóból, egészen az öltözőszekrényéig, és leakaszt egy áttetsző blúzt az egyik fogasról. – Ezt vedd fel.

– Lucy, kizárt dolog, hogy…

– Próbáld ki!

Szerencsére a fehér sportmelltartóm van rajtam, mert még szemüveg nélkül is átlátok a vékony anyagon. Osszefonom magam előtt a két karom.

– Túl sokat mutat.

Legyint.

– Ez a sportmelltartó az egész koncepciót összeomlasztja. Nincs valami csipkésed? Nincs – válaszol helyettem. – Ostoba kérdés volt. – Megvonja a vállát. – Akkor be kell érnünk ezzel.

Visszavonszol a fürdőszobába, és lerántja a lófarkamról a gumigyűrűt. A hajam medúzaként bomlik szét, odakapom a kezem.

– Mit művelsz?

Elvesz egy tégelyt a polcról, és valami zselés anyagot nyom a tenyerébe.

– Mindig szerettem hajjal foglalkozni. Az első ügyfelem Lindsey volt, Carmella American Girl babája. – Beledörgöli az anyagot a hajamba. – Carmella állatira zabos volt, de a mohikánfrizura szerintem tök jól állt Lindsey-nek.

Ahelyett, hogy megszelídítené a hullámokat, ahogy én próbáltam egész életemben, Lucy szétválasztja a fürtjeimet, és laza tincseket alakít ki.

– Nem fog sokáig tartani – mondom. – Ahogy elindulunk, loknikba göndörödik.

– Ne mocorogj. – Felkapja a púderdobozát. Mielőtt tiltakozhatnék, végighúz egy ecsetet az arcomon. Viszket az orrom, a vállammal megvakarom. – Csukd be a szemed! – Különféle porokat ken a szemhéjamra, csak annyi időre áll meg, hogy kihúzzon néhány szálat a szemöldökömből.

– Aú!

– Addio, összeérő szemöldök. – Ezután a szemceruzával merész macskaszemet alakít ki nekem, amit több réteg szempillafesték követ. – Voilá! – A tükör felé fordít. Pislogok, amíg a kép fókuszba nem kerül. A vadító, átlátszó blúzos, igéző szemű nő l.ittán elakad a lélegzetem.

– Hát én így nem megyek ki!

– Miért nem? Irtó dögös vagy!

Poppy jelenik meg a nyitott ajtóban, szó szerint ugrik egyet, amikor meglát.

– Emilia? – Hangosan nevet. – Te aztán tényleg próbálsz megváltozni! – Felkapja Lucy egyik ajakfényét, hogy ő is kezelésbe vegyen.

– Nem! – Hátralépek, ujjamat a sebhelyemhez emelem. Arról szó sem lehet!

– Az ajkát nem engedi babrálni – magyarázza Lucy.

Poppy kíváncsian méreget.

– Annak az apró sebhelynek nagy hatalma van feletted. Ahogy látom, az a hiúságod egyetlen forrása. Valaki elmondaná nekem a történetét?

Kimegyünk az erkélyre, ahol a nap utolsó sugarai cukorkarózsaszínre festik a lagúna vizét. Lucy nedves haját fésüli, és belekezd a történetbe, amelyet már vagy tucatnyi alkalommal hallott.

– Mennyi is… tízéves voltál, amikor történt?

– Tizenegy.

– Az apja és Bruno nagybácsi elmentek horgászni Coney Islandre. Vitték magukkal őt és Dariát is.

Bólintok.

– Könyörögtem nekik, hogy mehessünk. A vidámpark volt a kedvenc helyünk, de délre felhasználtuk Dariával az összes körhinta-jegyünket. Visszasétáltunk a mólóhoz, ahol apa és Bruno bácsi horgásztak.

Lucy közbeszól.

– Természetesen elunták magukat, ezért elkezdtek matatni.

– Így van – bólintok mosolyogva. – Áttúrtuk a horgászfelszereléseiket, felfedeztük a csalikat és úszókat, valószínűleg jó nagy rumlit csináltunk. Hogy elterelje a figyelmünket, apám felajánlotta, hogy beavat minket a bedobás technikájába.

– Természetesen Daria akart az első lenni – szúrja közbe Lucy.

– Aham. Odaálltam mögé, vártam a soromat, figyeltem, ahogy apám elmagyarázza a dobás célzását.

– Megérintem a sebhelyet, a kép meglepő élességgel idéződik fel az elmémben. – Daria felemelte a karját, és hátralendítette a botot, de nem olyan finoman, ahogy apám mutatta. Sokkal inkább hasonlított ostorcsapásra.

Lucy elfintorodik.

– Ezt a részt gyűlölöm. A horog beleakadt Em alsó ajkába!

Poppy megborzong.

– Egek! Az elba… ltázott módon fájhatott. – Rákacsint Lucyra.

Nevetek.

– Fájt is! Mint egy darázscsípés… mint tíz darázscsípés. Odakaptam a számhoz, és valami furcsát éreztem. Lenéztem az orrom mellett, és láttam a horgot lógni az ajkamról. Sikoltoztam. Apám odarohant hozzám. Soha nem felejtem el az arcát, a rémülettel vegyes szomorúságot és félelmet. „Nem!” Ezt hajtogatta újra és újra. „Nem, nem!”

– A szar is megdermedt benne – teszi hozzá Lucy. – Ekkor lépett közbe Bruno bácsi. Kivett egy fogót a horgászdobozból.

– Egy fogót? – Poppy szeme elkerckedik.

– Apró horgászfogót – magyarázom. – Rám parancsolt, hogy maradjak nyugton. Próbáltam nem nyüszíteni, de még soha nem éreztem ilyen fájdalmat. Összeszorítottam a szemem, és megragadtam Daria kezét. Bruno bácsi megfogta a horgot a fogóval. Fehéren izzó fájdalom hasított az ajkamba. Ez a legutolsó dolog, amire emlékszem, mielőtt elájultam.

– Bruno bácsi úgy hajtott hazafelé, mint egy őrült – veszi át a szót Lucy. – Mire hazaértek, Em alsó ajka barack méretűre dagadt. Nonna dühöngött, de már késő volt. Bruno bácsi teljesen összeroncsolta a szövetet. – A hangja sajnálkozóvá válik, ahogy a számra néz. – Most már sokkal jobban néz ki, de közelről még látni a forradást.

Odalent a Canal Grandén hullámok csapkodják a betonmólót, módszeresen és ritmusosan. Eszembe jut a történetnek az a része, amit soha nem meséltem el, olyan tisztán, mint a csillogó fények a Lagúna Venetán.

– Apám összegyűrt pólóját nyomtam a sebre. Haltól, verejtéktől és sós víztől bűzlött. Elvette, hogy Nonna meg tudja nézni a sebet. Amikor nagyanyám közelebb hajolt, a torkához kapott. „Dio mio!”, mondta, és keresztet vetett. „Oda minden remény! Ilyen arccal soha nem talál férjet!”

Lucy megragadja a kezem.

– Nem, ez nem igaz!

– Apám be akart menni velem a sürgősségire. Tisztán emlékszem. Nonna felemelte a tenyerét, és visszasétált a lakásába. „Perché preoccuparsi?” Ezt mondta.

Minek vesződni vele?

23. fejezet

Poppy

1960

Trespiano

Rico látogatásának napja szakadó esővel érkezett meg. Özönvíz zúdult le az égből, tavakká változtatva a szántóföldeket. Ám Mammát az időjárás sem tudta távol tartani a vasárnapi isten-tisztelettől. A fiesolei Szent Romulus katedrális hideg és huzatos építmény volt. Jéggé fagyott kezeimet imára kulcsolva térdeltem, csodáért fohászkodtam. Kérlek, segíts megtalálni Ricának a megfelelő szavakat. Segíts meggyőzni Papát a szerelmünkről. Kérlek, Istenem, ne vedd el az egyetlen jó dolgot az életemben, az egyetlen embert, akire valaha is vágytam.

A templomból egyenesen hazamentünk, heten zsúfolódtunk be Papa öreg Fiatjába. Az esőcseppek felverődtek a talajról. Rico kerékpárral akart jönni – vasárnap nem jártak a buszok. Ilyen özönvízben biztosan nem fog tizenhárom kilométert tekerni. A házunkban nem volt telefon, így kapcsolatba sem tudott lépni velem. Várnia kell még egy napot, hogy odaálljon apám elé – a gondolat egyszerre volt nyomasztó és felszabadító.

Belevetettem magam szokásos vasárnapi teendőimbe, behoztam a tojásokat a baromfiólból, kitakarítottam a pajtát. Két órakor megterítettem ebédhez. Rosa ismét articsókasalátát készített, azt hallotta, ez fokozza a termékenységet.

– Albertóval készen állunk a családalapításra – emlékeztette anyámat, aki a tűzhely mellett állva oregánót adagolt a marinara szószhoz.

Összerezzentem, amikor kopogtattak az ajtón. A gyomrom görcsbe rándult. Sosem felejtem el azt a pillantást, amit a nővéremmel váltottunk. Tudta. Tudta, hogy Rico megérkezett.

És félt. Féltette őt, féltett engem.

– Minden rendben lesz. – Próbáltam úgy tenni, mintha nyugodt lennék.

Megigazgattam a hajam, és az ajtó felé menet leoldottam a kötényem. Ott állt ő, barna nadrágban és teljesen átázott, fehér ingben. Nyakkendőt is kötött. Elnyomtam egy ideges kacajt. Még soha nem láttam őt így kiöltözve. Felderült az arca, amikor meglátott.

– Ezúttal nem neked hoztam – nézett le a kezében tartott, csöpögő százszorszép csokorra. – Édesanyádnak.

Elöntöttek az érzelmek. Hogy is állhatnának ellen a szüleim a vonzerejének?

Mielőtt beengedhettem volna, Rosa odarohant és félretolt.

– Papa meg fog ölni… mindkettőtöket! Menj! Most, mielőtt bajba sodrod Paolinát!

– De Rosa, Rico eljött egészen idáig…

– Papának az nem számít. Ő és Mamma minden reményüket Ignacióba helyezték. Dühösek lesznek bárkire, aki közétek áll… főként, ha nem is olasz. – Ricóra nézett. – Menj, kérlek! Egyelőre maradjon ez a mi titkunk!

– Csak egy percet szeretnék a papátokkal – mondta határozottan Rico, és ellépett Rosa mellett. – Mindössze ennyit kérek.

Már bent is volt a házban. Szabálytalanul vert a szívem, mint egy hibás metronóm. Bízni akartam Ricóban, de Rosa érvei jogosnak tűntek. Mi van, ha Papà megöli?

A konyhában, remegő kezemet a hátam mögé rejtve bemutattam őt a mammámnak.

– Buongiorno, Signora Fontana – nyújtotta felé Rico a virágot.

Anyám kikapta a kezéből, és nyakát a nappaliba vezető boltív felé nyújtogatta, ahol Papà pihent.

– Grosso errore! – suttogta. Nagy hiba.

De már késő volt. Az átjáróban ott állt apám csípőre tett kézzel, széles terpeszben, uralva az egész helyiséget.

Megállt az idő, ahogy a szobán átvágó Ricót néztem. Bár magas fiatalember volt, most eltörpült hegyként magasodó apám mellett. Ha készült is beszéddel, kiment a fejéből.

– Szeretem a lányát – bukott ki belőle.

– Fuori! – harsogta apám. – Tűnjön innen! Kifelé a házamból, azonnal!

– Papà! – Odarohantam Rico mellé, belekaroltam. – Kérlek, hallgasd meg!

Apám hozzám fordult.

– Stai zitta! – förmedt rám, és intett is hozzá a kezével. – Csend legyen! Vidd ki innen ezt a barbárt. Most!

Könnyek csípték a szemem. Hogy lehet ennyire kegyetlen? Legszívesebben üvöltöttem volna vele. Ki akartam viharzani, bizonyítani Rico iránt érzett szerelmemet. De ha megteszem, elveszítem a családomat. Ha viszont őket választom, Ricót veszítem el.

Rico döntött helyettem. Felnézett apámra, hangja nyugodt volt és magabiztos.

– Elmegyek, de rosszul ítél meg engem, signore. Soha, senki nem fogja úgy szeretni a lányát, ahogy én.

Apám horkantott.

– Nem tud maga semmit! Paolina jegyben jár egy amerikai üzlettulajdonossal. Meglesz mindene, amit akar, elképzelhetetlen gazdagság a lehetőségek új földjén. És ami még fontosabb, a családja mellett lesz, amit egy német soha nem érthet meg!

– Papà! – zokogtam. Megszakadt a szívem Ricóért. – Kérlek, ne mondd ezt!

Lenézően legyintett.

– Olvastam a kelet-német férfiakról, otthagyják anyjukat és apjukat, gyermekeiket és feleségüket, az úgynevezett szabadságért. – Megvetően horkantott. – Mi nem ilyenek vagyunk. Az olasz család kötelékei sosem szakadnak el.

Rico állkapcsa megfeszült, mintha elektromos áram futott volna végig rajta. De a hangja nyugodt maradt.

– Fogalma sincs róla, mit beszél. – Hozzám fordult, és arcon (sókolt. – Addio, mio unico amore.

Elindultam utána. Hogy is szakíthattam volna azzal az emberrel, akit szerettem, aki egyetlen szerelmének nevezett? De félül tón az ajtó felé Papa megragadta a karom, vastag ujjai a húsomba mélyedtek.

– Kérlek, Papŕ! Szeretem őt…

Apám tenyere az arcomon csattant, olyan gyorsasággal, hogy még a fájdalom előtt hallottam a hangot.

Rosa odarohant hozzám.

– Papà! Ne!

Apám egy pillantással elhallgattatta, majd visszafordult hozzám.

– Mindent, mindent kockára teszel, amiért eddig dolgoztunk, mindent, amiről álmodtunk!

Nagyot nyeltem, képtelen lettem volna beszélni.

– Ignacio derék ember. Hajlandó feleségül venni téged, a második lánytestvért. Hogy merészeled elszalasztani ezt a lehetőséget, te önző bolond? Azonnal véget kell vetned ennek a képtelenségnek! Ez parancs! Amerikába fogsz menni! Capisci?

Majdnem összecsuklott alattam a térdem. Meg kellett fognom Rosa kezét, hogy tartani tudjam magam. Miközben válasz után kutattam, Rosa felelt helyettem.

– Sí, Papŕ. Megértette.

24. fejezet

Emilia

A kiürült borosüveg a térítővel fedett asztalon égő egyetlen gyertya mellett áll. Az alkonyat estébe fordult, az utcai lámpák fénye visszaverődik a frissen fellocsolt járdáról.

– Ennyi elég volt ma estére. – Poppy elszakítja tekintetét az ablakról. – Ha folytatom, ki kell hagynotok a város éjszakai életét.

– Nem gond. – A székem peremén fészkelődöm. – Mi történt ezután?

– Aha. – Lucy felhajtja az utolsó cseppeket a poharából. – A dédnagyapánk egyszerűen seggfej volt, vagy tényleg azt gondolta, boldogabb leszel azzal az Ignacio taggal?

Poppy elmosolyodik, de a tekintete komoly marad.

– A papám szeretett engem. Ő és Mamma a legjobbat akarták nekem.

Torkomon akad a bor.

– Ezt nem gondolhatod komo…

Felemelt kézzel elhallgattat.

– Sokkal édesebbnek találom az életet, amikor másokról a legrosszabb helyett a legjobbat feltételezem.

A felszolgáló jelenik meg egy tálca likőrrel.

– Ma nem kérek Frangelicót – mondja Poppy. – Inkább csak fizetnék.

A tarkómat verejték lepi el.

– Még mindig ki akarsz mozdulni, Luce? – Kérlek, mondj nemet. Kérlek, mondj nemet. Kérlek, mondj nemet.

Csúnyán néz rám.

– Ig-geen. – Két nyomatékos szótagra bontja a szót, mintha ezzel is hangsúlyozni akarná kérdésem ostoba voltát.

Poppy tapsol.

– Ne hagyjátok ki az Al Voltót, Velence legrégebbi borbárját.

– Sosem hallottam róla – feleli Lucy. – A TripAdvisor szerint az II Campóba érdemes menni. Zene, egyedi koktélok és rengeteg ragazzi caldi. – Sejtelmesen megmozgatja a vállát, amikor a „dögös srácok” olasz megfelelőjét mondja.

Poppy a fejét csóválva írja alá a számlát.

– Ahogy tetszik. – Miközben feláll, az erszényébe nyúl. – Szerencsepénz – mondja, és két érmét helyez az asztalra.

– Kösz, Pops! – Lucy felkapja az egyiket. Rám néz, felvonja a szemöldökét. – Nagyon remélem, hogy szerencsénk lesz.

Űr formálódik a gyomromban. Poppy betolja a székét, és búcsút int.

– Pá-pá, reggel találkozunk.

– Várj! – Kezdek pánikba esni. – Visszakísérünk a hotelhez.

– Badarság, csak három saroknyira van. Nem lesz semmi bajom.

Persze, neki biztosan nem. De mi lesz velem?

Lucy a telefonomra letöltött applikáció segítségével navigál minket.

– Hol a francban van ez a hely? – befordulunk még egy sarkon, átkelünk még egy hídon.

– Bocs, a szemüvegem nélkül nem tudok segíteni.

– Ez a tetves sziget olyan, mint egy tükörlabirintus!

– Talán visszamehetnénk a hotelhez, Luce. Majd holnap este Firenzében bulizunk.

A nyakát tekergeti, talál egy utcatáblát az egyik épület sarkán.

– Oké, erre!

Kivezet a Campo Santa Margheritára, végigsietünk a tér peremén.

– Aha! – mutat egy teljesen átlagos ajtóra, amelyen apró II Campo felirat áll. – Itt is vagyunk. – Gyorsan végignéz rajtam, majd előkotor egy ajakceruzát a táskájából. Leveszi a kupakot, és megcéloz vele.

– Ne mozogj!

– Ó, nem, ezt nem! – Hátralépek.

– Hallottad, mit mondott Pops. Van egy gigantikus harci sérülésed.

Szabálytalanul dobogó szívvel hagyom, hogy körbehúzza az ajkam. Utána egy kis nedves fény is kerül rá. Ellenállok a kísértésnek, hogy a kézhátammal letöröljem. Lucy elhátrál és rám mosolyog.

– Remek!

Érdekes, hogyan tudnak hatni a szavak az emberre, hogyan képes a legapróbb nézőpontváltás – illetve valakinek a hite – hatására egy egész életen keresztül ápolt szilárd meggyőződés felemelkedni és elröppenni, akár egy madárraj. Egy kicsit azért még mindig zavarban vagyok. Most már fel fognak figyelni a számra, és vele együtt a sebhelyre is. A csillogó alsó ajkam alatti egyenetlen, kékes forradás most már legalább annyira nyilvánvaló, mint a blúzom alatti sportmelltartó.

Ma este nem elrejtek, inkább megmutatok.

Követem Lucyt az ajtón át. Azonnal lecsap ránk a technó-zene és a cigarettafüst. Lucy a bár felé veszi az irányt. A szemüvegem nélkül minden kissé homályos. A pult előtt rengeteg kölyök áll – főként egyetemista korúak. Az egész hely narancs fényben fürdik. Narancsszínű falak, székek, kanapé, szőnyegek. Már érzem is a közelgő fejfájás jeleit.

Lucy a kezembe nyom egy italt. Rúzsos ajkam a pohár pereméhez tapad, beleiszom valamibe, aminek citromos íze van… egy kis fűszeres csípősséggel.

– Zöld csili és citrusos vodka! – kiabálja túl a zenét.

– Ó, ez… kösz. – Legyűrök még egy kortyot.

Lucy fizet a pultosnak, láthatóan ügyet sem vet a sötét bőrű, véreres szemű pasasra, akinek az orra gyakorlatilag belelóg a dekoltázsába. A srác barátja, aki vörös hajával leginkább az angol Harry herceg százhatvan centis verziójára emlékeztet, rám mosolyog. Hátat fordítok neki, és Lucyt követve elindulok a szuper kényelmesnek tűnő, bolyhos, narancssárga kanapé felé. Hála Istennek, végre megpihentethetem sajgó lábamat. Hogyan képes az unokatestvérem napi tizenkét órát parádézni ilyen tűsarkúban?

Elhaladunk egy kis, kerek asztal mellett, ahol egy fickó helyes, barna barátnőjével martinit iszogat. A pasas teljesen nyíltan végigmér, ahogy elsétálunk előttük.

– Seggfej – morogja Lucy, és rám néz. – Ki nem állhatom, ha egy tag a nője mellől stíröl.

Megérkezünk az üres kanapéhoz, lehuppanok.

– A lábam! – nyögöm, és lerúgom magamról a cipőmet… vagyis Lucy cipőjét.

– Igyál! – adja ki a parancsot.

– Luce, már a vacsoránál is boroztam.

– Igyál! – ismétli.

Óvatosan kortyolok még egyet csilis-citrusos vodkámból, és megborzongok.

– Jó kislány – mosolyodik cl. – Te aztán tényleg próbálsz megváltozni, nem igaz?

Most hosszan kortyolok a rémes italból, remélem, ad egy kis bátorságot. Figyelmen kívül hagyjuk, amit a szívünk – és a gyomrunk – diktál, amikor úgy gondoljuk, ezzel szert tehetünk valaki szeretetére.

Harminc perccel és két citrusos akármivel később Lucy és én már össze is haverkodunk négy magas, szőke holland lánnyal. Tökéletesen beszélnek angolul – jelen pillanatban még jobban is, mint én.

– Annyira jó fejek vagytok! – mondom, de sokkal inkább úgy hangzik: – Hány lófejet hoztok?

– Az új barátokra! – vezényel Lucy, és koccintunk. Bedobom ezt a nagyszerű italt. Mellettem Lucy faltól falig végigpásztázza a helyiséget, mintha méretet akarna venni a szőnyeg-padlóhoz. Poharát hangos koppanással leteszi az asztalra, és feláll. – Gyerünk táncolni!

A szőkék felpattannak, és már indulnak is a tánctérre. Próbálom beleerőszakolni a lábam a cipőbe, szívem hevesen dübörög a bordáim mögött. Lucy megragadja a kezem, és felrángat a székből.

– Várj! – mondom botladozás közben. – Nem táncoltam már… emberemlékezet óta.

Az egész terem imbolyog. Lucy kirángat az izzadó, vonagló testekkel teli parkettre. Kényelmetlenül fészkelődöm, a szoknyám szegélyét húzkodom. Egy sálas pasas odaperdül mögém, ágyékát veszélyesen közel nyomja a hátsómhoz. Kiszárad a torkom, odahajolok Lucy füléhez.

– Láttad ezt?

Megvonja a vállát, nevet.

– Légy kedves!

Körbenézek a boldog, nevető, fejrázó, karlengető, ugráló bulizok tömegén. Valószínűleg én vagyok itt a legöregebb. Lucyn kívül nem ismerek senkit ezen a helyen, és az egész városban. A szabadság mámorító érzése csap át rajtam. Itt az lehetek, aki akarok.

Megtalálom a ritmust. Az emberek mosolyogva néznek rám. Az alkoholnak köszönhetően szinte teljesen figyelmen kívül tudom hagyni sajgó lábamat – és a mellettem lévő párt, akik gyakorlatilag közösülést imitálnak. Igazából vicces dolog együtt táncolni egy csapatnyi nevető lánnyal.

Új barátaim azonban lassanként szétszóródnak. A szőkék találnak néhány srácot, velük táncolnak tovább. Lucy hozzácsapódik a sötét bőrű taghoz, aki a bárpultnál úgy megnézte. Most már a tánctér másik oldalán mozog, karját a feje fölé emelve pörög a pasas előtt, időnként lehajolva vagy bedőlve, hogy zavartalan rálátást biztosítson a Fontana dombvidékre.

Elmosolyodom, ám ekkor hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül összeszorul a gyomrom. Kényelmetlen érzés hatalmasodik el rajtam.

Utat török magamnak a táncolok között, próbálok biztos talajt találni, amikor megjelenik az alacsony, vörös Harry herceg hasonmás. Kérdés nélkül megfogja a kezem. Miből gondolja, hogy az izzadó mancsát szeretném szorongatni? Rám kacsint, miközben visszahúz a tánctérre. Vajon én vagyok az egyetlen, aki ijesztőnek tartja a kacsintást?

Mindent megteszek, hogy elmerüljek a zenében – valami techno dallam, rengeteg basszussal. Egy velencei bárban vagyok, iszom és táncolok – egy fiúval. Ma este tényleg kiléptem a komfortzónámból, ahogy Lucynak megígértem. Kavarog a gyomrom.

Tényleg, hol lehet Lucy? Elnézek Harry feje fölött, miközben próbálok ritmusra mozogni. A zene lelassul. Megrándul a nyakam, amikor a srác magához von. A testünk összepréselődik, akár egy szendvics, azzal a különbséggel, hogy az egyik szelet kenyér – az én szeletem – körülbelül kétszer akkora, mint a másik. Csodálatos. Egy tizenkét éves kölyökkel táncolok. És mi bökdösi a combomat? Jézusom, ez egy kanos tizenkét éves!

Némi küszködés árán teremtek egy kis teret magunk között, és próbálom megtalálni Lucyt a tánctéren. Ott van… hé, hová megy? A sötét bőrű, fekete ruhás fickóval távozik. Addig integetek, amíg oda nem néz. Rámutat a pasasra, kinyújtja a nyelvét, és felemeli a hüvelykujját. Erőtlen mosollyal reagálok, csak remélhetem, hogy azt közvetítem felé: Itt ne merj hagyni!

– Csak nyugi, szépségem – suttogja a fülembe Harry.

De hogyan legyek nyugodt a Törpe és a merevedése társaságában? Veszek egy mély lélegzetet. Ez nem rólam szól. Lucy miatt vagyok itt. És ma este az unokatestvérem boldog.

A szám véget ér, Harry megfogja a kezem.

– Gyere! – és már húz is maga után.

Hevesen ver a szívem.

– Várj! – Tekintetem Lucyt keresi. – Az unokatesóm…

Harry szorítása azonban erős, úgy vonszol maga után, akár egy gyereket a karneválban. Szinte már fáj. A fejem vattával van tele. Nem tudok összefüggően gondolkodni. Eltántorgok a bár előtt, próbálok lépést tartani vele, miközben a nyakamat tekergetem, hátha megpillantom Lucyt. Minden olyan életlen. Hol lehet?

Az ajtó kinyílik, hideg levegő csap az arcomba, a zaj elhalkul mögöttünk.

A téren könyörületes csend uralkodik. Mélyeket lélegzem, miközben Harry befordul velem egy sarkon. Rájövök, hogy akar valamit, megtorpanok.

– Állj! – Kirántom a karom a szorításából. – Meg kell találnom az unokatestvérem.

– Ethannel távozott. – Tényleg brit akcentusa van.

– Kivel?

– A haverommal. – Oldalra billenti a fejét. – Menjünk!

– Menjünk? Hová mennénk ilyenkor? Nem is ismerlek!

Megcsillan a szeme, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Nem megyek sehová Lucy nélkül. A nagynéném vár…

Keskeny, csapott álla figyelmeztetés nélkül csap le az enyémre, belém fojtva a szavakat. Az undortól és a sokktól kővé dermedek. Egy nedves nyelv furakodik a számba.

– Állj! – sikerül kinyögnöm, de még erősebben szorít magához. Fokhagyma és állott sör szaga van, küzdők az öklendezés ellen. Próbálok elhúzódni tőle, de Harry szorítása túl erős. A fenekemet markoiássza!

– Engedj el! – Végre sikerül ellöknöm magamtól, de máris ott van újra, mint egy csimpánz, karja a nyakamra fonódik.

Háborog a gyomrom. A csilis vodka-akármi elindul felfelé. Túljut a nyelőcsövemen, és nincs erőm megállítani. Kezemet Harry mellére helyezem, és teljes erőmmel eltaszítom magamtól. Hátratántorodik.

– Mi a fasz! – dühöng.

Kétrét görnyedek, és lehányom a nadrágszárát. Fehér Stan Smith cipőjére is jut belőle.

– Ó, a kurva életbe!

Kézhátammal megtörlöm a szám.

– Most már elég egyértelmű voltam? – kérdezem. – Hagyj békén!

Néhány másodpercig tágra nyílt szemmel mered rám, majd felemeli a kezét.

– Beteg egy picsa vagy!

Figyelem, ahogy távozik.

– Igen – mondom büszkén. – Az vagyok. – És folytatom az öklendezést, ezúttal már egy szemétkukába.

25. fejezet

Emilia

El sem hiszem, hogy lerókáztam a britet. Megérdemelte. A férfiak disznók… mindegyik, kivéve Matt és Liam. Ezzel kell megküzdenie Lucynak minden este? Kösz, én nem kérek belőle!

Visszatérek a bárba, és átkutatom a helyet, de Lucyt sehol sem találom. Hol lehet? Kétségbeesésemben megállok az II Campo előtt, és ott várok a távozására – vagy a visszatérésére. Negyven perccel később, többé-kevésbé józanon kezdek pánikba esni. A bár lassan kiürül. Vissza kell mennünk a hotelbe… ami hol is van pontosan? O, a fenébe, Lucy!

Éjjel kettő körül az utolsó vendégek is távoznak, éppen a gyönyörű holland lányok azok.

– Sziasztok, nem láttátok Lucyt?

– De igen, úgy két órája – feleli az egyik. – Azzal a fekete ruhás sráccal távozott.

Ajtónyikorgást hallok, hátranézve látom, hogy egy fehér inges férfi bezárni készül a bejáratot.

– Várjon! – lépek oda hozzá. – Az unokatestvérem még bent lehet.

A fejét rázza.

– Nem, signorina. A bár üres.

Száguldoznak a gondolataim. Most mit tegyek? Mi az éjszakára kimaradó lányok protokollja? Mi történik, amikor egy barát összejön valakivel? Visszatér ide értem? Várjak? Vagy ilyenkor már mindenki gondoskodjon magáról? Miért nem kérdeztem meg ezeket korábban? És mi a francért nem kértük kölcsön Poppy telefonját?

Várok még húsz percet. A Campo Santa Margherita most már szinte teljesen üres, és fogalmam sincs róla, melyik irányból jöttünk. Velence számomra három nap után is a csatornák labirintusa. Hol vannak a térképeim, amikor szükségem lenne rájuk? Megnyitom az alkalmazást a telefonomon, de szemüveg nélkül nem sokra megyek vele.

A fejemet fogva forgok körbe-körbe. Végül lassan, határozatlanul elindulok egy irányba, amerről szerintem érkeztünk. Befordulok egy keskeny, téglafalas sikátorba. A campo fényei elhalványulnak. Megborzongok. Semmi sem tűnik ismerősnek.

Merről jöttünk?

Hangok szűrődnek ki a sötét lakásokból. Bizsereg a bőröm a félelemtől. Gondolkodnom kéne, de az elmém még mindig ködös. Elfutok az utca végéig, egyelőre nem törődöm vele, hogy a lábam sikoltozik a fájdalomtól. Elérek egy kereszteződéshez, ahol az út három irányban folytatódik tovább.

– A fenébe!

Sötét van, nem tudom kivenni az utcaneveket a házak sarkán. Hevesen ver a szívem. Elindulok az egyik irányba, de meggondolom magam. Megperdülök, inkább a másik utcát választom. A légzés is nehezemre esik, kóvályog a fejem. Szükségem lenne Mattre. Ő visszarántana a valóságba, rávenne, hogy tisztán gondolkodjak. De ez nem tisztességes. Nem használhatom őt saját mocskom eltakarítására, mint egy mindig kéznél lévő törlőkendőt, amit aztán félredobhatok, amikor minden rendben van az életemmel.

Egy fiatal pár közeledik. Elindulok feléjük.

– Bocsánat – szólítom meg őket remegő hangon. – A/z scusate.

A férfi csak felemeli a kezét, és mennek tovább, mintha kolduló hajléktalan volnék.

Végigmegyek egy újabb keskeny közön, át egy hídon. Ez ismerős? Nem tudom! A francba már!

Eszembe jut egy emlék. Óvodás vagyok. A hóvihar miatt hamarabb hazaengednek minket. Dariával hazafelé sétálunk, csizmánk minden lépésnél mély nyomot hagy a hóban. Bár ott van közvetlenül mellettem, alig látom őt a hófúvásban. Félelem lesz úrrá rajtam. Sosem jutunk haza.

– Ne veszíts el! – kiáltom neki. A szél csípi az arcom.

Az én nagy nővérem megfogja kesztyűs kezem, és közli, hogy soha nem hagyna itt engem. Egyből biztonságban érzem magam.

Becsúsztatom a kezem a táskámba, egy pillanatra megérintem a Szent Kristóf medált, mielőtt kiveszem a telefonom. Odahaza este van. Addig hunyorgok, amíg élesebbé nem válik a csillag ikon. Vakon rábökök a Kedvencek alá mentett első névre. A második csengésre felveszi.

– Emmie?

Osszeszorul a torkom.

– Dar! – nyögöm ki végül.

– Itthon vagy? Kérlek, mondd, hogy igen! Nonna romokban hever.

Behunyom a szemem. Ebben a pillanatban, egyedül egy sikátorban bármit megadnék azért, hogy ott legyek az én kis biztonságos Emfalvámban.

– Eltévedtem.

– Mi történt? Hol vagy? – Ugyanolyan sürgetés van a hangjában, mint amikor tizenegy éve, szilveszterkor felhívtam.

– Velencében. Lucyval elvesztettük egymást.

Nagyot sóhajt.

– Tehát jól vagy. Megvan a hotel címe, igaz? Hívj egy Ubert. Ne próbáld megkeresni Lucyt, csak menj vissza a hotelbe.

– Rendben. – Nem emlékeztetem nővéremet, hogy Velencében nincsenek járművek. Ostobán érezné magát. – Köszönöm, Dar.

– Ennyi?

Végignézek a magányos, keskeny sikátoron.

– Nem. Van még valami. – Nekidőlök egy stukkódíszes épületnek, mintha így akarnám megerősíteni magam. – Mi történt velünk, Dar?

Csend támad. Megdörzsölöm sajgó torkomat.

– Tettem valamit, amivel megbántottalak? Valamit, ami miatt gyűlölsz?

– Miről beszélsz?

Tudja. Érzem, hogy tudja.

Nagyot nyelek, kikényszeríteni magamból a szavakat.

– Szeretlek, Dar.

Ostoba érzés kimondani, amiről évek óta említést sem tettünk.

Vár egy másodpercet.

– Aha… hát, haza kellene jönnöd, mégpedig presto. Még sosem láttam Nonnát ennyire zaklatottnak.

Részeg szomorúság fog el. A távolban lépteket hallok. Gyorsan magam mögé pillantok. Tízméternyire kibontakozik egy férfi sziluettje.

– Ó, Istenem! Mennem kell!

Becsúsztatom a telefont a zsebembe. A szívverésem felgyorsul, elindulok előre. Mi ütött belém, hogy megálltam egy népiden sikátorban?

A léptek egyre hangosabban kopognak a kockaköveken. Gyorsítok. A léptek is.

Előrébb újabb híd tűnik fel. Hol a pokolban lehetek?

Cipőm sarka a híd aszfaltján csattog. Félelem mardossa a tarkóm, futásra váltok. És a léptek mégis egyre csak közelednek. Ég a lábam. El fognak rabolni, vagy meggyilkolni, eladni szexrabszolgának. Ez a büntetésem Nonna elárulásáért?

A léptek utolérnek. Félig nyögés, félig sikoly szakad ki a torkomból, attól félek, mindjárt elájulok. Egy magas alak tűnik fel mellettem.

– Posso aiutarti? – kérdi.

Levegő után kapkodok, a lábam remeg. Mindjárt összeesem.

– Segíthetek? – ismétli, ezúttal angolul. Arcvonásai összemosódnak az utcai lámpák gyenge fényében.

Harcolok a hiperventiláció ellen.

– Hagyjon… békén. Kérem!

– Rendben. Nem akarom bántani.

Végre odafordulok hozzá. Sötét szemei úgy csillognak, mint a gyertyák egy barlangban.

– Eltévedt?

Visszaszorítom a mellemben növekvő vihart.

– Én… a Ca Sagredo Hotelhez szeretnék eljutni. A Campo Santa Sofián van.

Megvakarja az állát.

– Si. Ismerem azt a hotelt. Jöjjön velem.

– Nem! Csak igazítson útba.

– Gyalog nagyon bonyolult. Egyszerűbb, ha megmutatom.

– Akkor hagyjuk. – Elfordulok, hogy távozzak.

– Várjon! – Felemeli a kezét. – Látom, nem bízik bennem. Dicséretes az óvatossága. – A másik irányba mutat. – Arra induljon. Az utca végén forduljon jobbra, aztán balra, és újra balra. Átkel egy hídon…

– Állj! – szakítom félbe. – Oké, csak… kérem, mutassa meg.

Az idegen egy sötét callén vezet végig, de valami – talán az ösztönöm – azt súgja, biztonságban vagyok. Megfogja a könyököm, befordulunk egy keskeny sikátorba, majd átkelünk egy hídon. A calle öt perc múlva újabb hídba torkollik. Mintha egy kivilágított szobába lépnék, itt sokkal világosabb van, szinte felvidulok. A híd alatt fél tucat gondola ringatózik, mintha csak engem várnának.

A férfi int az egyik gondolásnak, és segít átlépni a hajóra. Meglepődöm, mert ahelyett, hogy felszívódna, ő is belép, és helyet foglal mellettem.

– Giovanni vagyok – mutatkozik be. – Giovanni Chelli.

– Em… Emilia Antonelli. – Osszefonom magam előtt a karjaim, hirtelen tudatára ébredek blúzom átlátszóságának.

A gondolás ellöki a hajót, nekivágunk a kanyargós csatornának. Holdfényes ösvényt követünk a kékesfekete vízen, az éjszaka hűvös lehelete végigsimít a bőrömön. Megborzongok. Giovanni kibújik bőrdzsekijéből, és a vállamra teríti.

– Jobb így?

Rámosolygok.

– Grazie.

Giovanni útközben cseveg, kezdek megnyugodni. Beszél a munkájáról – felszolgálóként dolgozik nagybátyja éttermében.

– Kellemes munka, de inkább magáról szeretnék hallani. Hol él?

– New Yorkban. – Hagyom, hogy azt higgye, Manhattanban, nem Bensonhurstben. Felvonja a szemöldökét, bólint.

– Az az álmom, hogy egy nap elmegyek Kaliforniába. –Megérinti a karom. – Ne vegye sértésnek, New Yorkról is csodálatos dolgokat hallok.

Nevetek, élvezem keze érintését a karomon, lábamhoz érő combja melegét, a bőrdzsekijéből áradó pézsmaillatot. Ha Lucy most látna! És Poppy néni. Próbálkozom, ahogy ígértem. Talán szánalmasnak tűnik, de abban a nyomorúságos kis világban, amit Lucy szerint létrehoztam magamnak, huszonkilenc évesen kétségkívül ez életem legromantikusabb pillanata.

A gondola húsz perc múlva kiköt. Felnézek. A Ca Sagredo Hotel néz velem szembe. Összeszorul a torkom. Itt akarok maradni, ezen a kis fa lélekvesztőn, ezzel a jóképű olasszal, aki elérte, hogy biztonságban érezzem magam.

– Itt is van – mondja. – Ahogy megígértem.

– Grazie. Életmentő volt.

– Örömömre szolgált, Emilia. Komolyan. – A kezét nyújtja, kisegít a gondolából. – Élvezze az este hátralévő részét.

Gyengéd pillantással mosolyog le rám. Megdobban a szívem. Meg kéne hívnom egy italra? Mit tenne a főszereplőm egy ilyen helyzetben? Mit tenne Lucy? Nagyot nyelek.

– Jó éjt.

Felemeli a kezét.

– Buonanotte.

Elindulok a hotel felé, mardos a megbánás. Lucy sosem fogja megbocsátani, hogy elpuskáztam ezt a lehetőséget. Már majdnem a bejáratnál vagyok, amikor utolér a kiáltása.

– Emilia!

Megfordulok.

– Igen?

Fejét enyhén oldalra biccenti, csodálatos arcán apró mosoly játszik. Hívogatóan int az ujjával.

Dübörgő szívvel indulok el a csónak felé, kényszerítem magam, hogy ne fussak, csak sétáljak. Magabiztosságom lépésről lépésre nő. Ez az, akivé lettél. De nem kell, hogy ilyen nőként is halj meg. Poppynak igaza van. Én választom meg, ki akarok lenni. És ma éjjel úgy döntöttem, bátor leszek.

Megteszem az utolsó lépést. Már elég közel vagyok, hogy megérintsem. Mielőtt inamba szállna a bátorságom, lábujjhegyre emelkedem, behunyom a szemem, és az ajkam Giovanniéhoz érintem.

Hátrarándul a teste, mintha sokkolót nyomtam volna hozzá. Száját a kézfejébe törli.

– La mia giacca – mutat a vállamra terített dzsekire.

– Ó, Istenem! – lehelem. Borostája még égeti az ajkam. – Azt hittem… – A szégyentől lángol az arcom. – Annyira sajnálom! – Lekapom magamról a dzsekit, és odanyújtom neki. – Még egyszer… köszönöm. – Azzal kurta búcsút intek. Olyan méltósággal indulok el a hotel felé, amennyire csak tőlem telik, miközben némán átkozom magam. Micsoda idióta vagyok!

– Emilia! – szól utánam ismét.

Lehunyom a szemem, bent tartom a lélegzetem. Amikor megfordulok, a szeme csillog a holdfényben.

– A feleségem – mondja – nem örülne, ha megtudná, hogy odaadtam a dzsekimet egy gyönyörű nőnek, akivel egy varázslatos, holdfényes éjszakán megosztottam az álmaimat.

Ajkam tétova mosolyra húzódik. Giovanni tekintete összekapcsolódik az enyémmel, miközben a gondolás a mólónak feszíti az evezőjét, és ellöki a hajót. Mozdulatlanul állva figyelem, ahogy hősöm – az én házas hősöm – beleveszik a sötétségbe.

26. fejezet

Emilia

Negyedik nap

Velence

Az ágyban fekszem, mellettem a jegyzetfüzetem. Bámulom a mennyezetet, Giovannira, Dariára és az unokatestvéremre gondolok, aki még mindig nem ért vissza. A reggel első óráiban, amikor a hajnali fény szénfeketéről sötétlilára festi a szoba falait, végre nyikordul az ajtó.

– Szia, Luce. – A könyökömre támaszkodva feltolom magam.

– Csss! – Nem is bajlódik vele, hogy pizsamát öltsön, befúrja magát a takaró alá, és lehunyja a szemét.

Hol lehetett egész éjjel? Jól van? Hogy jutott haza?

A hajnali derengésben a vonásait tanulmányozom. Arca felpuffadt a túl sok alkoholtól, haja teljesen összekuszálódott. De ahogy enyhén szétnyitott szájjal alszik, felfedezem rajta a lágyságot, a gyengéd sebezhetőséget, amit nappal oly eredményesen titkol.

Lucy az II Campós taggal töltötte az éjszakát? Borzongva idézem fel Harry barátját, aki a bár mellett tapogatott. Így működik a dolog, ha valaki egyedülálló? Azt várják tőlünk, hogy összegabalyodjunk idegenekkel, a legkisebb vonzalom híján? A holnap ígérete nélkül, a szerelemnek még a látszatára se adva?

– Em? – Rekedt hangja megtöri a csendet.

– Igen, Luce?

– Szerinted van rá esély, a legkisebb esély, hogy Poppy tényleg megtörje az átkot?

Lenézek rá. Az arca reménytől fénylik a hajnali derengésben.

– Én… én nem tudom. Nem igazán látom, hogyan tudná.

Bólint, és álomba merül.

Kisimítok egy hajtincset Lucy arcából. Egy igazi harcos a Randik Földjének csalóka aknamezőjén. Velem ellentétben ez a bátor nő újra és újra kimerészkedik a harcmezőre. Köny-nyek csípik a szemem. Szegény, szegény Lucy. És én, a gyáva.

Ha valóban létezik az átok, ebben a pillanatban megesküszöm, hogy bármit, bármit meg fogok tenni a feloldásáért.

Egy óra múlva feladom, már meg sem próbálok elaludni. Lábujjhegyen az erkély ajtajához osonok, és kinyitom. A nap a rózsaszín és a lila árnyalataira festi az eget. Kilépek a balkonra. A csatorna most csendes, csak a lágy csobbanások hallatszanak a móló betonja felől.

– Buongiorno.

Meglepődöm. Poppy néni a kanapén ül, köpenyben és csupasz lábbal kávét szürcsöl. Mosolyogva tárja szét a karjait.

– Jó reggelt. – Lehajolok hozzá, hogy megölelhessen. – Korán keltél.

– Sosem szeretem elmulasztani a napkeltét. – Megütögeti a kanapét, leülök mellé. – Mesélj az estétekről – mondja, és fél kézzel átkarol. – Jól szórakoztatok Lucianával?

Kinézek a rózsaszín horizontra.

– Igazából teljes katasztrófa volt, néhány gusztustalan és szégyenletes pillanattal lazításként. Ó, és tegyünk hozzá egy csipetnyi rettegést is.

– Mindig trükkös, amikor olyasvalakinek tetteted magad, aki nem vagy – bólint Poppy.

– Ezt hogy érted?

– Tegnap este Lucynak álcáztad magad.

Odafordulok.

– De te bátorítottál!

Letörli a smink elmaszatolódott maradványát a szemem alól.

– Néha több szerepet is ki kell próbálnunk, mire megtaláljuk azt, amelyik illik ránk. Tudod, amíg nem döntöd el, ki nem vagy, nem fogod megtudni, ki vagy. – Rám kacsint. – Most pedig folytasd. Hogy alakult az este?

Felnyögök.

– Akkora volt a tömeg, hogy nem találtam meg Lucyt. Eltévedtem. Fogalmam sem volt, hogyan jussak vissza a hotelbe. Minden utca, minden híd, minden tér ugyanolyannak tűnt. – Az előző este pánikja visszatér, a légzésem felgyorsul. Kihúzom magam. – Sötét volt, és… – Próbálom figyelmen kívül hagyni Poppy ferde mosolyát. – Reméltem, hogy valaki segíteni fog, de az emberek továbbmentek. Nem álltak meg, hogy… – Vágyóra láttán félbeszakítom magam. – Most mit mosolyogsz? Meg is ölhettek volna!

Megvonja a vállát.

– Igen, és remélem, soha többé nem találod magad egyedül az utcán, egy italozással töltött éjszaka után. Katasztrofálisan is végződhetett volna. De szerencsére megőrizted a józan eszed. Okos, rátermett nő vagy, aki átélt egy kalandot.

– Kalandot? Halálra rémültem!

– Értékes leckét tanultál, ami jó szolgálatot fog tenni, amikor úgy döntesz, hű leszel önmagadhoz. – Megfogja mindkét kezem, mintha valami nagyon bölcs és súlyos tanács átadására készülne. – Elveszni maga a gyönyörűség. Elveszni egy könyvben. Elveszni valaki tekintetében. – Elmosolyodik. – Elveszni egy gyönyörű, úszó városban egy csillagfényes éjszakán. Ez varázslatos, nem gondolod? A csalódást az jelenti, amikor megtalálnak.

Egyedül voltam Velencében, jogos rémületben és pánikban. De valahol Poppy néninek is igaza lehet, nem? Táncoltam néhány nagyon menő csajjal. Ellenálltam egy kéjvágyó férfinak. Biztonságban hazajutottam. És attól a ténytől eltekintve, hogy

Giovanni nős, valóban varázslatos éjszaka volt, főként, amikor ott ültünk a gondolában. Most már van egy emlékem, egy elmesélhető történetem, esetleg egy jelenetem, amit egy nap beleírhatok valamelyik regényembe.

Kinézek a fodrozódó, rózsaszínben és korallvörösben játszó Laguna Venetára, és hirtelen büszkeség tölt el. Egy pillanatra elhitetem magammal, hogy tényleg rátermett vagyok, hogy amikor visszatérek Bensonhurstbe, saját kis biztonságos környezetembe, családtagjaim és barátaim közé, akkor is azt fogom keresni, hogy időnként elvesszek. Mert most már tudom, hogy az maga a gyönyörűség.

– Ha legközelebb úgy döntök, eltévedek, teljesen józanul fogom tenni – jelentem ki. – És a szemüvegemmel!

– Hát nem megmondtam, hogy okos vagy? – nevet Poppy, de gyorsan el is komolyodik. – Ami az unokatestvéredet illeti, Luciana egészen más módon van elveszve. Segítenünk kell, hogy megtalálja önmagát. Mert ha nem teszi, végleg nyoma veszhet.

A L’otticóban nagy a forgalom csütörtök reggel. A tükör előtt ülök, miközben az optikus/szupermodell felhelyezi az új szemüveget. Hátrahajol és elmosolyodik.

– Bellissima!

Észreveszem, hogy egy bőrkabátos férfi minket figyel.

– Szokjon hozzá a figyelemhez – súgja az optikus.

Tíz órakor már új, divatos szemüvegemmel szállok fel a vonatra a Venetia Santa Luzia állomáson. Követem Poppyt az ülések közti folyosón. Arca szinte kísérteties ezen a reggelen, éles kontrasztot alkot tarka ruhájával. Bő szárú, sárga nadrágot visel, és apró banánmintákkal díszített, fehér blúzt. Gallérja alá inálnaszínű ascot nyaksálat tömködött. És mindennek ellenére az emberek engem bámulnak. Hogyan hagyhattam rábeszélni magam ilyen feltűnő szemüvegre? Szeretném visszakapni a régi, megszokott drótkeretest, amiben senki sem vett észre. Leülök a helyemre, és a táskámba nyúlok ütött-kopott szemüvegtokomért.

Lucy azonban megfogja a kezem.

– Eszedbe ne jusson!

Visszaejtem a tokot a táskába. El kell ismernem, kiválóan látok ezekkel a hatalmas lencsékkel.

A vonat pontosan 10:25-kor gördül ki az állomásról. Poppy néni Lucyval és velem szemben ül, orrát az ablakhoz nyomja, és heves integetéssel búcsúzik bárkitől, aki látja.

Velence szigetei hamarosan már csak távoli árnyakként lát-szódnak. Néma búcsút veszek a varázslatos, úszó várostól, végtelen csatornáitól és aranyló naplementéitől, a kockaköves utcák labirintusától és az ősi hidakról.

Rádugom a telefonom a töltőre, de nem működik. A homlokát masszírozó Lucyhoz fordulok, aki olyan szikkadtnak tűnik, mint a másnapos kenyér.

– Milyen volt az éjszakád? – kérdezem aznap reggel már vagy harmadszor.

Nyújtózkodik, arcán lassú mosoly terül szét.

– Te is láttad. Dögös volt, nem?

– Aha. – Próbálom magam elé képzelni a srácot. – És nagyon rád volt kattanva, Luce.

Eltűnik a mosolya.

– Persze most elhúzunk, és soha többé nem látom.

– Tarthatjátok a kapcsolatot. Elkérted az e-mail-címét?

A szemét forgatja.

– Hát persze, Em. Semmire nem vágyik jobban, mint egy levelezőtársra.

Poppy ránéz.

– Képzeld el, milyen lehetőségeket rejt, ha valóban megismersz valakit.

Lucy előveszi az ajakfényt a táskájából.

– Mit akarsz ezzel mondani? – Felajánlja a tégelyt. Pillanatnyi habozás után rákenek egy keveset az ujjhegyemre.

– Az intimitás nemcsak a test, de az elme kapcsolata is – magyarázza Poppy. – Ha a kettő közül beéred az egyikkel, az eredmény vagy céltalan szex, vagy plátói barátság lesz. Nem több, nem kevesebb.

Lucy megvetően horkant.

– Kösz szépen, Dr. Phil.

Lucynak talán nem tetszik a tanács, de én érzem a szavak mögötti igazságot. Vajon Matt és köztem barátságnál több is lehetne, ha elszántabban próbálkozom?

– Csak segíteni próbál – súgom oda Lucynak, amint Poppy ismét az ablak felé fordul. – Komolyan, én sem értelek. Veszélybe sodortad magad, hogy elmentél azzal a taggal. Mármint értem, szereted a szexet, de…

– Miből gondolod, hogy szeretem a szexet? – Egyenesen a szemembe néz. A tekintetéből sugárzó fájdalom láttán elakad a szavam. Unokatestvérem, aki az elmúlt három éjszakából kettőt házon kívül töltött, aki olyan meggondolatlanul bízza rá magát bármilyen pasasra, aki érdeklődést mutat iránta, még csak nem is élvezi a szexet.

Figyelmen kívül hagyjuk, amit a szívünk diktál, amikor úgy gondoljuk, ezzel szert tehetünk valaki szeretetére.

A szerelvény sárgálló mezők és zöld dombok mellett robog, időnként feltűnik egy-egy tanyaépület vagy birkalegelő. Hamarosan beleveszek saját történetembe, elképzelem a karaktereimet, akik titkos hétvégét töltenek ezen a különös vidéken. Miközben a fejemben felvázolom a jelenetet, Lucy a hajammal babrál. Mosolyogva tűröm, hogy szétválassza a tincseket, halk mormolással töprengve, milyen frizura illene legjobban ovális arcomhoz. Óvatosan, nehogy megzavarjam, kinyitom a jegyzetfüzetem. Unokatestvéremnek háttal elmerülök az írásban.

Tíz perc múlva leteszem a tollat. Megtapogatom a fejem, érzékelem az oldalt lefutó fonatot. Lucy pedig a vállam fölött áthajolva… a történetemet olvassa!

Becsukom a füzetet.

– Hé! – tiltakozik. – Még nem fejeztem be!

– Mióta leskelődsz?

– Elég régóta, hogy tudjam, könyvet írsz. – Elkapja a füzetet. – Ide vele! – A feje fölé tartva, hangosan olvassa. – A fiú végigsimított arcának selymes bőrén, érintésére borzongás futott végig a gerince mentén.

– Hagyd abba!

– Odafordult hozzá, tekintete vággyal telt meg.

Végre sikerül visszaszereznem tőle a noteszt.

– Ne hagyj kétségek között! – kérlel. – Mi történik ezután?

Visszarakom a füzetet a táskámba, és a szégyentől összeszorult torokkal megrázom a fejem.

– Állj le, Lucy! Egyáltalán nem vagy vicces.

Megvonja a vállát.

– Nem is próbálok az lenni. Mármint… az írásnak nem az az értelme, hogy mások olvassák? Egyébként a hajfonatod zseniálisra sikerült. Hé, Pops, ezt nézd meg!

Poppy hamuszín arca egy árnyalatnyival élénkebbé válik.

– Ez az én lányom! Szép munka, Luciana. Rico imádta, amikor copfot hordtam.

Lucy úgy igazgatja a fonatot, hogy a vállam felett előrehulljon.

– Találkoztál még Ricóval? Tudod, miután az apád gyakorlatilag letépte a golyóit.

Poppy a fejét csóválja.

– Az volt életem leghosszabb éjszakája, az az áprilisi nap, amikor Papa elküldte Ricót. Nem álmodtam. Nem aludtam. Szinte lélegezni sem tudtam. Helyette csak imádkoztam. Másnap reggelre kitisztult a fejem. Ígéretet tettem magamnak. Soha többé nem fogom hagyni, hogy más döntsön helyettem. – Kinéz az ablakon. – Bárcsak be tudtam volna tartani.

27. fejezet

Poppy

1960

Firenzéből az Amalfí-partra, Olaszország

Elsőként szálltam le a buszról a Piazza della Signorinán. Egészen Rico lakásáig futottam. Alig vártam, hogy lássam, és elmondjam neki, hogyan döntöttem. Őt választottam. Lihegve léptem be az ajtón.

– Rico? – suttogtam, miközben szemem alkalmazkodott a félhomályhoz. Pislogtam. Majd még egyszer. A szoba üres volt. Minden tárgya – a borotvája, a fésűje, a hegedűtokja –eltűnt. Összeszorult a szívem. Az egyetlen ember, akit valaha szerettem, elment.

Megnyikordult mögöttem az ajtó. Megperdültem, Ricóra számítottam, de csak egy nő lépett be a szobába, kezében vödörrel és felmosófával. Odarohantam hozzá.

– Poppy vagyok, Rico… Erich barátja. Nem tudja, ő hol van?

Köpenye zsebébe nyúlt, és előhúzott egy borítékot. Az elejére csak annyit írtak: Poppy. Feltéptem.

Mio unico amore!

Mire ezt olvasod, én már a nápolyi vonaton ülök megtört, vérző szívű emberként. Tovább kell lépnem, ahogy neked is. Van egy Amalfi nevű hely a sziklák rejtekében, a Salernói-öbölpartján. Azt hallottam, rengeteg ott az ember, még több, mint Firenzében, gazdag turisták, akik szórakozásra vágynak. Új életet kezdek Amalfiban, csak én leszek, és a gyönyörű partvidék, ahol napsütésben és szabadságban élhetek. Elvégre ezért jöttem ide. De most, hogy megismertelek, rájöttem, hogy mindig is hiányozni fog a legfontosabb dolog az életben. A szerelem.

Kérlek, teljesítsd édesapád kívánságát, és tudd, hogy én megértem és tiszteletben tartom ezt. Senkit sem szabadna rákényszeríteni, hogy víz és vér között válasszon. Ne tekints vissza szomorúsággal, csak szerelemmel, emlékezz arra a nagyszerű időszakra, amikor két lélek egy dalban egyesült.

Minden jót kívánok neked amerikai utadhoz. Gazdag és könnyed élet vár rád, amiért különösen hálás vagyok. Életem hátralévő részében minden este imádkozni fogok érted, a biztonságodért és a boldogságodért. Bízom benne, hogy valaki meghallja az imáimat. Egy dologban azonban biztos vagyok: az utolsó leheletemig szeretni foglak – ami egyszerre tölt el boldogsággal és félelemmel. Én vagyok a világ legszerencsésebb balszerencsés embere.

Milliószor is szeretlek, csodálatos papaveróm.

Rico

Nem haboztam, egyetlen pillanatig sem. Kirontottam Rico lakásából, és a pályaudvarra siettem. Két óra múlva magam mögött hagytam Firenzét. Amikor a vonat megállt, buszra szálltam. A busz alkonyatra érkezett meg Amalfi tengerparti városába. Az első embertől útbaigazítást kértem a főtér felé.

És ott is volt, új emberként Amalfiban, de máris egy kisebb tömeggel maga körül a Piazza dél Duomón. Tapsolva és ujjongva ünnepelték a német hegedűművészt. Sokat gyakorolta kedvenc dalunkat, egy nemzetközi slágert Doris Daytől, a Que Será Serát. És most első alkalommal adta elő nyilvánosság előtt. Miközben játszott, halkan suttogtam a szavakat: „Queserá, será. Ami lesz, az lesz. A jövőt nem láthatjuk.”

Vonója fel-le siklott a húrokon, egyszerre állhatatosan és gyengéden. Ökölbe szorított kézzel, szárnyaló szívvel figyeltem. És akkor meglátott. Leengedte a vonót. Odarohant hozzám.

– Mio unico amore!

Felkapott és a karjaiba zárt, semmit sem láttam a könnyeimtől. A tömeg éljenzett. Akkor és ott tudtam, hogy otthon vagyok.

Szobát béreltünk egy pékség felett, egy Ravello nevű kisvárosban, három kilométernyire Amalfi sziklaszirtjétől. Gyorsan munkát is találtam a lenti pékségben. Rico minden délután és este hegedült. Ahogy mondta, az Amalfi-parton sokkal több ember volt, és módosabbak is. Ezzel együtt sem kerestünk sok pénzt. A palotánk az apró szobácska volt, esténként kiültünk a tetőre, bort kortyolgattunk, és figyeltük a Tirrén-tengeren lenyugvó napot.

A nyár őszbe fordult. Megérkezett az október, az éjszakák egyre hűvösebbek lettek. Nem volt fűtésünk, reggelente összebújtunk a takaró alatt, leheletünk párafelhőként gomolygott a levegőben. Rico mindennap megkérdezte, mit szeretnék születésnapomra. Szerintem attól félt, hogy magányos vagyok, hiányzik a családom, és megbántam a döntésem. A válaszom minden alkalommal ugyanaz volt: „Téged.”

Október huszonkettedike nagyszerű szombatnak ígérkezett. A pékség tulajdonosa szabadnapot adott. Ricóval együtt töltöttük az egész napot, boltokat látogattunk, megálltunk egy capuccinóra, majd később egy pohár borra. A napnyugta közeledtével kiültem a piazzára, figyeltem, ahogy játszik, és hálát adtam az istennőknek az én csodálatos, tehetséges páromért. Életem legjobb születésnapja volt.

Fél kilencre visszatértem a lakásunkba, hogy elkészítsem a vacsorát. Rico egy órával később érkezett, kezében fényes, lila szalaggal átkötött, rejtélyes dobozt tartott. Felkapott, és szenvedélyesen megcsókolt.

Megfogadtam, hogy mindig emlékezni fogok erre a pillanatra – a tűzhelyen piruló fokhagyma illata, Rico erős karja a derekam körül, az arany pettyek kék szemében.

Amikor végül letett, gyorsan el lépett mellettem, és lekapcsolta a tűzhelyet. Aztán átnyújtotta a dobozt.

– Ez a tiéd – mondta hamiskásan csillogó szemmel.

Eltávolítottam a szalagot. A dobozban a legcsinosabb ruha lapult, amit valaha láttam: egy habkönnyű, fehér len vászon csoda, amiről rögtön tudtam, hogy nem engedhetjük meg magunknak.

Rico végigdőlt az ágyon, és a tarkója alá tett kézzel figyelte, ahogy átöltözöm. A szövet annyira lágy volt, annyira finom, hl sem hittem. Egész életemben Rosa használt ruháit hordtam, vagy azt, amit anyámmal varrtunk.

– Imádom! – lelkendeztem. – De ez túl drága.

– Érted semmi sem az, gyönyörű Poppym. – Felugrott az ágyról, és kézen fogott. – Gyere velem!

– Hová megyünk? – kérdeztem nevetve, miközben Rico levonszolt a lépcsőn, ki a házból.

Az esti levegő hűvös volt, Rico átkarolta csupasz vállam. Odafent a hold cikkelye bújócskát játszott a felhőkkel, árnyékokat vetve az utcára. A ravellói katedrális lépcsői felé siettünk, mialatt a város aludni készült.

– Az istentisztelethez még korán van – tréfálkoztam. Rico egy csókkal elcsendesített. Amikor az ajkaink szétváltak, fél térdre ereszkedett.

– Paolina Maria Fontana, hozzám jössz feleségül?

28. fejezet

Emilia

Negyedik nap

Firenze – Florence

A vonat befut a firenzei Santa Maria Novella állomásra. Poppy kihúzza magát és körülnéz, mintha elfelejtette volna, hol van.

– És mi történt? – ragadja meg Poppy karját Lucy. – Hozzámentél? Megtörted az átkot?

– Rico nem volt olasz állampolgár – feleli Poppy. – Nekem pedig nem volt születési anyakönyvi kivonatom. Mindent hátrahagytam, amikor kisétáltam a papám házából.

– Ez mit jelent? – tudakolja izgatottan Lucy. –- Megtörted az átkot, vagy nem?

Poppy vágyódó pillantással felel:

– Majd később folytatom a történetet.

Lucy a kis asztalra hajtja a fejét, és néhányszor beleiitögeti a homlokát.

Az állomáson hemzsegnek a turisták, mindenfelé falragaszokat látok, amelyeken tisztességes béreket követelnek a vasúti dolgozóknak, és egyben a közelgő scioperóx. hirdetik – bármit is jelentsen az. Poppy tekintetével a sofőrt keresi a peronon, akinek el kell vinnie minket Trespianóba. Hirtelen felderül az arca, hevesen integetni kezd.

– Gabriele! – kiáltja, és merev lépteldkel elindul a peronon antilopbőr lapos sarkújában. Ma nem fut, még csak nem is siet. Figyelem, ahogy egy farmert és fehér inget viselő magas, olasz férfi a levegőbe emeli a nagynénémet, aki cserébe csókokkal borítja el az arcát. Önkéntelenül is elmosolyodom. Hogyan sikerült Poppynak ennyi barátot összegyűjtenie ebben az országban, több mint hatezer kilométerre az otthonától?

– Gyertek! – integet Lucynak és nekem. – Ismerkedjetek meg Gabrielével, a sofőrünkkel. A következő három napban csak a miénk lesz!

Lucy előadja a szokásos magánszámát. Először csípőből előrehajol, megfelelő belátást nyújtva Gabrielének, majd megrázza a fejét, hogy a haja a szemébe hulljon, ami bizonyára nagyon csábító dolog, de engem csak arra késztet, hogy hajcsatot keresgéljek a táskámban.

– Üdv – mondja búgó hangon. – Lucy vagyok.

Becsületére legyen mondva, Gabriele egyenesen a szemébe néz.

– Nagyon örülök, Lucy. – Mély hangja tökéletesen illik szexi olasz akcentusához. Felém fordul, és én valamiért összerezzenek. Elneveti magát. – Nem akartam megijeszteni.

Megrázom a fejem, és kezet nyújtok.

– Ugyan, nem ijesztett meg. – De dübörgő szívem egészen mást mond. Igenis megijeszt. Ez a sötét szempár túlságosan átható tekintetű, a fanyar mosoly pedig csábító.

– Gabriele Vernasco vagyok. – Meleg keze az enyémhez ér. – Kérem, hívjanak Gabe-nek.

Kivezet minket az állomásról, cipeli a táskáinkat, mint egy teherhordó öszvér. Lucy csevegve lépdel mellette. Poppyval követjük őket, valószínűleg mindketten elbűvölten bámuljuk a széles vállat, a rakoncátlan, sötét hajtincseket, a feszes…

Poppy könyöke a bordáim közé fúródik, megzavarva gondolataimat.

– Remek példány, igaz? – És kacsint. Elvörösödöm, mire felnevet. – Talán lassan életre kelsz, és megtanulsz Emiliának lenni.

Amikor Poppy azt mondta, Gabriele a következő három napban a miénk lesz, arra számítottam, hogy ez csak a fuvarozásra vonatkozik. Ám mint kiderül, szolgálatai nem csupán a sofőri feladatokra korlátozódnak, hanem az idegenvezetésre és az elhelyezésre is.

Bepakolja bőröndjeinket egy fekete SUV-ba, és lecsukja a csomagtartót.

– Arra gondoltam, megebédelhetnénk a városban, mielőtt a szállásra megyünk.

– Mesés! – csapja össze a két tenyerét Poppy.

Együtt sétálunk végig Firenze – Florence – utcáin, a városén, ahol Poppy tárlatvezetőként dolgozott, és megismerkedett Ricóval. Az Arno folyó által kettéosztott gyönyörű, középkori városnak egészen más a kisugárzása, mint Velencéé – ünnepélyes, mégis kozmopolita, divatos, ugyanakkor ragaszkodik régies bájához. Orromat megcsapja a sülő hús és a friss kenyér illata, máris korog a gyomrom.

– Ó, a kedvenc trippaióm. – Gabriele megáll egy utcai bódénál, ahol a tábla szerint lampredettót árulnak. – Kipróbálják az amerikai hot-dog helyi változatát? – fordul hozzám.

– Hát persze! – feleli helyettem Lucy, és közelebb tolakodik.

– Lágy kenyér, hússal töltve.

– Mindenem a hús! – biztosítja Lucy.

– A lampredettót a marha negyedik gyomrából készítik –mondja Poppy. – Az ingola, vagy ahogy itt hívják, a lampreda után nevezték el, mert arra hasonlít.

Lucy öklendezik.

– Hogy mondják olaszul, hogy „mi a fasz”?

Gabriele rámosolyog.

– Ezt vegyem nemnek?

– Ez egy kurva nagy nem! – vágja rá Lucy.

Gábrielé nevet.

– Akkor legyen inkább pizza?

Behatolunk Firenze szívébe, az élénk forgalmú Piazza della Signoriára. Fiatal férfiak szelfibotokat és apró ajándéktárgya-kát árulnak. Mindenhol turisták nyüzsögnek mobiltelefonokkal, fotókat készítenek a Dávid-szobor replikájáról és a Palazzo Vecchióról, az egykori palotáról, amely most városházaként funkcionál. Körbefordulok, lassan végigpásztázom tekintetemmel az L alakú teret. Alig hiszem el, hogy itt vagyok, a reneszánsz bölcsőjében, körbevéve történelmi ereklyékkel, amelyekről eddig csak olvastam, és olyan lángelmék mesterműveivel, mint Michelangelo és Michelozzo.

– Nézzétek! – mutatok egy táblára. – Arra van az Uffizi! Ott dolgoztál, igaz, Poppy néni?

– Igen – feleli, de a másik irányba bámul. Követem a tekintetét a Neptun-kútig, ahol Rico zenélt. A nyolcszögletű szökőkút közepén Neptun márványszobra áll, körülvéve nevető sza-tírokkal, bronz folyami istenekkel és a vízből kiemelkedő, márványból faragott tengeri lovakkal. Milyen furcsa lehet visszajönni egy városba, amely szemlátomást ellenáll minden változásnak, egy helyre, amelyik ugyanígy nézett ki a tizenhatodik században, mint amikor ő sétált a piazzán kéz a kézben Ricóval. Ebben a városban minden szobor, minden szökőkút a szerelmére emlékeztetheti.

Gabriele egy kis kávézóhoz vezet minket, letelepszünk az egyik asztalhoz a nagy, vörös napernyő alá. Miközben bort iszogatunk és faljuk a friss mozzarelIával és bazsalikommal készített mennyei pizzát, mesél első munkahelyéről – felső kategóriás autókat értékesített egy magánautó-kereskedésben, a Via Valfondán.

– A Lamborghini Diablónál nincs szexibb autó, de hamarosan belefáradtam a munkába. Jól kerestem, luxusholmikat adtam el gazdag embereknek. De megmérgezte a lelkem.

Bólintok, értékelem az őszinteségét, csodálom tisztességét… és izmos alkarját. Saját munkámra gondolok. Sütemények eladásából nem fogok meggazdagodni, és a vevőköröm sem túl módos. Miért érzem mégis úgy ezen a napon, mintha az a kis konyha a Lucchesi Pékség és Csemegében megmérgezné a lelkem?

– Járt valami híres ember a kereskedésben? – Lucy teljesen elsiklik a lényeg felett.

Gabe megértően nevet, mintha egy kisgyereknek próbálna magyarázni.

– Több is. Egyszer eladtam egy Ferrarit Stingnek. – Újra felém fordul. – Akkor jöttem rá, mi a valódi hivatásom, amikor belebotlottam a fogadóba. Persze akkor még nem fogadó volt, csak egy két éve lakatlan, lerobbant tanyaépiilet. De megláttam benne a lehetőséget.

Átható tekintete az enyémbe mélyed, úgy érzem, mintha kódolt üzenetet küldene, azt mondaná, hogy bennem lát lehetőséget. Talán figyelmeztetnem kéne, hogy múlt éjjel én is próbáltam megtalálni magamban, és a végén lehánytam egy srác nadrágját.

– Tudtam, hogy elegendő szeretettel és törődéssel az az omladozó, régi ház valódi ékszerré változhat.

Elmosolyodik, és eszembe jutnak Poppy szavai. Nem kell, hogy ilyen nőként is halj meg. Most először döbbenek rá, menynyire szeretném megtalálni azt a nőt, aki lehetek.

Délután négyre érünk vissza a SUV-hoz. Gabe kinyitja a hátsó ajtót, Poppy közelebb lép.

– Poppy néni, ülj előre – mondom.

– Badarság. – Bemászik a hátsó ülésre. – Én már ismerem ezt a vidéket.

Gabe segít becsatolni a biztonsági övét, majd kinyitja az első ajtót.

– Anyósülés! – kiáltja Lucy.

Gabriele szeme elkerekedik, mintha arra számítana, hogy az amerikai turisták előkerítenek valahonnan egy anyóst.

– Ez csak amolyan szófordulat – magyarázza Lucy. – Úgy értettem, én szívesen…

Gabe azonban nem hagyja, hogy befejezze.

– Emilia? – karjával széles mozdulatot tesz.

– Én? Üljek előre?

– Ha megkérhetem.

Kerülöm Lucy tekintetét, miközben beülök az első utasülésre. Biztosan bosszankodik, de mit tehetnék? Becsatolom az övét, és bocsánatkérő mosollyal hátrafordulok. A szemét forgatja.

A város hamarosan elcsendesedik. A forgalom gyérül, a zsúfolt utcák külvárosi utakká alakulnak. Gabe minden hajtűkanyarnál gondosan lelassít.

– Ezen az úton több a kanyarulat, mint Aphroditén – jegyzi meg.

Elmosolyodom.

– Nekem Beyoncé jutott eszembe.

Nevet, büszkén húzom ki magam.

Gyönyörködöm a tájban, az idilli környezet felébreszti bennem a vágyat, hogy a nyílt réten rohanjak. Dombok és teraszos szőlőültetvények, szalmabálákkal pettyezett mezők, tehenekkel és birkákkal teli legelők mellett haladunk el. Az apró, kőből épült tanyaépületek füstöt eregetnek kéményeikből, magam elé képzelek egy fiktív családot, akik a hosszú asztalnál ülve élvezik ebédjüket.

Utolérünk négy kerékpárost. Letekerem az ablakot és integetek, beszívom a friss szalma és a levendula illatát. Gabe elvigyorodik, ő is leengedi az ablakot.

– Imádom ennek a vidéknek az illatát, a szél érintését az arcomon.

Megpillantok néhány lóherét legelésző lovat. Hátrafordulok, hogy szóljak Poppynak, de csukva van a szeme. Annyira sebezhetőnek látszik mellére bukó állával, kissé ferdén álló parókájával.

– Maga is… – Gabriele hangja meglep, ismét összerezzenek. Nevetve ér hozzám. – Kérem, Emilia, nem vagyok veszélyes.

– Tudom – nevetek én is. – Sajnálom. Mit is kérdezett?

– Hogy maga is vidéki lány-e.

– Nem. – Elvigyorodom. – Csak ma.

– Vissza kell jönnie tavasszal, amikor a mezők lángolnak a vörös papaveritől. Szemkápráztató látványt nyújtanak kora reggel, harmattal borítva. Ez a rész pedig… – mutat ki balra –, ez nyáron tele van mosolygó napraforgókkal. Lehetetlen rosszkedvűnek lenni, ha az ember végignéz a nap felé fordított, boldog arcokon.

Mosolygok, lenyűgöz ennek a nagyon is férfias férfinak a költői leírása.

Csendben folytatjuk utunkat, fel-le hullámvasutazunk a gyönyörű dombvidéken.

– Azt a hegységet ott hogy hívják? – mutatok a horizontra.

Gabe szeme sarkába vidám ráncok gyűlnek.

– Mi azt dombságnak hívjuk.

Sóhajtva rázom a fejem.

– Rendben, dombság. Brooklynból jövök, nekem minden domb hegynek tűnik.

– Megértem – bólint. – Bizonyos emberek a mindennapi dolgokban is meglátják a nagyságot. Úgy érzem, maga is ilyen ember.

Ezen elmélázom, azon töprengek, vajon ez jó dolog-e, vagy inkább rossz.

Átnyúl hozzám, megveregeti a karom.

– Csodálatos tulajdonság – válaszolja meg a kérdésemet.

A jármű hamarosan lekanyarodik egy hosszú, poros bekötőútra. Félúton bozontos, fekete kutya üdvözöl minket, ugatva és a farkát csóválva vágtázik az autó mellett.

– Szia, Moxie! – szól ki az ablakon Gabe.

Egy elbűvölő, kétszintes, szabálytalan kövekből és terrakotta téglákból emelt ház előtt állunk meg.

– Itt is vagyunk.

– Ez csodálatos! – Hátrafordulok az ülésen. Poppy tátott szájjal alszik, most egészen törékenynek és gyerekszerűnek tűnik. Lucy gyengéden megsimogatja az arcát.

– Poppy, megérkeztünk.

Meg se moccan, rémület cikázik át rajtam. Megkönnyebbülök, amikor látom, hogy a melle szabályosan emelkedik és süllyed.

– Talán hagynunk kéne szunyókálni.

Lucy bólint, mindketten Poppyt nézzük. Valószínűleg ugyanarra gondolunk. Az utazás túl sok volt neki. A mi vibráló Poppynk kezd elhalványulni.

Nyitva hagyjuk az ablakot, csendben kiszállunk az autóból.

A terrakotta tetőcserepek tovább élénkítik a képet, mindenfelé színes virágokat látok agyagedényekben. Végigsétálunk az illatos, vörös rózsákkal övezett, kockaköves sétányon. Egy régi faajtó felett festett tábla hirdeti: Casa Fontana.

– Fontana – mutatok rá. – Ez a családnevem.

Gabe bólint, és kitárja az ajtót.

– Si. Ez Poppy gyermekkori otthona.

Megtorpanok.

– Valóban?

– Teljes felújítást végeztem, amikor nyolc éve megvásároltam tőle.

– Várjon… ez a hely Poppyé volt?

– Majdnem negyven éve vette meg, amikor a tulajdonos ismét megemelte a bérleti díjat, és a papája már nem tudta fizetni.

Hátrahőkölök.

– Az apjának vásárolta meg?

– Pontosan. Nagy kockázatot vállalt azzal a hatalmas banki kölcsönnel. Ha Poppy nem lett volna, az apjának és Signora Fontanának a rokonokhoz kellett volna költözniük. Engedte, hogy a halálukig itt éljenek.

Nagyokat pislogok.

– Szóval kibékült velük.

Gabe bólint.

– Signor Fontana utolsó hónapjaiban még egy gondozót is felbérelt, aki itt lakott.

Vajon Rosa és Dolphie tudják, hogy Poppy a hajléktalanságtól mentette meg a szüleiket? Kinézek a hullámzó mezőkre, ezúttal sokkal mélyebben elgondolkodva. Elképzelem, ahogy a fiatal Rosa vizet visz a földeken dolgozó Albertónak és Brunónak. A terebélyes, vörös rózsabokrok talán ugyanazok, amelyeket Fontana nagy-nonnám gondozott évtizedekkel ezelőtt. Ugyanakkor ez a ház csúf emlékeket is hordoz, kitörölhetetlen emlékeket. Ez az a hely, ahol Poppyt az apja eltiltotta Ricótól. Miért döntött most mégis úgy, hogy visszatér ide?

A konyhán keresztül lépünk be, ahogy Rico azon a baljós vasárnapon. A padló nagy valószínűséggel eredeti köveit gondosan kifényesítették. A falakat vidám, sárga és vörös csempék borítják, de a dupla gáztűzhely, a fagyasztós hűtőszekrény és a divatos, új lámpatestek modern, elegáns hangulatot kölcsönöznek a helynek. Ám még így is könnyen el tudom képzelni dédnagyanyámat régi tűzhelye mellett, amint arra figyelmezteti Poppyt és Ricót, hogy nagy hibát követnek el. Megborzongok.

– Erre – mondja Gabe.

A boltíves ajtón keresztül belépünk a nappaliba. A durva gerendákkal megtámasztott, magas mennyezet rusztikus hangulatot biztosít a helyiségnek. A sarokban kőből rakott kandalló. Az egyik falon modern olajfestmények, a másik oldalon padlótól mennyezetig érő könyvespolc. Gabe viharvert bőr bútorai, és az egymást átlapoló szőnyegek olyan otthonosságot sugároznak, ami az 1950-es években valószínűleg hiányzott innen. Tekintetem a kandalló melletti székre téved, és elképzelem, ahogy Poppy apja feláll belőle azon a vasárnapon, amikor Rico megérkezett.

A lépteket meghallva hátrafordulok, és szinte felszisszenek, amikor Poppy bevánszorog a szobába. Most csupán a karikatúrája annak az élettel teli nőnek, aki két hónappal ezelőtt megjelent a telefonom kijelzőjén. Lóg a válla, szemei alatt kékes-fekete karikák.

– Spettacolare! – Végignéz a helyiségen, megvizsgálja a modern műalkotásokat az antik darabok mellett. – Ez a régi lyuk igazán meraviglioso lett, Gabriele. – Végigsimít a parókáján. – Ami több, mint amit jelen pillanatban magamról elmondhatok.

Nevet, én azonban egy mosolyt sem tudok kipréselni magamból. Hogyan lehet ennyire jókedvű azon a helyen, ahol egykor elárulták őt, egy olyan testbe kapaszkodva, amelyik éppen ugyenezt teszi?

Poppy ragaszkodik hozzá, hogy felmenjünk a régi tetőtéri hálóba, ahol Lucyval a következő három napban aludni fogunk. Az ajtó megnyikordul, amikor Gabe kinyitja, és mind a négyen bepréselődünk a kis helyiségbe. Balra apró fürdőszoba, valószínűleg későbbi hozzáépítés. A kifényesített padlódeszkák igencsak megviseltnek tűnnek, de a színes szőnyegek feldobják a helyet. A két ágy között régi szárnyas ablakon ömlik be az éltető levegő és napfény. Elképzelem, hogy Poppy és Rosa ezen az ablakon néznek kifelé, a csillagokat bámulva ábrándoznak, és titkokat osztanak meg egymással.

Poppy alaposan megvizsgálja a szobát, de nem szól egy szót sem. Végül megfordul, és elindul visszafelé a lépcsőn. Letesszük a táskáinkat, és követjük.

Gabe kézen fogva vezeti be Poppyt a földszinti folyosón át egy narancssárga hálószobába, amit ő csak „Poppy-lakosztálynak” hív. Az ágy melletti éjjeliszekrényen friss mezei virágok. A padlólapokat szizál szőnyeg fedi, a fehér, steppelt ágyneműt színes párnák egészítik ki. Tökéletes szoba extravagáns nagynéném számára.

Poppy két keze közé fogja Gabe arcát, és csókot nyom rá.

– Grazie. – Leül az ágy szélére, és kimerült sóhajt hallat.

– Vacsora nyolckor – mondja Gabe. – Hozhatok még valamit? Egy csésze teát?

Poppy Lucyra néz, Gabrielére, rám.

– Mindenem megvan.

Megvárom, hogy Lucy és Gabe hangja elhalkuljon a folyosón.

– Poppy néni, én ezt nem értem – mondom, miközben segítek levenni a cipőjét. – Megvetted apádnak ezt a házat? Annak az embernek, aki megpróbálta tönkretenni az életed?

Lekapja a parókáját, és magához vesz egy üveg vizet az ágy melletti asztalról.

– Ez a családtagok feladata… gondoskodni egymásról. – A táskájára mutat. – A gyógyszereim. Ott vannak az oldalsó zsebben.

Kihalászom a narancssárga tégelyt, vetek egy pillantást a címkére. A gyógyszer szedése alatt ne vezessen, és ne működtessen gépeket. Megborzongok, kirázok egy vörös kapszulát a tenyerembe, és odanyújtom Poppynak.

– A papád bocsánatot kért valaha is? Vagy édesanyád?

– Nem volt rá szükség. Évekkel ezelőtt megbocsátottam nekik. – Lenyeli a pirulát, segítek neki elhelyezkedni a párnák közt. – Szeretet. Megbocsátás. Újra szeretet. Újra megbocsátás. Ez a szeretet köre, édes lányom.

Megdöbbent a nagyvonalúsága.

– Nem próbáltak soha Amerikába menni?

– Ez volt a terv, de mint tudod, apám testvére, Blanca nagy-nagynénéd váratlanul meghalt, amikor perforálódott a vakbele.

Gondosan betakargatom.

– A gyerekeik viszont Amerikában élnek. A testvére halála miért változtatta meg a terveit?

– Papa anyja, az én Fontana nonnám még élt. Blanca nagynéninek kellett volna gondoskodnia róla.

– De Blanca hirtelen meghalt – bólintok. – Vagyis a papádnak kellett a helyébe lépnie?

– Sí. És az amerikai álom szertefoszlott. Soha fel sem merült, hogy Blanca egyszer csak nem lesz többé. Éppen alakult a kapcsolata egy elözvegyült gazdálkodóval, de túl sok reményt senki sem fűzött a dologhoz. Teljesen egészséges volt, és hat évvel fiatalabb apámnál. Úgy gondolták, nem is lesz más feladata, mint gondoskodni az anyjáról. Elvégre ő volt a családban a második lány testvér.

29. fejezet

Emilia

Halványuló napfény szüremlik apró szobánkba, Lucy halkan szuszog a mellettem lévő ágyon. A régi lépcsőn felkúsznak a konyhai illatok. Leteszem a jegyzetfüzetem, magamhoz veszem a telefonom a töltőről, és felkelek.

Gabe-et a konyhaszigetnél találom, felhajtott ingujjal paradicsomot darabol. Valószínűleg csak képzelődöm, de az arca mintha felderülne, amikor meglát.

– Hát itt van. – Telt ajka széthúzódik, le merném fogadni, hogy a középiskolában ő nyerte a „legszebb mosoly” szavazást. Felemel egy vörös folyadékkal teli poharat. – Érdekli egy kis aperitif?

Koktél, most? Nemrég ebédeltünk, akkor is ittunk bort.

– Nagyszerű lenne! – felelem.

– Készítek egyet a híres Negroninkból, Toszkánában találta fel Camillo Negroni gróf, vagy száz évvel ezelőtt.

– Tökéletes lesz. – Letelepszem egy bárszékre, és próbálom nem bámulni napbarnított, éppen a megfelelő sűrűségű, sötét szőrzettel borított alkarját, ahogy összekeveri a gint a Camparival.

– Élvezte a sziesztát? – kérdezi, és hozzátölt egy kis édes vermutot.

– Nem nagyon szoktam szunyókálni.

– Én sem. Bosszantottam is vele a dadámat.

– Volt dadája?

Narancsszeletelés közben lehajtja a fejét, egy kósza hajtincs a homlokába hullik.

– Apám sikeres ékszerész volt. Anyámmal nagyon sokat utazgattak. Ilyenkor a húgommal otthon maradtunk, dadák őrizete alatt. A gyermekkoromat három szóval tudnám jellemezni: nyugodt, unalmas és elhanyagolt. – Gúnyos kacajt hallat. – Gyakran gondolkodtam rajta, miért vállaltak egyáltalán gyereket.

Bár próbál vidám hangot megütni, érzékelek valami fájdalmas zöngét a háttérben. Ismét bizonyos fokú rokonságot érzek ezzel az emberrel, aki hozzám hasonlóan anya nélkül nőtt fel.

– Sajnálom. Biztosan nagyon magányos lehetett.

Odahozza az italomat a pulthoz, és letelepszik mellém.

– Nem kell sajnálnia. Nézzen csak körül, a paradicsomban élek. Az örökségem nélkül nem tudtam volna megvenni ezt a fogadót. – Köszöntésre emeli a poharát. – Salute.

Belekortyolok az italomba, gondolatban kérdésekkel bombázom őt. Házas? Van gyereke? Milyen ízű az ajka?

– Finom – mondom, és hangsúlyosan a Negronira mutatok.

– És maga, Emilia? Boldog gyerekkora volt, si?

– Igen – vágom rá reflexszerúen. De ma egy kicsit jobban belegondolok. – Anyám kétéves koromban meghalt. Van róla egy visszatérő emlékem. – Kinézek a konyhaablakon, ahol a lenyugvó nap narancs és arany lángba borítja a mezőket. – A tűzhely mellett állt, és valamit kavargatott. Emlékszem a szemére, ahogy színtiszta kedvességgel nézett rám. Letette a kanalat, a karjába vett és olyan erősen ölelt meg, hogy éreztem a szívverését az enyém mellett, mintha egyetlen személy volnánk, nem kettő. – Felnézek, a fejem csóválom. – Persze ez valószínűleg nem is igazi emlék.

– De az, Emilia. – Hozzám fordul, az arca olyan közel van, hogy látom az apró sebhelyet az álián. – Ez az érzés elemi és ösztönös, mintha már a születésünkkor tudnánk, mi az az anyai szeretet. És amikor nincs jelen, olyan szomjúságot hagy maga után, amit soha nem lehet kioltani. – Lesüti a tekintetét, megrázza a fejét. – Sajnálom, nem akartam filozofálni.

– Ugyan. – Megérintem a karját. – Semmi baj. Nagyon pontosan megfogalmazta, amit egész életemben éreztem.

Tekintete találkozik az enyémmel, és nem engedi el. Sötét szemére árny borul, és ellen kell állnom a kísértésnek, Hogy végig ne futtassam a kezem azon a szépséges, borostás arcon.

– Nem kell segíteni?

Ijedten csúszom le a bárszékről. Lucy áll a konyha bejáratában, fekete farmerben és vörös magas sarkúban, arcán furcsa kifejezéssel, mintha valami nagyon rejtélyes kísérletbe botlott volna, és hipotézist próbálna felállítani a sistergő elektromos áramlással kapcsolatban.

Jazzballada tölti meg a meleg, esti levegőt. Lucyval megterítjük az asztalt az udvaron, a tekergő lila akác indák lugasa alatt. Az első fogást, az antipastót készítjük elő. Pácolt hús, friss sajtok, articsókaszív és Leccino olívaolaj kerül az asztalra. Poppy éppen akkor bukkan elő, amikor Gabe kibont egy üveg Chiantit.

– Gyönyörű – mondja, de a hangja elkínzott, és még a pihenés után is csak vonszolja magát.

Megszólal a telefonom. Daria, aki már másodszor keres. A korábbi hívását nem hallottam, le volt merülve a készülékem.

Lucy felemeli a poharát.

– Egészségére, Gabriele – mondja legcsábítóbb hangján.

Küldök Darnak egy gyors szöveges üzenetet, mielőtt kikapcsolom a telefonom. Holnap hívlak, xo

– Salute – mondja Gabe. Amikor poharát az enyémhez érinti, megremeg a kezem. Rám kacsint. – Nem kell idegeskedni, Emilia.

Elfordulok, két kézzel markolom a poharam.

– Hol van Soha? – néz körül Poppy. – Ma este itt kellene lennie, nem? És a srácok?

A szívem kihagy egy ütemet. Soha? Srácok?

– Sí – feleli Gabe. – Holnap találkozhatsz vele, de azt akarta, hogy ma este nyugodtan vacsorázzunk.

Ég az arcom, hálás vagyok a sötétség fedezékéért. Flörtöltem vele. Hogy nem sejtettem?

– Badarság! – csattan fel Poppy. – Menj, hívd ide őket. Emlékeztesd rá, hogy a kor legyőzi a szépséget.

Gabe a fejét csóválva nevet.

– Ugyanolyan makacs vagy, mint régen, Poppy. – Felkel, és egy keskeny, kövezett ösvényen elsétál egy kis ház felé.

Hamarosan vissza is tér, átkarolva egy huszonegynéhány éves, rövid, érdekes stílusú frizurát, magasított derekú farmert és ujjatlan blúzt viselő nőt. Mellettük két göndör hajú kisfiú lépdel, az idősebb azonnal odaszalad Poppyhoz, amint meglátja.

Nagynéném átöleli a fiút.

– Franco! Hogy megnőttél!

– Már négy és fél éves vagyok! – újságolja Franco.

– Az a fiú, aki már majdnem ötéves, megérdemel egy szerencsepénzt. – A fényes érme mintha a semmiből kerülne elő. Poppy bedugja Franco zsebébe.

– Dante még csak kettő! – fordul a fiú a fiatal nőhöz. – Neki még várnia kell a pénzére, igaz, Mamma?

– Sí, Franco – feleli az anyja a kisebbik fiú hajába túrva.

Poppy széttárja a karját.

– Az én gyönyörű Sofiám! – Mindkét oldalról arcon csókolja a nőt, aztán lenéz a másik fiúra, aki hüvelykujjával a szájában kapaszkodik anyja lábába. – Szia, kis barátom. – Megpróbálja felkapni a gyereket, de nem bírja el. Túl gyenge hozzá. Megszakad a szívem érte. Gyorsan elfordítom a fejem, hátha ezzel segíthetek neki megőrizni a méltóságát.

– Bemutatom Sofiát – mondja Gabe.

Lucy kezet nyújt.

– Örülök a találkozásnak, Sofie… mármint Sofia.

Sofia nevet.

– Tetszik a Sofie is. Nyugodtan használja, ha kényelmesebb.

– Remek! – Lucy közelebb hajolva szemügyre veszi Soha csupasz felkarját, melyen a rózsák sokaságából Vénusz feminista szimbóluma rajzolódik ki. – Menő tetkó.

– Grazie. – Soha megérinti a szimbólumot. – Emlékeztető arra, hogy a nők is erősek és rátermettek… bár ez az amerikai nők számára teljesen természetes.

– Attól tartok, nem mindenkinek. – Lucy önelemzése meglep. Aztán ujjával a bordáim közé bök. – Itt van például az én Emmie unokatesóm, a bátortalan amerikai nő tökéletes példája.

– Kösz, Luce – forgatom a szemem. Kezet fogok Sofiával, az elmém még mindig megpróbál szinkronba kerülni csapongó szívemmel. Hát persze, Gabriele nős. És persze, a felesége természetes szépség, hatalmas, sötét szemmel és elbűvölő mosoly-lyal. Ráadásul fiatal. És kedves. A fenébe!

– Örvendek a találkozásnak. Csodálatos a fogadójuk.

Elmosolyodik.

– A bátyám fogadója, de azért köszönöm.

– A bátyja? – bukik ki belőlem a szó, mielőtt cenzúrázhatnám. Soha válla felett látom, hogy Gabe szeme vidáman csillan meg. – Tehát maga… Gabe húga?

Bólint.

– Eszünk? – teszi fel a kérdést Gabe, és ismét rám kacsint.

A szívem három méretet nő. Miért is tartottam eddig ijesztőnek a kacsintást?

Gabe meggyújtja a tüzet a kővel bélelt gödörben, az éjszaka aranyba öltözik. Mind a heten a hosszú faasztal köré gyűlünk, hozzálátunk az antipastóhoz. Lucy Franco és Dante között ül, azt játssza, hogy ellopja az orrukat. Vidáman sikongatnak minden alkalommal, amikor odanyomja nekik mutató- és középső ujja között kidugott hüvelykujját.

– Csináld még! – követeli Franco.

Soha megsimogatja a kisfiú fejét.

– Elég legyen, kisember. Hagyd enni Lucyt.

Gabe leszedi a tányérokat, és gőzölgő, házi készítésű ribollitával – babból, kenyérből és zöldségből készült toszkán levessel – tér vissza. Ismét bor kerül a poharakba. A beszélgetések összefolynak. Csillagok gyűlnek az égre. A szél a szőlő és a levendula illatát hordozza, valamint a tűz füstjét. Elmerülök az édes illatban, tudva, hogy ezt a napot… ezt a pillanatot számiakul alkalommal fel fogom idézni, gondolatban és papíron egyaránt.

Hullócsillag suhan át az égen.

– Kívánjatok valamit! – kiált fel Poppy. – Bármit, amire szívből vágytok!

Unokatestvérem ma este nem akadékoskodik. Az égre emeli az arcát, és behunyja a szemét.

Én Poppynak és Ricónak kívánok. Aztán, életemben először, magamnak is.

Később, amikor már jéghideg, édes bort kortyolgatunk, oda-súgom Lucynak a holdfényben:

– Mit kívántál a hullócsillagtól?

Úgy tesz, mintha nem is hallana.

30. fejezet

Emilia

Ötödik nap

Trespiano

Péntek reggel felébredve meglepetten látom, hogy Lucy már öltözködik. Ma reggel különösen csinos, a haját az én egyik csatommal fogta össze. Smink nélküli arca szinte ragyog.

– Korán keltél – jegyzem meg.

– Miért vesztegetném el a napot?

Eltűnik az apró mosdóban, én pedig visszabújok a takaró alá – arra számítok, hogy a következő harminc percet a sminkje felrakásával fogja tölteni. Döbbenten figyelem, ahogy két perc múlva csupán a fogkrémtől illatozva, alig leheletnyi ajakfénnyel a száján kerül elő.

– Lent találkozunk – mondja. Mielőtt az ajtó becsukódna, még visszaszól: – Hozzá ne nyúlj a copfodhoz. A kiszabadult szálakkal az arcod körül még jobban néz ki.

A hosszú és kényeztető fürdő után törülközőbe burkolózom, és végignézek az apró szekrényben lógó blúzaimon. A ruháim divatjamúltnak és unalmasnak tűnnek, mint Nonna kifakult tapétája. Ha hazamegyek, veszek néhány új darabot. Nem miniszoknyát vagy átlátszó blúzt, de valami mókásat és stílusosat, ami jobban tükrözi azt, aki lenni szeretnék. Ma reggel fekete nadrág és csípő alá érő, fehér blúz mellett döntök – az egyetlen tűrhető választás.

Megszárítom a fogkefém, és beleállítom egy pohárba. Az öltözőasztalról hívogatóan néz rám Lucy piperetáskája. Rövid habozás után belenyúlok, és óvatosan kinyitom az egyik rekeszt. Veszek egy mély lélegzetet, és kiemelem a hosszú nyelű sminkecsetet. Nagyon finoman hozzáérintem a púderhez, aztán odahajolok a tükörhöz, és az apró, rézszínű kristályokat elkenem az orromon és az arcomon. Azonnal napbarnítottabbnak és egészségesebbnek látszom.

Tekintetem az ajkam alatti forradásra siklik. Az alapozó ceruzám után nyúlok, de megállítom magam. Az egyenetlen, kék heg többé már nem azt mondja nekem, hogy csúf vagyok és értéktelen. Hanem hogy bátor. Egy kis fényt teszek az ajkamra, felhelyezem az új szemüvegem, és hátralépek.

– Melegebb – suttogom a tükörképemnek. – Határozottan melegebb.

Leszaladok a lépcsőn, és kitárom a nagy üvegajtót. Az égen vastag, fehér felhők úsznak, belélegzem a friss, toszkán levegőt. A tornácon ülő Poppy úgy néz ki, mint egy kislány a felnőttek asztalánál. Keresztrejtvényt fejt, előtte érintetlen gyümölcsöstál.

– Jó reggelt. – Arcon csókolom, meglep, milyen forró a bőre. – Hogy érzed magad?

– Üdén és hamvasan. – Végignéz rajtam. – Elbűvölő vagy!

Elmosolyodom. Melltartómat az utolsó pillanatban fekete topra cseréltem, és a blúzom felső gombját kigomboltam.

– Komolyan? Szerinted rendben vagyok?

– Nagyon is. – Letekeri élénkrózsaszín sálját. – Hajolj ide, kedvesem.

– Nem fogom elvenni a sálad.

– Kérlek. Ma klausztrofóbiás vagyok tőle.

Odahajolok, laza redőkbe rendezi a sálat a nyakam körül.

– Kész is vagy.

Megérintem a homlokát, ismét megriaszt a forrósága.

– El kéne mennünk orvoshoz.

Oldalra billenti a fejét.

– Beteg vagy? – Jelentőségteljesen nézek rá, de csak legyint.

– Az orvos csak azt erősítené meg, amit már tudok. Arra meg kinek van szüksége? – Visszatér a keresztrejtvényéhez, lezárva a beszélgetést.

Ragaszkodhatnék hozzá, hogy menjünk orvoshoz, de úgysem menne bele. Megszorítom a vállát, mielőtt továbbindulok.

Kövezett ösvény vezet a teraszig, ahol Lucy és Sofia ülnek két nyugágyon. Sofia hosszú, bő szoknyát visel, és a derekánál csomóra kötött vászonblúzt. Rövid haját fejpánttal tartja távol arcától, jól látszik a három-három karika mindkét fülében. Elmosolyodik, amikor megpillant.

– Emilia! Csatlakozz hozzánk.

Letelepedem Lucy nyugágyának szélére, és a kávémat szür-csölve figyelem, ahogy7 folytatják a félbehagyott társalgást.

– Mi… – Sofia rám néz, és gyorsan bevon a beszélgetésbe. – Mármint az exem és én… Dante születése után két hónappal váltunk el. A bátyám felajánlotta, hogy lakjunk itt, így ő is részese lehet az unokaöccsei életének.

– Dolgozol valamit? – érdeklődik Lucy.

Sofia a fejét rázza.

– Apánk gondoskodott róla, hogy a bátyámnak és nekem mindenünk meglegyen felnőttkorunkra, talán így akart vezekelni, amiért gyerekként elhanyagolt minket. – Megvonja a vállát. – Ez egy másik történet. De egyelőre élvezem, hogy van elég időm a fiaimra. És forgalmasabb idényekben segítek Gabrielének a főzésben. – Kíváncsian billenti oldalra a fejét. – És te?

Lucy beszámol Sofiának a felszolgáló munkáról a Rulli’sban.

– Ez csak egy munka, nem igazán karrier. Egy nap szeretnék saját helyet, egy vállalkozást, amit továbbadhatok… tudod, a kölyköknek, vagy7 ilyesmi. – Elpirul, mintha szégyellné, hogy megosztja másokkal az álmát, és úgy érzem, még soha nem szerettem ennyire az unokatestvérem. Vajon ezt kívánta a hullócsillagtól?

A füves rész túlsó oldalán kinyílik a vendégház ajtaja. A kis Dante jelenik meg pizsamában, mögötte Franco. Addig nézelődnek, amíg meg nem pillantják Sofiát.

– Mamma! – Futva indulnak felé.

Sofia felugrik a nyugágyról, és eléjük megy a puha fűre. Ott leguggol, a fiúk széttárt karjaiban landolnak.

– Az én kisembereim! – Mindkettőt megcsókolja.

Lucyval figyeljük, ahogy a fiúk felkapaszkodnak az anyjukra, mint valami játszóházra. Egy idő után nem bírja tovább, eldől, mindhárman nevetve hemperegnek a fűben.

– Ez volt – súgja oda Lucy, miközben le sem veszi a szemét a trióról. – Ezt kívántam.

Elszorul a torkom.

– Ez csodálatos kívánság, Luciana. – Poppy néni áll mögöttünk. – Vajon mi tart vissza attól, hogy megvalósuljon?

Lucy tekintete találkozik Poppyéval, úgy gondolom, vagy egy tucatnyi indulatos válasz van nála bekészítve. Még rendes barátot sem találtam, nemhogy férjet. Emnek köszönhetően megragadtam a randizós fázisban. Talán ha megtörted volna azt a rohadt átkot, lenne esélyem!

Ám úgy tűnik, Lucy ezúttal komolyan elgondolkodik a kérdésen.

– Egyszerű felszolgáló vagyok. Nem az a kimondott anya típus.

– Nem az számít, hogy mivel foglalkozol – vitatkozik Poppy. – Az a fontos, mit akarsz tenni. – Megfogja Lucy vállát, és gyengéden Sofia kis családja felé fordítja unokatestvéremet. – Higgy az álmodban, kedvesem. Mert valóra válhat.

A Caprese szendvicsekből – ropogós kenyér friss mozzarellá-val, lédús paradicsommal és bazsalikommal – álló ebéd után szelíden azt javaslom, Poppy pihenjen egy kicsit. Csak legyint, mintha a szieszta ötletét is nevetségesnek találná.

– Miért feküdjek a hálószobában, amikor egy parkban is üldögélhetek? – Önkéntelenül is felfigyelek rá, mennyire rekedt a hangja. – A természet a legjobb gyógyító, nem igaz?

Gabriele elvigyorodik.

– Rendben, makacs hölgy. – Magához veszi a slusszkulcsot a szekrényről. – Elmegyünk a kedvenc parkomba, a Bardini-kertbe. Imádni fogod. – Rám pillant. – És szerintem te is, Emilia.

A szívem táncot lejt.

– Benne vagyok – lép mellém Lucy.

– Hozok napvédő krémet a fiúknak – mondja Sofia.

Húsz perccel később mind a heten bepréselődünk Gabe SUV-jába, és elindulunk Firenze felé. Ezúttal Lucy ül elöl, Gabriele mellett. Csírájában próbálom elfojtani féltékenységem szikráját.

Megérkezünk a nyüzsgő városba, ahol buszok, taxik és személyautók kerülgetik a robogókat és kerékpárokat.

– A park szobrai lenyügözőek – magyarázza Gabe. – És rengetegféle madarat lehet látni… sziklagalambokat, vadgalambokat, feketerigókat.

– Vannak körhinták is? – érdeklődik Lucy. – Óriáskerék? Hullámvasút?

Gabe nevet, mintha unokatestvérem valami remek tréfát mondott volna.

– Nem, Lucy, ez nem Disneyland.

Átkelünk az Arno folyón, ahol csupán egyetlen evezős lapátjai kavarják fel az álmos vízfelületet. Csendes a város. Gabe leparkol egy széles sugárúton. Miközben a park bejárata felé sétálunk, Poppy rám támaszkodik. A meleg idő ellenére a legvastagabb pulóverét viseli, de a keze így is jéghideg. Félelem bizsergeti a bőröm. Korábban annyira forró volt.

Sofia és Lucy előttünk lépdelnek, próbálnak felzárkózni Francóhoz és Dantéhoz.

– Lassabban, kisemberek! – szól rájuk Sofia. Persze nem hallgatnak rá. Franco teljes erejéből rohan, cipőfűzője szabadon lobog. Másodpercekkel később elvágódik a járdán, torkaszakad-tából üvölt.

– Nem lesz semmi baj – vigasztalja Sofia, miközben megvizsgálja a véres térdet. De Francót nem sikerül meggyőznie. Még hangosabban bömböl, és hamarosan Dante is csatlakozik hozzá.

– Dante, hát te is? – Gabe lehajol hozzá. – Mit mondtam neked? A Vernasco férfiak nem sírnak.

Lucy csak legyint, és utat tör magának Dantéhoz.

– Ne aggódj – kuporodik le a fiú mellé. – A testvérednek nem lesz semmi baja. – Sofiához fordul. – Menjetek csak, én majd elintézem őket.

Sofia úgy néz Lucyra, mintha a veséjét ajánlotta volna fel.

– Megbirkózol velük?

– Amúgy sem rajongok a szobrokért és a madarakért. – Belekócol Dante hajába. – Viszont egy fagyi nagyon jólesne. Mit szólsz hozzá?

Dante boldog sikolyt hallat. Franco talpra ugrik, a térde csodálatos módon meggyógyult.

– Nekem is?

Lucy összepacsizik vele.

– Még szép!

Sofia karba tett kézzel, mosolyogva nézi őket, majd Gabe-hez fordul.

– Négykor ugyanitt?

– Nem jössz be? Imádod a Bardinit.

Unokatestvérem elhessegeti őket.

– Menjetek, érezzétek jól magatokat. Én ezt elintézem.

Sofia a fejét rázza.

– Ma inkább én is a fagylaltot választom.

Érdeklődve figyelem, ahogy Lucy és új barátja, Sofia a fiúkkal együtt elindulnak. Képes lemondani egy teljes napról Gabrielével?

– Az unokatestvéred tüneményes. – Gabriele a boldog négyest figyeli.

Elragadó, az biztos. És határozottan vicces. De a „tüneményes” jelzőt biztosan nem használnám Luciana Fontanára. Illetlen gondolat lángol fel bennem, mielőtt még eltaposhatnám. Lehet, hogy a kuzinom megpróbálja megnyerni magának a fiúkat, hogy rajtuk keresztüljusson el a nagybátyjukhoz?

Gabe-bel közösen vezetjük Poppyt a kövezett sétányon, ahol fiatal párok andalognak kézen fogva, és gyerekek rohangálnak a tökéletesen nyírt fiivön. Mosolyogva nézem a bocsa játékba belemerülő idős embereket. Poppy görcsösen szorítja a karomat, időnként hallom ziháló lélegzetvételét.

– Megálljunk pihenni egy kicsit? – kérdi Gabe.

– Miért, elfáradtál?

Tekintetem találkozik nagynénémével, összemosolygunk.

Megérkezünk egy virágokkal, szökőkutakkal és gyönyörű szobrokkal díszített, zöldellő kerthez.

– A Belvedere-terasz – mondja Gabriele. – A kedvenc helyem.

Ősi tölgyek és ciprusok fogják el a napfényt. A fejünk felett feketerigók, vörösbegyek és galambok hangoskodnak. Poppy boldogan tapsol.

– Természet Mamma nagyszerűsége! – Felfelé fordítja az arcát, mélyeket lélegez. – Hogyhogy nem ismertem ezt a helyet?

– Egy rejtett ékkő, si? – Leültetjük Poppyt egy betonpadra, ahonnan ráláthat szeretett városára. Odalent az Arno folyó kanyarog kígyóként. A tájat vörös cseréptetők tarkítják. Alaposan megnézem a firenzei katedrális, vagy Duomo hatalmas kupoláját Giotto híres harangtornya mellett. Poppy kényelmesen elhelyezkedik közöttünk, és Gabe belekezd a kert történetébe.

– Ez a hely egykor magánterület volt. A kertet csak 2005-ben nyitották meg a nagyközönség számára.

Mielőtt befejezhetné a mondatot, Poppy feje a mellére bukik. Gabe rám pillant.

– Sokkal érdekfészítőbbnek kellene lennem.

Mosolygok, biztos vagyok benne, hogy az lehetetlen lenne.

– Ágyban kéne feküdnie – suttogom.

– Egyetlen pillanatot sem akar elszalasztani. Gyanítom, mindannyian példát vehetnénk a joie de vivre-jéből, ahogy a franciák mondanák. Az életöröméből.

Együtt csodáljuk a várost. Itt nem hallatszik a forgalom és a többi zaj, csak a madaraié csiripelése a távolban. Felállok, és szememet kezemmel árnyékolva a délutáni nap elől magamba iszom a firenzei panoráma lélegzetelállító látványát. Gabe odalép mellém, tenyerét a hátamra helyezi. Borzongás fut végig rajtam.

– Ez a hely varázslatos – mondom.

– Reméltem, hogy tetszeni fog. Romantikusnak találom ezt a kertet. Sokkal csendesebb, mint a népszerűbb parkok. – Tekintete rátalál az enyémre. – De ez csak az én véleményem. Nem nagyon szeretem a kihívó dolgokat.

Ég az arcom, nem jut eszembe semmilyen válasz. Odébb lép, leereszkedik a puha fűbe.

– Gyere, ülj ide – ütöget meg egy pontot maga mellett.

A szívem a fülemben dübörög. Miközben próbálok leülni, elveszítem az egyensúlyom, és a landolásommal kis híján ösz-szezúzom a combját.

– Sajnálom – mentegetőzöm ijedten. – A kecsesség távol áll tőlem.

Kinyújtja maga előtt hosszú lábát, és vidáman csillogó szemmel hátratámaszkodik a könyökére.

– Én inkább a nyugalmas szót használnám rád.

– Nyugalmas, mint békés?

– Nagyjából, sí. A másik oldalon pedig ott van Lucy. – Halkan kuncog. – Az az érzésem, ő igencsak… féktelen.

Letépek egy fűszálat, kinézek a városra.

– Nem az ő hibája. Hozzám hasonlóan ő is második lánytestvér. – Anélkül, hogy igazából akarnám, beszámolok neki a Eontanák „második lánytestvér” átkáról. – Szóval, mint láthatod, a mi nevetséges családi mítoszunk az őrületbe kergeti. Nem akar ő mást, csak férjet és gyerekeket, és retteg attól, hogy nem fog sikerülni.

– És te? – kérdi. – Te elhiszed, hogy meg vagytok átkozva?

– Megátkozva? – nézek rá gunyoros mosollyal. – Ennyire naivnak tűnök?

Nem nevet. Sötét tekintete az enyémbe mélyed, keresi az igazságot. Elakad a lélegzetem. Nem, természetesen nem hiszek benne. Soha nem is hittem. Átkarolom a térdem, a messzeségbe bámulok.

– Először nem hittem. Nagyon sokáig nem.

– És később? – Gyengéd hangja olyan, akár az igazságszérum.

– Aztán valami történt azzal a sráccal, akivel a főiskolán randiztam, az első igazi barátommal.

Sokat tudó mosollyal néz rám.

– Az első alkalom, amikor a szív megszakad. Ettől bárki átkozottnak érezné magát.

– A téli szünetben mindketten hazautaztunk. Liam meghívott szilveszterre Delaware-be. A legjobb barátja hatalmas partit szervezett. A nonnám megtiltotta, hogy elmenjek, de megszöktem, mialatt dolgozott. New Castle kétórányi autóútra van Bensonhursttől, az I-95-ös egyenesen odavisz. Daria kölcsönadta az autóját, egy menő, vörös Jeepet, amit Ritának nevezett. Izgatott és ideges voltam, hogy találkozom a szüleivel és a húgával. De mint kiderült, mind nagyszerű emberek voltak. A lényeg, hogy este, amikor elindultunk a partira, az eső ráfagyott az utakra. Liam anyja nem szerette volna, hogy ilyen időben vezessünk, de Liam menni akart. Úgy döntöttünk, én vezetek… Daria Jeepjén jobb gumik voltak, mint Liam autóján.

Felnézek az égre. Bolyhos, fehér felhő sodródik el felettünk.

– Nem is láttam, mi történik. Az egyik pillanatban még nevettünk és együtt énekeltünk Rihannával, a következőben pedig az autó már pörgött és vadul rázkódott. Nem tudtam kontrollálni. Átsodródtunk a másik sávba, aztán… semmi.

Vadul ver a szívem. Gábrielé keze összezárul az ujjaimon.

– Amikor magamhoz tértem, a mentősök éppen Liamet tették be az autóba. Próbáltam kimondani a nevét, de a hangom csupán szánalmas nyüszítés volt. A lábamat vizsgáló orvoshoz fordultam. Megrázta a fejét, mintha olvasott volna a gondolataimban. „Mondjon el egy imát”, csak ennyit mondott.

Gabe az arcához kap.

– Ó, cara mia! Annyira sajnálom!

Veszek egy mély lélegzetet, visszatérnek a képek, amelyeket mindig is próbáltam elfelejteni. A vér a Jeep műszerfalán. Liam hordágyról lelógó, élettelen kezének látványa.

– Súlyos belső sérüléseket szenvedett. A családja megérkezett a kórházba, esküszöm, az anyja vagy tíz évet öregedett. Miközben Liamet műtötték, felhívtam Dariát. Olyan hevesen zokogtam, hogy beszélni is alig tudtam. Amikor végül kihámozta, mi történt, felsikoltott. Sosem felejtem el. Olyan volt, mint egy vadállat üvöltése. „Az a kibaszott átok!” A nővérem nem szent, de ez volt az egyetlen alkalom, amikor ezt a szót használta. Először nem is értettem. Aztán megvilágosodtam. Daria, a legnagyobb rajongóm, az egyetlen ember, aki mindig is azt hangoztatta, hogy az átok nem létezik, valójában hitt benne. – Lehunyom a szemem, jeges hidegség borít el, ugyanúgy, mint tizenegy évvel ezelőtt, amikor ráébredtem átkozott állapotom okára és hatásaira. – Amíg Daria ezt nem mondta ki, egyszer sem jutott eszembe, hogy Liam halálközeli állapotának bármi köze lehet az én átkomhoz. Túl közel kerültünk egymáshoz, és az átok úgy döntött, megállít minket. Ahogy tette évszázadokon át.

Gabe átkarol.

– Carissima, nem te vagy a felelős a balesetért.

– Liam az elkövetkező négy napban egyre csak gyengült. Nem reagált semmire. A szervei feladták a harcot. Az ötödik napon meglátogattam a kórház kápolnáját. Térden állva könyörögtem az Úrnak, hogy kímélje meg Liam életét. Megesküdtem, hogy ha életben hagyja, szakítok vele. Megígértem, hogy soha többé nem találkozunk.

– De Emilia, ennek semmi értelme!

– Liam másnap kinyitotta a szemét. A hétvégére kézszorítással válaszolt a kérdésekre. Tíz nappal később magától lélegzett. Amint eléggé rendbejött, a lehető legkíméletesebb módon szakítottam vele.

Gabriele a fejét csóválja.

– Miközben szeretted azt a srácot.

Figyelem, ahogy egy vörösbegy kering az egyik tölgyfa körül.

– Éppen ezért nem folytathattam a kapcsolatot. Túl kockázatosnak tartottam. Csodálatos ember volt, és én csak megöltem volna.

– Így viszont darabokra törted a szívét.

– Mindvégig nagyon megértően viselkedett. Előbb vagy utóbb mindenképpen ez történt volna. Bruno nagybátyám megbetegedett, és át kellett mennem a Brooklyni Főiskolára, hogy tudjak segíteni a boltban.

– És a barátod persze felépült?

– Teljes mértékben – bólintottam. – Egy ideig még beszéltünk telefonon, és írtunk egymásnak üzeneteket. De megtartottam az ígéretem, soha többé nem találkoztam vele.

Gabe mindkét kezével megfogja a fejem, gyengéden simogatja a hajam.

– Ez egyszerű coincidenza. Ennek a balesetnek, ennek a gyógyulásnak semmi köze az állítólagos átokhoz.

Lesütöm a tekintetem, de Gabriele az ujjával felemeli az állam.

– Kérlek, mondd, hogy te is így hiszed.

A szemébe nézek.

– Így hiszem – mondom.

Rájövök, mennyire jó lettem abban, hogy higgyek abban, amiben nem hiszek.

31. fejezet

Emilia

Hatodik nap

Trespiano

Szombat reggel összegyűlünk az öreg faasztalnál, ropogós zsemlét eszünk sajtokkal, friss prosciuttóval és sárgadinnyével.

Gabriele tapssal vonja magára a figyelmet.

– Ma vidéki kirándulást terveztem. Mindenki benne van?

– Hogyne – bólintok.

– Nekem vigyáznom kell a srácokra. – Sofia Lucyra pillant. – De te érezd jól magad.

– Itt maradok veletek – mondja habozás nélkül Lucy.

Nem akar Gabe-bel menni? Megint? Egyértelműen tervez valamit.

– Poppy? – kérdezi Gabriele.

Nagynéném köhög, a fejét rázza.

– Sok a dolgom, elő kell készülnöm Ravellóra.

Félelem hasít belém. A nő, aki sosem mond nemet, ma nem vesz részt a programban. Beteg… súlyos beteg. Rá kéne beszélnem az orvosra, de mire mennénk vele? A nagynéném halálos betegségben szenved. Ezen semmilyen gyógyszer nem segít.

Lehajolok, és arcon csókolom.

– Itt maradok veled.

– Arról szó sem lehet!

– Akkor ígérd meg, hogy ma pihenni fogsz. És egyél sok gyümölcsöt. A pulóveredet pedig tartsd magadon.

Csak legyint.

– Miattam ne aggódj. Ravellóra tartalékolom az energiám.

Csak amikor a ház elejéhez induló Gabe nyomába eredek, akkor ébredek rá, hogy kettesben leszünk. Egész nap.

– Lefújhatjuk a kirándulást. – Felkínálom neki a kiutat, és reménykedem benne, hogy nem fogadja el.

– Összetörnéd a szívem? – A kezét nyújtja. – Gyere. – Öreg, kőből épült garázshoz vezet. – Mivel ketten leszünk, vihetjük a Vespákat. Két keréken a legjobb megnézni a környéket.

Kővé dermedek.

– Gyere! – mutat egy csinos, kék Vespára. – Pattanj fel.

Lüktet a halántékom. Úgy közelítem meg a robogót, mintha ketrecbe zárt vadállat volna. Nem fogom tönkretenni ezt a napot. Lábamat a lábtartóra helyezem. Az egész testem megfeszül.

– Nem tetszik?

– De, csodálatos. – Ellépek a motortól. – De én nem vezetek. Többé nem.

Félrebiccentett fejjel tanulmányoz. Elfordulok, ostobának, gyávának és bénultnak érzem magam. Végül megfogja a kezem, és egy fényes, fekete Ducatihoz vezet.

– Akkor az utasom leszel. – Megveregeti az ülést. – Hopp!

Mosolyogva adja rám a sisakot, majd elhelyezkedik előttem. Combom az övéhez nyomódik, karom átkulcsolja a derekát. Hátranéz.

– Az Államokban utaztál már hátul motoron, nem?

Gerincemen izgalom és rémület kúszik fel.

– Nem, soha.

Hátravetett fejjel nevet. Istenem, még az orrlyuka is szexi!

– Buonissimo! Megtiszteltetés, hogy én vihetlek el először, ígérem, izgalmas lesz. Egy életre függővé válsz.

Az „izgalmas” nem írja le pontosan a Gabe-bel töltött napomat. Próbálok minden részletet belevésni a memóriámba, hogy egy nap, amikor majd valamilyen gyönyörű jelenetet írok egy fiatal verelmespárról, felidézhessem az érzések miriádját.

Gabe nagy szakértelemmel kezeli a motorkerékpárt, mégis el fog a nyugtalanság minden egyes hajtűkanyarnál, vagy amikor elhúz egy kilométer hosszú autósor mellett. Időnként hátra-szól: „Minden rendben?” Vagy: „Hogy érzi magát a kislány?”

Nem tudom letörölni a mosolyt az arcomról. Olajfaligeteken és levendulamezőkön vágunk át. A szél simogatja a bőröm, még soha nem éreztem magam ennyire élőnek és szabadnak.

Megállunk ebédelni egy dombtetőn épült borászatnál. Gabe leparkol egy fa alatt, és lesegít az ülésről. A ház mögötti kőépületből óriási termetű férfi lép elő. Hosszú, fekete haja kusza tincsekben lóg a vállára, és jól láthatóan biceg.

– Gabriele! – harsogja.

– Giuseppe Natoli! – Gabe odarohan, és megöleli a nagy embert. – Ismerd meg az én gyönyörű barátomat, Emiliát. New Yorkból jött ide.

Giuseppe kezet csókol.

– Benvenuta a casa mia. Isten hozta az otthonomban.

Giuseppe egy eldugott kis udvarba vezet minket, ahonnan rá lehet látni a teraszos szőlőültetvényekre. A háttérben halk zene szól. Középen egyetlen asztal áll, rajta vörös vászonterítő és egy vázában néhány napraforgó. Két főre van megterítve. Gabe kihúzza nekem a széket.

– Ahogy elképzelted? – kérdezi Giuseppe.

– Perfetto – feleli Gabe.

Megdermedek. Gabe ezt… miattam rendezte így?

Megszorítja a vállam, miközben a székéhez lép, az egész testem belebizsereg.

Igaza van, gondolom. Ez maga a tökéletesség.

– A borászat Toszkánában családi hagyomány – magyarázza ebéd közben. – A terület négy generáció óta van a Natoli család birtokában. Az ő Chianti Classicójukat isszuk.

– Ízletes. – Szégyellem magam, hogy nem találok kifinomultabb kifejezést.

Hüvelykujjával letöröl egy csepp bort az ajkamról, majd lenyalja az ujját.

– Sí. Delizioso.

Ismét érzem a remegést a bensőmben.

Ebéd után folytatjuk kirándulásunkat a vidéken, időnként megállunk, hogy felfedezzünk egy-egy környékbeli falut, vagy meglátogassuk Gabe valamelyik barátjának a borászatát. Mindenhol családtagként üdvözlik.

Az ég már lilásba fordul, mire a motor hazafelé veszi az irányt. Tudom, hogy vége a napnak, mégis furcsa nyomottság vesz rajtam erőt. A mezők és dombok fokozatosan elszórtan álló házaknak adják át a helyüket, a horizonton épületek körvonalai tűnnek fel; meglepődöm, amikor Gabe Firenze külvárosában lelassít, és keres egy parkolóhelyet az egyik utcán. Leveszi a sisakját.

– Nincs értelme lezárni a napot, amikor ilyen jól szórakozunk, nem igaz?

– Egyetértek!

Kézen fog, és nekivágunk a szűk, butikokkal és cipőboltokkal, fagylaltos pultokkal és éttermekkel övezett utcácskáknak. Sülő bárányhús és fokhagyma illata terjeng a tompa lámpafénnyel megvilágított utcákon. Megállunk egy bőráru üzletnél, ahol veszek egy pár kesztyűt Dariának. A pult mögött álló, gyönyörű nő alaposan szemügyre veszi Gabe-et. Feltámad bennem a büszkeség. Valóban ez lennék én, Emilia Josephina Fontana Antonelli? Igen, azt hiszem.

Sötét van már, mire befejezzük a vacsorát, amelyet Gabe egyik barátja, Claudio készített nekünk egy régi képgaléria aljában megbúvó, apró étteremben. A levegő már hűvösebb, amikor kilépünk az utcára, Gabe átkarolja a vállam. Átsétálunk a Piazza della Signorián, ahogy egykor gyönyörű nagynéném és világosszőke hajú szerelme is tették. Nevető, fecsegő tinédzserek csoportja halad el mellettünk. Tökéletes frizurájú, sötét kabátot és lapos sarkú cipőt viselő, idős asszonyok sétálnak összekarolva valószínűleg nagyon régi barátok esti rituáléjának vagyok szemtanúja.

Dávid szobra előtt megállunk. Tanulmányozom a meztelen pásztorfiút, aki éppen felméri ellenfelét, Góliátot. Az arca eltökélt, a teste gyönyörű. Döbbenetes mestermű. Szólni sem indok, lenyűgöz Michelangelo tehetsége, aki végeredményben ugyanolyan ember volt, mint én.

– Ez csak másolat – mondja Gabe a kezemet fogva. – A valódi szobrot 1873-ban áthelyezték az Accademia galériába, hogy megóvják. Holnap elviszlek oda, ha szeretnéd.

Megrázom a fejem.

– Reggel indulunk.

– Ó, tényleg. Akkor majd a következő alkalommal. – Megszorítja a kezem. Olyan erővel tör fel bennem a boldogság, hogy attól félek, mindjárt elemei a talajról.

Továbbmegyünk. Fiatal emberek sietnek el mellettünk ismeretlen nyelveken beszélve. Tekintetük elidőz rajtunk, mintha valamiféle energia sugározna belőlünk.

A távolból valamilyen hang ragadja meg a figyelmem. Egy hangjegy. Egy dallam. Gabe is hallja. Szó nélkül megszaporáz-zuk lépteinket, a hegedű melankolikus zenéje vonz minket. Előrébb emberek tömörülnek a Loggia del Lanzi előtt, a fedett, boltíves oszlopsornál szobrok és márványfeliratok sorakoznak. Gabe áthúz a tömegen. Az egyik széles boltív alatt pólós, farmeres fiatalember hegedül.

– Rico – suttogom, és gyorsan a szám elé kapom a kezem.

Mellette csinos, vörös hajú lány ringatózik behunyt szemmel, a zene ritmusára. Egy idő után kinyitja a száját, és megszólal egy angyal hangja, hűen tolmácsolva Schubert opusának minden hangjegyét.

Ave Maria.

Végigfut rajtam a borzongás. Mintha az egész téren megállt volna az élet. Az emberek közelebb húzódnak, csendben mozognak a mágia forrása felé. Egy nő hangja verődik vissza a márványlapokról. Fejünk felett egy madár röppen ki az éjszakába, szárnya együtt ver a zene ritmusával. A háttérben mintha még a több száz éve, ismeretlen mesterek által készített szobrok is figyelnének.

„Ave Maria – énekli a lány. – Gratiaplena.”

Könny szökik a szemembe, Gabe a melléhez húz, tökéletesen befészkelem magam. Mindkét kezével átkarol, állát a fejem tetején nyugtatja.

„Ave, Ave, Dominus.”

A lány hangja szívet melengető és megható. Az ének eléri a crescendót. Könnyek csorognak az arcomon. Az utolsó hangnál a zene elhalkul. Egy pillanatra az egész tér csendben kivár. Aztán feldübörög a tapsvihar.

– Brava! – kiáltom könnyeimen keresztül. – Brava!

Gabe-hez fordulok. Ő is nedves arccal éljenez. Megölel, de egyikünk sem szól. Nincs is rá szükség. Ahogy bölcs nagynéném mondta egyszer, nincs helye szavaknak, ha az ember megtapasztalja a varázslatot.

Éjfél van. A motor elcsendesedik, teret enged az éjszaka hangjainak – egy kutya távoli vonyításának, a kabócák ciripelésének. Gabe a kezemet fogva végigvezet az ösvényen. A ház recsegő neszekkel üdvözöl, amikor belépünk. A konyhába borostyánszín fény ömlik be az ablakokon keresztül. Szó nélkül indulunk a lépcső felé.

A mellemben tucatnyi kolibri verdes. Együtt kapaszkodunk fel a lépcsőn. Arra számítok, hogy az ő szobájába megyünk? Már majdnem felértünk. Vagy folytatnom kéne az utat a tetőtérbe?

Elérjük a lépcső tetejét, Gabe megáll, felém fordul. Lélegezni sem tudok. A sötétben a tekintete mintha az enyémet faggatná. Talál egy kósza hajtincset a fejemen, az ujjára tekeri. Dübörög a szívem. Keze a tarkómra csúszik. Maga felé húz, lélegzete az arcomat csiklandozza. Szája az enyémhez közeledik. Gyötrelmes pillanatok telnek el, mire végre találkozik az ajkunk.

Megszédülök, a szám megtelik a portói bor édes ízével. Borzongva lépek hátra.

– Egy kicsit kijöttem a gyakorlatból – mentegetőzöm ideges nevetéssel.

– Semmi gond, Emilia. – Ismét magához húz, de a mellére teszem a kezem.

– Komolyan. Volt vagy… tizenegy éve.

– Nem gond.

– És csak egyvalakivel…

Az ujjával csendesít el.

– Ezt később is megbeszélhetjük, si?

Most már tudom, mi ez a nagy felhajtás. Egész életemben túlértékelt dolognak tartottam a szexet. Rövid románcom Liammel szép volt… tényleg szép. Gabrielével lenni viszont varázslatos. Remélem, egy nap Lucy is megtapasztalja ugyanezt.

Gabe könyökhajlatában pihentetem a fejem, hüvelykujjammal szórakozottan simogatom a karját. Megcsókolja a fejem tetejét. Elszorul a torkom. Soha nem voltam tudatában… soha nem ismertem fel… mennyire hiányzott egy másik szívverés hangja a sajátom mellett.

– Szenvedélyes nő vagy, Emilia. Nem is értem, hogyan tudtál életben maradni tizenegy éven át szerelem nélkül. A szíved annyira tele van vele, hogy szinte kicsordul.

Nagyot nyelek. A délelőtt folyamán itt fogom hagyni ezt a csodálatos toszkán fogadóst. Poppy, Lucy és én estére már az Amalfi-parton leszünk. Gabe-bel más-más kontinensen folytatjuk az életünket. Valószínűleg soha többé nem találkozunk. Tudtam ezt, amikor megnyitottam neki a szívem. De máris hiányzik.

– Hiányozni fogsz – suttogom a mellkasát simogatva.

– Te is nekem, kicsi lángom. – Közelebb húz magához. – Tudod, a legtöbb ember szikrát fakaszt. A szikra jó dolog. De te, szerelmem, lángnyelv vagy. – A könyökére támaszkodik, úgy néz le rám. – Bennem is tüzet gyújtottál, Emilia. És soha nem foglak elfelejteni.

Elmosolyodom a sötétségben. Poppy néni megígérte, hogy feloldja az átkot. Soha nem szabadott volna kételkednem benne.

Ismét szeretkezünk, ezúttal sokkal lassabban, nagyobb átéléssel. Engedem magamnak, hogy felfedezzem a testét, és örömmel veszem egész lelkemet megrázó érintését. Amikor véget ér, Gabe a párnára omlik és behunyja a szemét. A légzése lelassul.

Várok. Most mit kellene tennem? Életem legjobb szexében volt részem, mégis úgy fel vagyok húzva, mint egy órarugó. Úgy érzem magam, mint egy ottalvós partin, ahol csak én akarok bulizni.

– Gabriele – suttogom a sötétben.

– Hmm?

– Élvezted?

Keze erőtlenül a karomra hullik.

– Sí. Nagyon is.

Mosoly telepedik az arcomra, nem is akar távozni.

– Visszamenjek a szobámba? – suttogom félig udvariasságból, félig azért, hogy halljam a maradásomért könyörögni.

– Sí – feleli. – Reggel találkozunk, carissima.

– Ó. Oké.

Másodpercekkel később már mély, elégedett szuszogás hallatszik ernyedt ajkáról, ritmusosan hömpölygő, akár az óceán hullámai. A napkelte már nincs olyan nagyon messze. Mezítláb osonok a deszkapadlón. Gabe-nek igaza van. Elvégre gyerekek is laknak itt.

Szobájának ajtaja megnyikordul, amikor kinyitom. Mielőtt kilépnék, még visszapillantok az illatát hordozó, félhomályos szobába.

– Grazia, Gabriele – suttogom. Távozáskor nyitva hagyom magam mögött az ajtót, hátha mégis visszahív.

Lucy megmoccan, amikor átvágok a szobán. Nagyon lassan bebújok az ágyba, próbálom nem felébreszteni. Pejem a párnára léktetem. A másik ágyon Lucy keze felemelkedik. Addig matat a kis asztalon, amíg meg nem találja az órát.

– Éjjel kettő van. Nem kéne ilyenkor egy nyelvnek lenni a füledben?

Nem tehetek róla, elnevetem magam.

– Ó, Lucy, sosem felejtem el ezt a napot. Gabe elképesztő.

Hangos nyögéssel a másik oldalára fordul.

– Akkor mi a francért nem dokkoltál a hajóval?

– Dokkoltam? Mi van?

– Be kellett volna fejeznetek a melót, Em. Gabe férfi. A férfiak ezt várják.

Bevallhatnám neki, hogy életem legjobb szexében volt részem… kétszer is. Valószínűleg le lenne nyűgözve. Mégsem teszem. Ez az én titkom, és Gabe-é.

– Jó éjt, Luce.

Még sötét van, amikor újra felébredek. Az ágy melletti órára pillantok: 4:13. Az elmúlt éjszaka történéseinek felidézése hőhullámot indít el a testemben. Behunyom a szemem és el-vigyorodom. Sikerült. Beleszerettem valakibe. Vagy legalábbis olyan közel járok hozzá, mint még sosem. Büszkeség, izgalom és színtiszta öröm támad fel bennem.

Mikor látjuk újra egymást Gabe-bel? A karácsony már csak két hónap. Meghívhatnám New Yorkba. Remegek a várakozástól. Az olasz Jennifer Anistonnak érzem magam. Kidekorálom Emfalvát, és elkészítem az összes kedvenc ünnepi finomságomat. Idén szerzek valódi karácsonyfát is. Együtt választjuk ki. Apa imádni fogja Gabe-et. Nonna… ő pedig elviseli. Daria viszont ujjongani fog. Lucy és Mimi végre szabadok lesznek!

Megrázom a fejem. Nagyon előreszaladtam. Bele kell taposnom a fékbe. De Poppynak igaza van – lehetséges. Az átok, amit valójában ostoba módon a magamévá tettem, feloldható, ahogy megígérte.

Az oldalamra fordulok. Fel merjem ébreszteni Lucyt? El akarok mondani neki mindent. Igaza volt. Feladtam. Sosem adtam esélyt a szerelemnek.

A sötétben megpróbálom kivenni az alakját.

– Luce?

Az ágya laposnak tűnik, a szoba furcsamód csendes. Nem hallom a szuszogását. Feltámaszkodom a könyökömre, szemem lassan alkalmazkodik az ezüstös holdfényhez.

– Lucy? – Ezúttal hangosabban szólok.

Felhajtom a takarót, a szemüvegem után nyúlok. Szaporábbá válik a szívverésem. Felkapcsolom az ágy melletti lámpát.

Lucy ágya üres.

Görcsbe rándul a gyomrom. Nem. Nem. Ezt soha nem tenné meg. A halántékomat nyomkodva megfordulok. Biztosan a fürdőszobában van. Vagy talán korán kelt és lement.

Csakhogy a mosdó lámpája nem ég. És az unokatestvérem soha nem szokott hajnali négykor kelni.

Rosszullét tör rám.

Kisietek a szobából, lábujjhegyen lopakodom le a lépcsőn. Soha nem akartam ennyire kétségbeesetten hinni, hogy az ösztöneim tévednek. Kérlek, legyél nyitva! Elérem a folyosó végét.

Gabe hálószobájának ajtaja, amelyet szándékosan nyitva hagytam, most be van csukva.

32. fejezet

Emilia

Hetedik nap

Trespiano

Kirántom a bőröndömet a szekrényből, és az ágyra dobom. Nem fogok sírni. Kihúzom a fiókot, és a ruháimat a táskába lömködöm. El kell tűnnöm innen. Látni sem bírnám Gabe-et. És hogyan fogok valaha is megbocsátani Lucynak? Még negyvennyolc óra hátravan ebből az átkozott utazásból. A legfontosabb negyvennyolc óra.

Kezem valami keménybe ütközik a nadrágjaim alatt. Kiemelem a jegyzetfüzetem a fiókból. Két napja nem írtam bele semmit. Úgy szorítom a mellemhez, mint egy elhanyagolt legjobb barátot. Aztán a toliamért nyúlok.

Félretolom a bőröndöt, helyet csinálok magamnak az ágyon. Az ágytámlának dőlve gyorsan és vadul írok. A szavak sokkal tisztábban, mélyebb érzelmekkel, őszintébben jönnek, mint ahogy valaha is papírra mertem vetni őket. Megtöltök egy oldalt. Aztán még egyet. Mire Lucy két órával később belép a szobába, megírom egy új könyv három fejezetét. Ezúttal nem romantikus, „boldogan éltek, míg meg nem haltak” történet lesz.

Lucy haja kusza és kócos – szexisen elfeküdt, hogy pontos legyek. A pizsamáját viseli – a fenekét félig szabadon hagyó pamut rövidnadrágot, és olyan szűk trikót, amit akár rá is festhettek volna.

– Em? – Tesz egy lépést hátrafelé. Elmosolyodik, de előtte egy pillanatra felismerem a bűntudatot az arcán. – Korán keltél. – A lány, aki dél előtt ritkán szólal meg, ma felettébb jókedvű. – És már el is kezdtél csomagolni. – A bőröndömre mutat. – Ennél már nem is lehetnél módszeresebb. – Leül az ágyára, körülnéz. – Nem akarom itt hagyni ezt a helyet.

Csattanva összecsukom a füzetem.

– Azt elhiszem!

Rám néz, összevonja a szemöldökét, aztán megnyúlik az arca, és elkapja a tekintetét.

– Ó, a francba. Követtél?

Osszeszorítom a fogam, nem vagyok biztos benne, hogy képes lennék beszélni.

Lehajtja a fejét.

– Ne légy rám dühös, Em. Kérlek!

Kirobban belőlem a harag.

– Persze, az áldásomat nem kéred? Istenem, gusztustalan, amit művelsz!

Elvörösödik.

– Nem történt semmi, esküszöm! Hinned kell nekem, Em! Ez az egész engem is halálra rémít! Reméltem, hogy talán, csak talán te meg fogod érteni!

– Megérteni? – A hangomból sugárzó düh egyszerre ijesztő és felszabadító. – Feltételezted, hogy a jó öreg Em, mindenki lábtörlője ezt is elviseli, ahogy mindent, nem igaz? – Széttárom a karom. – Gyerünk, Luce döfj csak szíven újra! Gyalogolj át rajtam, mint Dar és Nonna! Töröld belém a sáros bakancsod! Mutatok is néhány helyet, amit még nem törtetek darabokra, nehogy egyetlen rész is kimaradjon!

Lucy meghökkenten néz rám.

– Te miről beszélsz?

– Fogd be! A régi Em nincs többé! – Talpra ugróm, és odahajolok az ágya fölé, az arcom alig néhány centire van az övétől. – Nem vagyok senki lábtörlője, érted? Nem fekhetsz le azzal az emberrel, akinek végre… – Elcsuklik a hangom, de megacélozom magam, nehogy könnyekre fakadjak. – …Akinek végre megnyitottam a szívem, és nem várhatod el, hogy azt mondjam, rendben, minden meg van bocsátva! Nem! Unom már, hogy mindig elnézőnek kell lennem! Nekem is jogom van a boldogsághoz!

Remegő kézzel fordulok el, hallom, hogy megreccsen az ágya. Aztán érzem, hogy átölel. Beleharapok az ajkamba, próbálom visszatartani a könnyeimet, miközben Lucy gyengéden ringat.

– Nem Gabe-bel voltam – suttogja. Hátralép és megfordít, így már szemtől szemben állunk egymással. Szempilláin könnycseppek ülnek, és amikor elmosolyodik, megremeg az ajka. – Hanem Sofie-val.

A sülő kenyér illata felkúszik a lépcsőn, be a tető alatt lévő kis szobácskánkba. Lucyval úgy rohanunk le, mint a gyerekek karácsony reggelén. Megtorpanok, amikor megpillantom őt, a szívem szinte szárnyal. Éppen tejszínt önt egy kis kancsóba, miközben mosolyogva beszél a mobiltelefonjába.

– Va bene. SÍ. – Felnéz, és amikor megpillant, a mosolya még szélesebbé válik. – Ciao, amico mio – A telefont a zsebébe süllyeszti. – Buongiorno! – kezét a farmerébe törli, és átvág a helyiségen, hogy arcon csókoljon. – Jól aludtál, carissima?

– Sí. – Lábujjhegyre emelkedem, és újra megcsókolom, majd merészen a fülébe súgom: – Legközelebb melletted akarok ébredni.

Felvonja a szemöldökét.

– Maradsz még egy napot?

– Nem – nevetek. – Úgy értem, amikor legközelebb találkozunk. Bármikor is legyen az.

– Ó, értem. Az nekem is jót tenne. – Megszorítja a kezem, és odafordul a modern kávégéphez. – Egy capuccinót?

Sofia lép a konyhába, felderül az arca, amikor meglát.

– Emilia! Hiányoltunk tegnap. Remélem, a bátyám jól elszórakoztatott.

– Nem panaszkodom. És ti?

– Mi remekül elvoltunk. Lucy focizni tanította Francót. Látnod kellett volna őket.

Mosolygok, amikor Lucy is megérkezik, az ölében Dantéval, a hátán pedig Francóval.

– Jó reggelt – köszön Gabe-nek, és leteszi Francót a földre.

– Nem! – tiltakozik a kisfiú. – Lovacskásat akarok játszani!

– Később. – Sofia szigorú pillantást vet a fiára. – Gabe nagybácsi elkészült a reggelivel.

Lucy lehajol, és megsimogatja Franco kipirult arcát.

– És miután ettünk, kisember, megmutatjuk Emmie-nek, hogyan kell gólt lőni.

– Hurrá! – kiáltja a fiú. Lucy nevetve csókot nyom az orrára.

Nem tudok nem mosolyogni. Unokatestvérem láthatóan fel van dobva.

– Hol van Poppy? – kérdem.

– Korábban lejött kávéért – feleli Gabe. – A reggelit kihagyja.

Riadalmamat azonnal követi a bűntudat. Tegnap alig láttam őt. Miközben Lucyval felfedeztünk, nevettünk és szerelembe estünk, Poppy szenvedett.

– Megnézem, hogy van.

– Hadd aludjon még egy kicsit. – Gabe tekintetéből aggodalmat és figyelmeztetést olvasok ki.

Reggeli után Sofiával és Gabe-bel a nedves fűben állva nézzük, ahogy Franco esetlenül terelgeti a labdát, amit Lucy megpróbál elvenni tőle.

– Koncentrálj! – instruálja a fiút unokatestvérem. – Ez az!

– A kuzinod nagyon türelmes edző – mondja Sofia, kezével védve szemét a napsütéstől. – Franco imádja.

– Ezt látom.

Felém fordul.

– Novemberben milyen az idő New Yorkban?

– Szürke, borús, esős. Miért?

Kezét bő nadrágja zsebébe süllyeszti, és megvonja a vállát.

– Azon töprengek, Franco tudna-e focizni, amikor arra járunk.

– Ellátogattok New Yorkba? Jövő hónapban?

Lehunyja a szemét és bólint, szinte sugárzik belőle az izgatottság.

– Sí! Ez a terv.

Átölelem.

– Ez nagyszerű! – Gabe-re nézek. – Hallod ezt? Sofia eljön hozzánk! Tarts vele, a november csodálatos hónap!

Az unokaöccsét figyelve elmosolyodik.

– Csodálatos? Épp most mondtad, hogy szürke.

– De csodálatos volna, ha ott lennél.

Tapsol, amikor Franco gólt szerez.

– Attól tartok, ez nem lehetséges. Vezetnem kell a vállalkozást.

– Csukd be a fogadót. – Nem bírom türtőztetni magam. – Addigra vége a szezonnak, gyere New Yorkba!

Túl gyors vagyok. Túl ragaszkodó. Gyűlölöm a kiéhezettsé-get a hangomban. Mégsem tudom leállítani magam. Sofia is látja ezt, a kétségbeesett nőt legbelül, aki minden visszafogottságát levetkőzte. Arrébb megy, biztosít nekünk egy kis privát teret.

– Kérlek, Gabriele, mondd, hogy eljössz! Ha nem novemberben, altkor karácsonyra. Megmutatom neked a várost. Az üzleteket olyankor feldíszítik, és…

Az ujjával csendesít el.

– Ó, Emilia. Már amikor találkoztunk, tudtam, hogy te is azok közé tartozol, akik meglátják a nagyságot a mindennapi dolgokban. Én csak domb vagyok, de attól tartok, összetévesztesz egy heggyel.

Az apró tetőtéri szobában állok, és az öklömet harapdálom, hogy visszatartsam a sírásom. Hogyan volt képes lefeküdni velem, szexi gondolatokat suttogni a fülembe, azután egy nappal később úgy viselkedni, mintha csak egy újabb vendég lennék a fogadójában? Persze tudom a választ: meg vagyok átkozva.

Ránézek az órára. Gabe tíz perc múlva kivisz minket a vasútállomásra. Hogyan fogom kibírni a harmincperces utat? A zokogás figyelmeztetés nélkül tör fel a mellkasomból. A térdem elgyengül, karomat a mellemhez szorítva a földre roska-dok. Szerelemre vágytam. Úgy tettem, mintha nem így lenne, pedig ez az igazság. Annyira akartam!

Ha beszélhetnék Matt-tel. Biztosan egy ostoba szarcsimbóknak nevezné Gabe-et. Gondoskodna róla, hogy ismét szerethe-tőnek érezzem magam. De persze nem hívhatom fel.

Valahogy talpra küzdöm magam. Kifújom az orrom és megtorlóm a szemem. Erősnek kell lennem. Poppyért.

Lecipelem a táskám a földszintre, benézek Poppy néni szobájába. Mosolyt erőltetek magamra. Utazásunk leginkább várt részére indulunk, amit nem fogok neki elrontani.

– Üdv, nemsokára-születésnapos! Elvihetem a táskád?

Az ágya szélén ül, kezében egy doboz papír zsebkendőt szorongat. Reggel Lucy segített neki megfürödni és felöltözni. Fekete nadrágot és formátlan, vörös pulóvert visel. A nyakában lógó türkiz gyöngysor elég nehéznek tűnik ahhoz, hogy felbillenjen tőle. Még a parókája is túl nagyméretűnek látszik. Mintha csak azt akarná megakadályozni, hogy lecsússzon a fejéről, egy türkizkék sálból fejpántot rögtönzött magának. Önsajnálatom egy pillanat alatt semmivé foszlik. Leülök mellé, és megigazgatom a kendőt a homlokán.

– Elég jól érzed magad az utazáshoz?

– Természetesen – feleli. Az örök harcos. De a hangja még a tegnapinál is gyászosabb, hiányzik belőle minden lelkesedés.

A mai program különösen fárasztónak ígérkezik, három és fél órát utazunk Nápolyba, majd busszal még két órát Ravellóba.

– Poppy néni, meg kéne néznie téged egy orvosnak.

Kivesz egy zsebkendőt a dobozból, és feláll.

– Rico vár rám. Mennünk kell.

A fejemet csóválom, de kivezetem őt a SUV-hoz. Bár rettegtem a gondolattól is, hogy végig Gabe mellett kell ülnöm, becsapva érzem magam, amikor meglátom Soha kezében a kocsikulcsot.

– Tedd csak le a csomagot – mondja. – Majd én elrendezem.

– Te… te viszel ki minket az állomásra?

– Sí. – Szomorúan mosolyog rám. – Sajnálom, Emilia. A bátyám nagylelkű az üdvözlésben, de a búcsúzkodás már nem annyira megy neki.

Bámulok kifelé a hátsó ablakon, csak fél füllel hallgatom Sofia és Lucy csevegését elölről.

– Élem az életem, egyik napról a másikra, nem foglalkozom azzal, mások mit szólnak – mondja Sofia. – Te nem ezt teszed?

– Nem – feleli Lucy. – Nyolcéves korom óta nem. De mostantól ezt fogom tenni.

Olyan büszke vagyok az unokatestvéremre, és el is mondanám neki, ha bíznék a hangomban. Inkább az ablak felé fordulok. Trespiano, és a Gabrieléről szőtt álmom a tájjal együtt úszik ki a képből. Ma az én szívem hever darabokban. Holnap a nagynénémé fog. Egyébként is, mit érdekel a szerelem? Lucynak igaza volt: sosem akartam részt venni a játékban. Nagyszerűen éltem az életem egyedülálló nőként. Végül kiléptem a játéktérre, és bumm, egy csavart labda a földre terített. Még soha nem éreztem magam ennyire elutasítottnak, ennyire megalázottnak, magányosnak és üresnek. Kinek van szüksége erre a fajta fájdalomra?

Miközben az elmém megpróbálja racionalizálni a szerelem nélküli életet, a szívem nagyon is jól emlékszik, mennyire varázslatos volt Gabe karjaiban feküdni, milyen élőnek, milyen valóságosnak éreztem magam, mintha a világ – amiben sosem találtam meg teljesen a helyem – végre elfogadott volna.

A forgalom sűrűbbé válik, ahogy elérjük Firenze külvárosát – a helyet, ahol múlt éjjel Gabe ölelésében álltam, boldogabban, mint valaha. Az egészből semmi sem volt valóságos? Lucyra gondolok. Egyáltalán nem tudtam elfogadni a szerelmi életét. Annyira felsőbbrendűnek képzeltem magam, meg voltam győződve róla, hogy neki is annak kéne látnia azokat a pasasokat, amik valójában – játékosoknak. Pedig semmiben sem különböztek Gabe-től. Én pedig nem különböztem Lucytól.

Néha figyelmen kívül hagyjuk azt is, amit az elménk diktál, amikor úgy gondoljuk, ezzel szert tehetünk valaki szeretetére.

Megfordulok, amikor Poppy jéghideg ujjai összekulcsolódnak az enyémekkel.

– Rá fogsz jönni, Emilia, hogy az élet nem mindig körforgalom. Sokkal inkább mellékutak és zsákutcák, rossz kezdetek és összetört szívek gubancos csomója. Egy kimerítő, szédítő labirintus, ahol képtelenség navigálni, a feltérképezése pedig lehetetlen. – Megszorítja a kezem. – De egyetlen sarkot, egyetlen zugot sem szabad kihagyni.

Törődő tekintettel nyújt át egy zsebkendőt. Valahogy tudja. Megveregeti az ülést maga mellett, odacsúszom. Nekem kéne támaszt nyújtanom neki. Tisztában vagyok vele. Mégsem tudok ellenállni. A vállára hajtom a fejem, gyengéden simogatja a hajam.

– Büszke vagyok rád, Emilia.

– Büszke? Bolondot csináltak belőlem.

– Badarság. Éppen hogy hátrahagytad a bolondot.

Az arcát fürkészve azon töprengek, leire gondol: Gábrielére, vagy a régi önmagámra.

– Végre megtapasztaltad a szerelmet. – Egészen közel hajol, úgy suttogja: – Még ha csak egy mihaszna, alávaló kurafival is.

– Mi? Te tudtad róla, hogy ilyen? – Sofiára pillantok. Szerencsére elmélyülten beszélget Lucyval. – Miért nem figyelmeztettél? – suttogom. – Hagytad, hogy elmenjek vele tegnap! Tudsz róla, hogy mi…? – Nem fejezem be a mondatot.

– Persze hogy tudok. Éppen ideje volt, hogy részese legyél egy kis szenvedélynek. És egy olyan mocskos kurafi, mint Gabriele, rengeteg trükköt ismer. – Rám kacsint.

Megmasszírozom a homlokom. Talán egy nap, amikor visszatekintek erre a beszélgetésre, megtalálom benne a humort.

Talán.

A La Stazione di Santa Maria Novella autók, taxik és izgatott utasok dzsungele. Soha ragaszkodik hozzá, hogy elkísérjen minket a vonatunkig. A telefonom éppen akkor szólal meg, amikor belépünk a nyüzsgő állomásra. Üzenet Dariától.

Hol vagy?

A francba. Ideges, és nem tudom hibáztatni érte. Megígértem, hogy felhívom… három nappal ezelőtt. De úgy belemerültem Gabe-be, hogy teljesen elfeledkeztem róla.

Menet közben válaszolok. Firenze, pályaudvar. Öt perc múlva hívlak. Ígérem!

Úgy értem, pontosan hol???

Gyakorlatilag belerohanok Lucyba, mielőtt észlelném, hogy ő, Sofia és Poppy is megtorpantak. Felnézek, és lecsap rám a zűrzavar. Dühös és izgatott emberek sietnek el mellettünk. Hangos, ingerült kiáltások harsannak. Balra hatalmas sor kanyarog a jegypénztár előtt. Egy férfi szórólapot nyom a kezünkbe. Két szót ki tudok venni rajta: Salario Equo. Tisztességes fizetést.

– Ó, a pokolba! – Sofia a peron szélére terel minket. – A vasúti dolgozók sztrájkolnak.

Poppy a melléhez kap.

– Figyelmesebbnek kellett volna lennem! Ezeket előre be szokták jelenteni.

– Előre bejelentik a sztrájkot? – Észreveszek egy posztert a falon, ugyanazt, amit a velencei állomáson is láttam a közelgő scioperóról.*

– Átmehetnénk egy másik állomásra – javasolja Lucy.

– Ez nazionale – olvassa le Soha a szórólapról. – Az egész országban zajlik a következő huszonnégy órában.

– Akkor most mit teszünk? Ravellóba el lehet jutni repülővel?

– Nem. De Nápolyba igen, és onnan már megy busz.

Egy mellettünk álló amerikai férfi közbeszól:

– Az összes belföldi járat tömve van. – Odamutatja nekünk az iPhone-ját. – Megnéztem minden társaságot. Holnap délután előtt senki nem jut ki innen.

Kihagy egy ütemet a szívem. Nem is merek Poppyra nézni.

– Bérelhetnétek autót – veti fel Sofia. – Vagy gyertek vissza a fogadóba. – Rámosolyog Lucyra. – A bátyám és én örömmel eltöltenénk még egy napot a társaságotokban.

Forog velem a világ. Ez a vasutassztrájk talán a sors műve, hogy vissza kelljen mennünk a Casa Fontanába? Lehet, hogy Gabe az elmúlt egy órában megvilágosodott? Tárt karokkal fogad majd, miután rájött, hogy elveszíthet?

Lucy a fejét csóválja.

– El kell jutnunk a katedrálishoz.

Lehunyom a szemem, szégyellem magam önző gondolataim miatt.

– Mindenképpen.

– Az a sor áll a kölcsönzőhöz? – nézelődik Lucy a tömegben. – A fenébe, itt leszünk egész nap.

Az autókölcsönző pultnál az alkalmazott éppen lehúzza a rácsot, és kitesz egy táblát a falra. Esaurito. A tömeg átkozódásban és fujolásban tör ki.

– Elfogytak az autók – közli Sofia.

Poppy ajkát halk nyögés hagyja el, megszakad érte a szívem. Megfogom a kezét.

– Ne aggódj, ott leszünk időben. Ígérem! – Ám legbelül a legkevésbé sem vagyok erről meggyőződve.

– Elvihetnétek Gabriele autóját – ajánlja fel Sofia.

– Nem – felelem –, arról szó sem lehet.

– De igen. Komolyan. Ő is felajánlaná.

Aha. Hogy megnyugtassa bűnös lelkiismeretét?

– Majd elintézi, hogy valaki visszahozza. Mi addig a Vespákat használjuk.

Lucy összecsapja a tenyerét.

– Remek ötlet! Vágjunk bele!

A tömegben araszolva törünk utat magunknak a kijárat felé. Tekintetem összeakad egy barna hajú nőével, aki úgy tizenöt méternyire lehet, és felénk közeledik. Farmerdzsekit visel, a vállára vetve hátizsák. Hasonlít Dariára. Nagyon hasonlít. Sőt… pontosan olyan…

– Daria? – kiáltom. Aztán még egyszer, hangosabban, és integetek is mellé. – Daria!

Lucy furcsán néz rám, de mielőtt bármit is szólhatnék, ő is észreveszi.

– Mi a fene? Daria itt van? Olaszországban?

33. fejezet

Emilia

Végigtolakszom a zsúfolt peronon, egyszerre borít el a szeretet, a zavarodottság, az öröm és a hitetlenkedés.

– Hát itt vagy! – Megragadom Dariát, és teljes erőből magamhoz szorítom. – Eljöttél idáig! Ezt el sem hiszem!

– Lazíts, hugi. – Suta kacajt hallat, mielőtt kiszabadítja magát. – Alig ismertelek meg. Új szemüveged van.

Majdnem megköszönöm, de rájövök, hogy igazából nem dicséretet hallottam.

– Hogy találtál meg minket?

– Követtem az útitervet, amit apának adtál.

– Ezt tényleg nem hiszem el! Ó, istenem, köszönöm!

– Mit kellett volna tennem? Az éjszaka közepén felhívtál Velencéből, rémülten és elveszve. Aztán semmi. Végül egy rövid üzenet, hogy majd felhívsz. És megtetted? Nem.

A nővérem aggódott. Idejött, hogy megmentsen. Le sem lehet törölni az arcomról a vigyort.

– Sajnálom, végül sikerült épségben hazajutnom… mint láthatod.

Lucyhoz fordul.

– Te meg nem vagy képes felvenni a telefont?

– Szakítottam azzal a csúf Samsunggal abban a percben, hogy megérkeztem ide – vágja rá unokatestvérem kapásból. – Kábé annyira hiányzik, mint a régi fogszabályzóm. – Átkarolja Sofia vállát. – Egyébként ő itt Sofia.

Sofia félénk mosollyal nyújt kezet.

– Örülök a találkozásnak.

Daria tekintete Sofiáról Lucyra villan, majd vissza, mielőtt kezet fog Sofiával.

Lucy hüvelykujjával nagynénénkre bök.

– Poppy nénit pedig természetesen már ismered.

Poppy előrelép, két keze közé fogja Daria arcát.

– Az én drága kislányom. Annyira jó látni téged!

Nővérem szabályosan hátrahőköl. Legszívesebben megragadnám a karját és rászólnék, hogy viselkedjen.

– Kösz – mondja végül hűvösen, a hátizsákját igazgatva.

– Épp időben érkeztél, hogy velünk tarts Ravellóba. – Poppy szemlátomást nem zavartatja magát.

– Igen, tökéletes időzítés – helyeslek. – Ravello az utazásunk sarokköve. Csak várj, amíg meghallod Poppy sztoriját! Útközben elmesélünk mindent.

– Napnyugtára ott leszünk – teszi hozzá Poppy. – Attól függően, milyen gyorsan vezet Luciana.

Lucy meghökken.

– Én nem vezetek, jogsim sincs. Em a sofőr.

Megdobban a szívem. Érzem magamon Daria tekintetét. Ajka ferde mosolyra húzódik.

– Szóval te fogsz vezetni, Emmie?

A nővérem tudja, hogy nem vezetek, és azt is, hogy miért nem. Összekulcsolom remegő ujjaimat.

– Nem – suttogom.

Sofia úgy néz minket, mintha megpróbálná megérteni a dinamikát a furcsa amerikai testvérek között.

– Én szívesen vezetnék, de nekem vissza kell mennem a fiúkhoz. Emellett rettegek a szikláktól.

Poppy csak legyint.

– Semmi gond, én vezetek.

Ha nem lenne az egész annyira szomorú, nevetnék. Poppy járni is alig tud. És a gyógyszere tájékoztatója szerint nem is szabad vezetnie.

Egyetlen nyilvánvaló lehetőség marad.

– És mi van veled, Dar?

Felkapja a fejét.

– Elvinnél minket?

– Hogy én?

– Igen, te! – Imára kulcsolom a kezem. – Kérlek, Dar, könyörgök! Mondd, hogy elviszel minket Ravellóba!

Ránéz az órájára, aztán Lucyra, Sofiára, és végül rám. Nagyot sóhajt.

– Merre van az autó?

A parkoló tele van pánikba esett utazókkal, akik taxit próbálnak fogni. Kiabálva vitatkoznak, ki jön a sorban, és kinek kell hátraállnia. Sofia borzongva adja át Dariának a kulcsot.

– Bocsánat, hogy itt hagylak titeket – mentegetőzik –, de vissza kell mennem a kisemberekhez.

– Visszaviszünk a fogadóba – ajánlja fel Lucy.

– Nem. Gabriele majd felvesz a következő sarkon, ahol nincsenek annyian. Nektek el kell indulnotok. Ravellóig hat óra az út.

Először engem ölel meg, aztán Poppytól vesz könnyes búcsút. Nagynénémnek láthatóan minden erejére szüksége van, hogy a táskájába nyúljon, és elővegye tárcáját. Egy érmét nyom Sofia tenyerébe.

– Szerencsét hoz. Most menj, terjeszd a fényed a világban.

Sofia két oldalról arcon csókolja Poppyt.

– Ügy lesz.

Párás szemmel fordul Lucyhoz.

– Novemberben találkozunk. – Egy hajtincset Lucy füle mögé fésül. – Vigyázz magadra.

Unokatestvérem bólint.

– Grazie – mondja elfúló hangon. – Grazie.

Sofia elindul, majd néhány lépés után visszafordul.

– Ciao! Legyetek óvatosak. A hajtűkanyarok veszélyesek.

Amíg Daria beüti a célállomást Gabe GPS-ébe, Lucyval beültetjük Poppy nénit hátra. Többször is elfintorodik, a halántékát dörzsöli. Becsatoljuk az övét, és betakargatjuk a kabátjainkkal. A balzsamos levegő ellenére vacog. Meleg ágyban kellene feküdnie, lehetőleg kórházi ágyban. De nem. Egyetlen okból jöttünk el idáig. Most már nem adhatjuk fel.

– Próbálj pihenni – tanácsolom neki. Fejét az ablaküvegnek támasztja, és lehunyja a szemét.

Daria magabiztosan manőverez végig Firenze utcáin, engedelmeskedve a GPS iránymutatásának. Én ülök mellette, itt most már tudom használni a térképem. A Viale Francesco Redinél lekanyarodik az SS67-esről, és északnak fordul. A térképem szerint az SS67-esen kellett volna maradnia. Kinyitom a szám, hogy figyelmeztessem, de gyorsan be is csukom. Daria nem szereti, ha felülbírálják. Eljött idáig. Itt van, Olaszországban. Az elkövetkező két napot együtt fogjuk tölteni.

– Még egyszer kösz – hálálkodom. – El sem tudom mondani, milyen sokat jelent ez nekem. Az egész annyira szürreális. Először is, biztosan egy vagyont kifizettél, hogy eljuss ide.

– Nonna fizette.

– Nonna? – nevetek. – Azt hittem, Nonna colossale pénzkidobásnak tartja ezt az utat.

– Hát nem.

– Te viszont szabadságot vettél ki, csak emiatt. Ráadásul a lányokat és Donnie-t is ott kellett hagynod.

– Felejtsd el.

– Nem, komolyan, nagyon hálás vagyok. – Odafordulok hozzá. – Tudom, hogy nem állunk olyan közel egymáshoz, mint régen, Dar. De mélyen legbelül mindig tudtam, hogy kiállsz értem. Ez is azt bizonyítja…

– Hagyd abba, Em! Csak… hallgass el, kérlek!

– Oké, sajnálom. – Sértődötten dőlök hátra. Néma csendben megyünk további másfél kilométert, mire észreveszem, hogy az ujjam a sebhelyemet simogatja. Ökölbe szorítom a kezem és kinézek az ablakon, figyelem, ahogy egy repülőgép felszáll. Majd még egy. Előttünk észreveszem a firenzei repülőtér, a Peretola tábláját. Ellenőrzöm a térképen.

– Dar, szerintem rossz irányba megyünk.

Mintha meg sem hallana. Összezavarodom, amikor jobbra fordul, a repülőtér bejárata felé.

– Csak az időt vesztegeted, Daria – szól előre a hátsó ülésről Lucy. – Mondta egy pasas az állomáson, hogy minden belföldi járat tele van.

Daria nem válaszol. Követi a jeleket a nemzetközi járatok indulási oldalához. Hirtelen rosszullét fog el.

– Mi folyik itt, Dar? El kell jutnunk Ravellóba. Holnap van Poppy születésnapja.

Feltűnik előttünk a terminál. Daria beáll a járda mellé, és leállítja a motort. Fogja a telefonját, kikeres rajta valamit, és odamutatja nekem a kijelzőt.

– Ez itt a jegyem hazafelé. – Lapoz egyet. – Ez pedig a tiéd.

Tátva maradt szájjal meredek az Emilia Antonelli névre a mai napra szóló e-jegyen.

– Én… én nem mehetek haza!

– Innentől Lucy gondoskodik Poppyról. Nonnának szüksége van rád.

A fejemhez kapok, egyszerre sok minden fut át az agyamon. Pontosan miért is van itt Daria? Mert aggódott miattam? Mert törődik velem? Hullámokban tör rám a rosszullét.

– Te… csak azért jöttél el idáig, hogy' hazavigyél?

Mereven bámulja az előttünk bcparkolni próbáló Alfa Rómeót.

– Nonna ragaszkodik hozzá.

– Megőrült? Ez az utazás legfontosabb része! Holnap van Poppy születésnapja. Ez az egyetlen oka, hogy itt vagyunk!

Felém fordul.

– Gondolkodj, Emmie. A vonatok nem közlekednek. A repülők teli vannak. Egyikőtök sem tud vezetni. – Fejével a hátsó ülésen alvó Poppy felé int. – Az elemei lemerülőben. Nem gondolod, hogy az univerzum üzenni próbál valamit? Ebből az útból semmi jó sem sül ki. Semmi!

Borzongás fut végig a gerincemen. A hátsó ülésről ekkor Lucy erős, határozott hangját hallom.

– Elég a baromságaidból, Daria! – Dühösen összehúzott szemmel hajol előre a két ülés között. – Ez az út mindent megváltoztatott! Már nem vagyunk elátkozva. Látnod kellett volna Emet Sofia bátyjával. Flörtölt és viccelődött vele. Rá sem ismertél volna, ebben biztos vagyok!

– Valóban? – Daria rám néz. – És mire jutottatok?

Magam elé képzelem Gabe gyönyörű szemét, tele megjátszott szerelemmel és hamis ígéretekkel. Lehajtom a fejem. Mit tartogat még számomra ez az átok?

– El kell vinnünk Poppyt Ravellóba – motyogom.

Daria megvonja a vállát.

– Sofőr nélkül? Sok szerencsét.

Összeszorítom a fogaim. Legszívesebben üvölteném: Majd én vezetek! De nem jönnek a szavak. A tarkómat masszírozom, hajam ragad az izzadságtól.

– Gyerünk! – Daria kicsatolja a biztonsági övét. – A gépünk kilencven perc múlva indul. – Kinyitja az ajtót, kilép a SUV-ból.

A szívem majd kiugrik a helyéről, ahogy hátrafordulok Lucyhoz.

– Talán haza kéne mennünk, Luce… mindannyiunknak. Átíratjuk a jegyeket. Minél előbb hazajut Poppy, annál hamarabb jut el orvoshoz.

– Én nem megyek. – Lucy arcáról csak úgy süt az eltökéltség.

– Indulás! – sürget Daria.

Az ajkamba harapok. Daria rám vár. Szüksége van rám. Végül nagyot sóhajtok. Kicsatolom az övem és Lucyra nézek.

– Oké. Uh… Poppyval visszamentek a fogadóba? Poppynak megvan Gabe száma.

Lucy dühösen mered rám.

– Nem hiszem el, hogy a nővéred így manipulálhat!

– Nem manipulál. Nem tudok vezetni, Luce! Semmin sem változtatna, ha maradnék! Nem juthatunk el Ravellóba. Akkor miért ne menjek vissza előbb, és tegyem boldoggá Nonnát?

– Ne merészeld felmenteni magad, Em! – A szeme szinte villámokat szór. – Azt hittem, megváltoztál!

Mintha tőrt szúrna a szívembe. Poppyra pillantok. Szerencsére még alszik. Mit szólna, ha tudná, hogy pont most hagyom cserben?

Daria behajol az autóba, hátizsákja a vállán lóg.

– Gyere már, Emmie!

A sebhelyemet dörgölöm, megbénít a döntésképtelenség.

– Időben visszaérsz, hogy holnap már dolgozhass – folytatja. – Nonna meg fog könnyebbülni. És hidd el nekem Emmie, örökre hálás lesz. Nonna a hűséget minden másnál többre becsüli. – A nővérem most egészen halkan beszél. – Megszakadt a szíve, amikor arra gondolt, hogy a húgát választottad helyette. Mármint… te jó Isten, Em, hiszen mintha az anyánk lenne!

Elakad a lélegzetem.

– Nem. Neked talán olyan volt, de nekem nem.

– Akárhogy is, induljunk!

Vér tódul a halántékomba.

– És te sem voltál a nővérem, Dar. Már évek óta nem.

– Nagyszerű. Idáig eljövök, és ez a köszönet?

Körmömet a tenyerembe mélyesztem.

– Eljöttél idáig, hogy tönkretedd az utamat. – Összeszorított fogakkal beszélek, hosszú évek elfojtott dühe tör a felszínre. – Nem tudtad elviselni, hogy én, az alsóbbrendű második lánytestvér olyasmit tegyek, amit élvezek! Nonna kimosta az agyad, ugyanúgy, mint apának. Mint nekem.

– Neked tévképzeteid vannak!

Eszelős kacajt hallatok.

– Igen, azok voltak. De többé nincsenek. Most már tisztán látok mindent. Az átok neked dolgozott. Mert te vagy a felsőbbrendű, a kiválasztott elsőszülött lánytestvér. Nonna védence, az ő büszkesége és öröme. És annyira félsz a pozíciód elvesztésétől, hogy feláldoztál engem, az életem, a kapcsolatunkat, csak hogy az ő kedvére tegyél. Nem vagyok más, mint a te személyes cseléded!

– Menj a pokolba, Em!

Remegő kézzel nyitom ki az ajtót. Szívem vad és szabálytalan ritmust ver. Megkerülöm az autót, amíg oda nem érek Dariához. Belenézek annak az embernek a szemébe, akit a világon mindenki másnál jobban szerettem.

– Nem. – Megrándul az ajkam, az állam remeg, de a szavaim erősek és határozottak. – Nem megyek a pokolba. Ravellóba megyek.

Daria tekintete az enyémbe mélyed. Talán abban reménykedik, hogy hirtelen elnevetem magam, és közlöm vele, hogy csak viccelek. És szinte kívánom ezt. Bárcsak így lenne. Szinte.

Ellépek mellette, és beülök a volán mögé.

– Ne csináld ezt, Emmie! – kiáltja, miközben becsukom az ajtót.

Indítok. A gyomrom összeszorul. Sebességbe teszem a váltót.

– Állj! Hatalmas hibát követsz el!

Nagyon finoman rálépek a gázpedálra. Az autó lassan elindul előre. Egyszerre szédelegve, kővé dermedten és furcsa közömbösséggel figyelem, ahogy nővérem eltűnik a visszapillantó tükörből.

Egészen a következő terminálig jutok, mielőtt félreállok. Fejemet a kormánykerékre hajtom. Remeg a térdem. Mi a jó francot műveltem? A hátsó ülésről tapsolást hallok. Megfordulok.

– Brava! Brava, kis polliagyümölcsöm! – Poppy előrenyúl, megfogja a vállam. – Most aztán igazán ragyogsz! Szabályosan fénylesz!

Visszanyelem a könnyeimet, nem tudok beszélni.

Lucy is kuncog.

– Úgy tűnik, a jó öreg Emmie végre golyókat növesztett! –Felemeli a tenyerét. – Ideje volt megmutatni annak a ribancnak, ki a főnök!

Lelkesedés nélkül belecsapok a tenyerébe, bár árulásnak érzem az ünneplést. Daria a testvérem. Szeretem őt. Feltétel nélkül. De saját életem érdekében ma nem állhattam mellé.

Lucy átmászik az üléstámlán, alaktalan halomként landol mellettem. Megigazgatja az ingét és hozzám fordul.

– Szóval csak vicc volt, hogy nem tudsz vezetni, igaz?

34. fejezet

Emilia

Lucynak mesélem éppen, milyen alkut kötöttem Liam balesete után, amikor egy repülőtéri biztonsági őr bekopog az ablakon.

– Partite! – mondja sürgetően. – Indulás!

– Picsába. – Elakadó lélegzettel intek neki.

– Szóval minden, amit Dariának mondtál, baromság volt? – Lucy az utasoldali ajtónak támaszkodva engem néz. – Mondd csak, Em, te végül is hiszel az átokban?

– Őszintén mondom, nem tudom, Luce. – A halántékomat masszírozva arra gondolok, mennyire nyomorultnak tűnhetek. – És nem akarom kísérteni a szerencsénket.

– Ezt nem értem. Mármint oké, ki voltál bukva a baleset után, és megígérted, hogy soha többé nem találkozol Liammel. De mi a franc köze van a vezetésnek az átokhoz?

– Nemrég találkoztál Sofiával. Boldog vagy, ugye?

– Hát… kábé az első alkalommal egy örökkévalóság óta.

– Pontosan ilyenkor történik meg. Hogy bizonyítsa a hatalmát, az átok lecsap. Ilyenkor keveredünk balesetbe, ahol megsérülsz, megnyomorodsz vagy…

– Meghalsz? Ettől félsz? Hogy megölsz?

– Igen… nem… attól félek, hogy az átkom öl meg. Ahogy Liamet is majdnem megölte. – Mély lélegzetet veszek. – Sosem bocsátanám meg magamnak, ha én lennék az okozója…

Lucy ingerülten emeli fel a kezét.

– Ó, ne aggódj már, Em! Akkor közlöm veled előre, mielőtt agyhalott leszek, leesik az orrom, vagy egy urnára való hamuvá válok, hogy én megbocsátok!

Egy pillanatra találkozik a tekintetünk – két egykor elátkozott lány, akik próbára teszik a sorsot.

– Engedd el, Emilia. – Hátrafordulunk. Poppy egész végig figyelt? – Engedd el – ismétli. A két szó tele van reménnyel, lehetőségekkel és veszéllyel. Elengedni a félelmet. Elengedni a bűntudatot. Elengedni a hamis meggyőződéseket.

Odakint a repülőtéri biztonsági őr egyre türelmetlenebb. A sípjába fúj, és határozottan int.

– Partite!

Görcsbe ránduló gyomorral intek vissza neki.

– Oké – formálom a számmal némán, aztán lehajtom a fejem. – A fenébe! – Veszek egy mély lélegzetet. Nagyon lassan, reszkető lábbal lenyomom a gázpedált.

És elindulunk.

Másfél órával később már nem szorongatom olyan görcsösen a kormányt. Poppy a hátsó ülésen halkan horkol. Megpróbálom kimasszírozni a nyakamból a merevséget, és a GPS-re pillantok.

– Hé… csak nyolcvanhárom kilométert tettünk meg?

– Hát… valahogy úgy – feleli Lucy. – A számításaim szerint így is jóval Poppy születésnapja előtt odaérünk Ravellóba. A kilencvenhetedik születésnapja előtt.

– A biztonság az első. – Mereven nézem az utat. – Küldenél a nevemben egy üzenetet Darnak? A telefonom a táskámban van. írd meg neki, hogy… – A „sajnálom” szó a torkomon akad. Mit is kért tőlem egykor Poppy? Ne mentegetőzz, ha nem gondolod komolyan. – Kívánj neki jó utat. És három nap múlva találkozunk.

– Még van remény – dünnyögi Lucy írás közben. – Megírom neki, hogy végre volt orgazmusod. – Rám néz. – Ha most meghalsz, legalább ezt elérted, nem igaz?

Próbálok mosolyogni, de túl friss a seb. Csak tegnap történt, hogy szerelembe estem? Egy rövidke pillanatig létezett egy „mi”.

Gyorsan pislogok néhányat. Nem lehetek szomorú. Most nem, amikor Lucy boldog, Poppy pedig tele van reménnyel. Minden erőmmel próbálom kizárni magamból Gabriele hangját, elfelejteni bőre érintését a bőrömön. Aztán az egész emléket elteszem s/ívem egy titkos rekeszébe, hogy később majd újra kinyissam.

– Luce, ugye tudod, hogy nagyon örülök neked? Úgy értem, tényleg, őszintén. Sofia nagyszerű nő. És te is az vagy.

– Kösz. Ha tudni akarod az igazságot, eléggé meg vagyok rémülve. Carol és Vinnie fejenként három szélütést fognak kapni, ha megtudják.

– Majd megbarátkoznak vele. A szüleid azt fogják látni, amit én is. Újra Lucy vagy, az igazi Lucy.

Elmosolyodik.

– Tényleg?

– Tényleg. Büszke vagyok rád. Minden szerelemhez bátorság kell, de a tiéd különleges hősiességet igényel.

– Hősiesség? Az pozitív dolog, igaz?

– Nagyon pozitív.

Az ablak felé fordul.

– Tudod, éveken át próbáltam figyelmen kívül hagyni azt, amit természetesnek éreztem. És ez nem azt jelenti, hogy mostantól magamévá teszem az egész LMBT-akármi szarságot. Egyszerűen csak felhagytam az ellenállással.

Másfél kilométert haladunk néma csendben, mire Lucy újra megszólal. Nagyon halkan beszél.

– Azt hiszem, illő lenne üdvözölnöm téged a Lefektettek és Kijátszottak Klubban.

Most gúnyolódik rajtam? Ujjaim a kormánykerékre feszülnek.

– Nem ez az a klub, amihez az ember csatlakozni szeretne – folytatja. – De azt hiszem, a legtöbb ember időnként mégis belép.

Megvárom, hogy egy teherautó megelőzzön minket, csak utána pillantok rá. Tekintetében soha nem látott gyengédséget fedezek fel. Felsóhajtok.

– Annyira ostoba voltam.

– Tapasztalatlan voltál. Nem ismerted a szabályokat. De majd belejössz. És ha ettől jobban érzed magad, én is így jártam.

– Az a Jack nevű pasas. – Kijelentem, nem kérdezem.

Bólint.

– És még vagy egymillió, és huszonhét másik seggfej.

Nevetésem a torkomon akad.

– Ó, Luce, mit kéne tennem? Hová tegyem ezeket az érzéseket? – Megrázom a fejem. – Tudom, mire gondolsz, túldramatizálom a dolgot. Hiszen csak három napig ismertem őt.

– Nem számít. Az egész a kapcsolatról szól. Ha birtoklod, és elszakítják tőled, az öröm minden atomja kiürül belőled. Nem tudsz lélegezni, még kevésbé enni, aludni. Biztos vagy benne, kurvára biztos, hogy soha többé nem leszel ugyanaz az ember.

Röpke pillantást vetek rá.

– Pedig egy idő után mégis, ugye?

A fejét csóválja.

– Nem, Em. Nem leszel már ugyanaz.

Felnyögök. Rémület fog el, élethosszig tartó nyomorúságot vizionálok.

Megveregeti a térdem.

– Jobbá válsz. Sokkal, de sokkal jobbá.

Öt órával később, amikor már kezdenék megnyugodni a volán mögött, elérjük Salerno tartományt. Nyugatra megpillantom Nápoly kontúrját. Már csak ötvenkilenc kilométer van hátra Ravellóig. A táj szinte egyik pillanatról a másikra változik meg. Eltűnik az Al-es autópálya egyenes aszfaltja, a helyét keskeny, hajtűkanyarokkal tűzdelt út veszi át a sziklák mentén.

Az autó erőlködve mássza meg a meredek hegyoldalakat. Lucy egyenes háttal, feszült arccal ül mellettem.

– Menni fog – próbál nyugtatni, de úgy kapaszkodik a műszerfalba maga előtt, mintha egy sziklaperemről lógna lefelé.

Izzad a tenyerem. Elakad a lélegzetem, amikor az egyik sziklaperemen túl megpillantom a tajtékos Salcrnói-öblöt.

– Jézusom! – Próbálom leküzdeni a szédülést.

– Ne nézz le! – figyelmeztet unokatestvérem.

A szívem ki akar ugrani a mellkasomból.

– De gyűlölöm ezt!

– Nézd a jó oldalát. Ha lezuhanunk, visszük magunkkal Gabe drága SUV-ját is.

Az utat figyelem. Visszafojtott lélegzettel navigálok át egy újabb hajtűkanyaron. Lelassítok, mert utolérünk egy turistabuszt. Egy munkagép megy előtte, innen lépésben haladunk. Mögöttünk kocsisor torlódik fel. A tükörbe pillantok. Az utánunk lévő sofőr egész közel jön hozzánk. Ide-oda kacsázik, láthatóan alig várja, hogy megelőzhessen… és a buszt… és a munkagépet.

– Csak nyugi – mondja Lucy. – Ne is figyelj azokra, akiket feltartasz.

– Mit kéne tennem? Nem tudok előzni.

A sofőr mögöttem dudál. Lucy megfordul, és beint neki.

– Hagyd abba, balesetet fogsz okozni!

A sofőr ismét ráfekszik a dudára. Veszélyes lenne számára egyszerre három járművet előzni. Azt akarja, hogy én előzzek.

– A fenébe!

Egy kanyar után nyílegyenessé válik az út.

– Menj! – sürget Lucy. – Előzd meg a csigákat! Most!

– Mi? Nem!

A hosszú autósorból mögöttünk már többen is dudálnak. Szorítást érzek a mellkasomban. Rajtam múlik, hogy a sor meginduljon. Az egész testem remeg. Kirakom az irányjelzőt, és remegve, a legnagyobb óvatossággal sávot váltok.

– Gyerünk! – kiáltja Lucy.

A gázra taposok, az autó megugrik. Már majdnem megelőzöm a buszt, amikor a távolban feltűnik egy kanyar.

– Istenem! – A motor üvölt, visszaváltok, megpróbálok besorolni a busz és a munkagép közé, de nincs elég hely.

– Engedjetek be! – könyörgök, miközben Lucy kiabál:

– Menj, menj!

A gázpedálra taposok. Nincs más választásom, meg kell előznöm a munkagépet is. A hónom alatt verejték csorog.

– Juhúú! Megcsinálod, Em!

Alig százméternyire egy autó fordul be a kanyarban. Egyenesen felénk száguld.

– Szent szar! Meghalunk! – Lucy eltakarja a szemét, és si-koltva csúszik le az ülésen.

A szívem már nem is verhetne gyorsabban. Erősen szorítom a kormányt. Kérlek, Istenem! Segíts! Még erősebben nyomom a gázt. A közeledő autó egyre nagyobb lesz. A munkagép végtelen alumíniumfelülete lassan kúszik el mellettem.

– Engedj be, seggfej!

Az utolsó pillanatban oldalra rántom a kormányt, és visszaállunk a saját sávúnkba. Az autó elhúz mellettünk.

– Istenem! – Félig kiáltok, félig nyögök. Lucyra pillantok. A fejét védve kuporog az autó padlóján. – Visszaülhetsz.

Visszatornázza magát a helyére.

– Jézusom, Em, majdnem kinyírtál minket!

– Én figyelmeztettelek – felelem ideges kacajjal.

Elvigyorodik.

– Én igazából a leszakadt orra készítettem fel magam, nem az urnás verzióra.

Azon a sötét helyen mélyen legbelül, ahol a félelmem összpontosul, kinyílik egy ajtó. Fény ömlik be rajta. Nevetni kezdek, először halkan. Lucy csatlakozik. Rövidesen már hisztérikusan kacagunk, mámorító részegséggel szabadulunk meg a félelemtől, a sóidétól és az idegeskedéstől. Lucy a műszerfalat csapkodja, arcán könny csorog.

– Milyen képet vágtál, amikor az az autó megjelent a kibaszott semmiből!

Halk kuncogást hallunk hátulról.

– Bocsánat, Poppy néni – nézek a visszapillantóba. – Csendben leszünk, aludj csak tovább.

– Hogy kimaradjak a mókából? Soha!

35. fejezet

Poppy

1960

Ravello, Amalfi-part

A katedrális masszív ajtaja megnyikordult huszonegyedik születésnapom estéjén. Bemártottuk ujjainkat a szentelt vízbe, és keresztet vetettünk. A félhomályos templom üres volt, a levegőt betöltötte a füstölők és dohos szőnyegek szaga. Az ima-lilikében több sorban gyertyák izzottak, fehér lángok a csend tengerében.

Rico végigvezetett a központi folyosón az oltárig. Ott csillogó szemmel felém fordult, és megfogta mindkét kezem.

– Én, Erich Joseph Krause, feleségemül fogadlak téged, Paolina Maria Fontana. Ígérem, hogy szeretni és tisztelni foglak életem hátralévő részében, míg a halál el nem választ.

Kezemet remegő államhoz emelve mondtam el én is a fogadalmamat, de úgy összeszorult a torkom, hogy alig tudtam kinyögni a szavakat.

– … míg a halál el nem választ.

– Megcsókolhatom a menyasszonyt?

Arcomat két keze közé fogta. Abban a pillanatban, ahogy ajka az enyémhez ért, lépteket hallottunk. Az árnyak közül egy pap bukkant elő, nem Pietro atya, hanem egy sötét hajú, hosz-szú, keskeny orrú fiatalember.

Fellépdelt a három lépcsőfokon az oltárig.

– Hajtsátok le a fejeteket – mondta, és ránk helyezte tenyerét. – Az Úr áldjon és óvjon meg titeket. Egyengesse utatokat, és ruházzon fel kegyelemmel és alázattal, hogy egyaránt el tudjátok fogadni az örömet és a bánatot. Legyetek erősek, akár a vörösfenyő, amikor baj adódik, és hajlékonyak, akár a fűz, amikor meg kell bocsátani. És legfőképpen, éljetek boldogságban, elégedettségben és hűségben, Krisztus nevében. Ámen.

– Ámen – ismételtük a nem várt imától kővé dermedve. Lenyűgözve néztük ezt a rejtélyes szent embert, aki a semmiből került elő. Köszönetét mondtunk a fiatal papnak, és Isten előtt házaspárként hagytuk el a templomot.

Szinte még ki sem léptünk, Rico máris magához vont egy csókra.

– Hogy mondják németül, hogy „férjem”?

– Mein Ehemann. – Megsimogatta az arcom. – És egy nap, amikor a szüleid elfogadnak, visszajövünk ide egy valódi ceremóniára, és az igazi férjed leszek.

– Valódi ceremónia? Igazi férj? – Megráztam a fejem. – Mein Ehemann, házasok vagyunk. Ennél valóságosabb nem is lehetne.

– Én is így érzem. – Megszorította a kezem.

Valami fényes vonta magára a figyelmem. Lehajoltam és felvettem a betonlépcsőről.

– Egy szerencsepénz – mutattam meg Ricónak.

Együtt néztük az érmét, mintha varázsereje lenne. Rico a kezébe fogta a kezem.

– A következő születésnapodon talán pont ugyanitt fogunk állni, ugyanilyen szerelemben, mint ma.

Megborzongtam. A nap örömei ellenére szívünk egy rejtett zugában szerintem mindketten megéreztük, hogy nagy sötétség közeledik felénk.

– Jövőre? – Megpróbáltam könnyíteni jövőnk hirtelen támadt súlyán. – Ez túl könnyű.

– Rendben – vakarta meg az állát. – Akkor a harmincadik születésnapodon leszünk itt.

– Kilenc év múlva? Még mindig túl könnyű. – Markomba zártam az érmét, és kedvenc csillagomat keresve felnéztem az égre. Azon töprengtem, hogyan is lehetnénk biztosak a jö-őnkben. – Itt leszünk együtt, a ravellói katedrális lépcsőjén a nyolcvanadik születésnapomon. Ezt ígérd meg nekem, mein Ehemann.

Elmosolyodott, de a szeme csillogott.

– Rendben. A nyolcvanadik születésnapodon. Megígérem.

36. fejezet

Emilia

Hetedik nap

Ravello, Amalfi-part

Hallottam már emberekről, akik amint beléptek egy helyre – legyen nagyváros vagy kis falu, régi kastély vagy tóparti kunyhó –, úgy érezték, mintha egy hosszú és magányos utazás után végre hazatérnének. Poppy ezt hiraethnzk, vágyódásnak nevezte egy hely, egy otthon után, aminek a hiányáról addig a pillanatig nincs is tudomásod. Amikor befordulok Ravello dombtetőn épült falujába, azt hiszem, már értem, mire gondolt.

A nap lebukik a Tirrén-tenger mögé, vízfesték pasztellárnya-latokban fürdetve az ókori települést. A magenta színű murvafürt sövények dús, élénk zuhatagokat hoznak létre, és bárhová nézek, cserepekben vörös muskátlikat, lila mályvarózsákat és sárga tátikákat látok.

– Otthon! – kiált fel Poppy. Letekeri az ablakot, beengedve a rózsától és tengeri sótól illatozó levegőt. – Végre!

A szikla pereme mögött a Földközi-tenger lágy altatódalt susog. Az egész nap felhalmozódott feszültsége elillan ebben az alig háromezres lakosú, csendes kis faluban, ugyanakkor érzékelni az energiát is. A kanyargós gyalogjárókon botos túrázók lépdelnek; kerékpárosok integetnek, ahogy elsuhannak mellettünk.

A Ravello szívét alkotó Piazza dél Duomónál állok meg, egy elegáns butikhotel előtt. A nyitott udvarban csodás szökőkutat pillantok meg. Fáj a kezem, amikor kihúzom az indítókulcsot ai gyújtáskapcsolóból.

– Köszönöm, Uram! – sóhajtok hatalmasat.

Lucy mosolyog.

– Megcsináltad, Em. Vezettél. Állati menő voltál!

Poppy örömteli sikollyal nyúl az ajtónyitóhoz, de unokatestvérem hátrafordul.

– Ne olyan gyorsan, Pops! Mindez idő alatt házas voltál? Miért nem mondtad el nekünk?

Én is hátranézek, feszülten várom Poppy válaszát.

– Nem voltak tanúink, sem papírjaink – feleli az ablakon kifelé bámulva. – Bűnben éltünk. Így visszatekintve, elszántakban kellett volna próbálkoznunk. Sosem jutott eszünkbe, hogy a katolikus egyházon kívül kössünk házasságot. Igazság szerint akkor még nem is tudtuk, hogy kezdünk kifutni az időből.

Lucy Poppyról rám néz, majd vissza Poppyra.

– De akkor is. Ez azt jelenti, hogy az átok megtört, nem? Azóta… egyáltalán nem is volt átok!

– Ricóval hittünk benne, hogy Isten, a mi istenünk áldását adta a házasságkötésünkre. Vettünk ezüstgyűrűt az ékszerboltban, olcsó volt, mint egy üveg tej. Többször is visszatértünk a katedrálisba, kerestük a fiatal papot, aki aznap este ott volt velünk. De a hamufehér hajú Pietro atya azt állította, ő az egyetlen pap az egyházközségben. Megvártuk a vasárnapi istentiszteletet, kikérdeztük az egyházi alkalmazottakat. Senki sem ismerte a keskeny, hosszú orrú, fiatal papot.

– Akkor most mi van? – kérdezi Lucy. – Törvényes házasok vagytok, vagy nem?

Poppy felemeli mindkét kezét.

– Törvényes? Etikus? Mások hisznek nekem? Elítélnek? Elhagynak? – Megfogja Lucy vállát, és tudom, hogy már nem Ricóról beszél, hanem Sofiáról. – Lehet. De amikor a szeretet és az igazság helyéről jössz, biztos vagy a válaszodban. És a válasz a legtöbbször ez: „Mit érdekel engem?”

Szállásunk a Michelangelóban még a velenceinél is nagyobb, a Wedgwood-kék falakon díszes bordűrök futnak végig, mindenhol látványos olajfestmények, egy nappali, két hatalmas ágy. Lucyval kicsomagolunk, Poppy ezalatt az emeleti ablakból nézelődik. Beteszem a bőröndöm a szekrénybe, és odalépek mellé.

A macskaköves tér túlsó oldalán helyes, fehér templom áll, gúla alakú tornyán egyszerű kereszt. A zöld, duplaszárnyú ajtó fölött két boltíves ablak, mint két felvont szemöldök.

– Ott – mutatja. – Holnap ott fogok találkozni Ricóval.

Hangja szívszaggatóan reménykedő. Kinyitom a szám, hogy figyelmeztessem, de gyorsan be is csukom. Miért baj, ha hagyom, hogy ez az elképesztően pozitív beállítottságú öreg hölgy még egy napig elhiggye, hogy lehetséges?

A templom harangja hetet kondul, jól öltözött párok indulnak el vacsorázni. Az enyhe este szandálért és szoknyáért kiált, de Poppy egy rózsaszín műszőrme mellény mellett dönt. Azt javasolja, az étterem felé menet álljunk meg a Villa Rufolónál.

– A villát egy gazdag kereskedő építette a 13. században. Ricóval imádtuk a kertjét.

A turisták nagy része időközben eltűnt, csend van, amikor belépünk az ősi harangtoronyra emlékeztető épületbe. A boltíves bejáraton áthaladva végigsétálunk a hárs- és ciprusfákkal övezett ösvényen.

Poppy megtorpan.

– Csukjátok be a szemeteket!

Amikor újra kinyitom, tátva marad a szám. Mintha egy tündérmesébe illő olasz udvarba teleportáltak volna minket. Középen kör alakú szökőkút, körbevéve szabályos alakú ágyásokkal, amelyekbe különféle színű és fajtájú trópusi növényeket és rózsákat ültettek. Odalépek a terasz széléhez. Pontosan előttem sugárarália, vagy esernyőfa emelkedik ki a növénytakaróból. Száz méterrel lejjebb a Salernói-öböl csillog a lilában és aranyban játszó égbolt alatt.

– A lélek kertjének is nevezik – lép mellém Poppy. – Rico időnként itt hegedült. – Megfordul, lassan körülnéz. Kell egy kis idő, mire rájövök: őt keresi.

– Senki sem éhes? – ránt minket vissza Lucy a jelenbe.

Továbbmegyünk a L’Antica Cartierába, egy családias, tengeri ételekre specializálódott étterembe a sziklák tetején, ahonnan rá lehet látni a partra. Poppy rendel egy üveg Greco de Tufót, egy testes, száraz fehérbort Campaniából, ami szinte pezseg a nyelvemen. A sziklákat hullámok ostromolják, mi pedig li iss tonhaltatárt, korallszínű homárt és tenger gyümölcsei szuflét eszünk vad édesköménnyel és friss paradicsommal. Poppy néhány percenként végigsimít a parókáján, megbizonyosodik róla, hogy a helyén van. Felkapja a fejét minden alkalommal, amikor valaki kilép a teraszra. És a szívem minden alkalommal összeszorul.

A felszolgáló újratölti a poharainkat.

– Az én gyönyörű lányaimra – emeli fel Poppy a poharát. – Luciana, végre rájöttél, hogy nincs szükséged azokra a csicsás táskákra.

Lucy arca lassan felderül.

– Aha… most már értem. Mindig csicsás táskákat választottam, miközben hátizsákos lány vagyok.

– Azzá a nővé váltál, akinek lenned kell.

– Tényleg az lettél – helyeslek, és koccintunk.

– Hogy én? Nézz magadra. Ellenálltál Dariának. És keresztülvezettél a hajtűkanyarok országán.

Elönt a büszkeség. Egy évtizeden keresztül szűk, gyalog bejárható kis buborékban éltem. Engedtem, hogy a félelmemen keresztül manipuláljanak, és ez volt az igazi átok.

– És még valami. – Poppy ismét koccint velünk. – Emilia túlélte az első igazi csalódását.

Felnyögök.

– Kösz, hogy emlékeztetsz rá.

– Most már megírhatod a romantikus regényed.

– Már írom a regényem.

– Egy művész legfontosabb eszköze itt van – mutat a szívemre. – És te végre felfedted a sajátod. Eddig az elmédből írtál. Mostantól a szívedből fogsz írni, kedvesem.

Dühös akarok lenni. Egy kicsit tovább szeretném játszani az áldozatot. De mint mindig, Poppynak most is igaza van. Most már bennfentes vagyok, nem az az ember, aki csak orrát nyomja az üveghez, figyelve, és azon töprengve, milyen lehet a szerelem.

Felszolgálónk hatalmas nápolyi pastierát helyez az asztalra. Poppy az első, aki belemeríti villáját a krémes, formába öntött tésztába. Lehunyja a szemét.

– Deliziosa! – Szalvétájával megtörli az ajkát. – A legenda szerint egy nő egyszer egy tojással, ricottával, kandírozott gyümölcsökkel és narancsvirággal teli kosarat hagyott a tengerparton. Ez volt az ő áldozata az isteneknek, hogy a férje, aki halász volt, épségben visszatérjen a tengerről. Amikor másnap reggel visszament, azt látta, hogy a hullámok összekeverték az alapanyagokat. A férje biztonságban hazaért, ő pedig egy csodálatos pastierát tudott elé tenni.

– Cuki. – Lucy lenyalja a villáját. – De én inkább a te történetedre lennék kíváncsi. A legjobb résznél hagytad abba. – Könyökével megböki Poppyt. – A nászéjszakánál.

Poppy kuncogva legyint.

– Mondanom sem kell, mesés volt. – Hirtelen elkomorodik. – De ahogy az lenni szokott, hamarosan minden megváltozott.

37. fejezet

Poppy

1960-61

Ravello, Amalfi-part

Borús novemberi péntek volt, négy héttel az esküvőnk után. Ricóval a piacon sétáltunk, sárgadinnyét és friss paradicsomot vásároltunk, amikor valaki megállított minket.

– Erich? Erich Krause? Sind Sie das? – Az akcentus összetéveszthetetlenül német volt. Azonnal felgyorsult a szívverésem, és érzékeltem Rico riadalmát is. Bár az emberek nagy számban szöktek el Kelet-Németországból, az itt töltött hónapok alatt egyszer sem látott ismerős arcot. Rémültnek tűnt, mintha egy határőr kapta volna el.

Erősen megszorította a kezem, lassan megfordult. Kerek, pirospozsgás arcú, ragadós vigyorú fiatalember állt előttünk. Rico tüdejéből sóhaj szakadt fel, vállából azonnal távozott a feszültség.

– Fritz Kuhlman! – kiáltotta. Kezet fogtak és megtapogatták egymás hátát. – Mióta vagy Olaszországban? – Németül beszélt, de a jó részét értettem annak, amit mond.

– Múlt hónapban léptem le. Alig egy hete érkeztem.

– Darf ich vorstellen? – Rico közelebb húzott magához. – Meine Frau.

Elöntött a büszkeség. A feleségeként mutatott be. Akármi is történik, mi már egyek voltunk, míg a halál el nem választ.

Fritz rám nézett, aztán vissza Ricóra.

– Frau? – kérdezte összevont szemöldökkel. Aztán olyan gyorsan kezdett beszélni, hogy azt már nem tudtam követni. De egy szót felismertem. Karín. Többször is kiejtette a nevet, a Verlobte szóval együtt. Menyasszony.

Rico Karin nevének minden említésére elfintorodott.

– Nein. Nein – csóválta a fejét. – Nem szeretem, és ezt ő is tudja. – Felém fordult, láthatóan témát akart váltani. – Fritz a szülővárosomból, Radebeulból jött. Egy osztályba járt a húgommal, Johannával.

Hallgattam Fritzet, aki az otthoni élelmiszerhiányról beszélt, a határzár szigorításáról, a kommunista kormány egyre nagyobb hatalmáról a magánvállalkozások felett. Remegett a kezem, görcsölt a gyomrom. Fritz megtámadta a mi kis buborékunkat, és biztos voltam benne, hogy rejteget egy tűt a zsebében.

– A családom – Rico elengedte a kezem, előrébb lépett –, apám vállalkozása még biztonságban van? Mi van anyámmal? És Johannával?

– Hát nem tudod?

– Mit nem tudok? Milyen híreid vannak?

Fritz lehajtotta a fejét, a tarkóját vakargatta.

– Apád… szélütést kapott. Ő… ő…

– Istenem! – Rico megragadta Fritz karját. – Életben van? Nyögd már ki!

– Igen, amikor utoljára hallottam róla, még élt. De megváltozott. Csak idő kérdése, hogy a VEB rátegye a kezét a szerelőműhelyére. Ha még nem történt meg.

Rohantunk a postára. Rico hetek óta nem telefonált haza. A családja semmit sem tudott rólam, és az új életéről Ravellóban. Annyira lefoglalt a szerelmünk és a közös életünk, hogy minden más a háttérbe szorult. Most ismertük fel, mennyire önzők voltunk.

Három órán át próbálta elérni a családi üzletet. Ott álltam mellette, próbáltam kimasszírozni a görcsöt a vállából, vizet hoztam neki papírpoharakban, hallgattam, ahogy ostorozza önmagát. Végül, délután négykor létrejött a kapcsolat. Visszafojtott lélegzettel hallgattuk, ahogy a telefon kicsöng. Egyszer. Kétszer.

– Krause Autoreparatur. – Olyan közel húzódtam hozzá, hogy hallottam a nő hangját a telefonból.

– Johanna! – Rico alig tudta kimondani húga nevét.

Németül beszélgettek, gyors kérdések és válaszok sortüzét zúdították egymásra. Ismét csak néhány szót és kifejezést érlettem meg.

– Komm nach Hause.

– Du musst.

– Wir brauchen dich.

Gyere haza azonnal.

Muszáj.

Szükségünk van rád.

Kiléptünk a postahivatalból, csodálatos világom egy csapásra háttérbe szorult. Rico leültetett a Villa Rufolo kőkútjának peremére. A kezemet szorongatva beszámolt apja állapotáról.

– A jobb oldala lebénult. Egy villát sem képes felemelni, nemhogy egy villáskulcsot. Nem tud beszélni, és egész nap tolószékben ül. Anyám eteti és fürdeti, mint egy csecsemőt. Johanna szerint nagyon kimeríti az ellátása. – Elfordította a fejét. Addig nyomkodtam a vállát, amíg újra beszélni nem kezdett. – Johanna próbálja fenntartani az üzletet, de hogy lenne rá képes? Semmit sem tud az autószerelésről. A férje segít neki, de el fogják veszíteni a vállalkozást. A hatóságok már kétszer kimentek hozzájuk. Nyomás alatt tartják Johannát, és anyámat is. Tudni akarják, hol vagyok, és miért nem tértem vissza. Az utazási engedélyem rég lejárt. A hatóságok Johannát fenyegetik. Azt mondják, ha nem térek vissza, apám üzletét átadják a VEB-nek, a Volkseigener Betriebnek.

Megborzongtam. Ha Rico nem tér vissza, a családi vállalkozás, amit apja hozott létre, és annyira szeretett, az állam tulajdonába kerül.

– Oda kell mennünk – jelentettem ki. – Haladéktalanul.

– Nem – rázta a fejét. – Az én otthonom itt van, Olaszországban. Veled.

De már láttam a jövőt. Soha nem fogja kiheverni, ha nem próbál segíteni.

– Első a család. Ezt te mondtad nekem. Utazunk. Dolgozni fogsz a műhelyben, amíg apád fel nem épül.

Mély lélegzetet vett, aztán lassan kifújta a levegőt, válla megroggyant a döntés súlyától.

– Igazad van. Oda kell mennem. – A szemembe nézett. – De egyedül.

Felpattantam.

– A feleséged vagyok! A mein Ehemann mellett a helyem.

– Kelet-Németország nem holmi üdülőhely. – Még soha nem beszélt velem ennyire éles hangon. Gyorsan pislogtam néhányat, nehogy kibuggyanjanak a könnyeim. Meglágyult a hangja. – Te visszamész a papád trespianói házába. – Megsimogatta az arcom. – Szeretlek, Poppy. Mindig is szeretni foglak, de most haza kell mennem. Akárcsak neked. Ha apám jobban lesz, visszatérek, ezúttal már a férjedként, nem udvarlóként. A papád nem állhat az utunkba.

Bár megpróbált bizakodónak látszani, tekintetét elfelhőzte a szomorúság. Szerettem volna enyhíteni a fájdalmán. De túlságosan önző voltam.

– Nem! Nem tudok nélküled élni!

– Sosem leszel nélkülem – suttogta, és megcsókolta a homlokom. – Amikor visszatérek, építek neked egy nagy házat. Gyerekeink lesznek, akik a te szemedet öröklik. Szabadságban fognak élni. És a nyolcvanadik születésnapodon együtt sétálunk a ravellói katedrális lépcsőjén, ezt megígérem!

Aznap este megtaláltam a régi bőrtáskáját. A szekrény polcáról levettem a félretett pénzzel teli befőttesüvegeket, meglepett, milyen nehezek lettek az idők folyamán. Néhány éven belül megvehet) ük magunknak azt a kis otthont, amiről álmodoztunk. De ez az álom most olyan távolinak tűnt.

Éppen az üveget tömködtem a táskába, amikor Rico belépett.

– Nem. – Kinyitotta az első üveget, és éppen csak annyi pénzt vett ki belőle, hogy fedezze az utazást. A többit visszaadta. – Szükséged lesz a pénzre, a firenzei vonatjegyre.

Előre rettegtem. Hogyan fogadnak majd, ha hazatérek? Rosa természetesen mellém áll. Apám azonban gyűlölt. Anyám meg fogja keseríteni az életem. Mégis, a hazaköltözés gyerekjátéknak tűnt ahhoz képest, ami Ricóra várt.

Amikor kiment a szobából, én is kivettem ennyi pénzt, hogy elég legyen a vonatjegyre, és néhány létfontosságú dologra a piacról. A többit egy üzenettel együtt belecsúsztattam egy borítékba.

Gyere vissza épségben, szerelmem. Addig is tudd, hogy szeretlek, imádkozom érted, és vágyom rád minden nap minden órájának minden másodpercében.

Letöröltem a könnyeket az arcomról. Mert bármilyen magabiztosnak is akartam mutatkozni, rettegtem érte. Ragasztó-szalaggal hozzátapasztottam a legmegbízhatóbb szerencsepénzemet az üzenethez – azt, amelyiket a ravellói katedrális lépcsőjén találtam. Hamarosan találkozunk. És ne feledd, a nyolcvanadik születésnapomon ott leszünk a katedrálisnál.

Utolsó napnyugtánkat a tetőn töltöttük, bort kortyolgattunk, amíg a sáfrányszínű égbolt feketébe nem fordult. Másnap segítettem neki befejezni a pakolást. Máris üresnek, elhagyatottnak éreztem magam. Könnyes szemmel csomagoltam neki kenyeret és sonkát a hosszú útra. Vajon börtönbe zárják, amint hazaér? Megverik a rendőrök?

Úgy tervezte, hogy vonattal megy a határig, onnan pedig kerékpárra, vagy az autósok jóindulatára hagyatkozik. Ha megérkezik Nyugat-Berlinbe, felhasználja a retúrjegyét, amit majdnem két évvel korábban vett, és azzal megy vissza Kelet-Német-országba, a börtönbe, ami egykor az otthona volt.

Az őrök a határon kifaggatják, zaklatják, tudni akarják majd, hol volt eddig. Persze végül engedélyezik, hogy visszatérjen az elszigetelt Kelet-Németországba.

– Nem az a feladatuk, hogy visszafordítsák, hanem hogy bent tartsák az embereket – magyarázta.

Mert melyik épeszű ember térne vissza keletre?

– Kapcsolatba lépek veled, amint visszaértem Radebeulba.

– Már levelek fognak várni rád – ígértem.

– Várj, amíg megérkezik tőlem az első levél. – Csókot nyomott az orrom hegyére. – Aztán írhatsz, akár a hét minden napján.

– De miért kell várnom?

– A hatóságok átvizsgálják és cenzúrázzák a postát… néha meg is semmisítenek küldeményeket. Ha elfognak egy levelet tőled, tudni fogják, hogy szökni próbáltam. És akkor lecsapnak rám a belépésnél.

Megborzongtam, próbáltam nem magam elé képzelni, ahogy a férjemet a kelet-német határőrök ütlegelik.

Kivett egy kis kést a zsebéből, és felállt az egyik székre. A hálószoba ajtófélfája fölé egyetlen rövid mondatot írt.

A szerelmet választottuk.

PF&EK

Távolabb léptünk, elolvastuk a szavakat. A karjába vetettem magam, legszívesebben ott haltam volna meg.

Könyöröghettem volna neki, hogy maradjon. A szívem mélyén tudom, hogy így is tett volna. De ahogy egyszer mondta, senkit sem szabadna rákényszeríteni, hogy víz és vér között válasszon.

Életemben először egyedül maradtam. A vonatom négykor indult, így elég időm maradt összecsomagolni. Azonban nem találtam magamban elég erőt hozzá. Céltalanul bolyongtam az apró lakásban, teljesen üresnek éreztem magam, mintha a lelkemet szakították volna ki belőlem.

Megígértem Ricónak, hogy visszatérek Trespianóba, de már a hideg kőház gondolata is kimerített, papa temperamentumáról nem is beszélve. Lehet, hogy idővel megbocsátanak, de a szüleim felejtéséért kemény árat kell fizetnem. Elvárják majd tőlem, hogy Amerikába utazzak Rosával, és feleségül menjek Ignacióhoz. Erről pedig szó sem lehetett. Már férjnél voltam, egy életre hozzákötöttem magam a férfihoz, akit teljes szívemmel szerettem.

Teltek az órák. Nem kezdtem el csomagolni – képtelen voltam rá. Egy kicsit kevésbé éreztem magam egyedül a mi kis otthonos lakásunkban, ahol Rico inge még a szekrényben lógott, ahol a fogkeféje ott volt az enyém mellett egy bögrében, ahol minden éjjel ugyanazzal a kirojtosodott pléddel takaróztunk.

Eltelik egy újabb nap. Aztán a harmadik. A hazaút gondolata úgy tornyosult előttem, mint egy fenyegető, ködös erdő, ahová nemsokára be kell merészkednem. Rémület szállt meg. Azután erő töltött el. A hét végére döntésre jutottam. Nem térek vissza a szüleim házába. Nem fogom, nem tudom itt hagyni ezt a lakást a pékség felett, az egyetlen helyet, amit valaha is otthonnak éreztem.

Rico azonban úgy tudta, visszamentem Trespianóba. És megígértem, hogy várni fogok az első levéllel, amíg biztonságban hazaér. Ő pedig Papà címére fog írni. Ezért írtam Rosának, és megkértem, hogy továbbítsa nekem Rico üzenetét.

Egy héten belül másodállást vállaltam. Reggelente a földszinten sütöttem a kenyeret, esténként pedig a közeli pizzéria konyhájában dolgoztam. A két helyről már bejött annyi pénz, hogy egy keveset félre tudjak tenni.

Mindennap imádkoztam Rico biztonságáért, fohászkodtam Istenhez, hogy vigyázzon az egészségére, adjon neki erőt és bátorságot. Eltelt egy hónap. Minden nap, amikor végeztem a pékségben, a postára siettem, naiv szívemben reménnyel, hogy találok egy otthonról továbbküldött levelet. Ám csak Rosa írogatott, hosszú oldalakon át öntötte ki nekem a szívét, beszámolt a szakadékról, ami közte és Alberto között nyílt. Meg volt győződve róla, hogy nem érdemli meg őt, és egy nap el fogja hagyni. Éjszakánként sírva riadt fel, annyira félt, hogy egyedül marad. És amikor Albertóhoz fordult megnyugvásért, az nem tudta, hogyan adja meg neki. Butának nevezte őt, amivel csak rontott a helyzeten. Félelmeit Mammával is megosztotta, aki biztosította róla, hogy minden rendbe fog jönni, amint gyereket szül. És minden szívszaggató levél legvégére odaírta: Ricótól még nem jött semmi.

Érzékeltem a változást nővéremnél, valami keserű megszállottság hatalmasodott el rajta. Egyre inkább befelé fordult, felemésztette a tehetetlenség, amiért nem tudja elérni, hogy Alberto szeresse őt.

Legsötétebb óráimban azon elmélkedtem, létezik-e egyáltalán a szerelem. Lehetséges, mindketten szívfájdalomra rendeltettünk, hogy arra vágyakozzunk, visszaszerezzük, ami eleve nem is volt a miénk?

A sivár februárral a kétségbeesés is megérkezett. Nem érzékeltem a napsütést, a nevetés idegen hanggá vált. Kevéske szabadidőmet levelek írásával töltöttem, könyörögtem Ricónak, hogy térjen vissza. De tudtam, hogy ezeket a leveleket soha nem fogom elküldeni. Oldalakat töltöttem meg, kiöntöttem minden nyomorúságomat, bevallottam neki, hogy korántsem vagyok olyan bátor, mint amilyennek mutattam magam. És olyan önzetlen sem. Szükségem volt rá. Nem számított, hogy a családjának is. Nekem jobban.

Minden nap monoton taposómalom volt, huszonnégy órányi üresség. Éjfélig mosogattam a pizzériában, és négykor kellem, hogy kenyeret süssek a Piacenti Pékségben. Elhatalmasodott rajtam a kimerültség. Délután kettőtől hatig az ágyon feküdtem apró lakásunkban, bámultam a szavakat, amelyeket Rico vésett az ajtó fölé, és kétségbeesetten próbáltam aludni. De a napsütés nem hagyott pihenni. A négy fal közötti tér, amely egykor nevetésnek és szenvedélynek adott otthont, kemencévé vált, ellopta az álmomat. A nyitott ablakon beáramlottak az utca hangjai – lányok csevegtek a pékség előtt, egy nő nevetett csengő hangon. Az én egykori énem hangjai.

Az ajkam kirepedezett. A számban mintha itatóspapír lett volna. Semmit nem tudtam a gyomromban tartani, még a vizet sem. Egy nap, amikor hallott a mosdóban öklendezni, a főnököm a pizzériában korábban hazaküldött. Kilenc óra volt, az utcákon már sötétség honolt. Az elmémben gonosz emberek vadásztak rám, biztos voltam benne, hogy a kapualjakban farkasok ólálkodnak. Gyorsabban. Gyorsabban kellett mennem. Csakhogy a lábamat mintha ólomsúly húzta volna le. Alig tudtam mozogni. Éppen csak eljutottam a házunkig, és ott, a lépcsőházban összeestem.

Zihálva feküdtem a lépcsőn, próbáltam erőt gyűjteni a maradék hat fok legyűréséhez.

Aztán meghallottam a nyikordulást a lépcső tetején. Egy ajtó nyílt. Nem, nem egy ajtó, a mi ajtónk! Felemeltem a fejem. Pislogtam néhányat, próbáltam kivenni a látóteremben feltűnő arcot. Két hónap után most először éreztem megkönnyebbülést. Aztán minden elsötétedett.

38. fejezet

Emilia

Nyolcadik nap – Poppy születésnapja

Ravello

Vízcsobogás hangja ébreszt. A hotelszoba még sötétbe burkolózik, de a fürdőszoba ajtaja alatt fény szüremlik ki. Poppy már felkelt. Eljött az ő napja.

Előző este Lucy és én kérdések özönét zúdítottuk rá. Ki állt a lépcsőn? Rico? Visszajött érte? De nem válaszolt, mintha az emlékezés teljesen kimerítette volna.

Fogom a szemüvegem és a telefonom. Legalább most már tudom Rico családnevét. Krause Autoreparatur, Radebeul, írom be a keresősávba. A fenébe. Semmi. Megpróbálom a nevét: Erich Krause. Több mint háromszázezer link jelenik meg.

– Mit művelsz? – kérdi Lucy álmos hangon. Felkapcsolja az ágy melletti lámpát, és az oldalára gördül.

– Próbálom megtalálni Ricót. – Felemelem a telefonom. – Végignézem ezeket a linkeket. A legtöbb német. Kezdem a házassági engedélyekkel és a halálozási értesítőkkel, hogy legalább azokat kizárhassuk.

– Ez egy örökkévalóságig fog tartani. – Gyengéden lefejti az ujjaimat a készülékről, és visszateszi az asztalra. – Mi lenne, ha innentől a sorsra bíznánk a dolgot, és csak asszisztálnánk Poppynak a nagy napjához?

Unokatestvérem tapintatossága meglep. Alig egy hete még készen állt rá, hogy lelépjen, visszamenjen az Államokba, és elfeledkezzen Poppy álmáról. Mostanra teljesen megváltozott, nagylelkűbb lett, eltűnt belőle a keserűség. Hogy hisz-e az átok megtörésében, vagy sem, nem tudnám megmondani. De azt már tudom, hogy nem hiányzik belőle a remény. És ez nagyon sokat számít.

– A sors legyen kegyes Poppyhoz – suttogom.

– Jó előérzetem van – mondja Lucy csillogó szemmel. Elfordulok. Mióta hisz az unokatestvérem a csodákban?

És mióta nem hiszek én?

A reggeli levegő hűvös, a horizonton gyülekező bolyhos felhők levendulaszínű derengésbe borítják a várost. Emberek töltik meg a piazzát, néhányan újságot vagy kávéscsészét tartanak a kezükben, mások térképet vagy esernyőt. A katedrális felé menet Poppy áll az élre. Még mindig lassan lépdel, de a tartása sokkal egyenesebb, mint napok óta bármikor. Kissé lemaradok, az esőköpenyekkel a kezemben csodálom nagynénémet. Ma fehér ruhát öltött. Kissé már megsárgult és összegyűrődött, és két számmal nagyobb a méreténél, ezért egy vörös bőrövvel összefogta a derekánál. Nyakában élénk, lila sál és a türkiz gyöngysor. Csuklóján szokás szerint karkötők garmadája.

– Szép idő van a születésnapodhoz – jegyzem meg, próbálva figyelmen kívül hagyni a tenger felett gyülekező felhőket.

Hátranéz.

– Tudtam, hogy így lesz. Ötvenkilenc éve várom a nyolcvanadik megünneplését. Még a menyasszonyi ruhámat is felvettem.

– Ez a menyasszonyi ruhád? – Felzárkózom mellé, és közelebbről is szemügyre veszem az elöregedett fehér ruhát. – Amit Rico vett neked?

– Nem. Amit George Clooneytól kaptam. – Nevetőráncok hálózzák be arcát, majd gyorsan el is tűnnek. Megáll, felnéz egy vörös stukkós épületre, amelyen kifakult tábla hirdeti: Piacenti Péksége.

– Itt dolgoztál! – ismeri fel Lucy.

De Poppy nem a fölszinti pékségre koncentrál, hanem az emeleti ablakból kiszűrődő fényre.

– A régi lakásod – sandítok fel én is.

– És Ricóé. – Úgy nézi az épületet, mintha az lenne rég nem látott szerelme. Végül keresztet vet, és folytatja útját a templom felé.

Most ért véget a reggeli istentisztelet, féltucatnyian lépdelnek lefelé a ravellói katedrális lépcsőjén. Poppy a nyakára szorított kézzel tanulmányozza az arcokat. Amikor az utolsó ember is leér, fellép az első lépcsőfokra, és végignéz a többi tucatnyin. Mintha a Mount Everest megmászására készülne.

Lucyval azonnal odasietünk, de elhesseget minket. Kihúzza magát, megfogja a betonkorlátot. Hat percig tart, mire feljut a tetejére, de megteszi az utat, méghozzá méltósággal. Kezét a melléhez szorítva zihál, amikor mellé lépek.

– Brava – dicsérem meg, és arcon csókolom.

– Lehet, hogy Rico figyel. Nem akarom, hogy azt higgye, kifog rajtam holmi lépcső.

Végignézek a lenti piazzán. De Rico természetesen nem figyel sehonnan.

Az első óra reménnyel teli. Kinyitom a katedrális ajtaját, Poppy belép. Gyorsan felméri a templom belsejét, hátha Rico elfelejtette, hogy a lépcsőn kell találkozniuk. Amikor nem találja meg odabent, felnevet.

– Még csak nyolc óra. Mindig is szeretett sokáig aludni.

Fejünk felett a templom harangja kilencszer kondul. A nap teljesen eltűnt, az égből köd ereszkedik le, akár a szenteltvíz. Poppy a katedrális bejáratának boltíve alatt áll, úgy fürkészi a teret, akár egy királynő a birodalmát. Csakhogy ez a királynő egyetlen embert keres, mindössze egyet. És sehol sem találja.

Rendíthetetlensége nem csökken a délelőtt nyirkos óráiban. Sárga esőköpenyében a lépcső körül őgyeleg, csak egyszer megy be a katedrálisba, hogy „bepúderezze az orrát”. Leveszem a pulóverem, és párnát rögtönzök belőle a felső lépcsőn, ragaszkodom hozzá, hogy leüljön. Miért nem gondoltunk rá, hogy hozzunk egy széket, és rá egy rendes párnát? Vonakodva ugyan, de engedelmeskedik. Lucyval ketten ültetjük le, félek, hogy nem fog tudni felkelni. Bár nem panaszkodik, látom a fájdalmas grimaszt az arcán, hallom reszelős lélegzetvételét. Nincs jól.

Hátunk mögött kinyílik a katedrális ajtaja. Ősz hajú, hosszú, keskeny orrú férfi lép ki a szabadba, nyakában papi gallérral. Megtorpan, amikor megpillant minket, ahogy ott gubbasztunk a lépcső tetején, mint három galamb.

– Atyám – szólítja meg Lucy –, készítene rólunk egy képet?

– Örömmel.

Odaadom a telefonom a papnak, aki elmondja, hogy Bene-detto atyának hívják. Közben Lucy felsegíti Poppyt.

– Bei sorrisi! – vezényel Benedetto atya. – Csodás mosolyt kérek!

Visszaadja a telefont. Miközben ellenőrzőm a képet, látom, hogy Poppy közelebb húzódik a paphoz. Az arcát tanulmányozza, vagy inkább az orrát. Hirtelen a torkához kap.

– Maga! Maga adott össze minket a férjemmel! Ötvenkilenc évvel ezelőtt, pontosan itt, a ravellói katedrálisban! A férjem német volt, biztosan emlékszik rá!

A pap ajka megfeszül, a fejét csóválja.

– Nem, signora. Csak negyven éve vagyok pap Ravellóban.

– De… – Poppy hangja elhal.

A pap megfordul, elindul lefelé a lépcsőn.

– Biztosan egy másik pap volt – simogatom vigasztalón Poppy hátát.

A harangok tizenkettőt ütnek, már esik az eső, a gyomrom pedig hangosan korog.

– Mi lenne, ha ebédszünetet tartanánk? – vetem fel.

– Egy falat se menne le a torkomon, annyira izgatott vagyok. Találkoznom kell Ricóval.

– Ugyan már, nyújtóztassuk ki egy kicsit a lábunkat.

Poppy mintha meg sem hallaná.

– Menjetek csak, én nem akarom elszalasztani Ricót.

– Meg fog várni – győzködi Lucy is.

– Igen, de miért várakoztatnám? Már így is túl sokat várt.

39. fejezet

Poppy

1961

Ravello, Amalfi-part

A szobát csak elmosódottan láttam, homlokomat nedves kendő fedte. Hol vagyok? Volt valami halvány emlékem arról, hogy a lépcsőházban fekszem. Megpróbáltam felülni, de egy erős kéz a helyemen tartott.

– Maradj nyugton – mondta egy hang nagyon távolról.

Túl gyenge voltam ahhoz, hogy ellenkezzem. Lehunytam a szemem, és újra elszenderedtem. Álmomban Rosa szólonga-tott.

– Nyisd ki a szád.

Hirtelen valami forró mart az ajkamba. Elfintorodtam és kinyitottam a szemem. Rosa ült mellettem a kanapé szélén, kezében gőzölgő edénnyel. Kanalat tartott a számhoz.

– Egyél! – parancsolt rám.

A híg húslevest nagyon sósnak éreztem, marta a torkom, ahogy utat talált magának a gyomromba.

– Még – jött az utasítás.

Engedelmesen ettem, amíg a tál ki nem ürült. Utána poharat tartott a számhoz, és megitatott vízzel. A második korty után megtaláltam a hangom.

– Mit keresel itt? – kérdeztem rekedt suttogással.

Letette a poharat az asztalra.

– Múlt héten levél érkezett. – Kivett egy borítékot a zsebéből. – Németországból.

Megkönnyebbülten kiáltottam fel.

– Hála Istennek! És te egészen idáig eljöttél! Grazié, Rosa. – A levél után nyúltam, de elrántotta előlem.

– Maradj fekve, felolvasom.

Legdrágább Poppym!

Imádkozom érte, hogy eljusson hozzád ez a levél, és azért is, hogy egészségben találjon szüleid otthonában. Talán olvastad a többit is, amit küldtem. Talán nem. Figyelmeztettelek, a kelet-németországi leveleket cenzúrázzák, akár el is kobozzák.

Itthon vagyok, bár már nem olyan érzés, mint vártam, vagy mint régen volt. A szívem Ravellóban maradt, a pékség feletti kis lakásban. Az otthonom ott van, ahol te is vagy.

Reméltem, hogy visszatérésemkor jobb állapotban találom apámat. Reméltem, hogy ismét elbúcsúzhatok tőle, és visszamehetek hozzád, szerelmem.

Sajnos nem így alakult. Törékeny lelkű édesanyám két évtizedet öregedett. Nem tud végigmondani egy mondatot anélkül, hogy könnyekre fakadjon. Olyan vékony, hogy attól tartok, elpattannak a csontjai.

Nem hajlandó a házat sem elhagyni, nem tágít apám mellől.

Johanna ad erőt a családnak, de egyedül nem tudja vinni a vállalkozást. A férje teljesen használhatatlan. Johannának mindennap be kell mennie a városba, ahol kevés az élelem, és órákon át kell sorba állni egyetlen vekni kenyérért. Tegnap sikerült szereznie egy kis doboz mangólevet. Kubából jött idáig, az egyik kommunista kereskedelmi partnerünktől. Egy korty az édes nektárból maga volt a mennyország ezen a pokoli helyen.

Neki kellett gyűrköznöm a munkának, legalább egy tucatnyi autó várt javításra. Befeküdtem alájuk, olajat és ékszíjat cserélek. De a motorháztető alatt is csak rólad álmodozom, gyönyörű feleségem. A te arcod emléke vezérel keresztül a sötétség vég nélküli napjain.

Amióta eljöttem, csak ezen gondolkozom, és arra a következtetésre jutottam, hogy el kell utaznod Amerikába.

Felkiáltottam, Rosa megsimogatta az arcomat.

– Hallgass rá. Ricónak igaza van. Azt akarja, ami neked a legjobb. Mind azt akarjuk.

– Nem, soha nem hagyom itt Olaszországot! Nem, amíg mein Ehemann vissza nem tér!

Rosa arcán riadalom suhant át.

– Kérlek, Paolina, ne légy bolond! Tudom, hogy fáj, de nem fog visszajönni, la mia sorella testarda.

Elfordítottam a fejem. Végül folytatta a felolvasást.

A hely, ahol felnőttem, Radebeul gyönyörű városa sötét és hideg hellyé vált. A nap huszonnégy órájában fegyveres örök felügyelik a Kelet és Nyugat közti határt, egyre veszélyesebbé téve a szökést. De az az igazság, amore mio, hogy nem is mehetnék el. A szabadság ajtaja mintha minden nappal egyre jobban becsukódna. Én jelentem a család egyetlen reményét, hogy megtarthassuk apám vállalkozását, hogy biztosítsunk magunknak egy olyan életszínvonalat, ami csak egy fokkal jobb az éhezésnél. Ráadásul úgy érzem, megölném édesanyámat, ha most újra eltűnnék.

Egyszer említetted, te is idejössz, hogy együtt lehessünk. Akkor megtiltottam, és most még inkább megtiltom. Börtönben élek. Sosem engedném, hogy ide gyere, ebbe az őrületbe.

Inkább menj, kérlek, mio unico amore. Menj Amerikába, a szabadság földjére, ahol kivirágozhatsz.

Azt akarom, hogy újra házasodj meg. Igen, fogadd el annak az embernek a kezét, a sógorod nagybátyjáét, ha neked megfelel. Én megbékélek vele, tudva, hogy biztonságban vagy és törődnek veled, hogy nem döntöttem romba az életed az ostoba álmommal. De tudd, hogy mindig szeretni foglak, az utolsó lélegzetvételemig.

Egy nap majd újra találkozunk. Mindennap a nyolcvanadik születésnapodra gondolok, az ötvenkilencedik évfordulónkra, és az örömre, hogy újból magamhoz ölelhetlek a ravellói katedrálisnál. Addig is őrizni foglak… az emlékedet, a szerelmünket.

Örök szerelmed:

Rico

Elvettem a levelet Rosától, és minden szavát háromszor újraolvastam.

– Elment – mormoltam. Az erősödő pánik belém fojtotta a szavakat. Megpróbáltam felülni. – A férjem nem jön el értem.

Rosa felemelte a kezét.

– Férj? Feleség? Miért használjátok ezeket a szavakat?

Elmeséltem neki a kis ceremóniát a ravellói katedrálisban, a rejtélyes, fiatal papot, aki áldását adta a házasságkötésünkre.

– Összeházasodtunk. És annyira hiányzik!

Rosa arcát könnyek áztatták.

– Én négy héttel ezelőtt vettem búcsút az én Albertómtól. Január 12-én ő és Bruno útra keltek Amerikába.

Megfogtam a kezét, elszégyelltem magam önző viselkedésem miatt. Az én szegény nővérem szintén itt maradt a szerelme nélkül, én pedig csak magamra tudtam gondolni.

– Ó, Rosa, annyira sajnálom! Téged is nagy fájdalom ért.

Bólintott, és megtörölte az orrát egy zsebkendővel.

– Tudom, hogy érzel – folytattam. – Most már ismerem a szerelem hatalmát, tudom, hogy képes mindent elsöpörni, hogy azt gondolod, meghalsz, ha nem tarthatod a karjaidban Albertót. Hasonlóan hozzám, a férjed nélkül te is levélnek érzed magad, amelyik céltalanul sodródik a szélben.

– Sí. Pontosan így van. – Lenézett a kezére. – Azt kívánom, bárcsak az én Albertóm is ugyanígy érezne.

– Persze hogy így érez. Mit tudsz róla? Ő és Bruno jól érzik magukat az új otthonukban? Szokott küldeni leveleket?

Könnyek szöktek a szemébe.

– Csak egyet. Egyetlen levelet kaptam a férjemtől, míg Bruno vagy féltucatnyit küldött Mammának. Mesélt neki a bolt melletti kocsmáról, a modern amerikai nőkről, akikkel találkozott. Biztosan Alberto is összeismerkedett velük!

– Rosa, állj! Alberto nagyon szeret téged.

De miközben lemondtam a szavakat, a szívem mélyén tudtam, hogy nem ez az igazság. Most, hogy már megismertem a szerelmet, észrevettem a hiányát is. Sosem láttam, hogy Alberto gyengéd tekintettel nézte volna a nővéremet. Sosem láttam, hogy kisimít egy kósza hajtincset az arcából, vagy megmasszírozza a tarkóját, vagy megsimogatja az arcát a hüvelykujjával. És éjszaka a tetőtéri szobában, az elválasztó másik oldaláról sosem hallottam a szerelem hangjait, amelyeket Ricóval soha nem tudtunk teljesen elfojtani.

– Továbbra is azt akarja, hogy a lehető leghamarabb menjek ki Amerikába. Családot akar alapítani. El kell jutnom oda, mielőtt meggondolja magát.

– Nem fogja meggondolni magát – próbáltam megnyugtatni. – Sok minden vár rád odaát.

Elmosolyodott, de az arcáról nem tűnt el az idegesség. Gyorsan kiszámoltam, mióta házasok Albertóval. Tizenhét hónap telt el. És a baba még sehol.

– Papa szerint további hat hónap alatt gyűjthetjük össze a jegyekre valót.

Miközben beszélt, a szellőzőn, mint oly sokszor, felszivárgott a pékműhely illata. Elöntött a verejték, visszanyeltem a feltörő rosszullétet.

– De Rosa, mondtam már, sosem fogok feleségül menni Ignacióhoz. Meg kell értened. Nem indulok el Rico nélkül. –

Tekintetem a levélre tévedt. – Írnom kell neki. Tudatnom kell vele, hogy várni fogok rá. Az apja biztosan jobban lesz.

– Feküdj vissza – mondta, és homlokon csókolt. – Majd holnap írsz Ricónak. Ma éjjel aludnod kell.

Másnap reggel egyedül ébredtem a kanapén, egy viharvert pokróccal betakarva. Próbáltam felkelni, végtagjaimat merevnek és görcsösnek éreztem. A hajnal rózsaszínje megfestette a szobát, akár egy kagylóhéj belsejét. Mennyi lehet az idő? A pékség. A pékség! Le kellett mennem a pékségbe.

Valahogy sikerült kimásznom a takaró alól. Mozdulatlanul, egyik kezemmel a kanapéba kapaszkodva vártam, hogy a lábam biztosan megtartson. Mezítláb vágtam át a szobán, a falnak támaszkodva botladoztam ki a mosdóba. A háló mellett elhaladva megpillantottam alvó nővéremet. A szívem sikoltott, gyorsan a szám elé kaptam a kezem. A kis ágy, ahol Ricóval aludtunk, a korallszínű takaró, amely alatt csak mi bújtunk ösz-sze, és amelyik még hordozta az ő illatát, nem volt többé szent.

A fürdőszobában megtöltöttem a kádat, a víz pedig elmosta a könnyeimet. Átkoztam az önzésemet. Rosa idáig utazott, hogy hírt hozzon Ricóról. Kétségtelenül kiérdemelte, hogy az ágyban alhasson. Csak azt kívántam, bár lett volna még egy utolsó pillanatom, amikor a kopott ágyneműbe temethetem az arcom, hogy beszívjam férjem illatát, mielőtt végképp búcsút veszek tőle.

A kádban állva szárítkoztam, amikor Rosa belépett. Csak egy pillantást vetett rám, és a szája elé kapta a kezét. Hátralépett, mintha megijedt volna valami rémes szörnyetegtől.

Nővéremmel egész életünkben egy fürdőszobán osztoztunk. Sosem kopogtunk, mielőtt beléptünk. Nem rejtegettük a testünket egymás elől. De az elmúlt év során oly sok minden megváltozott. A rongyos törülközőt markolászva próbáltam elrejteni meztelenségem.

Tett felém egy tétova lépést, majd még egyet. Majd gyors mozdulattal kirántotta a kezemből a törülközőt.

– Ne! – sikoltottam. Remegtem a szégyentől, lesütöttem a szemem. Biztosan túl vékonynak tűntem… „csontváznak”, ahogy teltkarcsú nővérem mondaná.

– Incinta!— suttogta döbbenten.

A karomon égnek meredtek a szőrszálak.

Megfogta a vállamat, és a tükör felé fordított.

– Jézusom, Paolina, te terhes vagy!

40. fejezet

Emilia

Lucyval átkaroljuk Poppyt, próbáljuk őt védeni a fájdalmas emlékektől. A terhesség nem végződött jól. Dolphie nagybácsi ezt elmondta.

– Aggódtam, hogy Rosa meg fog vetni a terhességem miatt – mondja Poppy. – De sosem célzott ilyesmire. Egyszer sem.

– Ő is terhes volt, nem? – kérdezi Lucy. – Ez biztosan tompította a dolog élét.

– Akkor még nem tudott róla. De igen. Amint megtudta, hogy anya lesz, a nővérem mintha… újjászületett volna.

– Ahogy bizonyára Nonno szerelme is – jegyzem meg.

– Igen. A szülővé válás új köteléket teremtett köztük.

Két állapotos nővér, de csak az egyik bírja a szülői támogatást, csak az egyiknek van férje, és végül csak az egyik szül egészséges gyermeket. A távolba révedek, Ravello festői kisvárosán túlra. A teraszos domboldal tele van szőlőindákkal befuttatott, fedett, diófából épített pergolákkal. Idilli, a mai napon mégis elhagyatottságot sugárzó látvány. Milyen lehetett ezen a varázslatos helyen élni, miközben a szívedet kitépték a mellkasodból? Poppy vajon megnyugvást talált itt, az öböl moraját hallgatva, a tajtékos Tirrén-tengert figyelve? Vagy a végtelen horizont csak kétségbeeséssel töltötte el? Meddig maradt itt? Tovább dolgozott a Piacenti Pékségben, miközben az emeleti lakásban lakott? A lakás…

Felpattanok.

– Mindjárt jövök!

Átvágok a piazzán, az elképzelésem egyre nagyobb lendületet nyer. Mi lenne, ha Poppy belépne a régi lakásába, újra meglátogatná a helyet, amelyen egykor Ricóval osztoztak? Lehet, hogy megnyugvással töltené el?

A kenyér és a friss kávé illata egyre erősebbé válik, ahogy közeledem a régi pékséghez. Odaérve már látom, hogy a csinos, gipszvakolatos épületre ráférne egy alapos festés. Az ajtó éppen kinyílik, fekete Henley inget és kötött sapkát viselő magas, olasz liatalember lép ki rajta. Egyik kezében könyv, a másikban elviteles kávéspohár, de a könyökével még így is megtartja az ajtót egy idős hölgynek.

– Grazie, Nico – hálálkodik a néni. – Vasárnap elviszed nagyapádat az istentiszteletre?

A férfi elvigyorodik.

– Ki nem hagynánk, Signora Capello.

– Rendes fiú vagy. – Az öregasszony megpaskolja a fiatalember arcát.

Nico még mindig mosolyog, amikor észrevesz.

– Tessék – mondja, és tovább tartja az ajtót.

– Grazie, de nem megyek be.

Kilép, az ajtó becsukódik mögötte.

– Oké, de ne várjon túl sokáig. Signor Piacenti készíti a legjobb eszpresszót egész Ravellóban, és most szólt, hogy év végén becsukja a pékséget. – A párás kirakatüvegre pillant. – Ha kilenc életem lenne, átvállalnám a helyiség bérletét.

– Maga pék? – kérdezem.

– Fel tudok nyitni egy csomag biscottit.

Nevetek.

– Kezdetnek nem rossz.

– Nem – folytatja –, egész más tervem van ezzel a hellyel.

– Úgy tűnik, éppen itt a lehetőség.

– Álom marad – legyint halovány mosollyal. – Mint látja, un avvocato vagyok.

Összevonom a szemöldököm.

– Avokádó?

Hátravetett fejjel nevet, a telt, torokhangú kacaj egyből átmelegít. A homlokomra csapok, azonnal felismerem a hibámat.

– Maga ügyvéd! Sajnálom, Brooklynban nem sűrűn használják ezt a kifejezést.

– Igen, elragadó amerikai hölgy, ügyvéd vagyok. Ahogy apám, és az ő apja is. De ha szívesebben gondol rám mexikói gyümölcsként, nem ellenkezem.

Nevetek.

– Rendben. Akkor hát Avokádó.

Ott állunk egymással szemben, mosolyogva. Másodpercek telnek el, mire rájövök, hogy egy tökéletesen idegen embert bámulok – hangsúly a tökéletesen –, miközben feladatot kéne teljesítenem.

– Uh… hát, nekem mennem kell.

– Kérem, csatlakozzon hozzám egy desszertre.

– Sajnálom, de nem tehetem. – Kezet nyújtok. – Sok szerencsét, Avokádó.

Megfogja a kezem, és szívből jövő mosolyt villant rám, ami sötét szemére is átterjed.

– Magának is, amerikai lány. Ciao, a következő találkozásig.

Csak egyszer nézek vissza a hátsó udvar felé tartva. Még mindig engem figyel, arcán azzal a gyönyörű mosollyal. Vigyorogva intek neki, aztán megfordulok, és újabb lépést teszek a nő felé, aki lenni szeretnék.

A sarkon befordulva árnyékos udvarra jutok, mindenfelé cserepes növények, kusza indák és egy tökéletesen arányos citromfa. Borzongás fut végig rajtam, ahogy felmegyek a lépcsőn az emeletre. Magam elé képzelem nagynénémet, ahogy7 ugyanezeken a lépcsőkön fekszik ötvenkilenc évvel ezelőtt.

Felérek a lakáshoz, veszek egy mély lélegzetet, és kopogok. Azonnal megjelennek a kételyek. Udvariatlan vagyok, amiért ilyen szívességet kérek? A nagynéném akarja egyáltalán újra látni ezt a helyet?

Mielőtt sarkon fordulhatnék, az ajtó kinyílik, és a résben megjelenik egy csinos, huszonéves, farmert és pólót viselő nő.

– Posso aiutarLa? – kérdi, és kissé oldalra hajol, hogy belásson a hátam mögé. Segíthetek?

– Sí – felelem. – Bocsánatot kérek a merészségemért, de a nagynéném évekkel ezelőtt ebben a lakásban élt. Holnap elutazunk Olaszországból, és arra gondoltam, talán megengedné, hogy néhány percre benézzen. Nagyon sokat jelentene neki.

A nő a nyakláncát babrálja, hosszú ujjain legalább négy gyűrűt számolok meg.

– Uhh… ez most nem a legjobb időpont.

– Megértem, de meg kellett kérdeznem. Tudja, ez az utolsó útja Olaszországba.

– Nagyon sajnálom. Ez a barátom lakása, nem az enyém. Most nincs itt, én pedig nem beszélhetek a nevében.

– Természetesen.

Visszatérek a katedrális lépcsőjére. Nem szólok Poppynak a próbálkozásomról. A legutolsó dolog, amire szüksége van, egy újabb csalódás.

A délután közepén járunk, de a fegyveracél színű ég miatt sokkal későbbnek érződik. Sokkal hidegebbnek és magányosabbnak. Nagynéném mellett ülve szorongatom jéghideg kezét. Mélyről jövő köhögés rázza meg. Agyban kellene feküdnie. Ez az egész nem tesz jót neki.

Lucy a tér egyik padján ül, az én telefonomon beszélget Sofiával. Feltámad a szél, megrángatja a lila sálat Poppy nyakában.

– Mi lenne, ha pihennél kicsit? Elkísérlek a hotelbe, aztán azonnal visszajövök, hátha Ri…

– Szó sem lehet róla. – Az arca eltökélt, mintha gránitból lenne.

– Akkor menjünk be a katedrálisba. Csak egy percre.

Ebbe már beleegyezik.

Kitárom a masszív faajtót, azonnal megcsap a nedves beton és a gyertyaviasz szaga. A templom huzatos belsejében sincs sokkal melegebb, mint odakint. Poppy keresztet vet a szentelt vízzel, és egy pillanatra megáll, hogy visszanyerje az erejét.

Megfogja a karom, és a krémszínű katedrális túlsó végébe vezet. A fal mellett lévő szobrok egyikéig megyünk. Az áldott Szűzanya mosolyog le ránk. Poppy a fa térdeplőhöz lép, és nehézkesen térdre ereszkedik. Amíg imádkozik, gyertyát gyújtok.

Néhány másodperc múlva keresztet vet, segítek neki felállni. A főhajó felé fordul, végignéz előbb az egyik széksoron, majd a másikon. A hatalmas katedrális teljesen üres, csak egyetlen nő térdel az egyik oldalsó pádon.

Indulni készülök, de Poppy hirtelen mozdulatlanná dermed. A térdelő nő mellett, szinte beleolvadva az árnyak közé, háttal nekünk egy tolószéket pillantok meg. Ki tudom venni egy hosszú kabát fekete gallérját, és egy ritkás, ősz sörtével borított tarkót.

– Rico? – Poppy suttogása egyszerre kérdés, megszólítás és könyörgés. Libabőrös lesz a karom.

Csigalassúsággal indul el előre, minden padba belekapaszkodik. Így közeledik a férfihoz, az álmához.

– Rico? – ismétli. A hangja alig több párafelhőnél.

Felgyorsul a szívverésem.

– Kérlek, Istenem! – fohászkodom.

Most már gyorsabban lépdel, olyan gyorsan, ahogy csak beteg teste engedi. Végül odaér a székhez.

– Rico? – suttogja rekedten. A férfi nem mozdul. – Te… te vagy az, Rico?

A nő megfordul, kedvesen elmosolyodik.

– Mio padre'– suttogja. – Salvatore.

De Poppy nem hisz neki. Megragadja a fémfogantyút, és abba kapaszkodva megkerüli a széket. Lenéz a férfira. Megnyúlik az arca, kezét a szájához kapja.

– Mi dispiace! – mondja elcsukló hangon. – Annyira sajnálom!

Nem nézek Poppyra, miközben végigsétálunk a padsorok közti folyosón. Ez egy utazás számára, amire csaknem hat évtizeden át várt. És most eljött a keserű befejezés.

Hat óra van, a piazza fényei kigyúlnak. Az esőkabátjaink csuromvizesek, Poppy hangja reszelős.

– Azt gondoljátok, Rico nem is létezett.

– Ez nem igaz – ellenkezem.

– Tudjuk, hogy Rico valóságos – mondja Lucy. – De valamiért nem tudott ma itt lenni.

Poppy Lucyról rám néz, majd vissza.

– Azt gondoljátok, sosem szeretett? Hogy elfelejtett?

Én hiszem, hogy Rico létezett. És az is lehetséges, hogy ötvenkilenc évvel ezelőtt szerette a nagynénémet. De lehet, hogy már nem is él. Vagy a szerelme nem volt olyan erős, olyan örökké tartó és rendíthetetlen, mint Poppyé. De nem adok hangot kételyeimnek. Inkább átkarolom a nagynéném vállát, remélve, hogy egy kicsit csillapítani tudom a csapás erejét.

– Közel hatvan éven át kapaszkodtam abba a hitbe, hogy szerettek – folytatja Poppy meglepően erős hangon. – Ez volt az, ami átvezetett a sötétségen. – Elfordítja a fejét, úgy néz fel a katedrálisra, mintha egy angyalt szemlélne. – És most, amikor életem függönye összehúzódik, most sem kell feladnom a hitem… nem kell, ha nem akarom.

Kilenc óra van, sötétség ereszkedett a Piazza dél Duomóra. A távolban villámok csapkodnak. Lucyval egy esernyő alatt állunk a lépcső aljában, és Poppy nénit figyeljük. Ugyanott ül összekuporodva, a lépcső tetején, ölében a hotelből hozott pléddel. Műanyag esőköpenyt is terítettünk rá, hogy ne ázzon el. A járókelők talán azt hiszik, hajléktalan.

– Kérlek, vidd vissza a hotelbe – mondom. – Én majd várok itt Ricóra.

– Felejtsd el, Em. Meg sem fog mozdulni. Hagynunk kell, hogy kivárja.

– De nem fog jönni, ő pedig óráról órára rosszabb állapotban van.

– Tudom. – Lucy az ajkába harap. – De hogyan tudsz rávenni valakit, hogy feladja, amire egész életében várt?

Tekintetében az együttérzés mellett még valami… bölcsesség. Eszembe jut, hogy Lucy sokkal jobban megérti nagynéném eltökéltségét, mint én. Az unokatestvérem pontosan tudja, milyen érzés egy életen át várni egy álomra, miközben körülötted mindenki azt szeretné, hogy feladd.

A harang tizenkettőt üt. Átsétálunk a néptelen piazzán. Odaérünk a hotelhez. Poppy megáll. Még egyszer a katedrális felé fordul, mintha arra számítana, hogy végre észreveszi Ricót, mert eddig valahogy elkerülte a figyelmét.

41. fejezet

Emilia

Másnap reggel levisszük a csomagjainkat a hotel előterébe, és elhelyezzük Poppyt egy hatalmas kanapén. Még van tíz percünk, mire megérkezik a sofőr, hogy kivigyen minket a repülőiéire.

– Kér valaki kávét? – kérdezem.

Lucy jelentkezik.

– Dupla eszpresszó, grazie.

– És te, Poppy néni? – Leguggolok elé. – Hozhatok neked egy eszpresszót?

Szinte elveszik a kanapé párnái között, egészen más nőt látok most, mint csak egypár héttel ezelőtt, amikor egy martini shakerrel sürgölődött a házában. Most először nem viseli a parókáját, csak egy selyemsálat kötött turbánként kopasz fejére. A bőre teljesen színtelen, a szeme beesett. A szépsége azonban töretlen maradt.

Megrázza a fejét, és felemeli az egyik kezét. Elszorul a torkom. Lucyval kora reggel fedeztük fel, hogy nagynénénk nem foglalt magának repülőjegyet visszafelé. Arra számított, hogy élete hátralévő részében Ravellóban marad a szerelmével. Online vásároltunk neki jegyet. Azóta egy szót sem szólt.

A tegnapi nappal ellentétben ma napszemüvegre van szükségem, és keletről meleg szél cirógatja a bőröm. Mélyet lélegzek abban a reményben, hogy sikerül leporolnom a hamut a szívemről, és átvágok a macskaköves piazzán Piacenti Pékségéhez. Virágzó fák és rózsabokrok illata tölti meg a levegőt. Alattunk a hegyoldal egészen a tengerig húzódik, ahol fehér, tajtékos hullámok nyaldossák a partot. Olyan lélegzetelállító a látvány, hog\ kénytelen vagyok megállni. Bárcsak Rico ott lett volna tegnap a katedrálisnál. Ehelyett Poppy életének rövid hátralévő részéi egy álomtól megfosztva fogja leélni, abban a tudatban, hogy soha többé nem láthatja a férfit, aki után egész felnőtt élete során vágyakozott.

– Amerikai lány!

Megfordulok. A kávézó kültéri asztalától fehér panamaka lapos férfi áll fel. Kell egy kis idő, hogy felismerjem. Ma nap szemüveget visel… és olyan vigyort, amitől a sarki jégsapkák is megolvadnának.

– Avokádó! Buongiorno – üdvözlöm.

Odaint magához.

– Nem csatlakozik? Ismerkedjen meg a nagyapámmal, Benitóval.

Öregember ül vele szemben, arcának egyik fele láthatóan petyhüdtebb a másiknál. Keze reszket, ahogy megpróbálja felém nyújtani.

– Piacere di conoscerLa – fogom meg az ernyedt ujjakat.

Összefüggéstelenül motyog valamit.

– Nagyapám a legokosabb ember, akit ismerek – néz le non-nójára a fiatalember. – Ö tanított nekem mindent, amit tudok a jogról… és az életről.

Benito felemeli deformált arcát, ködös tekintetében szeretet csillog. Nem tud beszélni, de tökéletesen megérti az unokáját. Avokádó megszorítja a vállát, és szól a felszolgálónak.

– Giorgio! Un altro caffe, perfavore. – Összehajtja az újságját, hogy helyet biztosítson számomra.

– Köszönöm – mondom. – Örömmel csatlakoznék önökhöz, de mindjárt indulunk. Csak veszek egy kávét, és már itt sem vagyok.

– Akkor talán holnap? – Arca annyira bizakodó, hogy szinte elhiszem, lenne nála esélyem.

– Ma visszarepülök Amerikába.

Látszik rajta a csalódottság.

– Ne! Hosszabbítsa meg a szabadságát. Muszáj! Megmutatom magának Amalfi gyönyörű városát, ahol élek és dolgozom. Nincs messze.

Nevetve intek, és már megyek is tovább.

– Kellemes napot, Avokádó.

Piacentinél leadom a rendelésem, közben felidézem Avokádó csodás mosolyát, a nagyapja felé mutatott szeretetét, a csalódottságát, amikor megtudta, hogy nem maradhatok. A tegnapi keserű kudarc után ez a futó találkozás a remény szikrájaként hat. Talán egy nap én is megtalálom a szerelmet, hasonlót, mint Poppy és Rico. És talán, csak talán a régi emlékek, amelyek utazásunk folyamán a felszínre bukkantak, legyenek bármilyen keserédesek is, valamiféle lezárást szolgáltatnak nagynénémnek.

Öt perc múlva távozni készülök. A napszemüvegemmel ügyetlenkedem, próbálok egyensúlyozni a lattémmal és Lucy eszpresszójával, miközben szabályosan összeütközöm egy nővel, aki akkor nyit be a boltba.

– Mi dispiace – mondjuk egyszerre.

Nevetve mutat rám.

– Maga jött fel tegnap hozzánk.

– Igen. – Felismerem a gyűrűit. – És szeretnék újra elnézést kérni a merészségemért.

– Beszéltem a kedvesemmel. Azt mondta, engednem kellett volna a barátjának, hogy megnézze a lakást.

– A nagynéném – javítom ki. – Kérem, köszönje meg neki a nevemben.

– Most otthon van, ha szeretnének felmenni.

Megrázom a fejem.

– Köszönöm, de hamarosan indulunk. A sofőr valószínűleg már vár. De még egyszer köszönöm, nagyon kedves maguktól.

Milyen jó, hogy ilyen rövid időn belül kétszer is felismertek, szinte olyan, mintha része lennék ennek a kis ravellói közösségnek, mintha ide tartoznék. Belépek a hotel előterébe, és kővé dermedek, amikor megpillantom Lucyt, beletemetkezve… Nem, ez nem lehet! A jegyzetfüzetem!

Odasietek, leteszem a kávét az asztalra, és kikapom a noteszt a kezéből.

– Mit művelsz? Mondtam, hogy ez titkos!

Megvonja a vállát.

– Miért? Úgy értem, nem fogsz érte semmiféle díjat vagy ilyesmit kapni, engem viszont érdekel.

Pislogok néhányat, felkészítem magam a csípős válaszra, de a tekintetében semmi rosszindulatot nem látok. És már a kávéja köti le. Izmaimból lassan távozik a feszültség.

– Tényleg elolvasnád? Komolyan?

Megfújja az eszpresszóját.

– A francba, még meg is venném. Ez az új sztori százszor jobb, mint amin Velencében dolgoztál. Ennek van lelke.

A jókedv utat tör magának, hangosan felnevetek.

– Köszönöm! – Átölelem a nyakát, ő pedig úgy tesz, mintha fuldokolna.

– Jézusom, meg ne fojts már! Figyelj, reggelizni kéne valamit.

– Reggelizni? Annyi időnk nincs.

– Telefonált a sofőr, eltolták a járat indulását. Délben vesz fel minket.

Felgyorsul a pulzusom, a gondolataim csak úgy pörögnek.

– Felejtsd el a reggelit, jobb ötletem van! – Odafordulok Poppyhoz, és gyorsan elmagyarázom neki, hogy meghívást kaptunk a régi lakásukba. – A tulaj most is ott van. Megyünk?

Poppy közömbössége meglep. Arra számítottam, hogy lelkesebb lesz. Elindulunk, de alig húzza a lábát.

– Szerinted ez jó ötlet? – súgja oda nekem Lucy. – Mármint… teljesen a padlóra küldheti.

– Már a padlón van – felelem.

Belépünk az árnyas udvarra. Poppy körülnéz, majd a citromfa alatti kovácsoltvas pádhoz lép.

– Kérsz egy kis időt, mielőtt felmegyünk? – kérdem.

Nem válaszol. Fél az emlékektől, amiket ez a hely rejthet, ahol legutoljára szerették? Vagy ami még rosszabb, kételkedik Kico szerelmében, és azon gondolkodik, hogy a férfi, akinek a szívét szentelte az elmúlt ötvenkilenc évben, egyszerű szélhámos volt?

42. fejezet

Poppy

1961

Ravello, Amalfi-part

A testem olyan vékony volt, hogy már a kóros soványság határát súrolta. De még így sem lehetett letagadni mellem teltségét, csípőm kiszélesedését. Nem hagyhattam tovább figyelmen kívül mellbimbóm érzékenységét sem, és a rosszulléteket. Vagy a vérzés nélkül eltelt két ciklust.

A meglepő hír és a fürdéssel járó erőfeszítés kimerített. Le kellett feküdnöm. Rosa felsegített rám egy ruhát. Amikor már a kanapén feküdtem, lerohant a pékségbe, hogy a főnöktől kikönyörögjön számomra további három nap szabadságot.

Mire visszaért, már ültem és levelet írtam. Két sorig jutottam. Drága Ricóm, a szerelmünk kiteljesedett. Apa leszel. A gondolat, ami egy órája még megrémített, most örömmel töltött el. Rico gyermekét hordozom! Szülők leszünk!

– Mit művelsz? – lépett mellém Rosa.

Lüktető fejemet a kanapé támlájának döntöttem.

– Ez mindent megváltoztat. Rico velem és a gyermekünkkel akar majd lenni. Németországban fogunk élni, a szüleivel és a húgával. Ha szegénységben is, de legalább együtt leszünk.

– Egy helyen, amit ő börtönnek nevez? Gondolod, ezt szeretné a gyerekének? Nem, Paolina. Olvastad, mit írt. Azt akarja, hogy Amerikába menj.

– Talán az apja nem olyan súlyos beteg. – Nem hallgattam rá, ahogy a józan eszemre sem. – Talán mégis úgy dönt, megszökik, és visszajön hozzánk.

Rosa csípőre tette a kezét.

– Hogy megölesse magát, amikor megpróbál átkelni a határon? Akkor hogy tudnál a tükörbe nézni?

Megborzongok, a szemhéjam hirtelen nagyon nehézzé válik.

– Ismerem őt. Biztosan a gyermekével akar lenni.

Nővérem letelepedett mellém, és gyengéden kivette a kezemből a tollat.

– La mia sorella testarda. Ha biztos vagy benne, hogy ez az, amit szeretnél, segítek. – A papírhoz érintette a toll hegyét.

– Te mondod, én írom.

Kínosnak éreztem, hogy megosztom Rosával legmélyebb gondolataimat. Vágytam egy bensőséges párbeszédre Ricóval, örömöm intim papírra vetésére, gyermekünk hírének megosztására. De a nővérem jól látta a helyzetet. Nem volt erőm az íráshoz.

A diktálás végére teljesen kimerültem. Mire Rosa az ujjaim közé dugta a tollat, hogy segítsen az aláírásban, arra is alig maradt erőm, hogy nyitva tartsam a szemem.

Amikor felébredtem, Rosa pont belépett az ajtón.

– Csak pihenj. – Leült mellém, megsimogatta a homlokom.

– Feladtam a levelet.

Hálásan hunytam le a szemem, és újra elszenderedtem. A hír úton volt Rico felé. Hamarosan újra együtt leszünk.

Rosát az ég küldte. Biztos vagyok benne, hogy meghaltam volna, ha ő nincs ott akkor velem. Még egy hetet maradt, amíg fel nem épültem. Közben kialkudott egy kisebb bérleti díjat a főbérlőnél, és kikönyörögte munkaadóimnál, hogy ne bocsássanak el. Segített további három levél megírásában Ricónak. Reggelente elment a piacra, és friss gyümölcsöt, sajtot, péksüteményt és húst vásárolt. Amikor már tudtam enni, a kedvenc ételeimet főzte.

– Enned kell. A babának tápanyagra van szüksége.

Kezemet a hasamra helyezem, élvezem az apró kidudorodás örömteli érzését, gyermekünk csodálatos, ovális alakját.

Sírtam, amikor Rosa hazaindult.

– Megmentetted az életem – mondtam neki a vasútállomá són. – És a gyermekem életét is. Ezt soha nem fogom elfelejteni.

Erősen megölelt.

– Örülök, hogy segíthettem. És most te fogsz nekem szí vességet tenni. – Megsimogatta a pocakom. – Ígérd meg, hogy gondját viseled az unokahúgomnak… vagy unokaöcsémnek.

Nővérem, aki maga is gyermekáldásban reménykedett, nem is lehetett volna ennél kedvesebb.

– Találok valami kifogást, hogy hat hónap múlva, mire eljön az időd, visszajöhessek. – Két keze közé fogta az arcom. – Jönnék gyakrabban is, de tudod, hogy nincs sok pénzünk.

– Semmi baj – nyugtattam meg. – Rico itt lesz, mire jön a baba.

Elfelhősödött a tekintete, de bólintott.

– Ha mégsem, akkor rám számíthatsz.

Elfogott a nyugtalanság. Megborzongtam a gondolatra, hogy egyedül leszek a szüléskor. Megszorítottam Rosa kezét, nem várt honvágy tört rám.

– Elmondod Mammának?

Megrázta a fejét.

– Szerintem belehalna.

Ezen meglepődtem.

– De hiszen férjnél vagyok!

– Isten és Mamma törvényei szerint nem. A házasságotok nem törvényes, Paolina. Nincs igazolásod az egyháztól, hogy férj és feleség vagytok. Úgy vélem, jobb, ha ez a mi titkunk marad, sí?

A következő héten már rosszullét nélkül ébredtem. Mintha átbillentettek volna egy kapcsolót, amitől újra egészséges lettem. Nem, nem is egészséges… inkább sugárzó! Új energia költözött belém, több ambíció, mint valaha. Az egyik használtcikk boltban találtam egy bölcsőt, rászántam egy napot, hogy fehérre lessem. Másnap vörös, kék és zöld pöttyökkel díszítettem fel. A következőn beszereztem egy gombolyag fonalat és két kötőtűt. Amikor nem dolgoztam, a gyermekünk érkezésére készültem. Már kiválasztottam a neveket is – Erich, ha fiú lesz, és Johanna, ha lány, Rico anyja és húga után. Biztos voltam benne, hogy a jövő kellemes dolgokat tartogat háromfős családunk számára.

43. fejezet

Emilia

A citromfáról lehullik egy levél, Poppy ölében landol. Csillogó szemmel néz fel. Szorosan megölelem.

– A többit nem kell elmondanod. Tudom, hogy mi történt. És annyira sajnálom!

Hátrébb húzódik, különös tekintettel néz rám.

– Dolphie nagybácsi elmondta, hogy elveszítetted a babát. Annyira sajnálom. Tudom, mennyire nehéz lehetett ez neked.

– Rendesen kihordtam őt. – Remeg a hangja, ahogy lenéz a kezére. – Megszültem Johannát. A kezemben tartottam. Még szoptattam is. – Ujjait a szájához emeli. – Azonnal beleszerettem. Varázslatos időszak volt. Sosem gondoltam volna, hogy olyan hirtelen véget ér.

Poppy hátát simogatom, mindhárman könnyezünk. A gyűrűs nő akkor fordul be a sarkon.

– Buongiorno! – köszön vidám hangon. Tekintete zokogó nagynénémről Lucy vöröslő orrára téved. Megdermed.

Felállok, megtörlöm az arcom.

– Bocsánat, mi csak… emlékeztünk.

– Van idejük megnézni a lakást?

Poppyhoz fordulok.

– Mit szólsz?

Sálját az álla elé húzva bólint.

Miközben felfelé baktatunk, bemutatkozunk.

– Elene vagyok. – A nő felérve szélesre tárja az ajtót, és a csípőjével tartja, amíg Lucyval feltámogatjuk Poppyt.

A lakás színes és vidám hangulatot áraszt hatalmas ablakaival és fehérre festett padlódeszkáival. Bár elég kicsi, a magas mennyezet tágas érzetet kelt. Poppy alaposan körülnéz. A falakat lágy szürkére festették, és merész, színes festményekkel díszítették.

Poppy kővé dermed. Követem a tekintetét, és meglátok egy nagy festményt a kanapé felett – egy hatalmas csokor narancs-sárga pipacsot.

– Papaveri – suttogja. Kiráz a hideg. Ez véletlen lenne?

Léptek koppannak, és egy jóképű, dús, szőke hajú fiatalember lép a helyiségbe.

Poppynak elakad a lélegzete.

– Mein Ehemann! – Nagyon lassan elindul előre, kinyújtja a karját. – Mein Ehemann!

A férfi – huszonéves lehet, és nyilvánvalóan nem Rico – összevont szemöldökkel nézi nagynénémet. Végül odalép hozzá, és sután megöleli.

– Üdvözlöm. Jan vagyok.

Az akcentusa eltéveszthetetlenül német. Megdörzsölöm a karom, hogy kimenjen belőle a dermedtség.

– Ő a nagynéném, Poppy… Paolina Fontana – mondom.

– Nagyon régen itt élt… Egy Rico nevű férfival.

A fiatalember együttérzőn mosolyog.

– Sajnálom, itt nem lakik semmiféle Rico.

Poppy a fejét rázza.

– De a külseje…

– Ez a hely Erich nagyapámé volt.

– Erich? – Nagynéném a melléhez kap, szeme kidülled. – Erich Krause?

A modern, krémszínű kanapén ülünk Jannal szemben, Elene a konyhában kávét készít. Jan elmeséli, hogyan vásárolta meg nagyapja ezt a lakást felesége halálának évében.

– Múlt év márciusában feladta németországi otthonát, és ideköltözött, ebbe az apró lakásba, hogy itt élje le hátralévő napjait.

Nagyot nyelek. Alig néhány hónappal kerülték el egymást.

– Ó, Poppy néni! – suttogom. – Itt akart lenni!

Remegő arccal bólint. Ha volt is kétely, most végleg eltűnt.

Mégis szerették.

– Pontosan úgy hagyta a helyet, amilyen volt. Az apró konyha, a felkarcolt padlódeszkák…

– Tényleg? – csodálkozik Lucy. – Mert szerintem most csodásan fest.

– Látnia kellett volna két hónappal ezelőtt. – Elene lép be a szobába egy tálcányi kávéval. Leteszi az indiai tölgyfa asztalra. – Eladjuk a lakást, ezért felújítottuk.

– Jöjjenek, körbevezetem magukat – ajánlkozik Jan.

A körbevezetés annyit tesz, hogy a nappaliból/konyhafülkéből bedugjuk a fejünket a keskeny, csempézett fürdőszobába, és átlépünk a piazzára néző apró hálóba. Poppy azonnal megfordul, és felnéz az ajtófélfára.

– Látod? – Odaállok mellé, próbálom megtalálni a friss festés alatt Rico betűit.

– Nem – feleli elfúló hangon –, de ott van. Mindig is ott lesz.

Kilép a folyosóra és anélkül, hogy engedélyt kérne rá, kinyit egy ajtót. Mögötte lépcső vezet felfelé, valószínűleg a tetőre. Felnéz, mielőtt óvatosan visszacsukja, túl gyenge vagy csalódott ahhoz, hogy nekivágjon a tucatnyi lépcsőfoknak.

Visszatérünk a nappaliba, a kanapéra. Jan előrehajol, könyökével a térdére támaszkodik.

– Tehát, Poppy, honnan ismeri a nagyapámat?

Próbálok Jan arcáról olvasni, miközben Poppy felfedi neki szerelmük történetét. Zaklatott? Dühös? Szégyenkezik? Nem lehet könnyű hallani, hogy a nagyapádnak volt egy felesége egy másik életében, egy nő, akit oly mértékben szeretett, hogy megvásárolta a helyet, ahol egykor éltek, csak hogy közelebb érezze magához.

– Ezért vagyunk itt – mondom. – A nagyapja és a nagynéném ígéretet tettek egymásnak, hogy az ötvenkilencedik évfordulójukon találkoznak a ravellói katedrális lépcsőjén.

– Ez hihetetlen – csóválja a fejét. – Viszont sok mindent megmagyaráz. – Megvakarja borostás állát. – Nagyapám egészsége gyorsan romlott. Tudtuk, hogy vissza kellene mennie Németországba, de ragaszkodott hozzá, hogy itt legyen a házassági évfordulóján, és találkozzon a feleségével. Azt hittük, kezdi elveszteni az eszét. Hiszen Karin nagymama már rég meghalt.

– Elvette Karint – motyogja Poppy, inkább csak magának. A távolba réved, mintha próbálná megemészteni az információt.

– Negyvenhét évig voltak házasok. Apám volt a legidősebb a négy gyerekük közül. Őt… – Jan felnéz, mintha hirtelen meglepődne. – Paulnak hívták.

Elszorul a torkom. Rico a szerelme, Paolina után nevezte el a fiát?

Poppy a táskájába nyúl, és előhúz egy levélköteget. Van vagy egy tucat, szalaggal átkötve. Mindegyiket a németországi Ra-debeulba, a Krause Autoreparaturnak címezték.

– Ezek mind visszajöttek – mondja. – Egy idő után már nem is írtam többet. – Átadja őket Jannak, megpillantom a kézzel írt jegyzetet a legfelső borítékon. Ne írjon többet. Kérem.

Jan megforgatja a kezében a leveleket, elolvassa a jegyzetet.

– Nagyanyám kézírása. – A fejét csóválja. – Joh nagy-nagynéném vette át a leveleket a műhelyben. Gondolom, ezeket a bátyja helyett jövendőbeli sógornőjének adta tovább. Úgy látom, mindketten kétségbeesetten próbálták Radebeulban tartani a nagyapámat. – Lenéz a levelekre. – Kérem, értsék meg, Karin nagyanyám nem volt gonosz asszony. Anyaként és feleségként is remekül megállta a helyét. Ő és a nagyapám olyan… összetartozónak látszottak. A fal ledőlése előtt az embereknek nem sok okuk volt az ölömre.

– Mikor ment el? – suttogja Poppy.

Jan kérdőn néz rá.

– Azt szeretné tudni, mikor halt meg a nagyapja – tolmácsolom.

– Legjobb tudomásom szerint még él. Apám múlt héten érkezett meg, hogy visszavigye Németországba, de nagyapa nem volt elég erős az utazáshoz. Felvették a L’Ospedale Leonardóba, a salernói kórházba. Az orvosok vérmérgezést diagnosztizáltak nála.

– Még él? – kérdi remegő hangon Poppy.

– Él! – ismétlem lelkesen. – Meg kell látogatnunk!

– Attól tartok, csalódni fognak. Nagyapám teljesen… hogy is mondják… szóval nem reagál semmire. Apám szerint már nem is eszik. Egyetlen szót sem szólt, mióta elhagyta Ravellót.

– Látnom kell! – jelenti ki Poppy.

– De ma elutaznak, sí? – Jan a fejét csóválja. – Salerno egy órányira van keletre. A nápolyi repülőtér három órányira északnyugatra.

Poppy feláll.

– Nem hagyom itt a mein Ehemannt. Ezúttal nem. – Hangja erős és határozott. Sosem tűnt még ennyire büszkének és magabiztosnak.

Olaszország előtt ezernyi kifogást sorakoztattam volna fel, Nonna haragjától félve. Poppy túl beteg. Rico fel se fogja ismerni. Nonna számít rá, hogy visszatérek dolgozni. Ma azonban nem habozom. Ujjaimat összekulcsolom nagynénéméivel.

– Én is maradok.

Megszorítja a kezem, és Lucyhoz fordul.

– Tudom, hogy téged várnak az új munkahelyeden.

– És maradjak ki a mókából? – mosolyodik el Lucy. – Ügyes próbálkozás, Pops, de ez a csajszi sem megy sehová.

Kilencven perccel később ötfős csapatunk – Jan és Elene, Poppy néni, Lucy és én – már a L’Ospedale Leonardo steril folyosóján száguldunk. Vadul dobogó szívvel tolom Poppyt a kölcsönvett kerekesszékben. Menet közben kirúzsozza magát. Kérlek, tartsd életben Ricót legalább addig, amíg végső búcsút vesznek egymástól!

Kifulladva érjük el a 301-es kórtermet. Egy nővér mindenkinek kioszt egy-egy papírmaszkot. Jan a kezét nyújtja Poppynak, de az én büszke nagynéném magától áll fel a székből. Megtapogatja a fejét, mintha a haját akarná megigazgatni, de éppen ma nem tette fel a parókáját. Kezét végigsimítja részben kendővel fedett, csupasz fején. Nagy levegőt vesz, szinte hallom a gondolatait. Szerelme látni fogja kopaszságát.

– Gyönyörű vagy – mondom a maszkon keresztül, és az ajtóra mutatok.

44. fejezet

Emilia

Salerno, Olaszország

A redőnyök leeresztve, a félhomályos kórteremben fertőtlenítő és bomlás szaga terjeng. Gépek villognak és sziszegnek. Elene, Lucy és én félreállunk, Poppy odalép a kórházi ágyhoz. A nyakát markolászva szólal meg.

– Rico.

Az öregember élettelen, szürke arcán a csendes agónia mázát viseli, a májfoltok és a kétnapos borosta mellett. Karjában intravénás tű, orrában oxigént adagoló csövek. Poppy az ágy fölé hajol, és megfogja az arcát. Szemében könnyek ülnek.

– Rico, én vagyok az, Poppy!

Az idős férfi az ágyban – Rico – meg se moccan. Kiráz a hideg. Lélegzik egyáltalán? Poppy végigsimít még mindig sűrű, de teljesen ősz és fakó haján. Orrából és füléből drótszerű szőrszálak állnak ki. De így is fel tudom fedezni a határozott arcélt, amiről Poppy beszélt, és valahol a lelki szemeimmel látom a jóképű fiatalembert, aki hegedűn játszott a Piazza della Signorián.

– Rico – ismétli Poppy elkínzott hangon. – Ébredj! Én vagyok az, mein Ehemann. – Kétségbeesés csendül minden szótagból.

Rico mozdulatlanul fekszik. Jan az ágy másik oldaláról szólítja meg, hangosan és határozottan.

– Opa, látogatód jött.

– Poppy – mondja nagynéném remegő hangon. Leengedi a fém ágyrácsot, és reszkető kézzel leveszi a papírmaszkját. Lassan előrehajol, hogy megcsókolja a beesett arcot. – Én vagyok az, Poppy! – Megigazgatja Rico kórházi köpenyét, kisimítja a zöld szövetet. Rico vállán ijesztő forradás látszódik. Végigfuttatja ujját az elvékonyodott bőrön. – Mi történt veled, szerelmem?

– Golyó ütötte seb – mondja Jan. – Nagyapám megpróbált kiszökni Kelet-Németországból 1961-ben, majd 1963-ban megint.

Poppy az öregember mellére ejti kopasz fejét, szinte érzékelhetően árad belőle a büszkeség, a védelmező ösztön és a sajnálat.

– Tudtam. Tudtam, hogy megpróbálsz visszajönni hozzám. Várnom kellett volna rád. Sajnálom. Annyira sajnálom!

Végül felegyenesedik, Jan pedig nedves törülközőt nyom nagyapja arcához.

– Poppy van itt! Ébresztő, Opa!

– Kérlek, Rico, annyi mondanivalóm lenne!

Csend borul a szobára. A folyosóról tompa, olasz szavak szűrődnek be a hangosbeszélőből. Várakozunk, reménykedünk, imádkozunk, hogy az öregember valamiképpen reagálni fog. Poppy Rico kezét, arcát simogatja, tekintetét az üres, beesett arcra szegezi, újra és újra biztosítja őt szerelméről. Szívfájdalmam ellenére úgy érzem, csak ezért megérte hat és félezer kilométert utazni – hogy Poppy vethessen egy utolsó pillantást szeretett Erichjére, hogy még egyszer megérinthesse.

Az apró mozgásra összerezzenek. Közelebb araszolok az ágyhoz.

Rico szemhéja megrebben.

– Rico! – kiált fel Poppy. – Én vagyok az, Poppy! Ébredj, mein Ehemann!

Rico összeráncolja a homlokát. Reszketek, a szívem dübörög. Kérlek, nyisd ki a szemed! Egész életemben semmit sem akartam még ennyire. Legszívesebben minden erőmet odaadnám ennek az embernek.

Poppy halkan énekelni kezd.

– Que sera, será. Ami lesz, az lesz. A jövőt nem láthatjuk.

A hangja rekedt és hamis, de még soha nem hallottam ennél gyönyörűbb interpretációt.

Rico szemhéja megrebben. Szinte érzem az izmok harcál, ahogy megpróbálja kinyitni a szemét. Poppy fájdalmas nyögés sel hajol közelebb, megsimogatja az arcát.

– Én vagyok az, Rico! – suttogja elcsukló hangon. – Eljöttem Ravellóba, hozzád! Az évfordulónkra. Egész nap vártam rád!

Rico jobb szeme egy pillanatra résnyire nyílik, de azonnal össze is záródik.

– Igen! – Poppy nevetése zokogásba megy át. – Én vagyok az, szerelmem, a te Poppyd!

Lassan, szinte észrevehetetlenül, mintha minden csepp erejére szüksége volna hozzá, az öregember szeme ismét kinyílik.

– Opa! – Jan gyorsan felteszi nagyapja arcára a szemüvegét. Rico vakon bámul keresztül a lencséken. Poppy válla fölött tengerkék, váladékos szempárt látok.

– Mr. Kékszem! – zokog Poppy. – Annyira szeretlek, édesem! Szeretlek! – Odahajol, nedves arcát a férfiéhoz nyomja. Suttogva biztosítja szeretetéről, sosem múló szerelméről, átadja neki az összes gyengéd szót, amit meg akart osztani vele az elmúlt ötvenkilenc évben.

Rico szeme ismét lecsukódik.

Azon gondolkodom, vajon hallotta-e egyáltalán nagynénémet, és hogy újra elaludt-e. Ám nagyon lassan megint kinyitja a szemét. Felemelkedik az egyik cserzett kéz, az, amelyik egykor a hegedűvonót tartotta. Ujjait Poppy arcához érinti.

– Poppy – leheli. Amikor cserepes ajka megmozdul, nem jön ki rajta hang. De a szavakat így is fel lehet ismerni. – Mio unico amore.

Rico szeme a nap hátralévő részében csukva marad, mintha utolsó erőtartalékait is felhasználta volna, hogy szerelmet valljon. Talán csak képzelődöm, de az alvó arcon a korábbi szenvedést mintha elégedettség, megnyugvás váltotta volna fel. Szeretném azt gondolni, hogy miután ennyi év után sikerült egy pillantást vetni szerelmére, megtalálta a békét, amit keresett.

A látogatási időnek mindjárt vége, Jan és Elene elindultak az autóért. Lucyval kilépünk a kórteremből, hagyjuk, hogy Poppy jó éjszakát kívánjon alvó hercegének – talán a legutolsót.

Miközben Lucy fel-alá sétál a folyosón, Poppy telefonján beszélgetve Sofiával, megnyitom a szöveges üzeneteimet. New Yorkban délután van, Matt valószínűleg dolgozik. Hogyan önthetném szavakba a hét eseményeit?

Annyi mesélnivalóm van, MC. A nagynéném ma találkozott élete szerelmével. Ravellóban maradunk, amíg… Nagyot nyelek, és elmondok egy néma imát… felépül.

Elküldöm az üzenetet, aztán hívom Carmellát. Ahogy várható volt, az én kedves kuzinom örömmel marad tovább Emfalván, és gondoskodik Karomról.

– Maradj csak, amíg akarsz, Emmie – mondja. – Most pedig dőlj hátra, mesélek az életemről. Van úgy harminc perced?

– Hamarosan indulnunk kell, és még apát is fel akarom hívni.

– Semmi gond. Csak hogy tudd, imádok Emfalván élni. Karom bolond, mint mindig. Majd beszélünk, ha hazajöttél.

Végül sort kerítek a hívásra, amit egész délután halogattam. Apám az első csengésre felveszi.

– Hála Istennek, hogy itthon vagy! – Elképzelem őt a húspult mögött, ahogy a vállával a füléhez szorítja összecsukható telefonját, miközben feltölti a kolbászos rekeszt a munka után betérő vásárlóknak. – A nonnád végre megnyugszik. Bejössz ma, vagy majd otthon találkozunk?

– Még Olaszországban vagyok, apa. Lucy és én itt maradunk Poppyval.

A telefonon keresztül is hallom a tüdejéből kiszakadó sóhajt, amit valószínűleg tíz napja próbál visszatartani.

– Nem. Emilia, légy belátó. Azonnal vissza kell jönnöd. Hagyd, hogy innen Lucy vegye át.

– Poppy néninek szüksége van rám.

– Ahogy a nonnádnak is. Számít rád a munkában. Tanúsíts egy kis tiszteletet iránta.

A 301-es kórterem nyitott ajtajára pillantok, ahol nagynéném az alvó Rico arcát cirógatja.

– Aki megköveteli a tiszteletet, az soha nem fogja kiérdemelni. – A kijelentés a semmiből jön, igazi „Poppy-izmus”, ha van ilyen egyáltalán. Dagad a mellem a büszkeségtől.

– Mit beszélsz? – rökönyödik meg apám.

– Nem tudom, mikor megyek vissza. Addig maradok itt, amíg Poppynak szüksége van rám.

Az októberi telihold megvilágítja előttünk a Ravellóba visszavezető utat. Poppy Lucy és köztem ül a hátsó ülésen, feje a vállamon nyugszik. A rádióból lágy ballada árad, néma hálaimát mondok. Poppynak és Ricónak lehetett egy közös pillanata, még ha nagyon rövid ideig is tartott. Micsoda utazás volt! Mi, a három másodszülött Fontana lánytestvér, megtaláltuk a szerelmet. Lelkem cinikusabbik része persze felteszi a kérdést, melyik lesz ezek közül maradandó – ha lesz ilyen egyáltalán.

Lucy a holdfényben Poppyhoz fordul.

– Kérdezhetek valamit, Pops? A levelek, amiket elhoztál, amiket Karin visszaküldött, mind Olaszországban lettek feladva. Mi van az Amerikából küldött levelekkel? Szerinted azokat megkapta?

– Amerikából sosem küldtem levelet. Túlságosan szégyelltem magam. – Nagyot sóhajt. – Tudod, egy anyának egyetlen feladata van: védelmezni a gyermekeit. Nem mondhattam el Ricónak, hogy kudarcot vallottam ebben az egyetlen kötelességben, legalábbis levélben nem. – Kinéz a sötétségbe. – Várni akartam vele, amíg személyesen találkozunk.

45. fejezet

Poppy

1961

Ravello, Amalfi-part

Rosa augusztus második napján szállt le a buszról, alaktalan, szürke ruháját sállal dobta fel. Egészen másnak tűnt – idősebbnek és nőiesebbnek –, mint hat hónapja, amikor legutóbb találkoztunk. Arca kikerekedett, tekintete bölcsebbnek tűnt. És az alakja… a csípője szélesebb, a melle nagyobb lett. Amikor látta, hogy bámulom, elpirult.

– Túl sok tésztát eszem – mentegetőzött.

– Nem tudsz becsapni, te terhes vagy!

Szemébe könnyek szöktek, keresztet vetett. Magamhoz öleltem.

– Mindkettőnknek lesz kisbabánk, ahogy mindig is álmodoztunk róla!

– Hagyd abba, kérlek! Majd később beszélünk róla, most te vagy soron!

Megértettem. Miután olyan sokáig próbálkozott a teherbe eséssel, félt, hogy balszerencsét hoz magára.

– Gyönyörű vagy – dicsértem meg. – Alberto meg fog őrülni érted.

Ezúttal nem lett ideges férje nevének említésére.

– Alberto minden héten ír. Alig várja már, hogy utazzam Amerikába.

Rámosolyogtam nővéremre.

– Még szép. – Megpaskoltam domborodó hasam. – Hálás vagyok, hogy ideutaztál a baba érkezésére. – Valóban az is voltam. Hálámat azonban tompította csalódottságom. A szívem mélyén hittem, hogy Rico is megérkezik, mire eljön a szülés ideje. Megingott a hitem. El egyáltalán? – Kaptál levelet Ricótól?

Bár elméletileg tudnia kellett, hogy itt élek, Ravellóban, visszafojtott lélegzettel, a józan észt meghazudtoló reménykedéssel vártam az igenlő választ.

– Múlt hónapban érkezett egy levél.

A szívem kis híján kiugrott a mellkasomból.

– Még mindig azt hiszi, hogy Trespianóban vagyok? Hol van? Hadd lássam!

Nővérem a fejét csóválta.

– Papa megtalálta, mielőtt elrejthettem volna. Nagyon dühös volt. Az életem kockáztatásával loptam el a borítékot, amíg Mammával beszélt.

Elmosolyodtam Rosa szokatlan bátorságán.

– Grazie, Rosa. Kérem, el szeretném olvasni!

– Nincs nálam. Bedobtam a kandallóba, mielőtt Papa elolvashatta volna.

– Megsemmisítetted?

– Nem volt más választásom. Papa mindkettőnket megölt volna. Sajnálom. De előtte még sikerült elolvasnom.

– Elolvastad? Mit írt? Mikor jön haza?

– Nem tud eljönni – csóválta a fejét. – Azt akarja, hogy utazz Amerikába, és menj hozzá Ignacióhoz.

Hirtelen kevés lett a levegő. Mindkét kezemmel a fejemhez kaptam.

– Nem! Rico a férjem! Hogy merészeli azt kérni, hogy házasságtörést kövessek el?

Rosa együttérzőn nézett rám.

– Hallgass rá, Paolina. Szeret téged. A legjobbat akarja neked. Nem szeretné saját országában felnevelni a gyermeket. Az ott egy börtön. Az emberek kétségbeesetten próbálnak megszökni. Nem olvastad az újságokat? Kelet-Németország nem gyerekeknek való hely. Azt akarja, hogy jó életed legyen, és ami még fontosabb, hiszi, hogy te is ugyanezt akarod a gyereketeknek.

Alig láttam a könnyeimtől.

– A babára gondolj, Paolina! Ne magadra. Nem lehetsz ennyire önző.

Összekarolva, egy-egy bőröndöt cipelve mentünk haza. Rosa elmesélte, hogyan zajlott az utazása. Kitalált egy történetet, szüleinknek azt mondta, hogy meggondoltam magam, már nem szeretem Ricót, ezért eljön ide értem. És később majd innen utazunk együtt Amerikába. Mammától és Papától már el is búcsúzott.

– Nálam vannak a papírjaink, az útleveled, és minden, amire szükségünk lehet, itt van a bőröndökben. A hajónk jövő hónapban indul Nápolyból.

– De Rosa, én nem megyek Amerikába. Meg kell várnom…

Felemeli a kezét, elhallgattat.

– Mamma és Papà annyira megkönnyebbültek, Paolina. A lányuk végre észhez tért. Nagyon aggódtak, hogy egyedül kell elindulnom Amerikába.

Én azonban jobban tudtam. Valójában Rosa aggódott. Tudta, hogy neki mindenképpen Brooklynba kell mennie, főleg most, hogy Alberto gyermekét hordozza a szíve alatt. És még mindig nem adta fel a reményt, hogy én is csatlakozom hozzá. Kényszerítettem magam, hogy tartsam a szám. Ha Rosa valamit elhatározott, nem lehetett vele vitatkozni. Hamarosan azonban rá fog jönni, hogy én is tudok olyan makacs lenni, mint ő.

– Meggyőztem Papát, hogy két jegyet vegyen – folytatta. – A hajónk hat hét múlva indul. Ami azt jelenti… – Megfordult, tetőtől talpig végigmért. – Minél előbb szülnöd kell, hogy elindulhassunk, és elkezdhessük új életünket Albertóval és Ignacióval Amerikában, a szabadság földjén.

Öt nappal később, 1961. augusztus 7-én Signora Tuminelli, egy zsémbes bába segítségével, akit a nővérem talált a szomszédos faluban, megszületett Johanna Rosa Krause. Dús, sötét haja volt és fekete-kék szeme, a bal arcán pedig Rico gödröcskéjét hordozta.

Azt mondják, az anyaság minden nőt megváltoztat. Hogy amikor első alkalommal tartja a karjában a gyermekét, valami átalakul benne. Megváltoznak a prioritások.

A frissen mosott ágyneműk közt feküdtem, a kis Joh a mellemen szunyókált. Csodálattal néztem le rá, az élet csodájára, akit Ricóval közösen hoztunk létre. Tanulmányoztam puha bőrét, hosszú szempilláit, rózsás arcocskáját, a tíz kis fogpiszkáló ujját, végükön az apró igazgyöngyökkel.

– Isten hozott itthon – suttogtam neki. – A jóság esszenciája töltsön el. Légy áldott jóindulattal, és hordozd magadban a legjobb részeket belőlem, és édesapádból is. – Könnyek homályosították el a látásom. – A papád most nem lehet itt, de nagyon szeret téged. Ö… mi csak a legjobbakat kívánjuk neked. Csodálatos életed lesz, tele lehetőségekkel, gazdagsággal és örömmel. ígérem neked. És ígérem neki is.

Rosa nyolc nappal később egy újságot lobogtatva rontott be a lakásba.

– Falat építenek! Két nappal ezelőtt szögesdróttal zárták le a Kelet- és Nyugat-Berlin közötti átjárót. Ma pedig már építik az öt méter magas betonfalat. – Miközben a cikket olvasta, egyik kezét a hasán tartotta. – A tetején szögesdrót lesz, őrtornyok, géppuskák és aknák biztosítják. – Ledobta az újságot az asztalra, és megfogta a kezem. – Az út Nyugatra lezárult, Paolina. Végleg. Rico soha nem tér vissza.

46. fejezet

Emilia

Megtörölgetem Poppy nedves arcát egy zsebkendővel, aggódom, hogy a fájdalmas emlékek talán túlságosan megterhelik törékeny szellemét. Hátradől, lehunyja a szemét.

– Hogyan is ünnepelhettem volna gyermekem születését, miközben Rico elveszítését gyászolom? A berlini fal könyörtelensége már nekem is túl sok volt. Hagytam elmenni Joh-t. Szomorúságomban, elkeseredettségem sötétjében nem vettem észre, milyen gyorsan gyengül.

Tehát ez történt. Felhúzták a berlini falat. Rico csapdába esett. Poppy súlyos depresszióval küzdött, ami úgy eluralkodott rajta, hogy észre sem vette a csecsemő haldoklását. Megborzongok, azon töprengek, vajon mi történhetett a kis Johannával. Rosa okosan tette, hogy elvitte Amerikába Poppyt. Viszont így maga mögött kellett hagynia minden, Ricóval kapcsolatos reményét. Két szívet elszakított egymástól a háború, a sebek és egy istenverte fal. Megcsókolom Poppy kezét.

– Annyira sajnálom.

– Szintén – teszi hozzá Lucy elcsukló hangon.

– Rosa ideje is elérkezett. Mindkettőnket meglepetésként ért. Amikor a nővérem Ravellóba jött, nem számított rá, hogy ilyen hamar anya lesz. A Josephina nevet választotta, anyai nagyanyánk után.

Hátborzongató. Az egyik testvér megszüli, a másik eltemeti a gyermekét. És a nevek – Johanna és Josephina – is annyira hasonlóak. Lehetnének az istenek ennél kegyetlenebbek? Nem csoda, hogy Poppy átirányította a szeretetét Josephinára.

Az autórádióból érzelmes ballada szól. A melankolikus dallamtól elérzékenyülök. Lucy párnát rögtönöz a pulóveréből, és hamarosan már az ajtónak dőlve hortyog. Poppy felsóhajt, amikor megsimogatom, szinte dorombol. Kisgyerekként fekszik a karomban, ma este neki van szüksége megnyugtatásra. Lelassul a légzése. A karom elzsibbad, mintha ezer tűvel szurkál-nák. Nem mozdulok. Beszívom nagynéném édes illatát, érzem légzésének ütemét, és reménykedem, hogy évek múlva, amikor behunyom a szemem, újra tudom élni ezt a pillanatot.

– Elszántabban kellett volna próbálkoznom, hogy tartsam veled a kapcsolatot – suttogja egy idő múlva. – Kérlek, bocsáss meg nekem!

Megsimogatom a fejét.

– Nincs mit megbocsátani. Te próbálkoztál, de én hagytam, hogy Nonna… – Elhallgatok. Már felnőtt vagyok, nem tisztességes tőlem Nonnát hibáztatni.

– Ha legközelebb beszélsz Rosával, kérlek, mondd meg neki, hogy sajnálom. És hogy szeretem.

Dolphie nagybácsinak igaza volt. A kibékülés békét hozna Poppynak… és valószínűleg a nonnámnak is.

– Miért nem mondod meg neki magad? Holnap felhívhatjuk.

Megrázza a fejét.

– Felhívtam Dolphie-t, mielőtt elindultunk az Államokból. Nagyon jót beszélgettünk. De Rosa… ő nem beszél velem.

Dühösen szorítom össze a fogaim.

– Csökönyös, mint a nővérem.

– Igen. Dariával is többször próbáltam felvenni a kapcsolatot.

Lenézek rá.

– Valóban? Sosem említette.

– Szeretitek egymást, ez elég.

– Hála Istennek – suttogom, és megcsókolom Poppy fejét. – És köszönöm.

– Szeretlek, Emilia.

– Én is téged, Nonna.

Észreveszem a hibámat, de valamiért nem javítom ki magam. És a nagynéném sem.

Jan Rico régi lakásánál, a pékség előtt tesz ki minket.

– A maguké, amíg csak szükségük van rá – mondja, és átnyújt Poppynak egy régi rézkulcsot. – Én addig a domb aljában leszek, Elenénél.

Lucy segít Poppynak átöltözni a háló ruhájába, majd letelepszik a nappaliban lévő kanapéra. Benedvesítek egy ruhát, és megmosom nagynéném arcát.

– Mindig arról álmodtam, hogy egyszer újra ebben a szobában fogok aludni. – Poppy felnéz az ajtó fölötti falra. – Belekarcolta a monogramunkat. Még mindig ott van valahol.

– Tudom – felelem. – Nagyon szeretett téged.

– Még mindig szeret – javít ki, és elszégyellem magam, amiért múlt időben beszéltem Ricóról.

Poppy macskaként fúrja be magát a friss, ropogós ágynemű közé. Odafekszem mellé, és lekapcsolom a lámpát. A piazzáról borostyánszín fény szüremlik be a szobába.

– Beszéltél Brodyval? – kérdezi Poppy.

– Igen. – Magamban hálát adok Brodynak, Poppy otthoni segítőjének. – Örömmel gondoskodik a házról, amíg hazaérünk. Mindennap kiviszi lovagolni Higginst, hogy formában tartsa.

Poppy bólint.

– Brody nem hajlandó béremelést elfogadni, bár Isten a tudója, jól jönne neki a pénz. Mondtam már, hogy Vietnámban elvesztette a lábát? Soha egyetlen panaszszót sem hallottam tőle. Édes pofa, az apja is az volt.

Különös most belegondolni, hogy Poppy leélt egy egész életet Rico nélkül, és hogy viszonya volt Brody apjával. Ahogy gyönyörű nagynéném élete a végéhez közeledik, önkéntelenül is felmerül bennem a kérdés: megbánt valamit?

– Nem akartál soha újra férjhez menni? Gyerekeket szülni?

– Nem – feleli habozás nélkül. – Bár szerettem Thomast.

– Brody apját? Ő nem csak egy… vigaszdíj volt?

Felém fordul.

– Ahogy öregszel, egyre kevésbé leszel érzékeny a „szerelem” szóra. Thomas újra megtanított nevetni. És azt hiszem, én is vigaszt nyújtottam neki a felesége halála után. Csodálatos párost alkottunk, Thomas és én. – Elmosolyodik, mintha valami édes emléket idézne fel.

Szellő mozgatja meg a függönyt.

– Zavar, hogy Rico elvette Karint?

– Szomorú lennék, ha nem tette volna. Tudod, Emília, nem minden szerelem igényel szenvedélyt, és nem minden szenvedélyhez kell szerelem.

Mintha megállna az idő. Matt kedves mosolyát látom magam előtt. A könyökömre támaszkodom, nagynéném árnyékba borult arcát fürkészem.

– Őszintén hiszel ebben, Poppy néni? Komolyan gondolod, hogy együtt lehet lenni valakivel, esetleg még hozzá is menni úgy, hogy nem érzel szenvedélyt?

– Szerintem folyton ez történik.

Megborzongok. Mintha egy öreg bölccsel beszélgetnék, aki birtokolja a választ a kérdésre, amelyen évek óta töprengek. És mintha minden azon múlna, mi lesz a válasz.

– De ez tisztességes? Vagy elég? Vagy várnom… várnunk kéne arra a fajta szerelemre, ami lángra gyújtja a bőröd?

Elmosolyodik.

– Ez olyan kérdés, kedvesem, amire csak saját magunk adhatunk választ. Én csupán annyit mondhatok neked, hogy nyolcvan év után felismertem, a szerelem sokféle szerepet játszik. Szerető. Megnyugtató. Védelmező. Társ. Bár Rico a szívem egyetlen igazi szenvedélye, sokat ér egy olyan szerelem is, amelyik mély barátságot, vagy csupán társaságot biztosít, főleg egy olyan világban, amelyet néha vaskesztyűs ökölnek érzünk. – Szeme csillog a sötétben. – Végeredményben az élet csak egy egyszerű egyenlet. Minden alkalommal, amikor szeretsz, legyen szó gyermekről, macskáról vagy lóról, valami színt hozol a világba. Ha elmulasztasz szeretni, kitörölsz egy színt. – Mosolyogva folytatja. – A szeretet az, bármelyik formájáról is legyen szó, ami elvezet a fekete-fehér ceruzavázlattól a fenséges olajfestményig. – Megérinti az arcom. – Az édes gyümölcs, ami szint ad a térnek, és felébreszti az érzékeinket. Nem mondom, hogy folyamatosan keresned kell, de kérlek, ha eljön hozzad a szerelem, ha ott tartod a markodban, ígérd meg, hogy leszakítod, és alaposan megvizsgálod, rendben?

Szavai végigsöpörnek rajtam, miközben próbálok barátkozni a gondolattal, hogy a barát-Mattből potenciális-szerető-Matt lehet. Lehetséges, hogy eddig nem „vizsgáltam meg” elég alaposan?

Amikor már kezdenék álomba merülni, Poppy megragadja a kezem, méghozzá meglepő erővel.

– Édesanyád nagyon szeretett téged.

Megdermedek. Alig kétéves voltam, amikor meghalt. Ez idő alatt is jórészt beteg volt. Egész életemben azt kérdezgettem magamtól, vajon én okoztam a betegségét? Megvetett? Teher voltam számára?

– Honnan… – Elszoruló torokkal erőszakolom ki magamból a szavakat. – Honnan tudod ilyen biztosan?

– Te voltál az ő angyala. Így hívott.

Könnyek csorognak a halántékom mellett. Mindig is ezeket a szavakat szerettem volna hallani.

– De nem is ismert, mármint a személyiségemet, akivé váltam. Kisgyermek voltam.

Poppy szorítása tovább erősödik.

– Egy anya szeretetét nem időben mérik, Emilia. Az azonnali és örökké tartó. Ezt egészen biztosan tudom, kedvesem.

47. fejezet

Poppy

1961

Az SS Cristoforo Colombo fedélzetén, úton Amerika felé

Rosa végül érvényesítette az akaratát, ahogy szokta. De igazság szerint önként mentem. Ez tűnt az egyetlen lehetőségnek. A nyolcnapos út Nápolytól New Yorkig könyörületes nyugalomban telt. Mindennap meleg szél fújt, és csak nagyon ritkán mennydörgött a távolban. Az újszülött Josephina nappalai és éjszakái azonban zavarosak voltak. Minden este, miután befészkeltük magunkat szűk kabinunkba, Josephina szeme kíváncsian tágra nyílt, és elkezdett nézelődni. Az anyasággal járó feladatok kimerítették Rosát, ezért mindent megtettem, hogy amíg ő alszik, a csecsemő ne zajongjon. Gyakran bebugyoláltam és kiosontam vele a fedélzetre, ahol megálltunk és bámultunk a távolba, kelet felé, ahol Ricóval éltünk. Együtt figyeltük a fekete hullámok emelkedését és süllyedését. Megmutattam neki a csillagképeket, és beszélgettünk a jövőjéről.

Bár Rosa megértette a gyászomat, mégsem szerette, ha egyedül maradtam Josie-val. Többször rajtakapott, hogy úgy teszek, mintha én volnék az új anya, aki úton van szerető férjéhez. Ilyenkor gyengéden emlékeztetett rá, hogy a feleség és az anya szerepe az övé.

Ám Josephina és köztem olyan kapcsolat épült ki, aminek a létezését Rosa sem tagadhatta. A baba volt az én hallgatóságom, örömeim forrása. Folyamatosan az arcomat tanulmányozta, és összevonta apró szemöldökét, amikor az én Ricómról beszéltem neki, a világ legnagyszerűbb emberéről. És amikor elhomályosodott a tekintetem, belekapaszkodott az ujjamba, mintha a tudomásomra akarná hozni, hogy megérti a fájdalmamat.

Az én kis csodámnak hívtam őt, és elárultam neki, ő az egyetlen oka, hogy még lélegzem. Mert így is volt.

48. fejezet

Emilia

Egy hosszú és magányos utazás, ami egyre távolabb és távolabb viszi őt szerelmétől és a csecsemőtől, akit elveszített… egy új baba mellett töltött éjszakák, akinek a neve annyira hasonlít saját gyermekéére. Nem csoda, hogy Poppy kivetítette anyai vágyódását, és túlságosan kötődni kezdett Josie-hoz.

– Most már mindent értek – mondom. – Úgy szeretted Josephinát, mintha a sajátod lett volna. Gyászoltál. Nem akartál rosszat tenni.

Köhögés rázza meg. A hátát veregetem, baljós előérzetem támad. Poppy haldoklik. Korábban megbocsátást kért, én pedig nemtörődöm módon túlléptem a kívánságán. De most már tudom, hogy hallania kell. Még ha nem is a nővérétől.

– Nem hibáztatlak azért, amit anyámmal tettél… hogy magadhoz vetted – mondom nagyon halkan.

– Elraboltam – suttogja. – Így nevezik.

– Nem voltál önmagad. Nonnának meg kellett volna értenie.

– Azt hiszem, a szíve legmélyén meg is értette. Alberto volt az, aki ragaszkodott a távozásomhoz, és Rosa persze egyetértett a férjével. Rettenetes helyzetbe hoztam azzal, hogy döntenie kellett. Ez az én legnagyobb bánatom. Egyetlen nap sem telt el, hogy ne kérdőjeleztem volna meg a döntésem, vagy átkoztam volna magam a meggondolatlanságom miatt.

– Csst! – csitítom. – Mindez már mögötted van. Csodálatos életet teremtettél magadnak, tele olyan emberekkel, akik szeretnek. Büszkének kellene lenned.

Esdeklőn néz rám.

– Ha legközelebb beszélsz Rosával, mondd meg neki, hogy nagyon sajnálom. És hogy szeretem őt. És hogy mindvégig nagyon hiányzott.

A szívem darabokban hever. Aztán eszembe jut valami. Miközben Poppyt nézem a holdfényben, egymást kergetik a gondolataim. Mi lenne, ha idehoznám Nonnát egy utolsó testvéri találkozóra?

Azt mondják, az idő minden sebet begyógyít. De nagynéném és szeretett Ricója talpra állását látva tanúsíthatom, hogy nem az idő gyógyít, hanem a szerelem.

Ragaszkodom hozzá, hogy szerda reggel azonnal vigyük orvoshoz Poppyt. Lucyval mindvégig azt feltételeztük, hogy hanyatlását kifejlődő agytumorja okozza. Meglepődünk, amikor a fiatal orvos légzőszervi fertőzést állapít meg, és antibiotikumokból, szteroidokból és hidratáló szerekből álló koktélt ad be neki intravénásán. Csütörtök délutánra valamennyire összeszedi magát, készen áll rá, hogy visszatérjen Ricóhoz.

Autót bérelek – Poppy ragaszkodik egy sportos, fehér, nyitható tetejű járműhöz, amiért egy vagyont fizetünk –, és a következő másfél héten mindennap hajnalban kelünk, hogy átguruljunk Salernóba. Még a hűvös reggeleken is rávesz, hogy leengedjem a tetőt.

– Erre valók a fűtött ülések – magyarázza. – Most pedig taposs bele. Istenem, Emilia, ez egy Maserati, nem holmi minifurgon!

Amíg Poppy Rico ágya mellett ül, fésüli, borotválja, és suttogva biztosítja szerelméről, az öregember lassan visszatér az életbe. Napról napra látjuk a javulást. Újra kinyitja a szemét. Mosolyog. Szavakat mormol, majd rövid mondatokat. Az orvos csodát emleget. Poppy a sorsot. Én egyszerűen csak gyönyörűnek tartom.

Rico a második hét végére már magától eszik, és többnyire a tolószékben ülve várja érkezésünket, hegedűje húrjait pengetve, vagy régi Leica fényképezőgépét állítgatva. A szín visszatért az arcába, és így már könnyű felismerni benne a jóképű német hegedűművészt, aki elbűvölte a tömeget – és a nagynénémet. Az álla talán már nem annyira karakteres, a teste nem olyan feszes, de látom az átható tekintetű, kék szempárt, a még mindig dús és hullámos haj tincseket, a ragyogó mosolyt, amit Poppy olyan imádattal emlegetett.

Mintha hallgatólagos egyezséget kötöttünk volna, Lucyval jövő időben beszélgetünk, mindketten elhatároztuk, hogy nagynéném utolsó leheletéig Olaszországban maradunk. Bevetjük magunkat a kórházi váró egyik kényelmes sarkába, megadjuk Poppynak és Ricónak a lehetőséget, hogy kettesben legyenek.

Lucy órákon keresztül ül a nyilvános kórházi számítógép előtt, valamit keres, de hogy mit, azt nem árulja el. Szerencse, hogy én továbbra is a régimódi módszerrel írok – a jegyzetfüzetembe. A szavak most csak úgy ömlenek a toliamból, mintha körülöttünk a levegő bizseregne a szerelemtől, a fénytől és az újjáéledéstől. Amikor órákkal később visszatérünk Rico szobájába, sokszor az ágyon összebújva találjuk őket, amint Rico Poppy csupasz fejét simogatja. Máskor valamilyen régi emléken nevetgélnek, vagy éppen együtt sírnak. Gyanítom, ilyenkor az elveszített gyermekről – és időről – beszélgetnek.

– El akarlak venni a katedrálisban – mondja Rico egy esős hétfőn, mély és reszelős hangon. – Minden szükséges papírom megvan hozzá.

Poppy játékosan legyint.

– De hiszen már házasok vagyunk!

Az én független nagynéném, a második lánytestvér, aki ennyi év után már nem érzi, hogy’ bizonyítani kellene szerelmüket, arcon csókolja férjét.

– Te vagy a mein Ehemann közel hatvan éve. És mindig is az leszel.

Rico elmosolyodik.

– Te pedig örökké a feleségem leszel.

Poppy hirtelen a szája elé kapja a kezét, mintha eszébe jutott volna valami, és hozzánk fordul.

– Ó, Istenem, milyen figyelmetlen is vagyok! Nektek fontos lenne, hogy összeházasodjunk?

Így tudatja velünk, hogy amennyiben még foglalkoztat minket a dolog, egy valódi házassági szerződés véget vethet a Fontanák második lánytestvér átkának. Azt már senki sem vitathatná. Nekem azonban semmi szükségem ilyesfajta biztosítékra. Lucynak talán igen. Hagyom, hogy ő válaszoljon a nevünkben.

– Ha összeházasodtok – feleli lassan, megfontoltan –, csak hogy megszabaduljatok egy skizoid, idióta átoktól, ami soha nem is létezett, akkor én biztosan nem megyek el az esküvőre.

November harmadika van, meleg, esős szombati nap, a kórház udvarának egyik asztalánál ülünk, és egy kártyajátékot játszunk, amire Poppy tanított meg minket.

– Volt egy treff a kezedben, de pikket játszottál ki – mondom Ricónak. – Nem csoda, hogy mindig nyersz.

Rico cicegve csóválja a fejét, szeme sarkából nevetőráncok indulnak el.

– Nem vagy valami jó vesztes, main Mädchen.

Lányom. Ahogy a nagynéném is szólít. Rico visszateszi a kártyalapokat a dobozba, és lenyúl az asztal alá a Leicáért.

– Elég a képekből! – Lucy kinyújtja a nyelvét, éppen amikor kattan a zár. Kikapja a gépet Rico kezéből. – Most rólatok. – Int, hogy álljunk össze.

Poppy az egyik oldalamra ül, Rico a másikra, de így is egymás kezét fogjált. Poppy arcon csókol. Ricóra nézek, kék szeme ragyog az örömtől és a szeretettől.

– Mondjátok: formaggio! – kiáltja Lucy, és elnevetem magam. Leteszi a gépet, és visszatelepszik a székére.

– Mondok valamit – kezdi. – Végre eldöntöttem, mihez kezdek az életemmel. Készen álltok? – Dobszólót imitál. – Ta-daam! Fodrász szeretnék lenni. Nem tudom biztosan, mikor és hol, de valahogy be fogok iratkozni egy fodrászsuliba!

– Ez csodás! – tapsol Poppy.

– Szóval ez után kutattál a kórházi számítógépen. – Lucyval összeérintjük az öklünket. – Ez nagyszerű, Luce!

– Megírtam Carolnak és Vinnie-nek. Anyám szerint inkább kozmetikusnak kéne mennem, de én szeretem az emberek haját nyírni. Az arcápolás meg a gyantázás nem az én asztalom.

Nem tudom elhinni, hogy ez ugyanaz a lány, aki előbb nyúlt a szemceruza, mint a fogkefe után.

– Beszéltem már róla Dolphie nagyapával is – folytatja. – Azt mondta, a boltjában tölthetném a gyakornoki időmet.

Magam elé képzelem Dolphie nagybácsi elhagyatott boltját az operamuzsikával és az üres székekkel. Fogalma sincs róla, mire vállalkozott. Unokája feje tetejére állítja majd az álmos kis üzletet, megadja neki a hiányzó adrenalinlöketet. Persze Dolphie bácsi lépten-nyomon panaszkodik majd, de mélyen legbelül imádni fogja. Végre ismét lesz célja. Boltja – a vállalkozás, amit kemény munkával épített fel – továbbszáll a következő generációra. És így ő sem merül feledésbe. Nem ezt szeretnénk elérni mindannyian?

– Az a szereplő leszel, akinek a forgatókönyvíró szánt – bólint Poppy. – Jövőre, ha befejezed a fodrásziskolát, Emilia pedig a könyvét, együtt fogunk ünnepelni.

– Az biztos – vágja rá Lucy habozás nélkül. Én azonban nem szólok. Nagynénénk vajon életben lesz még egy év múlva? És Rico?

Poppy addig mered rám, amíg nem bólintok én is.

– De a regény… gondolod, befejezem egy év alatt? Ez teljességgel lelte…

– Lehetséges – vág közbe, és kacsint.

Lucy éppen a kozmetikus és a fodrász közötti különbséget ecseteli, amikor megjelenik Rico orvosa.

– Hát itt van! – Fehér laborköpenye van rajta, a hóna alatt iPadet szorongat. – Jó híreim vannak, Mr. Krause. A laboreredményei stabilak. Aláírom a zárójelentést. Holnap reggeltől szabad ember.

Rico csuklik egyet, csak elképzelni tudom, mit jelenthetnek ezek a szavak valakinek, aki élete nagy részét egy hatalmas fal mögött töltötte.

Holnap hazamehet az apró lakásba, amelyen régen Poppyval osztozott. Mindketten egészségesek. Az itteni feladatom véget ért. De lehet, hogy vár rám egy még nagyobb? Amire Dolphie nagy-nagybácsi célzott múlt ősszel?

Intek Lucynak, ő pedig követ a kis virágoskertbe, ahol faragott kövekbe vésve megőrizték a páciensek nevét.

– Tudom, mit akarsz mondani – kezdi Lucy. – A szerelmes madárkáknak szükségük van egy kis térre. Azok a falak pedig elég vékonyak. – Sokatmondóan mozgatja a szemöldökét.

– Vinnie bácsinak inkább illemtanórára kellett volna költenie. – Megrázom a fejem. – Hazamegyek, Luce.

Hátralép.

– Ne, még ne! Bérelünk egy lakást itt, Ravellóban.

– El kell mennem. Legalább néhány napra. – Elmesélem neki Poppy történetének végét, beszámolok a kis Johanna haláláról, arról, hogy az átkelés az Atlanti-óceánon egy újszülött csecsemővel már túl sok volt Poppynak, ami helytelen vonzalmat idézett elő, és Poppy legjobban megbánt bűnéhez vezetett.

– Meggyőzöm Nonnát, hogy jöjjön vissza velem, és rendezze a dolgait Poppyval, mielőtt… – Nem mondom ki, hogy mielőtt túl késő lesz.

49. fejezet

Emilia

Két nappal később, miközben a hétfő hajnal már a horizonttal kacérkodik, Lucyval kipakoljuk a csomagokat az ajtóhoz. Rico megcélozza Leicájával unokatestvéremet, Poppyt és engem. – Biztosan el kell mennetek? – kérdezi legalább ötödjére.

– Tudod, hogy visszajövünk. – Lucy grimaszol a kamerának. – Amint összetöröm a szüleim szívét, és Em talál valakit, aki hajlandó kibérelni Emfalvát.

Nem számoltunk be a tervünkről, hogy elhozzuk Nonnát egy utolsó testvéri találkozóra. A siker esélye túlságosan kicsi ahhoz, hogy bárki reményeit felkorbácsoljuk.

– Jó utat. – Poppy egy-egy szerencsepénzt dug a táskánkba.

– Ne feledjétek terjeszteni a napfényt. Soha ne becsüljétek alá a ragyogásotokat, ha olyannal van dolgotok, aki felhőtakaró alatt él.

– Ugyan már, egy szempillantás, és újra itt vagyunk. – Lucy rákacsint Poppyra. – Használjátok lei a kettesben töltött időt. Csak mondom.

Poppy nevetve öleli meg.

– Luciana, te megölsz engem! – Rám néz, elkomorodik.

– Beszélsz Rosával? Megmondod neki, hogy sajnálom?

Arcon csókolom.

– Mindenképpen.

Rico is odajön megölelni. Bár láthatóan sokat erősödött, még mindig nagyon törékeny.

– AufWiedersehen, merne schöne Enkelin – mondja anya-nyelvén. Hátralép, és ködös tekintettel megsimogatja az arcom. Reszelős hangján suttogja: – Ich liebe dich.

Nem kell lefordítani a német szavakat. A tekintete mindent elmond, amit tudnom kell.

– Én is szeretlek – válaszolom.

Lucyval kisétálunk az utca végére, ahol a taxi várakozik. A sofőr a motorháztetőnek dőlve cigarettázik. Amikor meglát minket, a járdára pöccinti a csikket, és felnyitja a csomagtartót. Amíg Lucy segít neki bepakolni a bőröndöket, én visszafordulok az apró, rózsaszín pékség felé. Poppy és Rico az udvarba vezető kapuban állnak, a hajnal első fénye lila derengéssel világítja meg őket. Búcsút intek nekik.

– Szeretlek titeket! – kiáltom. Remélem, hallják.

Rico átkarolja Poppy vállát, aki a szemét törölgeti. Odahajol nagynénémhez, és gyengéden arcon csókolja. Mond valamit, és még innen is hallom, ahogy Poppy nevet.

A szeretet bármilyen formája lenyűgöző olajfestménnyé alakítja az egyszerű ceruzavázlatot is.

A New York-i gép tele van. Táskámat betömködöm az előttem lévő ülés alá, a gondolataim még mindig nagynéném és Rico körül forognak. Micsoda kiváltság, hogy tanúja lehettem a szerelmüknek. Nekem vajon lesz részem valaha hasonló kötődésben?

Lelki szemeim előtt megjelenik egy férfi. Egy férfi, aki szeret, aki vár rám, amíg elvégzem a feladatom Olaszországban, tartson akármilyen sokáig is. Egy férfi, aki megnevettet, aki felvidít, és aki jobb emberré tesz. Egy férfi, aki kétségkívül nagy örömmel lenne szereplő az utolsó fejezetemben, amikor már öreg vagyok, beteg, és kezdek elhalványulni.

A telefonomért nyúlok. Úton vagyok hazafelé, MC. Veszek egy mély lélegzetet. Beszélnünk kell.

Már látom is a közös jövőnket Matt-tel. Ha Poppy eltávozik, visszatérek az Államokba. Bensonhurst lesz az én világom. Örökké. Nem akarom, mégis átcsap rajtam a magányosság hulláma. Az én kis életem, ahogy dolgozom a pékségben, és Netflixet nézek Matt társaságában, most olyan fojtogatónak tűnik. De ez a természetes egy nagy kaland után, nyugtatom meg magam. Majd újra hozzászokom. Nemsokára olyan lesz, mintha el sem utaztam volna.

Beledobom a telefonom a táskámba. Lucy mellett, az ülések közti folyosón egy jóképű utaskísérő italokat töltöget. Unoka-testvérem lehajtja az ételtartó tálcát.

– Amíg írogattál, kértem neked egy szénsavas ásványvizet.

– Danke schön. – Valamiért a német mellett döntök.

Kibont egy zacskó sós perecet.

– Te tényleg tudsz németül? Mármint értettél egy szót is abból, amit Rico reggel mondott neked?

Elveszek egy perecet a zacskóból.

– A nagyját. Elég jó fülem van, és a főiskolán két évig tanultam németül.

A szemét forgatja.

– Az én agyas unokatestvérem.

– Azt mondta, viszlát, én gyönyörű akármicsodám – Elmosolyodom. – „Én gyönyörű kankalinom”, valahogy így hangzott.

Lucy nevet.

– Ki gondolta volna, hogy a jó öreg Rico így bolondul a virágokért?

Az utaskísérő egy diétás kólát tesz Lucy tálcájára, és rám néz.

– Lányunoka.

– Tessék?

– Enkelin. Németül lányunokát jelent.

Lelassul az idő. A tarkómon minden szál szőr az égnek mered.

Lucy elneveti magát.

– Mellé! Azt hiszem, a füled mégsem olyan jó, mint hitted.

50. fejezet

Emilia

Brooklyn

Majdnem négy óra, mire Lucyval megérkezünk a bensonhursti Kings Highway metróállomásra. A hangok és szagok, amelyekre egykor fel sem figyeltem, most rám rontanak. Autódudák. Egy légkalapács távoli dübörgése. Hiányzik a tenger sós illata, a templomi harangok kongása, nagynéném meleg kezének érintése a tenyeremben.

A novemberi égbolt palaszínűrc vált, mire elérjük a 72. utca sarkát. Megpillantom a vörös téglás házat, és összeszorul a torkom. Mintha az elmúlt hónap nyomtalanul eltűnt volna, és visszacsúsznék a régi életembe. Annyi különbséggel, hogy most már tudom: egy teljes, másik világ is van odakint.

Lucy feljebb rántja a vállán a táskáját.

– Sok szerencsét Rosához.

– Kösz. Sok szerencsét a szüleidhez, amikor megmondod nekik Sofiát.

Bólint, sziszegve beszívja a levegőt.

– A jó öreg Carol téglát fog szarni, amikor megtudja.

Szegény unokatestvérem. Még mindig mindennél előbbre valónak tartja szülei jóváhagyását. Nem így vagyunk ezzel mindannyian?

– Nem tudok ott lenni, hogy erkölcsi támogatást nyújtsak, Luce. Mármint ha szeretnéd egyáltalán.

Lassan elmosolyodik.

– Miért is hittem valaha, hogy nem vagy menő? – Félrebillentett fejjel tanulmányoz. – Ó, várj… talán a fodros khaki cuccok miatt. Vagy a hajlítható keretű szemüveg tehetett róla.

Rácsapok a karjára.

– Nagyon vicces.

– Azért kösz – hálálkodik. – De megoldom.

– Abban biztos vagyok. – Repülőgép húz cl felettünk. – Szerintem anyád nem nagyon lesz kibukva. Mármint… te csak az ő tanácsát követted.

– Miről beszélsz?

– Amikor nyolcévesen elmagyarázta neked, hogyan törd meg az átkot. – Próbálok semleges arcot vágni, de a nevetés már kitörni készül. – Te egyszerűen csak tartottad magad az első szabályhoz.

Értetlenül néz rám. Kell egy másodperc, de aztán kirobban belőle a nevetés. És belőlem is. Egyszerre kiáltjuk:

– Felejtsd el a labdákat!

Felmegyek az ismerős lépcsőn, és beengedem magam Emfal-vába. A kávébab és a citromolaj szokásos aromája tölti meg az orrom. A fogason Cusumano Electric feliratú baseballsapka lóg. A fejemet csóválom. Mint egy kutya, amelyik megjelöli a területét, Matt visszajött a pulóveréért, de helyette itt hagyta a sapkáját.

– Karom! – szólítom a macskát. Amikor vászontáskámat az asztalra teszem, megpillantom Carmella üzenetét.

Isten hozott itthon, Em. Köszönöm, hogy kölcsönadtad nekem Emfalvát, míg nem voltál itthon. IMÁDTAM, hogy van egy saját lakásom. Karomnak nagyon hiányoztál, és nekem is. Sok mindent kell mesélnem, de megvárom, hogy elrendezkedj. Viszlát holnap a melóban, xoxo

Mosolyogva lépek be a nappaliba. Karom szokásos helyén, az ablakpárkányon gubbaszt. Nyújtózkodik, leugrik a földre, és lustán elindul felém, mintha mindenképpen meg akarná mutatni, mennyire nem hiányoztam.

– Hát szia, gyönyörűm! – A karomba kapom. – Hazajöttem! – De nem érzem úgy, mintha otthon lennék. Kísért a kérdés, amit Poppy tett fel nekem, amikor elindultunk Olaszországba. És mi van, ha csaknem harminc év után rájössz, hogy rossz helyre ültettek?

De nem. Akármennyire is megszerettem, Olaszország csak ideiglenes állomás. Az én világom Bensonhurst. Itt van Matt. A vállalkozása most kezd beindulni. Nagyszerű hely lesz családalapításhoz.

Remegő kézzel írom be az újabb üzenetet.

Itthon vagyok, MC. Mit szólnál egy sörhöz?

Öt teljes perc telik el, mire válaszol. Éppen a Homestretch-ben vagyok, de hamarosan indulok. A holnap este működik?

Szégyellem magam, amikor megkönnyebbülten sóhajtok. Még jobb.

Ki kell szabadulnom innen. A firenzei repülőtér óta először hívom Dariát.

– Hát itthon vagy. – Megkönnyebbülést hallok a hangjában?

– Igen. – Nem merem elmondani neki, hogy hamarosan újra elmegyek. – Hogy vagy? Mi van a lányokkal?

– Ó, minden oké. – Máris visszatért a csak nekem fenntartott, érzelemmentes hangszínhez.

– Figyelj, ami történt… – kezdem a halántékomat masszírozva.

– Aha, hallgatlak.

Bocsánatkérést vár. Mást kap.

– Nem lehetne, hogy elfelejtsük?

– Nem tudom elhinni, hogy ezt tetted, Emmie.

Elnyomok egy mosolyt.

– Én sem.

– Hol vagy most? – kérdi.

– Itt, a lakásomban. Átsétálhatok, ha otthon vagy. – Kiveszek két porcelán babát a táskámból, és a gyönyörű kesztyűt, amit Darnak vásároltam. – Hoztam ajándékot a lányoknak. – Végigfuttatom az ujjaimat a drága, fekete bőrön. – És vettem valami különlegeset neked is.

– Oké, hát… most Donnie nővére és a srácok bármelyik percben itt lehetnek. Meghívtuk őket pizzázni. Be tudod hozni a cuccot holnap? Ugye jössz dolgozni?

Állott sör és pattogatott kukorica szaga fogad, amikor belépek a Homestretch-be. Hétfő estéhez képest elég sokan vannak. A zenegépnél két szőke lány nevetve dobálja be az érméket. A biliárdasztalnál négy embert látok, hárman a dákókra támaszkodva várakoznak, egy pedig lökéshez készül. Korgó gyomorral nézek körül a bárban. Észreveszek egy tengerkék munkásinget, megdobban a szívem. Még itt van.

Lassan előrébb megyek. Háttal ül nekem, egyik kezével a telefonján matat, a másikkal egy söröskorsó fülét markolja. Valamiért elöntenek az érzelmek. Ő az. Ő az a férfi, akivel életem hátralévő részét el fogom tölteni, itt, Bensonhurstben. Erős. Megbízható. Vicces. Imádnivaló. És szeret. De akkor miért kerülget a sírás?

Tovább közeledem a bárpult felé, csalt a székéhez érve állok meg. Nem tudja, hogy ott vagyok mögötte. Ahogy előrehajolok, hogy csókot nyomjak a nyakára, megcsapja az orrom ugyanannak az Avon kölninek az illata, amit Vinnie bácsikám is használ. Hirtelen támadt rosszulléttel fordulok el. Veszek egy nagy levegőt. És még egyet. Oké, ez csak kölni. Majd hozzászokom. Sőt, kinézek neki valami másik márkát.

Második próbálkozás. Megnyalom az ajkam, ezúttal próbálok nem levegőt venni. A szám hozzáér a nyakához.

Megrándul a feje, és elneveti magát.

– Szia! – megperdül a székkel. Amikor meglát, szabályosan hátrahőköl. – Ems?

Rámosolygok.

– A lány ugyanaz, csak a szemüveg más.

– Hű! – Mindenhová néz, csak rám nem. – Nem számítottam rá, hogy ma este találkozunk.

Leülök a mellette lévő bárszékre, és kiteszek egy ajándékcsomagot a pultra.

– Ez a tiéd.

Csipog a telefonja. Gyorsan rápillant, majd kijelzővel lefelé a pultra helyezi.

– Gyerünk. – Közelebb tolom hozzá a csomagot. – Nyisd ki.

Rövid tétovázás után nyúl a csomagért. Kissé remeg a keze, amikor kiveszi belőle a sálat – még soha nem láttam így viselkedni az én magabiztos villanyszerelőmet.

– Szép – mondja. – Kösz, Em.

– Minden rendben? – Kényszerítem magam, hogy megfogjam remegő kezét. Az intim gesztus ugyanolyan sutának hat most is, mint ahogy emlékeztem rá. Néma hálát rebegek, amikor elhúzza a kezét, és megfogja a korsóját.

– Aha, persze. – Hosszan iszik, aztán megrázza a fejét, mintha megpróbálná kitisztítani. – Milyen volt Olaszország?

– Nagyszerű.

– És Poppy?

– Ő egyenesen elképesztő. – Olyan száraz a szám, hogy alig tudok beszélni. – Rádöbbentett néhány dologra. – Mély lélegzetet veszek. – Készen állok felnőtt döntéseket hozni.

Újból megszólal a telefonja. Néhány centire felemeli a bárpultról, és nagyon lassan elforgatja a csuklóját annyira, hogy rá tudjon pillantani a kijelzőre. Abban a töredékmásodpercben én is meglátom az üzenetküldő nevét.

Carmella.

Rendelek még egy pohár sört.

– Salute!

Matt vigyorogva koccint velem.

– Jó, hogy újra itthon vagy, Ems. – Kissé elvörösödik, a fejét csóválja. – Tényleg nem gond?

Beleöklözök a karjába.

– Gond? Fel vagyok dobva! Komolyan, MC. Hogy nem láttam előre? Mindketten szeretitek a bowlingot és a kézműves söröket, ráadásul Carmella elbűvölő, és… hát, te sem vagy olyan megvetendő. Évekkel ezelőtt össze kellett volna hoznom titeket.

– Számomra mindig kölyöknek tűnt. De most, hogy már mindketten a húszas éveinket tapossuk, öt év az semmiség.

– Úgy van – értek egyet. – Tényleg boldognak tűnsz.

Egy pillanatig az arcomat tanulmányozza.

– Hát… nem várhattam rád örökké.

Elfordítom a fejem.

– Komolyan. – Megérinti a karom. – Számodra nem én vagyok az igazi, Em. Akartam az lenni, de nem vagyok.

– Én is akartam, hogy az legyél – vallom be elfúló hangon. – Carmella szerencsés lány.

– Én vagyok a szerencsés. – Belemosolyog a sörébe. – Megfogott, Em. Úgy érzem… nem is tudom… otthon érzem magam, amikor vele vagyok. Érted, mire gondolok?

Nem várt érzelmek szakadnak fel bennem. Szeretet. Öröm. Megkönnyebbülés. És egy kis szomorúság is, ha őszinte akarok lenni.

– Igen, pontosan értem, mire gondolsz – válaszolom, és remélem, hogy egy napon valóban így is lesz.

51. fejezet

Emilia

Még sötét van, amikor kedd reggel kilépek az ajtón, nyakam körül egy újonnan vásárolt sállal, kezemben egy táskányi ajándékkal. Tekintetem megakad a Dolphie nagybácsi fodrászüzletéből kiszűrődő fényen. Mióta nyit ki reggel hatkor?

Odasietek az üvegajtóhoz, bekopogok.

– Hahó! – A csengők csilingelnek, amikor belépek. – Dolphie bácsi?

Az üzletben teljes rendetlenség fogad. A padlón négy kartondoboz sorakozik, részben megtöltve régi hajszárítókkal és félig üres samponos flakonokkal. Egy pillanatig azt hiszem, betörtek, de aztán rájövök: éppen takarít, készül Lucy érkezésére.

A hátsó szobából tiszta és erős hang zendül fel. Azután egy dallam. Mozdulatlanul állok. Pillanatokon belül egyszerre vad, gyengéd és szívszaggató ária tölti be a helyiséget. Nem ismerem fel. Kezemet a mellemhez emelem, lehunyom a szemem, és lassú ringatózással hagyom, hogy a melódia körbeöleljcn.

Enyhe csalódottsággal nyitom lei a szemem, amikor a gyönyörű darab véget ér. Dolphie bácsi a szoba másik végéből figyel. Karja a melle előtt összefonva, arcán kíváncsisággal vegyes aggodalom.

– Tetszik? – kérdezi halkan.

Kezemet remegő ajkamhoz kapom.

– Ez a te áriád. – Ez kijelentés, nem kérdés.

– Kibéreltem egy stúdiót – mondja szégyenlősen. – 1979-ben vettük fel.

– És az ének? – kérdezem, bár már tudom a választ.

Bólint.

– La mia.

Odaszaladok hozzá és átölelem.

– Annyira gyönyörű! – Elcsuklik a hangom. – Dolphie bácsi, keress egy producert, add el, még nem késő!

Eltol magától karnyújtásnyi távolságra.

– Nekem ez elég. – Hüvelykujjával megtörli könnyes arcomat. – Sikerült hatnom valakinek az érzelmeire. Ez minden, amit valaha el akartam érni.

Kinyitom a szám, hogy tiltakozzam, hogy érveljek, miért kell piacra dobnia ezt a szépséges zeneművet. De már el is fordul, betesz néhány régi kefét egy dobozba.

– Lucy hamarosan csatlakozik hozzám – újságolja. – Átadom a boltot a következő generációnak. – Egy fésűvel rám mutat. – Soha ne becsüld alá egy álom tervét, Emilia.

Nonnával a konyhában sürgölődünk, én fánktésztát nyújtok és cseresznyés tölteléket készítek, ő tésztát főz és paprikát süt. Meg sem említi az utazásomat. Nem is üdvözöl. Nem kérdez Poppyról. Újra ránézek, azon töprengek, hogyan is hozzam elő az újraegyesülés ötletét. Arca beesett, az örökké jelen lévő árkok a szemöldökei között most még hangsúlyosabbak, mint valaha. Próbálom elképzelni őt szerető testvérként, aki egykor volt, a fiatal nőként, aki meggyógyította Poppyt, és átutazott Olaszországon, hogy segítsen a kis Johanna világrajövetelénél. De nem megy.

Tíz órakor az én imádnivaló unokatestvérem, Carmella – Matt új barátnője – belebben a konyhába szakadt farmerében és Converse sportcipőjében.

– Emmie! – sikoltja, és csókot nyom az arcomra. – Istenem, fantasztikusan nézel ki! Imádom az új szemüveged!

Átölelem Carmellát és megperdülök vele, közben próbálom ügyeimen kívül hagyni Nonna lesújtó pillantását.

– Annyira örülök nektek!

Carmella felnéz a mennyezetre, és hatalmasat sóhajt.

– El sem hiszem, Emmie! Matt egy csoda! Hogy nem tudtam ezt eddig? Nagyon sokkal tartozom neked! Ha nem hagyod, hogy nálad lakjak, Matt nem jön át a pulóveréért, és mi soha nem…

A fejemet rázva félbeszakítom.

– De igen, akkor is. Csak idő kérdése volt.

Fog egy hajhálót, és kivesz egy kötényt a ládából.

– De ne rólam beszéljünk! Mindent tudni akarok az utadról! Milyen volt Olaszország? Jóképűek a férfiak? Csodásak az ételek? Mennyire csodabogár Poppy?

– Az út… megváltoztatta az életem – felelem. – Poppy pedig a legfantasztikusabb…

– Silenzio! – csattan fel Nonna a pult másik oldaláról. Hevesen zihál. – Nem akarok hallani arról a nőről!

– Nonna, elég ebből! – emelem fel most én is a hangom. – Ő ugyanaz a testvéred, akit egykor imádtál… szerető, kedves, bölcs és vicces asszony. Kapcsolatba kellene lépned vele, mielőtt túl késő lesz. Kérlek! Mindannak ellenére, amint átmentetek, szeret téged.

Nonna összehúzza a szemét.

– Min mentünk át együtt? Mit mondott neked?

– Mindent. Mesélt nekünk Trespianóról, és hogy hogyan menekült el Ricóval. Hogy meggyógyítottad, miután rátaláltál a lakása lépcsőjén. Hogy elhoztad őt Amerikába. Még a legnagyobb szégyenéről is beszámolt. Josephina elviteléről.

Felemelt fejjel méreget, mintha azt próbálná eldönteni, igazat beszélek-e.

– Gyere vissza velem Ravellóba. – Most halkan, könyörgő hangsúllyal beszélek. Minden szó számít. Valahogy, valamiképpen meg kell győznöm róla, hogy sürgős a dolog. – A húgodnak agydaganata van. És nagyon sajnálja, amit tett. Békét szeretne kötni veled. Menj és látogasd meg, Nonna. Kérlek! Mielőtt túl késő lesz.

Kitágul az orrlyuka, amikor nagy levegőt vesz.

– Az a nő számomra halott. Most pedig folytasd a munkát! – Elfordul, és belecsúsztatja a paprikákat a rozsdamentes acél serpenyőbe. – Nem szabadságon vagy.

Ökölbe szorítom a kezem.

– Te csökönyös…

Megperdül.

– Szeretnél valamit mondani?

Hevesen ver a szívem. Kényszerítem magam, hogy egyenesen a szemébe nézzek, és kimondjam ugyanazokat a szavakat, amelyeket egyszer ő mondott apámnak, aki szerette volna orvossal megvizsgáltatni szétroncsolt ajkamat.

– Perché preoccuparsi?

Miért vesződnék vele?

Tíz teljes másodpercen át mered rám dühösen. Végül kirobog a konyhából, a dupla ajtó becsukódik mögötte.

Carmella a szája elé tartott kézzel nézte végig a közjátékot. Szó nélkül visszafordulok a pult felé, feltörök egy tojást, és káromkodva szedegetem ki a hejdarabokat a ragacsból. Még akkor is remeg a kezem, amikor megszólal a bolt bejáratának csengője. Kinézek a konyha ablakán. Mrs. Fortino lejt be szokásos kedd reggeli vizitjére. Megnézi magát a tükörben. Apám behúzza a hasát. Nonna sziszeg. Nehéz köd telepedik a mellkasomra.

– Az Idétlen időkig lett az életem – jegyzem meg csak úgy, saját magamnak.

Carmella elneveti magát, de sokkal inkább a megkönnyebbüléstől, mint jókedvében.

A csengő ismét csilingel. Felnézek, és megpillantom a cannolis embert.

– Carmella, nézd azt a pasast. Augusztusban bejött, és teljesen oda volt a cannoliért.

Unokatestvérem kikémlel az ablakon.

– Aha. Múlt héten is jött. Rosa néni kivonszolt, hogy találkozzak vele.

– Komolyan? Nonna rám sosem vesztegetné az idejét.

– Azt mondta neki, hogy én vagyok Bensonhurst bella pasticcierája – Nevet. – Mintha a tag nem szarná le magasról, hogy néz ki a pék.

Figyelem a férfit, ahogy a pékáru pulthoz lép.

– Miattad jött?

– Ó, a francokat. Csak akkor találkoztam vele.

Mielőtt lenne időm lebeszélni magam, lekapom a hajhálót és kioldom a kötényt. Aztán egyenes háttal kilépek a dupla ajtón.

– Emmie? – szól utánam Carmella.

Rosa a pékáru pult mögött a homlokát ráncolja.

– Vissza dolgozni! – sziszegi.

Rádöbbenek az igazságra: nem akarja, hogy megtaláljam a szerelmet. De miért? Hogy továbbra is irányíthasson? Hogy mindig legyen ezen a világon egy ember, aki gondoskodik róla, amikor segítségre van szüksége?

Ügyet sem vetek rá, végigsétálok a sorok között. A cannolis ember már a pénztárnál áll, éppen a bankkártyáját nyújtja oda Dariának. Drágának látszó öltönyt visel, a frizurája tökéletes. Rám pillant, amikor közelebb érek. A szívem dupla sebességgel dobog. Odalépek mellé és kezet nyújtok.

– Emilia Antonelli vagyok, hallottam, hogy rajong a cannolimért.

Meleg a keze, a körme gondosan manikűrözött.

– Maga a pék? – Megfordul, mintha Carmella megjelenésére számítana. – Azt hittem…

– Nem. Én vagyok. Amolyan családi titokként kezelnek.

Kék szeme megcsillan.

– A legjobban őrzött családi titokként, ha jól sejtem. Örülök a találkozásnak, Emilia Antonelli. – Lefelé vándorol a tekintete, őrjítő lassúsággal végigmér. – Drake vagyok – mondja végül, és elővesz egy névkártyát Hermés tárcájából. – Hívjon fel. Egy tucatnyi cannoliért elviszem ebédelni a Luke’s Lobsterbe.

Megszorítja a kezem, és távozik. Az ajtó becsukódik, rápillantok a névkártyára. Drake Van Buren III. Mosolyogva a zsebembe csúsztatom.

– Mi a franc volt ez? – kérdi Daria megrökönyödve.

Nylonharisnya surrogását hallom, és megfordulva Nonnát látom közeledni. Beesett arca vörösük, és hangosabban zihál, mint korábban bármikor. Az ujját rázza felém.

– Hazugnak tüntettél fel! Hogy tehetted ezt? Most elvesztettük ennek az embernek a bizalmát!

– Igazad van. Nem ezt kellett volna tennem. – Közelebb lépek hozzá. – Már augusztusban ki kellett volna jönnöm a konyhából, amikor először kérte, hogy találkozhasson a pékkel. De akkor még teljesen agymosott voltam.

Rosa csak megvetően legyint. A vér a fejembe tódul. Nagyanyám válla felett látom, hogy Mrs. Fortino és apám minket figyelnek. Egyelőre azonban túlságosan dühös vagyok ahhoz, hogy törődjek vele.

– Egész életemben hagytam magam abban a hitben ringatni, hogy nem érdemlem meg a szerelmet. Te és a Fontanák generációi létrehoztatok egy legendát, amit én is elhittem. Pedig az az igazság, hogy nem létezik semmiféle átok. Soha nem is létezett.

A kezem már mozdul, hogy eltakarja az ajkam, de időben fegyelmezem magam. Egyenesen Nonna arcába nézek, gyönyörű módon láthatóvá téve forradásomat – és bátorságomat.

– Emiatt a kis heg miatt éveken át csúfnak éreztem és szégyelltem magam. Mostanra azonban nagyon erős emlékeztetővé vált. A lelkemet soha nem sikerült megtörnöd, Nonna, akármilyen elszántan is próbáltad.

Levegő után kapkod.

– Emilia! – szól rám apám.

Felemelt kézzel elhallgattatom.

– Nem hagyom magam tovább manipulálni. Itt végeztem, visszamegyek Olaszországba. Nagyon remélem, hogy csatlakozol hozzám, Nonna. A húgod szeret téged. Szüksége van a megbocsátásodra. Vágyik egy utolsó találkozásra.

Nonna gúnyosan horkant.

– Az a nő gonosz!

A vér lüktet a halántékomban.

– Nem, a húgod kedves, szerető és megbocsátó lélek. – Rámutatok. – Mindaz, ami te nem vagy!

A konyha felé menet apámra pillantok. Tátott szájjal áll, akár egy rajzfilmfigura, akit fejbe vertek egy tekebábuval.

– És te! – förmedek rá. – Életed hátralévő részét azzal fogod tölteni, hogy az anyósod előtt hajbókolsz? Jézusom, apa, növessz már egy kis gerincet! – Mrs. Fortino elnyom egy mosolyt. Elkapom a vállát, és szembefordítom apámmal. – Van esélyed a szerelemre! Itt van egy kedves és nagylelkű nő, aki kedvel téged. Ragadd meg az esélyt, az ég szerelmére! Légy az a férfi, akibe az anyám beleszeretett!

Ködössé válik a tekintete. Megölelem, közben próbálom figyelmen kívül hagyni Rosa jeges tekintetét.

– Szeretlek, apa. – A rég ki nem mondott szavak furcsának hatnak a nyelvemen. És rájövök, mennyire igazak.

– Én is… szeretlek – suttogja alig hallhatóan.

Én azonban meghallom. És elmosolyodom.

Zihálva lököm be a konyha dupla ajtaját. Carmella azonnal átölel és körbefordul velem.

– Te jó Isten! Ez egy ötcsillagos Netflix alakítás volt. Fogalmam sem volt róla, hogy ennyire tökös vagy!

Nagyot szusszanok.

– Átvennéd?

– Persze, hogyne! Pihenj egy kicsit, megérdcmled.

– Nem úgy értem. Lelépek, Carmella. – Magamhoz veszem a telefonom a pult alól. – Nem jövök vissza.

Lassú mosoly terül szét az arcán.

– Éppen ideje volt.

– Ismersz valakit, aki kivenné Emfalvát? Valakit, alti tudja fizetni a számlákat?

Elkerekedik a szeme, bólint.

– Karom is az alku része?

– Csak amíg ki nem találom, hogy vigyem át Olaszországba. – Előveszem Drake Van Buren III. névkártyáját a zsebemből, és továbbítom a szemetesbe.

– Várj! – kiált Carmella. – Mit művelsz? – Odarohan, és kikapja a kártyát a kukából. – Hívd fel, Em. Ebédelni szeretne veled. Sosem tudhatod, mit…

– Nem a zsánerem. – Elveszem tőle a kártyát, és kettétépem. – De azért jó érzés volt.

A hátsó folyosón át távozom. Amikor elhaladok a pihenőhelyiség mellett, megpillantom az ajándékokat, amiket Danának és a gyerekeknek vettem. Ugyanott vannak, az asztalon, ahová reggel tettem őket. Daria doboza nyitva, a kesztyűk az asztalra kiterítve.

Belépek a szobába, megfogom a kesztyűt, beszívom gazdag, bőrös illatát. A nővérem nem említette, hogy kibontotta. Vagy hogy tetszett neki. Meg se köszönte. Belecsúsztatom a kezem. Mennyei érzés. Kifordulok a szobából, és kis híján összeütközöm Rosával.

– Hálátlan lány! – förmed rám csípőre tett kézzel. – Elutazol, és amikor visszatérsz, már azt gondolod, jobb vagy nálunk?

Elgondolkodva nézek rá, kavarognak a gondolataim. Egy dühös nő, aki gyermekkorom óta elnyomott, egy megkeseredett, nyomorúságos nagyanya-karikatúra… és egy nővér.

– Összetöröd a szívem, Emilia – folytatja. Felemeli a köténye alját, hogy megtörölje száraz szemét. Egész életemben ezt a drámai színjátékot kellett néznem. – Egy csalódás, az vagy!

Miféle nagyanya mondana ilyesmit? Miféle nagyanya kezelné így saját unokáját…? Hirtelen beugranak Rico szavai. Meine schöne Enkelin. Gyönyörű unokám. Libabőrös lesz a karom. Lehet, hogy tévedek? Hogy rossz a megérzésem?

Dübörgő szívvel teszek egy lépést előre, és figyelmeztetés nélkül elrántom az arca elől a kötényt.

– Elég ebből, Rosa!

Felkapja a fejét. A ráncok elmélyülnek a homlokán.

– Jól hallottad. Rosa. – Egyenesen a szemébe nézek, alig kapok levegőt. – Te nem vagy a nonnám. Soha nem is voltál!

Eltátja a száját, az összes vér kifut az arcából. Sejtésem beigazolódott, olyan egyértelműen, mintha hangosan bevallotta volna. Szeme összeszűkül és megtelik gyűlölettel. Kényszerítem magam, hogy álljam a tekintetét, most már minden kétséget kizáróan tudom, hogy felfedtem az igazságot.

Rosa volt az, aki elrabolta anyámat Poppytól, és nem fordítva.

52. fejezet

Emilia

Azt mondtam a családomnak, nem létezik átok. Csakhogy ez nem teljesen igaz. A Fontanák második lánytestvér mítosza nagyon is élt. Csak éppenséggel nem a magányosságról szólt. Mint minden sztereotípiánál, a valódi átok a reménytelenség érzése volt, amit a mítosz létrehozott, az önbizalom eróziója, az, hogy az ember nem mert hinni az álmaiban… és saját magában. Felszáguldok a betonlépcsőn, és dörömbölök az üvegajtón. – Lucy! Nyisd ki, én vagyok! Megyek vissza Olaszországba! Az ajtó kitárul, hátralépek. Az én fürge Carol nagynéném kimerülten dől az ajtófélfának. Az arcán semmi smink, szeme körül vörös karikák. Azonnal tudom. Lucy elmondta a családnak. És én nem voltam itt, hogy erkölcsi támogatást nyújtsak.

– Carol néni. – Közelebb araszolok. – Jól vagy?

– Nem – feleli az orrát törölgetve. – Nem vagyok jól.

A karjára teszem a kezem.

– Kérlek, Carol néni, próbálj meg…

– Huszonegy éven át imádkoztam – vág közbe –, de az átok túl erős. Luciana sosem találja meg a szerelmet. – Szomorúan rám mosolyog. – Ahogy te sem.

– Ó, te jó ég! – mormolom. – Miért is szálljak ki, ha ilyen jó szériám van? – Csípőre teszem ökölbe szorított kezem. – Lucy nincs elátkozva. Esküszöm. Végre megtalálta önmagát. Tudom, mert első kézből tapasztaltam. Talán nem ilyen kapcsolatot képzeltetek el, és kell egy kis idő, mire hozzászoktok. De a lányod boldog. Találkozott egy különleges emberrel, valakivel, aki fontos neki. Ez gyönyörű, valódi és tiszta dolog. És senki nem tagadhatja ezt meg tőle – sem te, sem Vinnie bácsi, sem az .1 rohadt átok!

Sírva fakad, kevésbé keményen folytatom.

– Ahogy én látom, két lehetőséged van. Lehetsz szupermenő anya, és elfogadhatod a csodálatos lányod olyannak, amilyen, vagy…

Befejezi helyettem a mondatot.

– …vagy lehetek szűklátókörű, szánalmas homofób, ahogy Lucy mondja, és örökre elveszítem őt.

– Igen – bólintok apró mosollyal. – Ez nagyjából összefoglalja.

Arcát a kezébe temeti.

– Túl sokat kér! Attól félek, lehetetlen…

– Lehetséges – vágok közbe, és átkarolom a vállát. – Rá fogsz jönni, hogy az élet sokkal érdekesebb, ha megtanulod azt mondani: „lehetséges”.

Nagynéném mögött Lucy jelenik meg, kezében egy új telefonnal. Carol néni elsiet, mintha képtelen lenne a lánya közelében tartózkodni. Unokatestvérem a szemét forgatva invitál beljebb.

– Hé, Pops – mondja közben a telefonba –, találd ki, ki van itt! – Felém fordítja a készüléket.

Belemosolygok az aranyló kijelzőbe, elképzelem nonnámat és nonnómat a háztetőn, valószínűleg fogalmuk sincs róla, hogy a telefonjukat a délutáni nap felé fordították.

– Szia, Poppy néni!

Örömteli bizsergést érzek a gyomromban. Nagyon szeretném őt „Nonnának” hívni, elmondani az igazságot és közölni, tudom, hogy ő a nagyanyám. De megvárom, hogy ő mondja el, ha majd újra együtt leszünk Ravellóban.

– Szia, napsugaram! – Poppy arca végre megjelenik a képernyőn. Nem a tetőn ülnek, hanem a kanapén, egy lámpa mellett. Fejét paróka helyett rózsaszín, macskafüles, kötött sapka fedi. Komolyan ezzel a sapkával utazott Olaszországba? Leolvad az arcomról a mosoly. Valami baj van. A köntösét viseli, és az ajka nincs kirúzsozva.

– Jól vagy?

– Remekül – feleli, de biztos vagyok benne, hogy csak engem akar megnyugtatni. Összevonja a szemöldökét. – Neked nem munkában kéne lenned?

Odahúzódom Lucy mellé, hogy mindkettőnket láthasson.

– Lucyval megyünk vissza Ravellóba. – Unokatestvéremre pillantok. – Ugye?

A konyha felé fordítja a fejét, mintha abban reménykedne, hogy az anyja is meghallja.

– Még szép!

Poppy összecsapja a kezét.

– Máris találtál valakit, aki ki veszi a lakásodat, Emilia?

Leereszkedem a kanapé karfájára.

– Igen, és készen állok lelépni innen.

Együttérző mosollyal néz rám.

– Ó, kedvesem. Volt egy olyan érzésem, hogy rázóssá válnak a dolgok, amint megtalálod a hangod.

A háta mögött Rico – az én opám – lép be a szobába, egy csésze teát egyensúlyozva a csészealjon. Mi van a borral? Vagy a kávéval? Az olaszok akkor isznak teát, ha betegek.

– Guten Tag, Emilia. – Rico előrehajol, arca túl közel kerül a kamerához. Nem tehetek róla, elnevetem magam.

– Guten Morgen… itt még reggel van, Rico. Hogy vagy?

– Jól – feleli jellegzetes, német akcentusával. – Inkább miatta aggódom. Ma reggel migrénnel ébredt.

Talpra ugrom.

– Lucyval a következő járattal megyünk!

Poppy elveszi a telefont Ricótól.

– A nővérem. – A szemembe néz, a hangja sürgetővé válik. – Beszéltél vele?

Megszakad a szívem. Poppy még mindig megbocsátást remél az egyetlen embertől, áld erre nem hajlandó. Párás teldntete kérlelő, várakozó, abban reménykedik, hogy biztosítani tudom őt nővére szeretetéről.

Nagyon szeretném neki elmondani az igazságot. Hogy nincs szüksége a nővére szeretetére, hogy Rosa gonosz és manipulatív, és soha nem fog békét kötni vele. Ehelyett mosolyt erőltetek az arcomra.

– Igen. Azt szeretné, hogy mondjam meg neked… – Próbálom megacélozni remegő hangomat. – Sajnálja, ami kettőtök között történt.

– Megbocsát nekem?

Alig tudom kinyögni a szavakat, amelyekre oly régóta vágyik.

– Minden meg van bocsátva – suttogom.

Lehunyja a szemét, halk nyögés szakad ki a torkából.

– A nővéred szeret téged – mondom.

Lehajtja a fejét, orra hegyén könnycsepp gyűlik össze. Rico odalép mellé.

– Mit mondtam? – Megtörölgeti Poppy arcát. – Szeret téged. Megbocsátott. – A képernyőn keresztül a szemembe néz. – Köszönöm, Emilia. Most már nyugalomra lelhet.

Talán nem kellett volna hazudnom, de szeretném hinni, hogy Rosa valahol a rozsdaette szívének mélyén szintén azt szeretné, hogy haldokló húga hallja a szavakat, amelyek kimondásától ő maga annyira retteg.

Nyitott bőröndöm a hálószoba közepén hever. Beleteszek még egy pulóvert, mielőtt becsukom. Éppen a macskaeledelt veszem ki a szekrényből, amikor kopogtatnak.

– Hiába, apa! – szólok ki, miközben az ablakpárkányra szórom a hal alakú csemegét. – Nem érdekel, mit akarsz mondani! Visszamegyek Olaszországba, ahová tartozom!

– Emmie, én vagyok! Nyisd ki az ajtót!

Daria? Megfordulok. Mit keres itt? Ajtót nyitok, és karba tett kézzel hátralépek.

– Gondolom, a kesztyűdért jöttél.

Nővérem, aki sosem sír, a szája ele emeli a kezét. Teszek felé egy lépést.

– Dar? Minden oké?

Csukott szemmel rázza a fejét.

Minden haragom elszáll. Megfogom a karját.

– Gyere be. – A konyhai asztalhoz vezetem. – Ülj le. Kérsz valamit? Vizet? Kávét?

– Nem. Csak… hallgass meg. – Elcsuklik a hangja. – Egy rohadék vagyok, Emmie. Ezt… csak ezt akartam elmondani neked.

A régi énem tiltakozott volna. Korábban harminc percig győzködtem volna a nővéremet, hogy remek ember, egy angyal, egy ragyogó napsugár.

– Igen – mondja az új énem. – Az voltál. Körülbelül tíz évig, ha számszerűsíteni is akarod.

– Inkább tizenegy.

Igaza van.

– Akkor változtál meg, amikor főiskolára mentem. Megvetettél. És éveken át hazudtál. Igazából hittél az átokban.

– Nem, Emmie.

– Egész gyermekkorunkban azt állítottad, nem hiszel benne, miközben nagyon is hittél.

– Ez nem igaz!

– Csupa baromsággal etettél. Hazudtál nekem, amióta…

– Nem hazudtam! Én nem hittem az átokban! – kiabálja. A homlokán kidagad egy ér. Mély lélegzetet vesz, úgy folytatja. – Akkor még nem. Lánykorunkban nem.

– És mi változott meg?

– Semmi. – Tekintete a fal felé villan.

Öklömmel az asztalra csapok, ami mindkettőnket meglep.

– Mi?

– Az, hogy találkoztál Liammel! – Könyökével az asztalra támaszkodik, ujjaival a halántékát dörzsöli.

Várok, remélem, hogy helyére illeszti a hiányzó darabkát az évek óta befejezetlenül álló kirakósban.

– Nonna dühöngött, amikor megtudta, hogy van egy barátod a Barnardon. Azt mondta, az átok úgysem fogja engedni, hogy szerelmes legyél.

Nagy a kísértés, hogy kitálaljam az igazságot, hogy felfedjem Nonna szélhámosságát. Csakhogy Rosa az egyetlen anyafigura, akit a nővérem valaha ismert. Ha és amikor úgy döntök, elmondom Dariának, nagyon finoman kell kezelnem a helyzetet, és jelen pillanatban erre nem érzem képesnek magam.

– Meghibbant. – Csak ennyit mondok.

– Én is ezt mondtam neki. De váltig hajtogatta, hogy a kapcsolat rossz véget fog érni. Aztán eljött a téli szünet, és kölcsönadtam neked a Jeepemet. Nonnának nem tetszett, hogy szilveszterre elmész Liamhez, és azzal vádolt, hogy a bűntársad vagyok. Ott járkált fel és alá a hátsó konyhában, a rózsafüzérét markolászva. Esküdözött, hogy valami borzalmas dolog fog történni, mert az átok nem engedi számodra a szerelmet.

Magam elé képzelem Liam élettelen testét. Végigfut rajtam a hideg.

– Hatalmas veszekedés volt. Mondtam neki, hogy az átok egy baromság. – Felnéz a mennyezetre, hatalmasat sóhajt. – Aztán jött a hisztérikus telefonod Delaware-ből, hogy balesetet szenvedtetek. – Megrázza a fejét, elfordítja a tekintetét.

Odanyúlok, megfogom a kezét.

– És azt gondoltad, bebizonyosodott Nonna igaza.

Felnéz rám, szempilláin könnycseppek ülnek.

– Halálra rémültem, Emmie. Féltettelek. Egész életemben történeteket hallottam a Fontana második lánytestvérekről, mint Blanca nagy-nagynéni, aki a harmincas éveiben halt meg, miután találkozott egy özvegy földművessel. Ezért mindent megtettem, hogy távol tartsalak téged a szerelemtől. Mert azt gondoltam – hittem –, hogy ha mégis rátalálsz, belehalhatsz.

Tehát a nővérem védeni próbált. Az ablak felé fordulok. A fehér égből hópelyhek szállingóznak.

– Szóval ezért jöttél el Olaszországba, és próbáltál hazarángatni.

– Dühös voltam, amikor nem szálltál fel velem a gépre. Mármint… három másodszülött Fontana lánytestvér együtt? Biztos voltam benne, hogy valami szörnyűség fog történni.

– De nem történt.

– Tudom. Az átok nem létezik. Most már tudom, ahogy tudtam gyerekkorunkban is. – Félig síró nevetést hallat. – Felnőtt nő vagyok. Nem hiszem el, hogy bedőltem neki.

– Én is elhittem. – Hátradőlök a székemen, próbálom megemészteni a szavakat, megérteni nővérem tetteit. – Most már értem. Majdnem. De miért bántál úgy velem? Hogy Nonna kedvében járj?

– Esküszöm, Emmie, nem próbálok kifogásokat keresni. De kivételezett első lánytestvérnek lenni sem volt könnyű.

– Ó, ne fárassz már!

– Ez az igazság! – Tekintete a távolba réved. – Rendelkeztél az egyetlen dologgal, amire vágytam: a szabadsággal.

Meglepetten kapom fel a fejem.

– Ne tégy úgy, mintha meglepődnél. Tudtad, hogy voltak kételyeim Donnie-val kapcsolatban, mielőtt összeházasodtunk. Emlékszel, amikor Coloradóba akartam költözni Carlaena Garagiolával? Ellenezted az ötletet.

Meghökkenck.

– Nem! Rosa nevezte ostobaságnak!

– Pontosan. Te pedig melléálltál.

Az emlék szilánkosan, apró darabkákban tér vissza. Daria a kezemet szorongatva bevonszol a hátsó konyhába. A szívem nehéz, mintha nedves homokkal volna tele. Rosa a rozsdamentes acél mosogatónál áll, edényeket pakol a mosogatószeres vízbe. Dar hebegve adja elő elképzelését, próbálja elmondani, hogy felbontja az eljegyzését, hogy nem akar férjhez menni. Megkönnyebbülés önt el, amikor Rosa kiabálása elsöpri az ötletet. Ha nem mész hozzá ehhez az emberhez, szegény apádnak nem lesznek unokái. Nővérem arca, ahogy reménykedve felém lordul, szinte könyörög, hogy álljak ki mellette. És én, szólásra képtelenül.

Lehajtom a fejem.

– Sajnálom, Dar.

Megvonja a vállát.

– Tudtam, hogy túl nagy kérés. Nem mertél ellentmondani Nonnának.

Nehéz szívvel sóhajtok fel.

– Az az igazság, hogy nem akartalak elveszíteni. Rajtad kívül nem volt senkim. És a saját boldogságomat a tiéd elé helyeztem. Nagyon sajnálom. – Tétován megfogom a karját. – Meg tudsz bocsátani nekem?

A szemembe néz, és bizonytalanul elmosolyodik.

– Semmi gond. Donnie nagyszerű apa, a lányokat pedig imádom. Ezt tudod, ugye?

– Persze. Remek család vagytok.

Ő is nagyot sóhajt, és bólint.

– Éppen ezért érzem magam önző ribancnak, amikor az életemre tekintve azt gondolom: „Ennyi az egész?” Mármint miért nem lehetek én a második lánytestvér? Előtted annyi lehetőség állt, Em, de amíg Poppy fel nem tűnt a színen, mindegyiket elfojtottad. Beköltöztél ebbe az unalmas kis Emfalvába, mint valami öregek otthonába. Innen már csak egy hintaszék meg egy horgolt zsebkendőtartó doboz hiányzik.

A nevetésem lassan elhal.

– De nem tettél semmit, hogy bátoríts. Sőt, éppen ellenkezőleg.

– Tudom. Mindkettőt szerettem volna. Féltem, hogy elmész, mégis dühös voltam, amikor nem tetted. Aztán teherbe estem, és hozzámentem Donnie-hoz. Nagyon gyorsan nyilvánvalóvá vált, mennyire hasznos, hogy kéznél vagy. – Ideges nevetéssel lenéz a kezére. – Úgy értem, fogalmam sincs, mihez kezdtem volna nélküled az évek során. Azt gondoltam, ha érzed, hogy szükség van rád, nem fogsz elmenni. És ha nem mész el, biztonságban leszel. De Emmie… az az igazság, hogy ennél sokkal többet érdemeltél volna.

– Tudom. – Nagyot nyelek, hogy eltűnjön a gombóc a torkomból. – Poppy megtanított rá.

– Annyira büszke voltam rád ma, amikor szembeszálltál Nonnával – mondja halk szipogással. – Szard le az üzletet! Utazgass, amerre csak tetszik!

– De Dar, te is kaphatnál ennél többet.

– Ugyan – legyint halovány mosollyal. – Nekem megfelel a bolt. Saját magam határozom meg a munkaidőm, úgy jövök-megyek, ahogy tetszik. Ki más engedné ezt nekem?

Elmosolyodom. Igaza van. Nonna elkényezteti Dariát, aki hozzá hasonlóan elsőszülött lánytestvér.

Hátratolja a székét, feláll.

– Jobb, ha most visszamegyek dolgozni. – Az ajtó mellé helyezett bőrönd felé biccent. – Neked pedig ki kell érni a vasútállomásra.

Ég a szemem, és biztosan tudom, hogy örökre itt maradnék, ha a nővérem azt kérné. Szerencsére nem teszi. Ehelyett megölel, de ez nem az a visszafogott ölelés, amit megszoktam. Daria teljes testével hozzám simul. Könnyek homályosítják el a látásom. Szinte már el is felejtettem, milyen csodálatos érzés egy testvér szeretete.

– Szeretlek, Dar.

Érzem, hogy sír.

– Én még jobban. – Megfordul, hogy távozzon. – Hívj, ha Ravellóba értél.

– Várj, Dar! Van számodra valamim.

Elveszi a kesztyűt a konyhapultról.

– Már láttam korábban. Gyönyörű darab, Emmie.

A zsebembe nyúlok.

– Én erre gondoltam.

Lenéz a tenyeremben tartott medálra. Szent Kristóf, az utazók védőszentje, legféltettebb kincse. Összezárja rajta az ujjaimat.

– Anya azt szeretné, hogy a tiéd legyen. És én is.

Arcon csókol, és behúzza maga mögött az ajtót.

Tíz perccel később öleléssel búcsúzom Karomtól. Megállok az ajtóban, utoljára még végignézek kis lakásomon – amit nemsokára már Carmellafalvának fognak hívni. Tapogatom a kabátzsebem, amíg meg nem érzem a medált, és Poppy néni szerencsepénzét. Felkapom a bőröndöm, utoljára lépek ki Emfalvából – és ezzel együtt a régi életemből.

53. fejezet

Emilia

Ravello

A lemenő nap fénye szétömlik a Salernói-öböl felett, rózsaszínben és aranyban fürdeti a háztetőket. Nehéz elhinni, hogy alig két napja még Bensonhurstben dolgoztam, most pedig itt vagyok Lucyval és a nagyszüleimmel, al fresco tenger gyümölcseit falatozunk kagylóval, tengeri sügérrel és zöldségpestóval. A szellő fél tucat gyertya lángját rebegteti. Poppy nonnám bő, citromsárga kaftánt visel, a nyakán pedig valamit, ami leginkább duplán felfűzött, tarka húsvéti tojásokra emlékeztet. Parókáját új stílusúra igazította, és eskiidözik, hogy remekül érzi magát.

Miközben figyelem, ahogy Lucy ellop egy kagylót Rico tányérjáról, azon gondolkodom, vajon képesek lennénk-e tovább színlelni, úgy tenni, mintha valaki mások lennénk, csak hogy elfogadjanak minket? Mielőtt Poppy megmutatta nekünk Olaszországot, nem is érzékeltem saját elégedetlenségem. Az egész életemet leélhettem volna Bensonhurstben, látszólagos boldogságban. De most már látom, hogy az emfalvai élet olyan volt, mint átlátszó blúzt hordani tíz centis magas sarkúval. Kétségtelenül megteszem, ha rá vagyok kényszerítve. De közben egy részem rettentő feltűnően és kényelmetlenül fogja érezni magát, mintha millió kilométerre lennék valódi önmagámtól. Gyanítom, ezzel az unokatestvérem is egyetértene.

Rico kinyit még egy palack Taurasi Reservát, és hallgatjuk Lucyt, aki azt meséli, hogyan közölte a híreket a szüleivel.

– Carol kiakadt, ahogy vártam. Apa viszont jól viselte. Ki hitte volna?

Rico elmosolyodik.

– Az élet egyik legcsodásabb pillanata látni mások nagyvonalúságát.

Kijelentésébe német szavakat is vegyít, Lucy a homlokát ráncolja. Poppy megveregeti a kezét.

– Azt akarja mondani, milyen csodálatos meglepetés lehetett rájönni, hogy apád nem az az előítéletes pöcs, akinek gondoltad.

Kitör belőlünk a nevetés.

– Ugye? – Lucy összepacsizik Ricóval. – És meg van győződve róla, hogy a jó öreg Carol is jobb belátásra tér, amint összeszedi magát a padlóról.

– Talán mindvégig csak azt várták – szólalok meg Poppyt figyelve –, hogy elmondd nekik az igazságot, amit már addig is tudtak.

Gyorsabban ver a szívem. Tegnap esti megérkezésünk óta egyik megjegyzést ejtem el a másik után, remélve, hogy Poppy végre elmondja az igazságot, felfedi, hogy ő a nagyanyám, és Rico a nagyapám. Az együtt töltött időnk egyre fogy, és már így is olyan sokat elvesztegettünk.

Poppy mosolyogva néz ki a mangószíníí naplementébe, ismét figyelmen kívül hagyva nem is annyira leplezett célzásomat.

– Ötvenkilenc évig imádkoztam ezért. Egy újabb ravellói naplemente. – Arca fénylik a halványuló napfényben. – Szeretnék még egy toszkán naplementét is. – Összenéz Ricóval. – Elvinnéd a hamvaim egy részét Trespianóba, ha eljön az idő?

Rico megsimogatja a karját.

– Amit csak kívánsz, mio unico amore.

A szerelem izzása és újonnan lelt energiája ellenére Poppy továbbra is haldoklik. Majdnem sikerült meggyőzni magam arról, hogy nem így van. Több időt érdemelnének. Mi érdemelnénk több időt. Nem akarja, hogy tudjam az igazságot? Nem szeretne az unokájának hívni?

Rico a pohara megemelésével oldja a hangulatot.

– A naplementékre… és ami még fontosabb, a napfelkeltékre.

– Salute – vágja rá Lucy.

Remeg a kezem, amikor összeérintjük poharainkat. Próbálom visszanyelni a frusztrációmat.

– Akkor én most jó éjszakát kívánok. – Poppy feláll.

Várj! Kiáltani szeretnék. Miért titkoltad el előlem és az anyám elől az igazságot ennyi éven át! Már majdnem a lépcsőnél jár, amikor úgy döntök, nem bírom tovább.

– Beszélhetnénk?

Megfordul, egy pillanatra mintha félelem villanna a szemében.

– Természetesen – feleli könnyed hangon. – Majd holnap. – Ujjaival integet. – Most aludnom kell.

Hevesen dobogó szívvel ugrok talpra.

– Tudom, mi történt!

Megáll az idő. Nagyon lassan újra felém fordul. Pislog egyet. Még egyet. Nagy levegőt veszek, és amikor megszólalok, nagyon halkan beszélek.

– De tudni szeretném, miért. És hogyan. Mondd el. Kérlek!

Kezét a mellére szorítja.

– Itt az ideje, mio amore – suttogja Rico az asztal mellől.

Poppy zavart tekintete ide-oda vándorol kettőnk között. Végül sarkon fordul, és eltűnik a lépcsőn.

Könnyek marják a szemem, lehorgasztom a fejem. Annyira reménykedtem benne, hogy akar engem. Rico meleg tenyere köröket rajzol a hátamra.

– Tudod, a mi Poppynknak nagyon határozott elvei vannak – mondja. – Attól tartok, túlságosan is határozottak.

Lépteket hallok a lépcső felől, felemelem a fejem. Poppy jelenik meg, a kezében nagy, sárga borítékkal.

– Titokban akartam ezt tartani, amíg Rosa él. Így tűnt helyesnek. – Ricóra néz. – A mein Ehemann hetek óta próbál meggyőzni az ellenkezőjéről. Talán neki van igaza. – Kivesz egy iratot a borítékból, és leteszi elém az asztalra. – Ezt a velencei lakosztályunkban vetettem papírra, amíg ti a városban kószáltatok.

Nagyot nyelek.

– Ezért akartál külön szobát.

– Hű, én meg azt hittem, valami jó fogásban reménykedsz – jegyzi meg Lucy.

Poppy játékosan unokatestvérem karjára legyint, és leül mellém egy székre.

– Az utazásunk előtt ígéretet tettem neked, Emilia. A történetem végighallgatásával édesanyádét is megismered.

Lenézek a papírokra, az első oldal jobb felső sarkában felirat: Poppy utolsó fejezete – 1961.

54. fejezet

Poppy

1961

Olaszországtól Amerikáig

Mivel Rico csapdába esett a berlini fal mögött, Rosa lett a támaszom. Az ő keménysége nélkül összeomlottam volna. Ő volt az, aki mindennap ébresztett, aki elkísért a piacra, aki segített gondoskodni Johannáról.

A kis Johanna az én szomorúságom mellett is szépen fejlődött, és rendesen szopott. Rosa szerencsére nem nyaggatott tovább az amerikai utazással. A falról szóló hírek ellenére megértette, hogy nem hagyhatom el Olaszországot. Biztos voltam benne, hogy Rico visszajön hozzám. És ha elérkezik az a nap, nekem Ravellóban kell lennem.

Egy hétfői reggel, négy héttel Johanna megszületése után nővérem végre elismerte vereségét.

– Csalódtam benned, la mia sorella testarda – mondta az ágynemű, hajtogatása közben. – De nem kényszeríthetlek, hogy gyere velem Amerikába. Holnap összecsomagolunk. A hét végére vissza kell térned Trespianóba.

– Trespianóba? Nem! Az én otthonom Ravello.

Egy tiszta pelenkával a kezében felém fordult.

– Nem, Paolina. Nem tudok tovább segíteni neked Johannával. Tíz nap múlva elindulok Amerikába. Mammával és Papával fogsz lakni.

Félelem hasított belém. Egyedülálló anya voltam, pénz nélkül, lehetőségek nélkül. Hogyan fogom önerőből ellátni Johannát? De a gondolat, hogy vissza kell térnem a tanyára, kiszívta belőlem a lelket.

– Mit gondolsz, Mamma dühös lesz? – kérdeztem, abban reménykedve, hogy félelmeim alaptalanok.

– Sí. Biztosan. De nem annyira, mint Papa.

– Elmondtad nekik?

– Sajnálom, Paolina. Kicsúszott a számon.

Lenéztem a mellemet szívó kis csomagra a karomban.

– Őt majd megszeretik. Hiszen az unokájuk.

Rosa a fejét csóválta.

– Megszeretik? Kishúgom, hogyan számíthatsz tőlük szeretette? – Úgy nézett rám, mintha kisgyerek lennék, akit oktatni kell. – Mamma büszke asszony, ezt te is tudod. Most viszont szégyenbe hoztad. Először is, a lánya megszökött egy némettel. Egy évvel később pedig visszatér egy fattyú gyermekkel, az egész falu szeme láttára. Darabokban van a szíve. Az én szeretetem mindig a tiéd lesz, Paolina. De Mammáé? Attól tartok, arra nem számíthatsz.

Megfájdult a fejem, lüktetett a halántékom. Nem számít, milyen rózsás jövőt ígértem a kislányomnak, csak egy megvetett életet tudtam elképzelni neki, egy Fontana cafka törvénytelen lányaként egy tanyán, a nagyszülei által lenézve, a falusiak gúnyolódásának kereszttüzében. Első alkalommal haragudtam meg Ricóra. Hogyan hagyhatott itt minket? Hogyan választhatta az anyját és az apját a felesége és a gyermeke helyett?

– Mikor érkezik már meg? – tettem fel a kérdést hangosan.

– Rico nem jön vissza. – Rosa felém nyúlt, de én elhúzódtam tőle.

– Nem tudhatod!

– Ott egy fal, Paolina! Miféle bizonyítékra van még szükséged? Soha többé nem látod a te Ricódat. Állj le ezzel a bolondsággal!

Könnyek csípték a szemem.

– Szeret engem! Visszatér, meglátod!

– Igen. – A szavaiból csak úgy csöpögött a gúny. – A te Ricód otthagyja a beteg apját, a legyengült anyját és a húgát, akik az élet minden területén csak rá számíthatnak. Vagy kockára teszi az életét, és a határon fog fogócskázni a gépfegyveres őrökkel, csak és kizárólag érted!

Elfordítottam a fejem, hirtelen ráébredtem naivitásomra.

Rosa a karjába zárt.

– Jól van – simogatta a hátam. – Pedig neked aztán nem kéne meglepődnöd ezen a boldogtalan végen. Elvégre második lánytestvér vagy. Mindvégig tudtad, hogy nem fogsz férjhez menni.

– De én férjnél vagyok!

Meg sem hallotta, hátralépett, és megigazgatta a galléromat.

– Most pedig ideje hazatérned. Mamma majd segít felnevelni a kis Johannát, bármennyire is irtózik a feladattól. Te segítesz Papának a földeken. Amikor Joh elég idős lesz, ő is tud dolgozni a tanyán. Mármint ha engedik neki.

Hatalmába kerített a félelem. Soha nem akartam ilyen életet a gyermekemnek. De mit tehettem volna? Nem volt mit felajánlanom neki. Megtörölgettem az arcom, kétségbeesetten próbáltam valamit kitalálni, hogy megmentsem a lányom. Kell lenni megoldásnak! A gyermekem jövője függött tőlem. Johanna számított rám.

És akkor lassan, egyik erőtlen szikráról a másikra fellobbant a tűz.

– Nem – jelentettem ki határozottan. – Johanna nem lesz megvetett gyermek.

Rosa csendben hajtogatta a törülközőt.

– Az én lányom büszke lesz… és szabad!

A nővérem rám nézett.

– Ha… – kezdtem nagyon óvatosan. – Ha veled tartok Amerikába, ki kényszeríthet rá, hogy hozzámenjek Ignacióhoz?

Szomorú mosoly jelent meg az arcán.

– Hagyd ezt. Tudom, hogy nem akarsz Amerikába menni.

– Én… nekem azt kell tennem, ami a legjobb Johannának. Rico is ezt akarná.

Rosa becsúsztatta a mosodai kosarat az ágy alá, és megrázta a fejét.

– Attól tartok, már túl késő. A kormány soha nem fog beengedni egy törvénytelen gyermeket az Egyesült Államokba.

Döbbenten meredtem rá.

– Ezt csak most mondod? Könyörögtél, hogy menjek veled, hogy Amerikában neveljem fel a gyermekem. És mind ez idő alatt tudtad, hogy ez lehetetlen?

– Csak múlt héten tudtam meg, miután végeztem egy kis kutatást.

Lehunytam a szemem, hirtelen elfogytak a választási lehetőségek. Ami percekkel korábban még árulásnak tűnt, az most a nyilvánvaló megoldássá vált. El kell mennem Amerikába Joh-val, és biztosítanom számára a fényes jövőt, amire sem Olaszországban, sem Németországban nem lenne esélye.

Rosa fel-alá járkált, a fejét csóválta.

– Ha házas nő lennél, akit a férje vár Amerikában… akkor téged és a babát is örömmel fogadnának, nem tennének fel kérdéseket.

– Segíts nekem, Rosa! Szükségem van egy tervre. Felelős vagyok a gyermekem életéért, a boldogságáért. Erre csak Amerikában van esélye!

– Te is tudod, hogy szívesen segítenék. Albertóval minden segítséget megadnánk Johanna felneveléséhez. De ehhez el kell jutnod Amerikába. – A hüvelykujja körmét rágva töprengett. – Talán elrejthetnéd a babát, és felcsempészhetnéd a hajóra.

– Nem, az túl veszélyes. Isten tudja, mit tesznek a tisztviselők, ha elkapnak minket. – Elkeseredetten harapdáltam arcom belső felét. – Kell lennie jobb megoldásnak!

Hirtelen eszembe jutott valami. Talán be is válhat. Felnéztem.

– És mi lenne, ha… – Elhalt a hangom.

– Ha?

– Felejtsd el.

– Mondd el!

Zúgott a fejem. Mélyet lélegeztem, a gondolatok beszéd közben öltöttek alakot.

– Mi lenne, ha… ha úgy tennénk, mintha Joh a te gyereked lenne? Csak amíg megérkezünk Amerikába.

– Nem, nem! – ellenkezett Rosa. – Én nem úgy nézek ki, mint egy anya… mint bárkinek az anyja. Még nem.

– De igen! Elrejthetjük a terhességed. Nézd, milyen könnyű elhitetni mindenkivel, hogy most szültél! – Alaktalan ruháját egy kicsit összehúztam a derekánál, és még én is meglepődtem, hogy nem nagyobb a hasa. Alberto hét hónapja utazott el Amerikába. Mostanra jobban ki kellett volna gömbölyödnie.

– Rosa, mikor fogsz szülni?

Ellökte a kezem, és kilazította ruháját.

– A hatóságok tudni fogják, hogy nem én vagyok Johanna anyja – mondta, figyelmen kívül hagyva a kérdésem. – Túlságosan kötődik hozzád.

– De én is ott leszek! – Megragadtam a karját, türelmetlen izgatottságom egyre fokozódott. – Senki sem fog gyanítani semmit. Továbbra is én etetem és gondozom. Csak mások előtt kell úgy tenned, mintha te lennél az anyja.

A homlokát ráncolta.

– A születési anyakönyvi kivonat. Látni akarják majd.

– Szerzünk másikat. Az a faragatlan bába biztosan kiállít egy újat, ha egy kicsit megkenjük a tenyerét. Ezen már te szerepelsz, mint anya, és Alberto lesz az apa.

– Paolina, ha rajtakapnak…

– Nem fognak, ígérem! Kérlek, mondd, hogy megteszed!

Hatalmasat sóhajtott.

– Hadd gondoljam át, Paolina. Túl sokat kérsz tőlem.

Eltelt egy nap. Aztán még egy. Csak annyit tudtam tenni, hogy nem sikoltoztam. Szükségem volt válaszra. Rosa arca azonban hirtelen sokkal öregebbé vált, és többször is rajtakaptam, amint térden állva a rózsafüzérét morzsolgatja. Lehetetlen helyzetbe hoztam őt, választania kellett az igazság, és Johanna jövője között. A harmadik napon, alig egy héttel a hajó indulása előtt már nem bírtam tovább.

– Rosa, kérlek! Könyörgök! Mondd, hogy éljátszod Johanna anyjának szerepét! Ha értem nem teszed meg, tedd meg az unokahúgodért!

Behunyta a szemét, keresztet vetett. Végül nagyon lassan mosolyra húzódott az ajka.

– Úgy érted, a lányomért.

Nevetve öleltem meg. Még soha nem éreztem ilyen szerete-tet és hálát a nővérem iránt.

– Igen! A lányodért!

Sírtam az első napon, amikor megpróbáltam elválasztani Johannát a mellemtől. Egyikünk sem szerette az esetlen cumisüveget, ami betolakodott intim kapcsolatunkba. Hiányzott bőre érintése a mellkasomon, az elégedett sóhajok szoptatás közben – mintha azt akarta volna kifejezni, hogy csak én táplálhatom őt. De Rosának igaza volt. Az elválasztás szükséges volt, ha nagynéniként és unokahúgként akartunk átkelni az Atlanti-óceánon.

Ahogy azt sejtettük, Signora Tuminelli némi pénz fejében örömmel készített másik anyakönyvi kivonatot. Egy kis extra juttatásért pedig a megyei tisztségviselő aláírását is ráhamisította.

A tinta még meg sem száradt, amikor a merev arcú bába átnyújtotta a papírt Rosának.

– Erről nem tudok semmit. – Ujjával vízszintes vonalat húzott a levegőbe. – Semmit!

Hevesen vert a szívem. Ezzel bűnözővé váltam. Rosával együtt ellenőriztük az új anyakönyvi kivonatot. Az „Anya neve” fölött a Rosa Lucchesi név állt. Az apa: Alberto Lucchesi. Nagyot nyeltem.

– Nagyon hivatalosnak tűnik – mondtam. – Senki sem fog rájönni, hogy nem valódi.

Ám ekkor megláttam a gyermek nevét: Josephina Fontana Lucchesi.

– Várj, a neve Johanna!

Rosa két kartonpapír közé csúsztatta az anyakönyvi kivonatot, és behajtogatta a széleket.

– Ne butáskodj. Albertéval soha nem választanánk német nevet.

Mindenre gondolt. Miért adjunk okot a hivatalnokoknak a gyanakvásra? Valamiért mégis rossz előérzetem támadt.

Rosa minden ízében anyának tűnt azon a szeptember közepi délutánon, amikor Johannával a karjában az SS Cristoforo Colombo fedélzetére lépett. A hatósági emberek csupán futó pillantást vetettek az általam horgolt rózsaszín takaróba tekert csecsemőre, mielőtt lepecsételték Rosa papírjait. Utána én léptem oda az asztalhoz sebesen dobogó szívvel, eljátszva a kötelességtudó nagynéni szerepét, a csomagokat és Joh kis útitáskáját cipelve. Perceken belül engem is felengedtek a hajóra. Megkönnyebbülten sóhajtottam. A tervünk eddig tökéletesen működött.

– Nézd! – mutatott Rosa izgatottan a kikötőben összegyűlt tömegre. Családtagok és barátok jöttek ki búcsút inteni szeretteiknek.

Kezemmel leárnyékoltam a szemem a napsütés elől, és tekintetemmel követtem Rosa ujját. És ott álltak egymás mellett, legszebb vasárnapi ruhájukban – a mi mammánk és papánk. Elutaztak egészen Nápolyig, hogy elbúcsúzzanak tőlünk. Könnyes szemmel emeltem fel a kezem.

– Mamma! – kiabáltam túl a hajó dübörgő motorját. – Papa! Szeretlek titeket!

Papa is felemelte a kezét. Mámmá integetett és csókot dobott.

– Az unokátok! – kiáltottam.

Boldogan mosolygó nővérem büszkén emelte a magasba a kis Joh-t. Mamma a szívéhez kapott, Papa a szemét törölgette.

– Bellissima! – harsogta Papa. A nyakában lógó fényképezőgéppel gyorsan készített egy fotót.

– Szeretik Joh-t! – lelkendeztem. – Mondtam, hogy szeretni fogják!

– Igen – felelte Rosa. – Nagyon büszkék az új unokájukra.

Mellemet büszkeség dagasztotta.

– Grazie! – kiáltottam Papának elfúló hangon. – Grazie mille! – Megsimogattam Johanna pelyhes haját, rózsás arcocskáját, és a könnyeimen keresztül nevettem.

Az a pillanat volt az utolsó, hogy ilyen örömet éreztem. Akkor még nem tudtam, hogy a szebb jövő felé tartó átkelés során, valahol a tenger kékesfekete vize felett el fogom veszíteni az én kislányomat.

Minden estémet Johannával töltöttem. És minden reggel, amikor felkelt a nap, az én babám szeme elnehezült, és eljött az ideje, hogy Rosa átvegye a szerepemet. A fedélzeten sétálva a női utasok megálltak Rosa mellett, hogy elbűvölten gügyögjenek a karjában alvó kis angyalnak.

– Az első? – kérdezték.

– Igen – felelte Rosa. – Héthetes az én kis drágám. Az apja Brooklynban vár minket.

A büszkeség és a megbántottság különös keveréke vett rajtam erőt. Természetesen nem szóltam egy szót se. Létfontosságú volt, hogy senki ne tudjon a kis színjátékunkról. De legbelül úgy éreztem, mintha kiraboltak volna.

Rosa hamarosan más anyákkal is találkozott, akik a gyerekükkel utaztak. Együtt ültek a napernyők alatt, az anyaságról, a férjükről beszélgettek, és fotókat mutogattak egymásnak. Annyira szerettem volna csatlakozni a társalgásukhoz. Rosa azonban emlékeztetett rá, hogy csendben kell maradnom. Ragaszkodott hozzá, hogy menjek a kabinba, és pihenjek. Később, amikor a nők kártyázni akartak, vagy amikor a babát tisztába kellett tenni, vagy egyszerűen elfáradt Joh felügyeletében, csatlakozott hozzám.

Úgy tűnt, az anyák között létezik valamiféle kötelék. Kirekesztettnek, elszigeteltnek, magányosnak éreztem magam. A szívem sajgott Ricóért. Soha nem kellett volna elhagynom Olaszországot. Amikor hangot adtam frusztrációmnak, Rosa nagyon bölcsen emlékeztetett:

– Ez a te ötleted volt, Paolina, ne feledd el.

Aztán mesélt arról, milyen csodálatos élete lesz Johannának Amerikában, ami nem lenne lehetséges, ha ő nem egyezik bele, hogy hazudjon az érdekemben. Mindez igaz volt. Az elhanyagoltság érzése alacsony ár volt mindezért. Rosa rengeteget kockáztatott értem és Johannáért.

Hét éjszakát töltöttünk az óriási hajón, és mindennap közelebb kerültünk Amerikához, Joh jövőjéhez. Ám szinte hallottam a múlt hívását, folyamatosan korholt, amiért magára hagytam, és hívott, hogy térjek vissza. Rémálmaimban Rico hazajött, és a lakás ajtaján dörömbölt, én pedig be voltam zárva egy szekrénybe, és nem tudtam válaszolni neki. Kimerülten és üresen ébredtem, a hajnallal együtt a valóság is belopózott a kabinba. Ott kellett hagynom Ricót. És már késő volt visszafordulni.

A nyolcadik éjjelen sem Johanna, sem én nem tudtunk aludni. A fedélzeten állva ringattam őt.

– Csst! – suttogtam. – Jól van, jól van. – Miközben az éjszaka hűvöse átölelt, azon töprengtem, vajon kit próbálok megnyugtatni: a gyermekemet vagy saját magamat.

A keleti égbolt lassan életre kelt, mintha barack- és levendulaszínű vízfestékkel kenték volna át. Pislogva meredtem a távolba. Nyolc nap óta először láttam fényt a horizonton.

A felső fedélzeten éljenzés harsant. Megborzongtam. Átfordítottam Johannát a mellemen, hogy ő is lássa, amit én.

– Nézd! – Nedves arcomat pelyhes fejéhez nyomtam. – Látod azt a távoli földet, gyönyörű kislányom? Az lesz az új otthonunk, a hely, ahol bölcs és szabad felnőtté válsz, és az lehetsz, aki csak akarsz.

Folyamatosan folytak a könnyeim, nem tudtam elállítani őket. Ha valaki megkérdezte volna, azt mondom, örömömben sírok. Pedig nem ez volt a helyzet. Döntésem teljes súllyal nehezedett rám. Feladtam a férjem, a szerelmem. Több ezer kilométerre kerültem az otthonomtól. És már nem fordulhattam vissza.

Az erős szorítás a karomon megijesztett. Hátrafordultam, és a döbbenettől elkerekedett szemű Rosával találtam szembe magam.

– Mit csinálsz itt?

Akkor döbbentem rá, hogy mit művelek. Ott állok zokogva, a korlát fölé hajolva, karomban a takaróba csavart, üvöltő Johannával.

– Nem tudok Rico nélkül élni. Haza kell mennem!

Tenyere csattant az arcomon. Döbbenten kaptam oda a kezem, és mintha Johanna is megérezte volna a fájdalmat, még hangosabban kezdett bömbölni.

– Hagyd abba ezt az ostobaságot! – Rosa kitépte a kezemből Johannát. – Azt hiszed, csak neked fáj? Hát nem! De mikor látsz engem a korlátnál, amint a tengerbe akarom vetni magam?

A nővérem elveszítette a babáját? Rendezni akartam ezt a dolgot. Eszem ágában sem volt a vízbe ugorni, de nem ez volt a megfelelő időpont, hogy magamat védjem.

– Ó, Rosa! – Ökölbe szorított kezem a mellemhez emeltem. – Annyira sajnálom! Mi történt, drága nővérem?

Harciasan csípőre tette a kezét, de láttam, hogy a szája sarka lefelé görbül.

– Gyorsan történt, még odahaza, június ötödikén. Már hetekkel korábban megállt a növekedés. – Nagyot nyelt. – Erről soha nem beszélhetsz senkinek! Senki sem tudhatja!

– De Mamma tudja, ugye? És Papa?

A fejét rázta.

– Túl nagy lett volna a csalódottság. Papa annyira büszke volt rám. Rengeteg unokára számít elsőszülött lányától.

Első alkalommal értettem meg, mekkora nyomást helyezett Rosára az átok.

– De Albertónak biztosan elmondtad.

– Főleg neki nem. – Tekintete az enyémbe mélyedt. – Majd ha Amerikába értünk. Talán azt mondta volna, ne is menjek, ha úgy gondolja, nem tudok gyereket szülni.

Elkap a reszketés. Talán már korábban is volt vetélése? Megfogom a karját, korábbi önsajnálatom nyom nélkül elenyészik.

– Az amerikai orvosok majd segítenek. Sok gyermeked lesz! Mi, Fontana nők erősek vagyunk. És leleményesek. Ha becsukódik egy ajtó, baltát ragadunk.

Elmosolyodott, de ez a zavaros mosoly nem terjedt át a szemére. Honnan is tudhattam volna, hogy Rosa milyen maradéktalanul megfogadja majd a tanácsomat?

Alberto örömmel kiáltott fel, amikor megpillantotta Johannát. Lehajolt hozzá, és ajkát a kislányom homlokához nyomta. Összeszorult a torkom. Ricónak kellene itt lennie, hogy először csókolja meg a lányát, nem Alberto bácsikájának. Rosa átadta neki a babát, a szerető anya és a büszke papa tökéletes képét alkották. Johanna megmarkolta Alberto kisujját, aki úgy nézett rá, mint egy gyönyörű jelenésre, amit még nem mer teljesen elhinni. Végül Rosához fordult. Első alkalommal láttam szeretetet a tekintetében.

– Szerelmem, boldog emberré tettél! – És megcsókolta felesége ajkát.

A nővérem nem számolt be neki a tervünkről? Vadul vert a szívem. Vártam, hogy Rosa elmagyarázza a helyzetet. Ehelyett olyan imádattal nézett férjére, hogy szinte megvakultam tőle.

Próbáltam megnyugtatni magam. Persze hogy nem mondja el azonnal. A vetélés híre összetörné férje szívét. Emellett még mindig a bevándorlási tisztviselők közelében voltunk. Ha Brooklynba érünk, már nem kell tovább színlelni.

Rosa a legcsinosabb öltözékét viselte – tengerkék, derékban összefogott ruhát, amely láttatni engedte alakját. De az anyag a hasán megfeszült, a gombok a mellénél lepattanással fenyegettek. Leküzdöttem a szomorúság rám törő hullámát. Nővérem egy új anya testével rendelkezett, de gyermek nélkül.

Kisimítottam a régi, még Trespianóban varrt vörös-fehér pöttyös ruha ráncait. Én nem voltam hajlandó kiöltözni. A fehér ruha biztonságosan lapult az egyik csomagban, emlékeztetőként házasságkötésem napjára.

Reszketve álltunk a kikötő szélén. New York őszi levegője a pékség hűtőkamrájára emlékeztetett. Próbáltam kidörzsölni karomból a merevséget. Felnéztem, és csak most pillantottam meg az Alberto mögött álló idősebb férfit, aki úgy szemlélt, mint egy szarvasmarhát a vásárban.

Karba tett kézzel hallgattam, ahogy tört angolsággal Alberto fülébe suttog. Az ostoba azt hitte, nem értem.

– Mintha azt mondtad volna, krémszínű a bőre. És túl sovány. Nincs semmi csípője.

Magamban fortyogtam. Az utazás alatt valóban veszítettem némi súlyt. De kinek képzeli magát ez a hordóhasú, kopaszodó alak?

– Azért megteszi – mondta, és előhúzott egy kulcscsomót a zsebéből. Felfordult a gyomrom. Ignacio valóban azt hiszi, azért vagyok itt, hogy feleségül menjek hozzá? Rosa nem tisztázta a helyzetet?

Rám mosolygott, a gesztust bizonyára elbűvölőnek szánta. Nem volt az.

Beszálltunk Ignacio autójába, egy csinos, türkizkék járműbe, amelynek hátulján Oldsmobile felirat állt. Alberto Johannával a karjában a hátsó ülésre ült, Rosa mellé. Nem maradt más választásom, mint az első utasülés, Ignacio mellett.

Ignacio bekapcsolta a rádiót. Természetesen a Que Será, Será szólalt meg. Az arcomba haraptam, nehogy elsírjam magam. Rosa boldog kiáltással hajolt előre az ülés fölött.

– Elhiszed ezt, Paolina? Saját automobilja van!

Megfordultam, Joh után nyúltam.

– Átveszem, Alberto.

Lemosolygott a babára.

– Jól érzi itt magát, nem igaz, Josephina?

Az autó fémes sikollyal elindult. A félelem szorítása a gyomromban, amelyet elszántan próbáltam figyelmen kívül hagyni, még egy fokkal erősödött.

Alberto szegényesen berendezett, egy hálószobás lakásban élt egy hentesbolt felett. A melléhez szorítva tartotta Joh-t, miközben felesége szemügyre vette a huzatos, nyers hústól és vértől bűzlő helyet. A konyhát egy beépített szekrény, egy mocskos tűzhely és egy kopott hűtőszekrény alkotta. Szinte hallottam nővérem gondolatait. Hol van a gyönyörű otthon, amit ígért? Hol a gép, ami kimossa a ruhákat?

– Itt fogsz aludni – fordult hozzám Alberto, és fejével a nappaliban álló, rongyos kanapé felé intett. Szégyenlősen bólintottam. Bizonyára jobban szeretett volna csak a feleségével lakni, de becsületére legyen mondva, szívélyesen mosolygott. – Ez a te otthonod is, Paolina. Amíg Ignacióval egybe nem keltek.

– De Alberto, én…

– Csitt! – csendesített el Rosa. – Az esküvőről majd később beszélünk.

Joh nyugtalankodni kezdett. Amikor odaléptem, hogy átvegyem, Alberto elfordult tőlem.

– Semmi gond, Mamma mindjárt tisztába tesz. – Azzal Rosa kezébe nyomta a csecsemőt.

Tátott szájjal álltam. Rosa idegesen vihogott, és kerülte a tekintetem. Mellettünk Alberto álmatag arccal mosolygott.

– La mia famiglia équi, finalmente.

Végre itt a családom.

Évekig gondolkodtam ezen a pillanaton, átkoztam magam, amiért akkor és ott nem tettem egyértelművé, hogy Johanna az enyém. Részben a nővérem miatt érzett szomorúság volt az oka, részben a hűség. Úgy gondolhatta, egy rövid időre lehetővé teszi férje számára, hogy bepillantást nyerjen az apaságba. Nem is sejtette, hogy Alberto azonnal szerelembe esik. És utána már nem volt szíve elorozni tőle ezt az örömet. Hogyan tudta volna elmagyarázni neki, miközben a karjában tart egy gyönyörű csecsemőt, hogy saját gyermeke hónapokkal korábban meghalt?

És ezzel elkezdődött a rémálom. A rákövetkező héten, mialatt Alberto az üzletben dolgozott, Rosával napi tíz órát töltöttünk Johannával. És mindennap megígérte, hogy elmondja neki az igazságot. Ám esténként, amikor Alberto hazaérkezett, azonnal lerúgta a cipőjét, megmosta a kezét a konyhai csapnál, és Johannához sietett. Énekelt neki, ringatta, a fülébe suttogva simogatta a haját. És újabb nap telt el az igazságban tátongó lyukkal.

Valami eltört a nővéremben, amikor a teste nem tudott egészséges gyermeket produkálni? Az Alberto elveszítése feletti félelme olyan erős lehetett, hogy bármit megtett volna a megtartása érdekében – még ha ez azt is jelenti, hogy elorozza testvére babáját? Vagy valóban azt hitte, hogy a lehető leghelyesebben cselekszik?

Rosa a hét végére már nem is ígérgetett, csak szomorúan nézett rám.

– La mia sorella testarda. Hogy lehetsz ennyire önző? Hál nem látod? Azt teszem, ami a legjobb Josephinának. Jó élet vár rá. Lesz mammája, papája és egy szerető nagynénje.

– Van valódi anyja!

– Mit tudsz neki nyújtani, Paolina? Annyira kétségbe vagy esve, hogy ki akartál ugrani a hajóból!

– Ez nem igaz! Sosem tennék ilyet!

– Te vagy a második lánytestvér. Nem neked kell, hogy gyermeked legyen, hanem nekem.

Aznap este végül összeszedtem a bátorságom. Alberto hazaérkezésekor éppen Johannát ringattam. Amikor a lányomért nyúlt, nem adtam át neki.

– Tudnod kell az igazságot. Ő az én gyermekem, Alberto. Nagyon sajnálom.

Hátralépett, arca a döbbenet és a zavar szívszaggató mozaikjává vált.

– Rosa! – kiáltott ki a konyhába. – Miről beszél a húgod?

Egy örökkévalóságnak tűnt, mire a nővérem odafordult a tűzhelytől. Amikor végül megszólalt, Albertót nézte, nem engem.

– Szegény Paolina küzd a gyásszal. Már beszéltem erről neked, Alberto. Ne zaklasd fel.

– Ennek semmi köze a gyászhoz. – Vadul vert a szívem, de kényszerítettem magam, hogy nyugodt maradjak. Érthetően és higgadtan elmagyaráztam neki, az én ötletem volt, hogy Rosa Johanna anyjának adja ki magát. Amikor befejeztem, csak szomorúan nézett rám.

– Nem, Paolina. Rosa már hónapokkal ezelőtt megírta nekem a jó hírt. A szerelmünk kiteljesedett. Apa leszel.

Leroskadtam a kanapéra, a helyzet súlya teljes erővel zuhant rám. A Ricónak szánt levél, amit lediktáltam, Albertónak lett elküldve… vagy legalábbis egy része. Rico tudta egyáltalán, hogy teherbe estem?

– Ezek az én szavaim voltak! – sikoltottam a könnyeimen át. – Ez a levél Ricónak íródott, nem neked!

– Elég legyen, Paolina! – förmedt rám dörgő hangon. – Láttam a névkártyádat az Uffiziben, ott is Rosának adtad ki magad. De te nem ő vagy, érted? Johanna pedig nem a te babád. A játéknak vége, capisci?

– Rosa elvetélt – közöltem vele szomorúan. – A ti babátok elveszett. Sajnálom, Alberto.

– Mivel tudod bizonyítani? – Arca megduzzadt a dühtől. – Ha a gyermek a tiéd, bizonyítsd be!

Megszédültem. A hamis anyakönyvi kivonatra gondoltam, a hajójegyre Josephina Lucchesi nevével. Még a tejem is elapadt. A valamivel szélesebb csípő és néhány halvány terhességi csík kivételével a testem olyan könnyedén nyerte vissza eredeti alakját, mint egy gumiszalag. Domborodó hasával és méretes mellével éppen hogy Rosa nézett ki úgy, mint aki nemrég szült.

Nővéremre néztem, az egyetlen emberre, aki elmondhatta az igazságot.

– Mondd meg neki, Rosa! – könyörögtem. – Kérlek! Most van itt az ideje!

– Igen – helyeselt Alberto. – Mondd el nekem.

Nővérem falfehérré vált. Remegő kezét megtörölte a kötényében. Undorom és bosszúvágyam ellenére teljes szívemből sajnáltam őt. Megdermedt a félelemtől. Amikor végre megszólalt, a hangja alig volt több suttogásnál.

– Te vetéltél el, szegény húgocskám. Aznap, amikor rád találtam a lépcsőn fekve.

Alberto vajon sejtette az igazságot? Időnként azt gyanítottam, hogy igen. De akkoriban még nem létezett DNS-teszt. Könyörögtem, hogy mindannyian végezzünk el egy vércsoport-vizsgálatot, de Alberto hallani sem akart róla. És mivel őt és Rosát tartották valódi szülőknek, nem kényszeríthettem rájuk az akaratomat. Joh egyáltalán nem hasonlított sem rá, sem Rosára. A bőre krémszínű volt, nem olyan sötét, mint az övék. Selymes haja napsütésben szinte aranylóan fénylett. Szeme egy idő után barnára színeződött, ahogy Rosa várta. De a megfelelő fényben ott volt benne a kékes árnyalat, mintha a lányom ragaszkodott volna valódi származásához.

De mindenki más számára Johanna Josephina maradt, Rosa és Alberto csecsemője, az egyetlen gyermekük, aki valaha született.

Könyörögtem bátyámnak, Brúnónak, hogy hallgasson meg, őt biztos szövetségesemnek tartottam. De odalépett egy fiókhoz, és elővette a hónapokkal korábban Mammától kapott leveleket. Mindegyik Rosa terhességének történetéről szólt, egyre növekvő hasáról, és a család izgatottságáról.

– Tudok a halva született babádról. Nagyon sajnálom. – Átölelt. – Nem a te hibád volt.

Olyan erővel löktem el magamtól, hogy hátratántorodott.

– Hazudnak!

Komor pillantást vetett rám, ami akár apámtól is jöhetett volna. Végül az íróasztalához sétált, és egy fotóval tért vissza.

– Be kell ezt fejezned, Paolina! A viselkedéseddel mindenkit megrémítesz! – Azzal odatolta elém a fényképet.

Az a fotó volt, amit Papa készített a kikötőben. Egy ragyogó, új anyuka állt a hajó fedélzetén, büszkén ölelve csecsemőjét. A kép hátuljára Mamma azt írta: Rosa és Josephina, 1961. szeptember 17. Sírva fakadtam.

Bruno gyengéden két keze közé fogta az arcom, és letörölte a könnyeimet.

– Szereted ezt a babát, ez egyértelmű. De ő csak az unokahúgod.

– Nem, ő a lányom!

Bruno magához ölelt.

– Jól van, jól van. Lesz másik gyermeked, egy egészséges baba, és csak a tiéd. Ignacio még mindig feleségül akar venni. Képzeld csak el! Te leszel az első második lánytestvér, aki férjet talált magának!

Legszívesebben sikoltottam volna. Senki sem hitt nekem. Gyűlöltem Amerikát. Gyűlöltem Albertót. A nővérem idegenné vált számomra. Csak akkor beszéltünk, ha muszáj volt, de a beszélgetéseink elkerülhetetlenül ádáz vitákba torkolltak. Hogy ne veszítsem el az eszem, a takarításba és főzésbe menekültem, miközben folyamatosan mérlegeltem a lehetőségeimet. A házasságkötés Ignacióval szóba sem jöhetett. Az egyetemi álom kútba esett. Nem volt pénzem, és nem akartam magára hagyni a gyermekem.

Ha Rosával és Albertóval maradok, ott tudok lenni Johanna mellett, de soha nem lehetek az anyja. Akármilyen nehéz is volt együtt élni ezzel a hazugsággal, legalább együtt lehettünk. Irányíthatom, alakíthatom őt. Rico is ezt akarta volna.

Joh és köztem már így is volt egy különleges kötelék, ami láthatóan dühítette Albertót. Magában forrongott, amikor Johannának hívtam őt, vagy amikor látta, hogy a szemembe néz, miközben énekelek neki. Úgy tett, mintha nem látná a mosolyát, amikor csókokkal borítottam el kerek arcát. Egészen vörösre színeződött a feje, amikor a baba sírt, és csak én tudtam elcsendesíteni. A szívem tele volt szeretettel. Johanna és én tudtuk az igazságot.

Albertót egyre jobban idegesítette a jelenlétem. Egy hónapon belül szerzett munkát Rosának a boltban, ahol naponta tíz órát kellett dolgoznia. Ragaszkodott hozzá, hogy nővérem magával vigye a munkahelyére a babát – tisztában voltam vele, így próbál elszakítani minket egymástól Johannával. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem fogok hozzámenni Ignacióhoz, Alberto elkezdett győzködni, hogy találjak magamnak egy lakást, és ajánlott is néhányat más városrészekben. Egyértelmű volt, hogy Alberto háromtagú családot szeretne. Engem már nem látott szívesen.

Napról napra egyre feszültebb, egyre kétségbeesettebb lettem. El kellett vennem a gyermekemet Rosától és Albertétól, mielőtt örökre elveszítem.

Rettenetes hibát követtem el, amit örökre sajnálni fogok. Elszöktem Johannával, de nem rendelkeztem sem azzal a tudással, sem azokkal az erőforrásokkal, amelyekre egy egyedülálló anyának szüksége van. Ha maradtam volna, talán részese lehetek az életének, kibérelek egy kis lakást valahol a közelben, és meggyőzöm Albertót, hogy nem jelentek fenyegetést.

Egy téli reggelen szöktem el, Rosa szabadságos napján. Megvártam, hogy Alberto elinduljon munkába, Rosa pedig távozzon a fürdőszobába. Egy táskányi holmival, és a takaróba burkolt Johannával surrantam ki a lakásból. Olyan messzire mentünk Bensonhursttől, amennyire csak a városi buszjárat vinni tudott.

Mondanom sem kell, Harlem akkoriban rettenetes környék volt. Ráadásul alábecsültem az egyedülálló lét költségeit. Egy héttel később visszatértem Bensonhurstbe, pénz nélkül, legyőzve. Beteg gyermekemmel jelentem meg Bruno lakásánál, könyörögve, hogy fogadjon be minket.

Miközben Bruno tejet melegített, tájékoztatott, hogy Alberto feljelentett emberrablásért.

Ez volt a végső, letaglózó csapás. Alberto győzött. Nem lehettem a lányom hasznára, ha börtönbe vonulok.

Azt hiszem, hálával tartozom a bátyámnak. Bruno nyélbe ütött egy megállapodást. Elment beszélni Rosával és Albertóval, és három óra múlva egy ajánlattal tért vissza. Ejtik a vádat, nem csukáinak le, de távoznom kell Brooklynból. Örökre. Karácsonykor és húsvétkor meglátogathatom Johannát, és ünnepnapokon küldhetek neki üdvözlő lapot. De meg kell ígérnem, többé nem állítom, hogy ő a lányom.

Próbáltam meggyőzni magam, hogy jobb ez így neki. Lesz esélye felnőni két szerető szülővel, nem lesz gúny tárgya, nem fenyegeti szegénység. Én a szereteten kívül semmit sem tudtam felkínálni a lányomnak, és bármit hittem is korábban, rájöttem, hogy a szeretet nem elég.

A gyász kis híján tönkretett. Lányom rácsos ágyának hátsó felére, ahol senki sem bukkanhatott rá, egy fényes pénzérmét rögzítettem ragasztószalaggal. Aztán háromsaroknyit sétáltam a buszállomásig, üresen és végtelenül szomorúan. Az állomáson megpillantottam egy utazási reklámot, amely a „Föld legkedvesebb városát” hirdette. Vettem egy jegyet a pennsylvaniai Hershey-be, csak oda. Abban a pillanatban semmi másra nem vágytam jobban, mint egy kis kedvességre.

De az élet közel két éven át egyáltalán nem volt kedves velem. Szinte azonnal megbántam a döntésemet. De már nem volt visszaút. Szóba sem jöhetett, hogy megpróbáljak akár egy embert is meggyőzni az igazamról. Miféle anya mondana le a gyerekéről? Gúzsba kötött a bűntudat és az önutálat. Mit gondolna Rico, ha tudná, hogy odaadtam valakinek a lányunkat? Nagyon közeli kapcsolatba kerültem az „önpusztítás” kifejezéssel. Meggondolatlanságokat tettem. Egyszerűen csak meg akartam halni. De a Thomashoz hasonló barátoknak, és a mélyen bennem rejlő kitartásnak köszönhetően egy idő után újra magamra találtam. Volt valaki, akinek szüksége volt rám, és nem hagyhattam őt cserben.

A következő huszonhét évben az ünnepnapokért éltem, mert csak akkor láthattam a lányomat, Johanna Rosa Krausét.

55. fejezet

Emilia

Reszkető ajkamhoz emelem a kezem.

– Sajnálom – suttogom. – Annyira… annyira sajnálom!

Poppy szeme csillog a könnyektől, ahogy széttárja felém a karjait.

– Kislányom!

Megölelem, érzem az áldott anyai szeretet kényelmét, amire emberemlékezet óta vágytam.

– Nonna! – A szóban most végre megtalálom a kedvességet. – Egész életemben rád vártam!

– És én rád – feleli.

Ránézek Ricóra, aki szintén könnyezve figyel minket.

– Opa! – suttogom, és elmosódott, ködös kábulatban indulok felé.

– Meine schöne Enkelin! – Nedves arcát az enyémhez nyomja. Kölni és borsmentás cukor illata van, pontosan, ahogy a nagyapámat elképzeltem.

– Sosem volt nagyapám – mondom rekedten.

– Nekem pedig lányunokám. El sem tudod képzelni, milyen boldog vagyok, hogy te vagy az.

– Vagyis Jan a… fél-mostoha-unokatestvérem. És van egy másik teljes családom Németországban. – Könnyek rezegnek a szempillámon.

– Most már mindent értesz. – Poppy megfogja a kezem. – Az én Johannám bizonyos értelemben meghalt, amikor „Josephina” megszületett. És Rosa is anyává vált azon a napon, amikor felvetettem az ötletet, hogy játssza el a szerepet.

– Josie néni tudta, mi az igazság? – kérdezi Lucy.

Poppy bólint.

– Gyanítom, hogy igen. A szerető szív mindig élesen látja az igazságot.

Sajog a szívem Poppyért… a nonnámért. Egész felnőtt életében hordozta ezt a rettenetes titkot. És közben hihetetlen eleganciával hagyta, hagy kiközösítsék és megvessék, tolvajnak tekintsék.

– Megérdemled a jóvátételt – jelentem ki. – Nemcsak tőlem és Lucytól, de az egész családtól. Nem számít, hogy Rosa még él.

Poppy a fejét csóválja.

– Rosa már megbűnhődött.

– Nem. Ő…

– Rettenetes helyzetbe hoztam az én sebezhető nővéremet, amit őszintén sajnálok.

– Hogy sajnálhatod? Hiszen ellopta a gyerekedet!

Bólint.

– Tudomásomon kívül Rosa a mély gyász állapotában volt, amikor oly sok évvel ezelőtt megkértem, hogy játssza el Joh anyjának szerepét. Könnyű megoldást kínáltam a problémájára, és a kísértés túl nagynak bizonyult. Amikor Rosa úgy döntött, hazudni fog, már nem táncolhatott vissza. Azt hitte, elveszíti a férjét, és talán a papánk szeretetét is, ha kiderül, hogy nem lehet gyereke. Elviselhetetlennek érezhette ezt a titkot. És hogy megőrizze, ádázul, dühből kellett uralkodnia. Akik nem képesek szeretettel megnyerni a szíveket, gyakran félelemmel irányítanak másokat.

– Hogy lehetsz ilyen együttérző? Romba döntötte az életed!

Felém nyúl, ujjaink összefonódnak.

– A természetben nem sok lény születik rémülettel. A félelmet a kétségbeesés szüli. A félelem pedig kíméletlenséget eredményez. Rosa kétségbeesett ember volt.

Kinézek a piazza pislákoló fényeire, végre megértem, miért hitt Rosa olyan kérlelhetetlenül az átokban. Szüksége volt rá, hogy fel tudja menteni magát. Amíg a Fontana legenda fennállt, abban a hitben élhetett, hogy Poppy sorsa az átok műve, nem az övé. Hiszen köztudott volt, hogy az átok nem engedi a szerelmet a másodszülött lánytestvéreknek.

– Nem jelentett elégtételt, amikor a nővérem évekkel később elszenvedte a végső következményeket. Josephina megbetegedett, és Albertet véradásra kérték fel. – Poppy megrázza a fejét.

– Ha beleegyezett volna a vértesztbe még akkor, amikor kértem, idejekorán megtudja, hogy Rosa A-pozitív vércsoportjából és az ő A-pozitív vércsoportjából nem születhet B-s vércsoportú gyermek. Nem sokkal Josephina halála után ő is távozott közülünk, de előtte még bocsánatot kért tőlem. Azt hiszem, darabokra tört szívvel halt meg.

– Istenem! – suttogom. – Annyira elárulva érezhette magát!

– Aha – szól közbe Lucy. – Kábé mint Poppy, amikor ő nem hitt neki. A karma nagy szívás.

– Megszerezted a bizonyítékot, amire szükséged volt – mondom nagyanyámnak.

– Igen, de már nem vágytam bosszúra. Rosa megtört asszonnyá vált. Elveszítette a lányát és a férjét. Nem fordíthattam ellene az egész családot. – Tekintete találkozik az enyémmel. – És ugyanezt kérem tőled is, Emilia.

Lehajtom a fejem.

– Már szembesítettem Rosát az igazsággal.

Poppy megfogja a kezem.

– Hát persze hogy megtetted, kis polliagyümölcsöm. De kérlek, ígérd meg, hogy titokban tartod a többi családtag előtt, legalább amíg Rosa él.

Az én csodálatos, nagylelkű nonnám még mindig védi a testvérét.

Benyúl a sárga borítékba, és mintha valami ősi relikvia lenne, elém tesz egy fotót.

– A kedvenc képem.

Lenézek a régi, megsárgult Polaroidra. Azonnal felismerem apám régi, barna kanapéját. Fiatal, barna hajú nő ül rajta rettenetes, válltöméses pulóverben, fátyolos tekintetét a kezében tartott csecsemőre szegezve. Nagyon kedvesnek… és törékenynek látszik. Egyszerre sírok és nevetek, ujjammal követem arca vonalát.

– Anya – suttogom.

– Jézusom! – kiált fel Lucy. – Poppy, te és Em pontosan ugyanúgy néztek ki!

Tekintetem az anyám melletti karcsú, sötét szemű, negyvenes nőre vándorol. A kamerába mosolyog, egyik karja anyám vállán, a másik az ölében fekvő, kétéves Darián.

– Most már tudom. – Képtelen vagyok elszakítani a tekintetem az én gyönyörű, fiatal nonnámról. – Végre értem, miért nem kedvelt soha Rosa. – Felnézek a bátor és önzetlen, bölcs és csodálatos nő szemébe, aki életet adott anyámnak. – Folyamatosan rád emlékeztettem őt, és az igazságra.

56. fejezet

Emilia

Tizenegy hónappal később

Trespiano

Kezemmel árnyékolom a szemem a reggeli verőfény elől. Langyos szellő simogatja a bőröm, a rózsák és a zsálya halovány illatát hordozva. A rózsaszín murvafürtökkel és összefonódott indákkal fedett pergola alatt Lucyt és Sofiát figyelem. Elönt a szeretet hulláma. Magamba iszom a képet: Sofia a kempingágyon, beletemetkezve iPadjébe, Lucy pedig a kis vasasztal mellett, csupasz lábát az előtte lévő széken pihentetve, amint a szőlőültetvényt nézi.

Végigsétálok a kövezett ösvényen. Lucy elmosolyodik, amikor meglát. Bőre aranybarna a toszkán naptól, sötét, rövidre vágott haja kócos és rendezetlen.

– Végre valaki, aki beszél! – Hüvelykujjával Sofia felé bök. – Ezt itt ki sem lehet robbantani abból a nyavalyás regényből.

– Ne zavarj! – Sofia csak az ujját emeli fel, a tekintetét nem.

Az én regényem! Alig hiszem el. Egyelőre még csak egy Word dokumentum, és több hónapnyi javítgatás vár rám, de a szerkesztőm szerint jövő ősszel a polcokra kerülhet. Egy gyönyörű olasz nőről szól a ’60-as években, aki beleszeret egy kelet-német hegedűművészbe. Lehunyom a szemem, és néma hálaimát mondok Poppy Nonnának. Ha ő nincs, könyv sem lenne. Poppy előtt nem volt bátorságom – vagy szívem – megosztani a világgal a szavaimat. Elképzelem, ahogy az ujját rázza felém.

„Badarság. Csak meg kellett találnod a saját hangod. De a következő regény, Emilia, már a te történeted lesz.”

Vajon még mindig reménykedik, hogy megtalálom a szerelmet? Sokan azt gondolják, a végső cél egy gyűrű az ujjon. Poppy Nonna nem ilyen. És én sem. Poppy Olaszországban megtörte az átkot. Segített rátalálnom a szabadságra. Nem feltétlenül a házasság szabadságára, hanem a hit szabadságára. Választhatom a szerelmet… vagy nem. De egy dologban biztos vagyok: hogy lehetséges.

– Sofiával igazán boldognak tűntök.

Unokatestvérem mosolyog, azzal a fajta mosollyal, ami a szív mélyéről jön, és egészen a szeméig kiterjed.

– Minden remek lenne, csak ott van köztünk az az elcseszett óceán. – Megvonja a vállát. – Que será, será. Ki tudja, mit hoz a jövő? Elégedettek vagyunk azzal, ami most van, néha egy hét itt, aztán egy ott. A srácok imádják Bensonhurstöt. Mondtam már, hogy Franco fodrász akar lenni? – Nevet. – Dolphie nagyapának van számára egy külön széke. Ó, és áprilisban mind ott leszünk apád esküvőjén.

– Tökéletes. – Amikor apa múlt hónapban megkérte Mrs. Fortino kezét, ragaszkodtak a kis esküvőhöz. Ám amikor két olasz család egyesül, a „kis esküvő” kifejezés értelmezhetetlenné válik. Titokban remélem, hogy azért nem bánja.

Lucy egy datolyaszilva fát nézeget, az őszi gyümölcs az okkersárga és a narancs mozaikja.

– Tudod, mindez idő alatt olyasvalakit kerestem, aki szeret. Pedig valójában én akartam szeretni.

– Megtaláltad, Luce.

Bólint.

– És nézz magadra, Em. El sem hiszem, hogy a kuzinom híres író lesz.

Legyintek.

– A „híres” és az „író” egymást kölcsönösen kizáró fogalmak.

A szemét forgatja.

– Lövésem sincs, miről beszélsz, csak azt tudom, hogy büszke vagyok, és neked is annak kéne lenned.

Cseng a telefonom, rápillantok a kijelzőre.

– Daria. Majd visszahívom.

Lucy félrebillentett fejjel sandít rám.

– Még mindig nem mondtad el neki, mi?

– Még nem.

– Pedig már megtehetnéd. Poppy azt mondta, boríthatod a bilit, ha Rosa már nem él.

– Alig hat hónapja történt, Daria még gyászol. Szorosan kötődött Rosához. De egy nap elmondom. A lányoknak tudniuk kell, milyen elképesztő személy volt a nagynonnájuk.

– És milyen gonosz volt Rosa.

– Nem. Poppynak igaza volt. Rosa csapdába esett egy hazugságban, ami megmérgezte őt. Amikor Poppyval FaceTime-oztunk Rosával, alig néhány órával a halála előtt, elsírta magát.

– Ne szopass. Mármint valódi, emberi könnyekkel?

Nem tehetek róla, elmosolyodom.

– Aha. Szerintem még az ápolónő is megdöbbent.

Összerezzenek, amikor valaki mögém lép, és masszírozni kezdi a nyakam. Felemelem a fejem, és megveregetem a kezét.

– Jó reggelt, Gabe.

– Buongiorno, bellezza.

Micsoda szívtipró. Egy évvel ezelőtt még elolvadtam volna Gabe érintésére. Megrázom a fejem, arra a naiv lányra gondolok, aki a szobájában gubbasztott vöröslő arccal és megalázva, összetört szívvel és megszégyenültem A mai napig az volt életem legromantikusabb randija.

Akkor még azt hittem, a csókok ígéreteket hordoznak, a szex pedig meghatározza a jövőt. Ma már bölcsebb vagyok, és sokkal realistább. De büszke vagyok rá, hogy az összes férfi közül éppen Gabriele Verdasco volt az, akinek az első igazi szerelmi csalódásomat köszönhetem.

Az autózúgás hangjára felegyenesedem ültömben. A bejáró felett porfelhő jelenik meg.

– Itt van! – Székem megcsikordul a kövön, és már rohanok is az elülső udvar felé.

Khaki nadrágban és Belfry szalmakalapban Rico tart felém csoszogó léptekkel. Egyik kezében régi hegedűtokja, a másikban fémdoboz. Mindkettőt leteszi maga mellé, és kitárja a karjait.

– Mein Mädchen!

– Opa! – Repeső szívvel szorítom az arcom a melléhez.

Végül hátralép, végigmér.

– Hogy vagy?

– Annyira hiányzik!

– Biztosan nagyon örülne, ha tudná, hogy a születésnapjára mind összejöttünk, ahogy ígértük.

Mind, kivéve őt magát – tudom, hogy mindketten ezt gondoljuk.

– Életének legboldogabb tíz hónapjával ajándékoztad meg őt.

– Ez kölcsönös volt – feleli elcsukló hangon.

Kart karba öltve indulunk el a Casa Fontana, a ház felé, ahol szerelme egykor élt. Még a tornác előtt megáll, és belenyúl a zsebébe.

– A ravellói pied-à-terre-ünk. – Átnyújt egy régi stílusú rézkulcsot. – Poppy és én azt akarjuk, hogy a tiéd legyen.

Hátralépek.

– Nem, ezt nem fogadhatom el!

Gyengéden a tenyerembe nyomja a kulcsot.

– Jan is egyetért. A lakás a tiéd, az unokánké. Fel kell keresned Poppy ügyvéd barátját Amalfiban, hogy aláírd a papírokat, és akkor hivatalosan is a tiéd lesz. Nagyon bízunk benne, hogy sok boldog emlék ugródeszkájául szolgál majd.

Bámulom a kulcsot, és mindazt a lehetőséget, amit magában rejt.

– Köszönöm, Opa. Te és én együtt fogunk ott élni. Veszek magamnak egy kanapét, amin alhatok…

Megsimogatja az arcom.

– Nekem vissza kell térnem Németországba. De vedd meg azt a kanapét… gyakori látogató leszek. – Elmosolyodik. – Luciana is élvezni fogja a lakást. És Sofia, meg persze a fiúk. Egy nap talán még Daria is meglátogat a lányokkal.

– Daria – ismétlem, és próbálom elképzelni.

Alkonyatkor kisétálunk a mezőre, ahol egykor dédszüleim és gyermekeik dolgoztak. Meleg este van, és teljesen csendes, eltekintve a rovarok ciripelésétől és a fű zizegésétől lépteink alatt, ahogy felkapaszkodunk a dombra. Leterítek egy pokrócot, Rico ráteszi a hegedűtokot. Lenéz a másik kezében tartott fémdobozra, és gyengéden megcsókolja.

Lucy, Rico és én benyúlunk a tartóba, mindannyian kiemelünk egy-egy maroknyival Poppy hamvaiból. Rico nyugat felé fordul, ahol a horizonton barack- és levendulaültetvények húzódnak.

– Ahogy megígértük, mio unico amore. Egy utolsó toszkán naplemente.

Megszólaltatja a hegedűt. Felhangzik a Que será, será keserédes dallama. A pasztellszínű égbolt felé emelem a kezem, és széttárom ujjaimat. Szellő fut végig a dombon, belekap a hamuba, felkapja a szemcséket. Poppy maradványai a másodperc egy törtrészéig felragyognak a nap arany dicsfényében. Aztán elsodródnak az éteri, végtelen horizont felé.

Poppy nonnám és az ő Johannája jelennek meg a képzeletemben. Együtt nevetnek, táncolnak, ölelkeznek a mennyekben.

– Lehetséges – suttogom.

57. fejezet

Emilia

Napokkal később

Amalfi-part

Halványul a napfény. A parton két fekete ruhás férfi a napernyőket és a nyugágyakat csukja össze. Ránézek a térképemre, aztán felkaptatok egy domb tetejére, és onnan végigmanőverezek Amalfi tengerparti városán.

Odaérek a csinos, fasorral szegélyezett Via Pomicarára, és a telefonomon újra ellenőrzőm Poppy ügyvéd barátjának címét. Elhaladok az indákkal és lila murvafürttel borított, fehér stuk-kós ház előtt, és kis híján elkerüli a figyelmem az apró tábla az ajtó mellett. Studio Legale di De Luca e De Luca.

A lakkozott cseresznyefa ajtó megnyikordul, amikor belépek. Veszek egy mély lélegzetet. Perceken belül lesz egy saját lakásom. A hála luftballonja lebeg a belsőmben.

Körülnézek a stílusos, de teljesen üres fogadóhelyiségben. Mindenki hazament volna? Valahol a folyosón rádió szól. Elindulok előre.

– Hahó! – szólalok meg halkan, és teszek még egy lépést.

A zene egyre hangosabb. Odaérek egy nyitott ajtóhoz, és megdermedek. A szobában rövidre nyírt szakállú, harmincas férfi ül, lába az asztalon, mellén kinyitott könyv. Hátracsuldott fejjel hortyog. Önkéntelenül is elmosolyodom.

Megköszörülöm a torkom, mire ijedten feltornázza magát a székben, a könyv a földre zuhan.

– Merda! – káromkodik olaszul. Rám pillant, miközben megpróbálja összeszedni a könyvet… valami misztikus krimit. – Scusi.

– Semmi baj – nyugtatom meg. – Elnézést, hogy…. – Majdnem azt mondom, „felébresztettem”, de végül inkább maradok a kevésbé megalázó „megijesztettem”-nél.

Beletúr hullámos hajába, és megigazgatja a nyakkendőjét.

– Én kérek elnézést. – Felkap egy sötét keretes szemüveget az asztalról, és az orrára illeszti. – Nem számítottam a… – Elhallgat, közelebb hajol. – Ismerem magát?

– Nem, de néhány napja beszéltem valakivel telefonon… talán ön volt az? Mondtam, hogy ma bejövök aláírni néhány papírt, amit a nagyné… nagyanyám és a nagyapám készítettek elő számomra.

Átfutja az asztalán lévő mappákat.

– Biztosan az apámmal beszélt. Ő már hazament. – Végül talál egy köteg papírt, megvizsgálja az első oldalt. – Maga Emilia Antonelli?

– Így van.

– Ó, Poppy és Rico unokája, végre! – Meleg kézszorítással üdvözöl. – Üdv, Emilia. Én Domenico De Luca vagyok. – Oldalra billenti a fejét, mélyen a szemembe néz. – De biztos vagyok benne, hogy már találkoztunk.

– Kizárt. Az nem én lehettem.

– Talán hat… vagy nyolc hónapja? Egy ilyen csodálatos arcot biztosan nem felejtek el.

Sikerül visszafognom magam, nem forgatom a szemem.

– Biztosan összetéveszt valakivel.

– Nem, nem hinném. – Ujjaival a szakállát simogatja, és hosszan vizslat, míg végül a papírokra bökök.

– Ezeket kell aláírnom?

– Ó, igen! – A négyszögletes asztalra mutat, és kihúz nekem egy széket, majd ő is letelepszik mellém. Magas, széles vállú férfi, hosszú végtagokkal. Amikor elém tolja az első lapot, látom, hogy hosszú, vékony ujjain nincs gyűrű – nem mintha ezt figyelném. Mély hangon – ami be kell vallanom, ismerősnek tűnik – fordítja nekem a jogi zsargont, amit olvasok. Szappanillat és férfias melegség árad belőle, ami megnehezíti a koncentrációt.

Felnézek, amikor rájövök, hogy abbahagyta az olvasást. Összevont szemöldökkel néz.

– Emlékszem az arcára, erre a szempárra. – Tétován az arcom felé emeli a kezét. – Sokszor eszembe is jutott. Azt hiszem a Giardini Caffeban találkoztunk. Igazam van?

– Sosem hallottam róla – csóválom a fejem.

Felcsillan a szeme.

– Esetleg lehetővé tenné számomra, hogy elvigyem valahová vacsorázni, ahol megfejthetjük ezt a rejtélyt?

Értelek. Hihetetlenül elbűvölő vagy, és ezek a mondatok valószínűleg sok gyanútlan signorinánál bejönnek. De inkább hanyagoljuk a süket dumát.

– Aláírhatnánk a papírokat? – Előveszek egy tollat a táskámból.

Végighúzom bőröndömet a kövezett járdán, köszönök egy elhaladó párnak. Ravello most bronzba öltözött, a távolból hallom a tenger zúgását. Poppy régi walesi szava, a hiraeth jut eszembe. Azt mondta, egy nap majd megértem a jelentését, és igaza volt. Úgy érzem, mintha ez a tengerparti település, fél világnyira attól a várostól, ahol felnőttem, az az otthon lenne, ami után egész életemben vágyakoztam.

A rózsaszín stukkós épületnél megállok. Halvány fény szüremlik ki a régi pékségből, elképzelem odabent fiatal nonnámat hatvan évvel ezelőtt, amint kenyeret készít még napkelte előtt. Az egyik sötét ablakban kifakult tábla hirdeti, hogy az üzlet Affittasi – kiadó.

Belesek a kirakaton, végignézek a bádogmennyezeten, a fal mentén sorakozó kemencéken, az egyenetlen gipszkarton falakon. A pékség helyett egy tökéletes könyvesboltot látok magam előtt, középen polcsorokkal, hátul apró olvasótérrel.

Elgondolkodva kerülöm meg az épületet. Vajon Ravellónak szüksége van könyvesboltra?

A piazza zsongása elhalkul, amikor belépek a csodálatosan kaotikus udvarra, amelyet benőttek az indák és a rózsabokrok. A terebélyes citromfa alatt kávézóasztal és két szék áll – a legtökéletesebb hely az íráshoz.

A lépcsőre pillantva leolvad az arcomról a mosoly. Fel tudok majd valaha is menni itt úgy, hogy ne terhes Poppy nonnámra gondoljak, amint végkimerülés közeli állapotban összeesik? Mennyi erő volt benne, mennyi rugalmasság és jóindulat! Akárcsak a bátorsághegem, ez a lépcső is arra fog emlékeztetni, hogy bármit ki tudok állni, hogy semmi sem lehetetlen. Elvégre Poppy Fontana unokája vagyok.

Beillesztem a kulcsot a zárba. Az öreg faajtó megnyikordul, amikor kinyitom. Belépek Rico és Poppy régi lakásába – új ravellói otthonomba, a helyre, ahol felszabadítom az emlékeket, és megírom a következő regényemet. Igen, lehetséges!

Felkapcsolom a villanyt. A színes pipacsos festmény életre kel, új, kedvenc műtárgyammal együtt. Ellágyuló tekintettel lépek be a nappaliba. A vastag, korabeli keretben ott van a fotó, amit Lucy készített majdnem egy évvel ezelőtt, a kórház udvarán. Fekete-fehérben nyomtattam ki, ami művészi hatást kelt, és a fal jó részét elfoglalja. Ott ülök nagyszüleim között, nevetve, Poppy éppen csókot nyom az arcomra, Rico pedig olyan gyengédséggel tekint rám, amit csak most értek meg.

Kuncogva járok szobáról szobára, hálaimákat rebegek nonnámnak és opámnak. Ez a hely gyönyörű. Honnan tudták, hogy itt szeretnék gyökeret verni?

A konyhapulton olaszul írt üzenet fogad.

Isten hozott itthon, Emilia. Minden jót a beköltözéshez. Remélem, ugyanúgy fogod szeretni ezt a helyet, ahogy a nonnád és én szerettük. Emlékezz ránk alkonyatkor, amikor felviszel egy üveg bort a tetőre, és búcsút mondasz a napnak, mielőtt lebukna a tenger alá.

Elene és Jan is üdvözletüket küldik. Szeretnének találkozni veled, ha már berendezkedtél. Szervezünk egy közös vacsorát, amikor jövő hónapban meglátogatlak. Addig is…

Tiéd minden szeretetem.

Opa

U. i.: Remélem, az ügyvéddel minden rendben ment.

Mr. De Lucát a jó Isten küldte hozzánk ennek az ügyletnek az elrendezéséhez.

Tekintetem az olasz „ügyvéd” szóra tapad. A karomon égnek mered az összes szőrszál.

És már emlékszem.

Az órámra pillantok. Mindjárt hét. Vajon még mindig ott van? Talán a regényt olvassa?

Utolér egy emlék. Ideje találnunk neked valakit, aki valamivel érdekesebb. Aki intellektuálisabb. Egy álmodót… aki szereti a könyveket. Libabőrös lesz a karom, és most már biztosan tudom, hogy nonnám vezetett el engem ide, eddig a pillanatig.

A papírjaim közt matatok. Végre megtalálom a számát. Felemelem a telefonom. Szívem hangosan dübörög. A második csengetésre felveszi.

– Nico De Luca.

– Már emlékszem – mondom köszönés helyett. – Avokádónak hívtam.

Pillanatnyi csend után mély, zengő nevetés harsan.

– Igen! Ez az! Nem a Giardini Caféban volt, hanem a Piacenti Pékség előtt.

Mosolyogva sétálok végig a folyosón.

– Azt hiszem, maga napszemüveget viselt aznap. És kalapot, ha nem tévedek.

– Ha azt is hozzáteszi, hogy nem volt szakállam, minden meg van bocsátva!

– Á szakáll! – nevetek. – Az vezetett félre! – Belépek Poppy és Rico hálószobájába… vagyis az enyémbe. A távolban megszólalnak a ravellói katedrális harangjai. Félrehúzom az áttetsző, fehér függönyt, és a piazza másik oldalán álló, gyönyörű templomra pillantok, amelyet lángra gyújtanak a nap utolsó sugarai. – El sem hiszem, hogy ennyi idő után emlékezett rám.

– Szokatlan találkozás volt. Angyalként jelent meg a semmiből, és emlékeztetett az álmomra.

– Volt valami terve a pékséggel – idézem fel beszélgetésünket.

– Sí. És most a magáé az épület.

Megdermedek.

– Valóban? Az egész épület? A pékséget is beleértve?

– Sí. Elmagyaráztam, mielőtt aláírta.

Eltölt a hála és az izgatottság… valamint az idegesség.

– Tehát szükségem lesz egy bérlőre? Semmit sem tudok a kereskedelmi célú helyiségkiadásról.

– Ne aggódjon, az apám tud segíteni. Esetleg a nagybátyám. – Egy pillanatra elhallgat, és amikor újra megszólal, a hangja tele van reménykedéssel, izgalommal és csábítással. – Vagy engem választana?

Elakad a lélegzetem. Valahol a szívem mélyén érzem, hogy ez az egyszerű kérdés tele van lehetőségekkel. De most boldog vagyok. Enyém ez a gyönyörű pied-à-terre, egy hely, amit az otthonomnak érzek. Van egy csodálatos opám, a nővérem pedig újra szeret, akárcsak az unokatestvéreim, Lucy és Carmella. Matt Cusumano a sógor-unokatestvérem lesz – vagy inkább a másod-sógor-unokatestvérem? Akárhogy is nevezzék, újra ő a legjobb barátom. Ráadásul van egy új családom Németországban, akikkel már alig várom a találkozást. És mindennek a tetejébe hamarosan jegyzett író leszek. Merjem kockáztatni a boldogságot, az őszinte örömet, amit most érzek, a szerelem lehetőségéért… és egy esetleges csalódásért?

Ajánlata ott nyúlik el közöttünk, akár egy híd, várva, hogy átkeljek rajta… vagy megkerüljem. Szinte látom Poppy nonnámat, érzem meleg kezét az enyémben. Ha eljön hozzád a szerelem, ha ott tartod a markodban, ígérd meg, hogy leszakítod, és alaposan megvizsgálod, rendben?

– Sajnálom, Emilia – mentegetőzik Nico. – Nem akartam ilyen rámenős lenni.

Elengedem a függönyt, és visszafordulok a szoba belseje felé. A nap utolsó sugara követ, megvilágít egy vésetet az ajtó felett. Közelebb lépek, hunyorogva nézem. Átfestették, de sikerül kivennem egy betűt… majd még egyet. Megborzongok. Most már egy egész szót látok, majd a teljes mondatot.

A szerelmet választottuk.

PF & EK

– Nincs szükségem az apjára, sem a nagybátyjára. – Lehunyom a szemem, összeszedem minden bátorságom. – Magát választom.

Kedves Olvasó!

Néhány évvel ezelőtt hatoldalas levelet kaptam egy németországi olvasótól. Dieter „Dieto”Kretzschmar, egy idős német ember, aki a második világháború alatt nőtt fel, elmondhatatlan atrocitásokat élt át a náci rezsim alatt, majd később a vasfüggöny mögött, a Német Demokratikus Köztársaságban. 1965-ben Dieto és élete szerelme, Johanna megszöktek drezdai otthonukból.

Dieto világhírű zsonglőr lett, és azt akarta, hogy írjam meg a memoárját.

Elmagyaráztam Dietónak, hogy bár a története lenyűgöző, én fikciós regényeket írok. Hamarosan már rendszeresen kommunikáltunk. Lelkes levelezőtársakká váltunk, és személyesen is találkoztunk, amikor Dieto az Egyesült Államokban járt.

Bár Dieto életét elmesélni nem az én feladatom, nem tudtam kiverni a fejemből szívszorító történetét, bátorságát és kitartását. Foglalkoztatni kezdett, mi történhet egy kapcsolattal, amikor a párt szétválasztják, és az egyikük szabadságban él, míg a másik csapdába esik a vasfüggöny mögött. Hamarosan formálódni kezdett egy történet, egy korabeli fikció, női főhőssel. Bár sokban különbözött német barátom történetétől, engedélyével (és legnagyobb örömére) sikerült belefoglalnom az ő sztorijának néhány részletét is – hadifogoly apját, aki orosz katonákat szórakoztatott, anyját, aki Clausnitz falujában, egy fűrészmalomban talált menedéket gyermekeinek, a szomorúságot, amit családja hátrahagyásakor érzett, vonatos és kerékpáros menekülésének útját.

Remélem, legalább annyira élvezte Poppy és Rico történetét – valamint Emíliáét és Lucyét –, mint én a megírását.

És ahogy Dieto búcsúzott első levele végén:

Minden jót kívánok, őszinte tisztelettel: