MÉLTATÁSOK

„Sötét, olvasmányos, intelligens regény… Lutz olyan írókkal tartozik egy kategóriába, mint Gillian Flynn, George Pelecanos és Megan Abbott.”

USA Today

„Az a fajta könyv, ami miatt lemondod a programjaidat, mert el sem tudod képzelni, hogy bármi mást csinálj az olvasáson kívül.”

Miami Herald

„A thriller általában nem az én műfajom, de Az utas olyan könyv, amit nemcsak élveztem, de egyetlen nap alatt felfaltam. Különösen tetszett az az elgondolkodtató aspektusa, hogy mit jelent folyton új identitásokat próbálgatni, majd milyen, mikor egy idő után nehéz lesz felismerni a valódi önmagad a sok álca alatt.”

J. L. Sutton, Goodreads

„Szerintem ez a könyv zseniális alkotás, nemcsak a szereplők ábrázolásában vagy amiatt, milyen élvezetes olvasni a nyelvezetét, hanem azért is, mert még úgy is teljesen bele tudtam magam élni a történetbe, Hogy sok kis részlet csak a végén derült ki.”

Megan Johnson, Goodreads

„Utasnak lenni ezen az úton elejétől a végéig nagy kaland volt.”

Beth Hudspeth, Goodreads

LISA LUTZ

AZ UTAS

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2020

Írta: Lisa Lutz

A mű eredeti címe: The Passenger

A művet eredetileg kiadta:

Titan Books

Copyright © 2016 by Lisa Lutz. All rights reserved.

Cover design by Julia Lloyd

Photograph © Yuriyzhuravov/ Dreamstime

Fordította: Guti Eszter

A szöveget gondozta: Kónya Orsolya

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2559-8562

ISBN 978 963 457 587 0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2020-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Gera Zsuzsa, Deák Dóri

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában

– akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Mr. B.-nek & Mr. D.-nek
Ms. C.-ért

Tanya Dubois

1. fejezet

Mikor rátaláltam a férjemre a lépcső alján, megpróbáltam újraéleszteni, mielőtt megfordult a fejemben, hogy megszabadulok a testtől. Pumpáltam hordónyi mellkasát, és befújtam lila ajkai közé. Ez volt évek óta az első alkalom, hogy érintkezett a szánk, és engem nem rázott ki a hideg.

Tíz perc után adtam fel. Frank Dubois elment. Békésen, csendesen feküdt, mintha csak szunyókálna, de Frank alvás közben hangosabb volt, mint ébren. Komolyan, ha tudtam volna, milyen horkolós lesz, biztos nem mentem volna hozzá. Ha újrakezdhetném az egészet, akkor sem mennék hozzá, ha olyan édesdeden aludna, mint egy kisbaba.

Ha újrakezdhetném, rengeteg dolgot csinálnék másképp. De ahogy elnéztem ott Franket, ahogy mozdulatlanul, szótlanul hevert, annyira nem bántam. Úgy tűnt, eljött az ideje, hogy búcsút vegyünk. Töltöttem magamnak egy pohárral Frank különleges bourbon whiskey-jéből, leültem művelúr foteljébe, és ittam egyet a halott emlékére.

Ha esetleg felmerült benned a gondolat, hogy én tettem: nem én voltam.

Semmi közöm Frank halálához. Alibim nincs, úgyhogy kénytelen leszel hinni a szavamnak. Éppen zuhanyoztam, mikor Frank meghalt. Amennyire én meg tudtam állapítani, egyszerűen lezuhant a lépcsőn. Mostanában komoly szédüléssel küszködött.

Tudom, gyanús. Ráadásul kétlem, hogy említette volna bárkinek is. Ha megvártam volna a rendőröket, és elmondom nekik az igazságot, talán az életem a szokott mederben folyhatott volna tovább.

Mínusz Frank.

Töltöttem még egy kis whiskey-t, és végiggondoltam a lehetőségeimet. Az első gondolatom az volt, hogy eltüntetem a testet. Aztán azt mondanám a hatóságnak, hogy Frank elhagyott egy másik nőért. Vagy hogy menekül egy uzsorás elől. Közismert tény, hogy lelkesen kártyázott, csak épp tehetsége nem volt hozzá.

Ügy döntöttem, tesztelem az erőmet, egyáltalán képes lennék-e erre. Felfúvódott, kirepedezett lábfejénél fogva ráncigáltam odébb Frank testét. Ezt a két lábfejet az idők során alaposan megutáltam: miért kell egy felnőtt férfira rászólni, hogy vágja le a lábkörmét? Nagyjából harminc centit vonszoltam odébb a landolási pontjától, de aztán feladtam. Frank felszedett pár kilót az elmúlt évben, de még ha karcsú lett volna, akkor sem tudtam semmilyen olyan rejtekhelyet kitalálni a testnek, ahol soha nem találtak volna rá. Most pedig már egy gyanús, kérdőjel alakú vércsík is látszott a feje körül. Lehet, hogy ki tudtam volna magyarázni a rendőrségen, ha kihívom őket, és maradok, ahol vagyok. De akkor nagyon tüzetesen szemügyre vettek volna, én meg nem igazán szeretem, ha alaposan vizslatnak.

Megpróbáltam elképzelni a tárgyalásom. Jómagamat, tisztára suvikszolva, rendezett tanár nénis konttyal, ártatlanságot sugalló galléros, virágos ruhában, amint próbálok nem bűnösnek tűnni, miközben kiválóan megedződött pókerarcom száraz, mint a sivatag. Nem láttam magam előtt, hogy elő tudnék varázsolni könnyeket, vagy hogy hitelesen hoznám a megtört özvegyet. Az érzelmeim kimutatása már nem nagyon megy. Ezt Frank mindig is bírta bennem. Volt idő, mikor még sokat sírtam, de az egy másik életben volt. A szívem csak egyszer tört össze. De akkor teljesen.

Frank fotelében ücsörögve, a pohárral játszadozva úgy tettem, mintha mérlegelném a lehetőségeimet. Pedig csak egy volt.

Frank a szerencsejátékos pénzét a szerszámosládájában tartotta. Kicsivel több mint ezerkétszáz dollárról volt szó. Összepakoltam egy rövid kirándulásra, és beraktam a bőröndöm Frank Chevy pickup-jának hátuljába.

Franket nem számítva csak két embert hagytam ott. Carolt a bárból és dr. Mike-ot.

Dr. Mike volt a Wisconsin állambeli Waterloo legjobb csontkovácsa. Csak kettő volt összesen, szóval nagy konkurenciáról nem beszélhetünk. Három éve vette át a rendelőt, mikor dr. Bill nyugdíjba vonult. A baleset óta a hátam folyton rendetlenkedik. Dr. Bill havonta egyszer-kétszer helyretette. Dr. Mike-hoz gyakrabban jártam. Az első alkalommal, mikor hozzám ért, elektromos kisülés futott végig rajtam, mintha évek óta akkor először ébredtem volna fel. A következő héten is visszamentem, és ugyanez az érzés tört elő. Az utána következő héten is voltam dr. Mike-nál, de aztán kihagytam egy hetet, mire dr. Mike beugrott a bárba, hogy megkérdezze, hogy vagyok. Frank épp horgásztúrán volt, dr. Mike meg felajánlotta, hogy kimozgatja a hátam az irodában. Nem a terv szerint alakultak a dolgok.

Carolt nem zavarhattam éjjel, felébresztettem volna a gyerekeit. Talán küldök majd neki egy képeslapot útközben, gondoltam.

A csontkovácsom a város szebbik részén, egy emeletes, az előző századfordulón épült házban lakott, a rendelője a földszinten volt. Az lett volna az okos döntés, ha minél előbb indulok, hogy azokban az értékes órákban meneküljek, míg a világ abban a hitben élt, hogy Frank velük van. De nagyon kevés valódi kapcsolatom volt a világban, és dr. Mike volt az egyik.

Frank Chevyjével dr. Mike házához mentem, elővettem a kulcsot a kő alól, kinyitottam az ajtó zárját, és beléptem a hálószobájába. Dr. Mike olyasmi doromboló hangot adott ki, mikor mélyen aludt, mint a sziámi macskám, ami még gyerekkoromban volt. Úgy is mozgott, mint egy macska. Mindig kinyújtóztatta hosszú végtagjait ébredés után, a lassú, meggondolt és gyors, éles mozdulatok között váltogatva. Levetkőztem, és bebújtam mellé az ágyba.

Dr. Mike felébredt és átölelt.

– Kell egy kis kimozgatás? – érdeklődött.

– Aha.

Ez volt a mi kis viccünk. Megcsókolta a nyakam, majd az ajkam is, de aztán a hátára feküdt, várva, hogy belekezdjek. Vele ilyen volt: sosem csináltuk, csak ha én úgy döntöttem. Én kezdtem az egészet, én folytattam, és ma én is fejezem be.

Dr. Mike nem volt egy nagy szerelem. Ő volt az a hely, ahová akkor mentem, mikor felejteni akartam. Mikor vele voltam, elfeledkeztem Frankről, arról, hogy menekülök a törvény elől, arról, hogy ki voltam valaha.

Mikor végeztünk, Mike a hátam csomóit masszírozta, próbálta kiegyenesíteni a gerincem.

– Teljesen szét vagy esve. Történt valami? Csináltál valamit, amit nem kellett volna?

– Valószínű – feleltem.

Dr. Mike a hátamra fordított, és közölte:

– Valami megváltozott.

– Már ideje volt, nem?

Már túl régóta éreztem magam úgy, mint egy jégkockába fagyott porszem. Már jóval azelőtt kezdenem kellett volna valamit ezzel az életemmel, mielőtt Halott Frank rákényszerített.

Az órára pillantottam; épp elmúlt éjfél. Ideje távozni. Gyorsan felöltöztem.

Dr. Mike szakmai szemmel méregetett.

– Itt a vége, ugye?

Nem tudom, honnan tudta, de ráérzett. Nem volt értelme megválaszolni a kérdést.

– A következő pár napban lehet, hogy hallani fogsz rólam dolgokat. Szeretném, hogy tudd, nem igazak. Később esetleg még több mindent hallasz majd rólam. A legtöbb azok közül sem igaz – mondtam.

Utoljára csókoltam meg búcsúzóul.

Harminc mérföldet vezettem, mielőtt megtankoltam a furgont. Volt egy sima bankkártyám meg egy hitelkártyám, mindegyikről kivettem a maximum kétszáz dollárt. További húsz mérföld után megint tankoltam, ittam egy erős kávét, és megint felvettem kétszáz dollárt mindkét kártyámról. Frank mindig is szűkmarkú volt. Egy hitelkártyám meg egy soványka bankszámlám volt, egyik sem biztosított elegendő muníciót arra az esetre, ha hosszabb vakációra mennék. Megálltam még egyszer egy benzinkutas boltnál, szereztem még négyszáz dollár készpénzt, majd kidobtam mindkét kártyát a kukába.

Tehát volt kétezer-négyszáz dollárom meg egy Chevrolet furgonom, amitől hamarosan meg kellett szabadulnom. Apránként kellett volna elvennem a pénzből, attól a perctől kezdve, hogy megkaptam a kulcsot a pénztárgéphez. Tudnom kellett volna, hogy eljön ez a nap.

A kocsiban a férjem illata terjengett. Vagy inkább az exférjemé? Vagy akkor most özvegy voltam? El kellett döntenem. Végül is lehetnék hajadon is. Akárhogy is, lehúzott ablakokkal vezettem, hogy megszabaduljak Frank szagától.

Rátértem az I-39-esre dél felé, magam mögött hagyva Wisconsint. Egy darabig Illinois-on át haladtam, majd megláttam a táblát az I-80-asról, amiről tudtam, hogy valahová csak elvisz. Semmilyen konkrét úti célom nem volt, így nyugatnak tartottam, leginkább azért, mert nem akartam hunyorogni a napfelkelte fényeitől. Márpedig úgy terveztem, hogy nem állok meg hajnalban sem.

Nem hoztam zenét a vezetéshez, így a helyi rádióállomásokkal és a prédikátoraikkal kellett beérnem egész éjjel. Kiválasztottam egy adót, míg végigszáguldottam Iowa lágyan hullámzó völgyei között. Túl sötét volt ahhoz, hogy lássam a csupasz fákat és a homályba vesző havat, ami tovább csúfította a kopár februári tájat.

Az iowai prédikátor, aki az út első felében szórakoztatott, az Antikrisztus hét jeléről beszélt. Az egyik az volt, hogy Krisztushoz hasonló lesz. Figyeltem az egyre gyengülő vételt, és pár másik jelet is megjegyeztem, például hogy jóképű és elbűvölő lesz. Az Antikrisztus elég jó fogásnak tűnt. De aztán végképp elhalkult az adás. Szóval simán lehet, hogy összefutok az Antikrisztussal, és fel sem ismerem.

Végigkapcsolgattam a többi állomáson, az egyiken egy másik lelkész épp a megbocsátásról beszélt. Ez a téma nem érdekel. Kikapcsoltam a rádiót, így már csak a süvítő szél és az autó kerekeinek hangjai kísértek, míg a perifériás látásomat más utakon járó, és gyorsan eltűnő emberek fényszórói vakították el.

Eszembe jutott a nap, mikor megismerkedtem Frankkel. Még csak pár hete voltam a városban, reméltem, hogy sikerül valahol munkát szereznem. A bárjában iszogattam, amit saját magáról nevezett el. Dubois’. Néha úgy vélem, a nevéért mentem hozzá Frankhez. A Tanya Pitts sosem tetszett. Se a Tanya, se a Pitts. A Tanya Dubois mindenképpen előrelépés volt.

Annak idején Frankben még volt némi élet, bennem viszont semmi, úgyhogy működött a dolog. Neki köszönhetem az első igazi munkámat. Megtanultam, hogy csapoljak korsóba sört, és hogy keverjek italokat, noha nem sűrűn rendeltek koktélokat szerény vendéglátó-ipari egységünkben. Ezen kívül nem sok mindent adott nekem az élet Frankkel. Gyerekünk nem született, erről gondoskodtam.

Az egész éjjel tartó vezetés után a nebraskai Lincoln elővárosában találtam magam. Ideje volt szusszanni, és megszabadulni a furgontól. Kerestem egy használtautó-kereskedést, és Frank kétéves Chevrolet Silveradójáért cserébe kaptam egy hétéves Buick Regalt meg 1700 dollár készpénzt. Tudtam, hogy átvernek, de okosabb volt nem felhívni magamra a figyelmet. Úgysem lesz sokáig nálam a Buick. További tíz mérföld után egy kisvároshoz, Milfordhoz értem, ahol találtam egy Motel nevű motelt, amiről lerítt, hogy nem bánják, ha készpénzben fizetek. Mikor személyit kértek, azt mondtam, elvesztettem. Kifizettem az extra díjat, és Jane Greenként írtam alá a bejelentkező lapot.

Nyolc órán át aludtam egyhuzamban. Ha bűnös lennék, tudtam volna így aludni? Olyan erős éhség ébresztett, ami már hányingerbe fordult. Kinyitottam a 14-es szoba ajtaját a simára vakolt épület első emeletén, és kihajoltam az erkélyen, hogy vessek egy pillantást a városra, ahol kikötöttem. Rá kellett jönnöm, hogy az az erkély nem felelt meg a biztonsági előírásoknak. Hátralépve kiszúrtam egy kivilágítatlan, vörös Gyorsétkezde neonfeliratot.

A szobába visszatérve megmosakodtam, aztán elindultam, emlékeztetve magam: „Most Jane Green vagy. Felejtsd el, ki voltál!”

Este nyolc volt, jóval a vacsorázó tömegek után, így egy asztalhoz ültem, mert úgy gondolkodtam, hogy a pultnál cseverészni kell. Abban pedig valószínűleg nem lennék túl jó, hiszen nincs is személyazonosságom. Az majd csak később jön.

Egy Carla nevű pincérnő tett le elém egy étlapot.

– Hozhatok valamit addig is? – kérdezte.

– Kávét – feleltem. – Feketén.

– Előbb próbáld ki, aztán dönts. – Kitöltötte a kávét. – Adok egy percet, hogy megnézhesd az étlapot.

Carlának igaza volt. Nem olyan kávé volt az, amit tisztán lehetett inni. Lefojtottam némi tejszínnel és cukorral, és még úgy is nehéz volt a gyomromban tartani. Végigfutottam az étlapot, próbáltam eldönteni, mihez van hangulatom. Megfordult bennem, hogy Jane Green esetleg valami mást kíván, mint Tanya Dubois. De mivel még nem változtattam az öltözködésemen vagy a hajamon, valószínűleg egy napig még ehetem azt a kaját, amit Tanya szeret. Jane Green csak egy üres burok volt, akibe beköltöztem, mielőtt újjászületnék.

– Sikerült dönteni, bogaram? – érdeklődött Carla.

– Almás pitét kérek és sült hasábot – válaszoltam.

– Egyezik az ízlésünk, kedvesem – mondta Carla, és fürgén odébbállt praktikus fehér papucsában.

Figyeltem, ahogy Carla egy kamionossal beszélget, aki a pult végénél görnyedt a vagdalt húsa fölé. A férfi morgott valamit, amit nem értettem.

Carla elszánt komolysággal húzta össze a szemét.

– Napsugaram, szerintem neked antidepresszánsra van szükséged. Bizony, valami boldog bogyó kell neked. Mikor legközelebb besétálsz ide az étkezdémbe, mosolyt akarok látni azon a jóképű arcodon. Hallod, amit mondok? Látod ott azt a jelet? Jogunk van megtagadni a kiszolgálást!

– Carla, hagyd már békén szegény embert! – kiabált ki valami pasi a konyhából.

– Törődj a magad dolgával, Duke – közölte Carla, majd körbement, még több csésze kávét töltött ki, kedvesemnek és bogaramnak hívta a vendégeket, és hangosan hahotázott egy viccen, ami nem is volt vicces. Arra gondoltam, jó lehet Carlának lenni, csak egy kicsit. Felpróbálni, és meglátni, hogy passzol-e.

Olyan gyorsan befaltam a pitét meg a sült krumplit, hogy még Carlát is lenyűgöztem.

– Százharminc kilós kamionsofőrök sem tüntetik el ilyen sebességgel az ételt. Biztos majd’ éhen vesztél már!

– Igen – válaszoltam.

Rövid válaszok. Mindig.

Fizettem, és kimentem az utcára, végigsétáltam az unalmasan terpeszkedő kisvároson, ami még nevet is alig érdemelt. Betértem egy drogériába, ahol vettem sampont, fogkefét, fogkrémet, vörösesbarna és sötétbarna színű hajfestéket, meg egy mobilt új, ideiglenes telefonszámmal.

A pénztáros, egy Gordon névtáblás középkorú férfi, beütötte a termékeket, és közölte:

– Ötvennyolc dollár és harmincnégy cent lesz.

Készpénzzel fizettem. Búcsúzóul a következő szavak hagyták el a szám:

– Köszi, bogaram. Szép napot!

Annyira rosszul éreztem magam tőle, hogy kínomban majdnem kirázott a hideg.

Hazafelé belebotlottam egy italüzletbe, és vettem egy üveggel Frank kedvenc whiskey-jéből. Az volt a tervem, hogy kiiszom magamból az összes emlékemet. Készpénzzel fizettem, és csak simán „Köszi”-t mondtam a pénztárosnak.

A hotelszobába visszatérve, ahol a fűtőtest ész nélkül búgott, kiterítettem a zsákmányom az ágyra, és próbáltam eldönteni, mi legyen a következő lépés. Tulajdonképpen végig tudtam, de még nem volt hozzá bátorságom. Ittam egy kicsit a whiskey-ből, és előhalásztam a telefonszámos noteszem a táskámból. Nagy levegőt vettem, és ötször is elpróbáltam a köszönést. Aztán tárcsáztam.

– Oliver és Mead Építővállalat – szólt bele a recepciós.

– Mr. Roland Oliverrel szeretnék beszélni.

– Megkérdezhetem, ki keresi?

– Nem. De biztos vagyok benne, hogy akar velem beszélni.

– Tartsa, kérem!

Egy klikk, majd Beethoven üvöltött a vonalban két teljes percig, mire visszatért a recepciós.

– Attól tartok, Mr. Oliver jelenleg igen elfoglalt. Ha megadja a számát, visszahívja majd.

Nem akartam nevet mondani, de úgy láttam, másképp nem érhetek célt.

– Mondja meg Mr. Olivernek, hogy régi ismerőse, Tanya keresi.

Ezúttal csak néhány ütemnyi Beethoven következett, majd Mr. Oliver mély, dörzspapír hangja szólalt meg:

– Ki az?

– Tanya Pitts – suttogtam.

Nem válaszolt semmit, de hallottam a szuszogását.

– Segítenie kell – mondtam.

– Nem lett volna szabad itt hívnod – felelte.

– Jobb lett volna, ha üzenetet hagyok a feleségének?

– Mit akarsz?

– Egy szívességet.

– Miféle szívességet?

– Új névre van szükségem.

– Mi a gond azzal, ami van?

– Már nem működik. Úgy gondolom, ismer valakit, aki tud intézkedni ez ügyben.

– Lehetséges.

– Új, tiszta személyazonosságot akarok, olyan nevet, ami szebb, mint az előző, és ha lehetséges, nem bánnám, ha pár évvel fiatalabb lehetnék.

Tanya Dubois-nak vészesen közelgett a harmincadik születésnapja, de én nem akartam idő előtt betölteni a harmincat.

– Az ilyesmi nem kívánságműsor – mondta Mr. Oliver.

– Hozza ki belőle a lehető legtöbbet!

– Hogy tudok veled kapcsolatba lépni?

– Majd én keresem. Ja, igen, és ha nem nagy gond, kéne némi kápé is. Pár ezer megteszi.

– Nem kezdesz el most problémás lenni, ugye, Ms. Pitts?

Fegyverként használta a nevemet, pontosan tudta, hogy olyan, mintha hasba szúrna.

– Legyen inkább ötezer – feleltem.

Tudtam, hogy többet is kaphatnék, de éveken át elboldogultam anélkül, hogy egy fillért is kértem volna Mr. Olivertől, és erre büszke voltam.

– Hol vagy? – kérdezte.

– Majd jelentkezem.

– Várj! – szólt. – Hogy vagy azóta?

Esküdni mertem volna, hogy őszinte az érdeklődése, mintha tényleg számítana neki. De jobban ismertem annál.

– Viszontlátásra, Mr. Oliver!

2. fejezet

Másnap délnek indultam a 81-esen, a déli irányba tartó I-35-ös felé, keresztülszelve Oklahomát. Épp elmúlt fél négy, mikor megálltam egy Norman nevű városban, és bejelentkeztem a Hattyúk Tava Fogadóba. Kétnapos ott-tartózkodásom alatt egyetlen hattyút vagy tavat sem láttam. Pontosan negyvennyolc órát adtam Mr. Olivernek, mielőtt másodszor is felhívtam.

– Megvan? – kérdeztem.

– Igen, megszereztem, amit kértél – mondta.

– Nem akarok várni. Mondja meg most! Mi a nevem?

– Amelia Keen.

– Am-me-li-a Ke-en. – Hosszan elnyújtva ejtettem ki, aztán újra kimondtam, hogy eldöntsem, illik-e hozzám. Úgy éreztem, illik.

– Szép név.

– Úgy örülök, hogy meg vagy elégedve – jelentette ki Mr. Oliver egy automata hangján.

– Ki volt ez a lány?

– Senki, csak egy lány, aki egy lakástűzben halt meg egy évvel ezelőtt. Senki nem igényelte utána a járadékokat. Férjezetlen, nem voltak gyerekei. Huszonhét éves volt, mikor meghalt, vagyis te most huszonnyolc vagy.

– Az életkor stimmel. Milyen személyazonosságit kapok?

– Társadalombiztosítási azonosítót és egy útlevelet fotó nélkül. Mondasz egy címet?

– Holnapi kézbesítéssel küldje el a papírokat Jane Greennek a Hattyúk Tava Fogadóba, cím Oklahoma, Norman, Clyde Avenue. Aztán utaljon át ötezer dolcsit a Clyde Avenue-i Western Union fiókba Amelia Keen nevére. Ha letettük, eldobom ezt a telefont, úgyhogy ajánlom, hogy minden rendben legyen.

– Figyelj csak, te… Ms. Keen. Gondolom, jó, ha minél előbb hozzászoksz.

– Gondolom.

– Ms. Keen, vigyázz magadra a nagyvilágban! Ha elkapnak, nem számíthatsz senkire.

– Miért, eddig számíthattam?

– Megkapod holnapra, ami kell. Úgy vélem, nem kell többet beszélnünk.

– Lenne még egy szívesség, amit kérni szeretnék.

– Mi az?

– Ne próbáljon megölni.

AMELIA KEEN. Amelia Keen. Ebből a névből ki lehet hozni valamit. Talán Amelia Keenbe szorult némi ambíció. Talán beiratkozik főiskolára, megtanul egy idegen nyelvet. Lehetne tanár vagy üzletasszony. Esetleg vezethetne repülőgépet, vagy lehetne orvos. Jó, ez valószínűleg túlzás. De Amelia Keen tanult, művelt nő lehet. Olyan hobbikkal, mint a tenisz vagy a síelés, és olyan társaságban forgolódhat, akiknek van más programjuk is szombat estére, mint biliárdozni a helyi kocsmában. Hozzámehet egy férfihoz úgy, hogy nem csak a jól hangzó családnevét veszi figyelembe.

Lementem a Hattyúk Tava Fogadó recepciójára. Már-már találkozni akartam az eltévedt lélekkel, aki elnevezte, csak hogy megkérdezhessem, a tulajnak, azaz valószínűbb, hogy tulajnőnek voltak-e nagyobb tervei is, amik aztán dugába dőltek. Ez a hely jobban igyekezett, mint az előző bolhatanya motel, amitől csak még elhagyatottabbnak tűnt.

Megszólítottam a recepciós lányt, aki nem lehetett több, mint tizenkilenc éves. Nem úgy tűnt, mint aki átmenetileg dolgozik egy ilyen helyen, neki a Hattyúk Tava kőkemény munka volt. Látszott rajta abból, ahogy összeszorította a száját, hogy bármennyi ambícióval is született, azt már elpocsékolta piára és speedre. Minden gond nélkül be tudtam nála jelentkezni személyi nélkül is. A névtábláján a Darla név állt. A névtáblák nagy kedvenceim voltak, mert szörnyű a névmemóriám. Vagy egyszerűen csak nem látom értelmét megjegyezni valaki nevét, ha később úgyis el kell felejtenem.

– Szia, Darla! – kezdtem. – Hogy s mint?

– Jól, Ms., Ms…

– Jane Green.

– Tényleg – mondta. A pupillái körülbelül annyira fókuszáltak rám, mint egy vak emberé.

– Holnapra csomagot várok. Nagyon fontos. Megtennéd, hogy felhívsz, amint megérkezik?

– Igen, asszonyom – felelte Darla, és fel is írta magának egy cetlire.

Bár ez a megszólítás nem tetszett, azért a kezébe nyomtam egy húszdollárost.

Kikapcsoltam az újonnan vásárolt mobilt, kidobtam a Hattyúk Tava előtt álló kukába, és vettem egy másikat a sarki kisboltban.

Végigbandukoltam a főutcán, találtam egy másik étkezdét, ahol hamburgert rendeltem sült krumplival. Világosan jeleztem a pincérnőnek, hogy nem kívánok cseverészni, és kerültem a szemkontaktust minden egyes emberrel, aki csak szembejött velem.

Veszélyes, ha nincs az embernek neve. Egyetlen rossz húzás, és valaki rájön, hogy nem vagy senki, majd pedig végül rájönnek, hogy ki vagy valójában.

A motelszobában töltöttem az estét, néztem, ahogy a tévében az emberek valaki másnak próbálják kiadni magukat. Ráébredtem, hogy új személyiségre, új viselkedésre, új hanghordozásra lesz szükségem, ki kell találnom, mit szeretek és mit nem. Fogtam az ágy mellé készített jegyzettömböt meg az olcsó golyóstollat, és listát írtam azokról a tulajdonságokról, amiket meg kéne próbálnom levetkőzni.

Tanya utálta a brokkolit és az avokádót. Mindenkit „te dög”-nek hívott, még kedvességből is. Néha egyszerűen ezzel helyettesítette be a neveket, amik kimentek a fejéből. Tanyának volt egy tetoválás a bokáján. Egy ostoba húzás még középiskolából. Folyton ide-oda csavarta a törzsét és masszírozta a vállát, próbálva kimozgatni magát két csontkovácskezelés között. Időnként elcsent párat Frank tablettáiból, amit ő a fájós térdére kapott. Sajnos azonban Frank nem rajongott az ötletért, hogy megossza a gyógyszerét, és igen jól tudott számolni.

Ránéztem a Tanyáról írt információkra, és belegondoltam, milyen baromira unalmas egy nő volt. Szerencsésnek éreztem magam, hogy magam mögött hagyhattam.

A táskám alján – Tanya táskája alján – találtam egy gyufásdobozt. Letéptem a lapot a jegyzettömbről, és meggyújtottam a sarkát, a hamut meg a láng utóját a vécébe dobtam, és ezzel el is engedtem.

Aztán lefirkantottam pár gondolatot arról, milyen lehet Amelia Keen. Szép tartása lesz. Olyan nőnek tűnik majd, aki sokat olvas. Sőt, olvasni is fog. Amelia jó úszó lesz, de Tanya is az volt, úgyhogy esetleg Amelia elkezdhetne futni. Talán egyszer még jól jöhet a futás. Esetleg Amelia lehetne olyan típus, aki könnyen barátkozik. De nem, ez nem volt jó ötlet. Egy dolgot biztosan tudtam Amelia Keenről: egyedülálló nő, és az is marad.

Darla reggel hívott fel. Megérkezett a csomag. Magamra kaptam egy pulóvert a pizsamám fölé, és lerohantam, próbálva kordában tartani az adrenalinszintemet.

Darla egy nagy barna borítékot tartott felém. Magamra erőltettem egy kedves mosolyt, megköszöntem neki, és sietve távoztam.

Annyira gyorsan akartam feltépni a borítékot a mutatóujjammal, hogy megvágtam magam. Egy vércsepp került az új születési anyakönyvi kivonatomra.

Amelia Keen, született 1986. november 3-án hajnali 3 óra 32 perckor a Washington állambeli Tacomában, a Providence Kórházban, szülei George Arthur Keen és Marianne Louise Keen. Vagyis Skorpió. Erőteljes, karizmatikus, féltékeny, megszállott birtoklási vággyal. Anyám mindig imádta a horoszkópokat olvasni. Engem sosem érdekelt, főleg, mert én Halak vagyok, ami úgy hangzott, mint valami tüske nélküli medúza. De most visszatekintve lehetséges, hogy pontosan az voltam.

De most mindent megváltoztathatok. Mindent kicserélhetek magamon, ami nem tetszik, kezdve a hajammal. Jó rég váltottam szőkére, mikor rájöttem, hogy mennyire másként néznek a férfiak az emberre, ha kiszívja a színt a hajából. Kíváncsi voltam, barna hajúként hogy néznének rám. Talán rám sem hederítenének. Kellemes lenne egy darabig láthatatlannak lenni.

Fogtam az ollót, bevonultam a fürdőszobába, és végigvettem, miből gazdálkodhatok. Olcsó, piszkosszőke festés, a haj túl hosszú ahhoz, hogy szépen formázni lehessen, világosbarna szemek alatt nagy sötét karikák. Pár centit levágtam az aljából, teljesen egyenesen. Már évek óta én vágtam magamnak a hajam. De nem azért, mert sajnáltam a pénzt fodrászra, vagy mert olyan ügyes voltam, hanem mert mikor ott ücsörögtem a székben, és a fodrász mindenféle kérdéseket tett fel, a gyomrom görcsbe rándult.

Csináltam magamnak frufrut is, pedig tudtam, hogy a rövid szálak csiklandozzák majd a homlokom, amitől megőrülök, de máris kevésbé tűntem Tanyának, sokkal inkább Amelia voltam. Összekevertem a kétféle festéket meg a színezőfolyadékot, és a műanyag üveggel csíkonként haladva végigmentem a fejbőrömön. Mikor már a teljes hajamból csöpögött a festék, és az orromat égette a vegyszerszag, megnéztem, mennyi az idő, lehúztam a kesztyűt, és leültem a tévé elé.

Épp egy főiskolán játszódó film ment. A helyszín olyan régimódi campus volt, téglaépületekkel, oszlopokkal, széles lépcsőkkel mindenütt. A diákok százéves tölgyfák alatt heverésztek lustán a fűben. Az egyik lány különösen megtetszett. Épp arra próbált rávenni embereket, hogy írjanak alá valami petíciót, de nem is figyeltem, hogy mivel kapcsolatosan. Kopott kék farmer volt rajta, ami olyan kinyúltnak tűnt, mint egy régi póló, hozzá fehér ujjatlan felsőt és zöld katonai kabátot viselt, a nyakában meg egy kulcs és katonai biléta stílusú medálok lógtak. A lányon látszott, hogy nem izgatja, ki mit gondol róla. Emellett kényelmesnek is tűnt az öltözete. A bárban mindig ruhákat meg szoknyákat hordtam az ácsorgáshoz nem passzoló csinos cipőkkel, amik folyton belevájtak: a lábfejembe. Amelia Keen nem fog semmi olyat viselni, ami fájdalmat okoz, döntöttem el.

Kimostam a ragacsos festéket, majd megtöröltem a hajam, sötét foltokat hagyva a motel csiszolópapír puhaságú törülközőjén. Kifésültem új frizurámat, majd karakteresebbé tettem a frufrumat pár kilógó szál lenyisszantásával. Felvettem egy régi, kék farmert meg egy tengerészkék pulcsit, a maradék cuccomat begyömöszöltem a bőröndömbe, és új emberként hagytam el a Hattyúk Tava Fogadót. Barna hajú, barna szemű nőként, aki 167 cm magas, 56 kiló, és a húszas évei közepe-vége felé jár. Annyira hasonlítottam megannyi más, a világban rohangáló nőre, hogy kétlem, hogy felismert volna bárki, mondjuk, egy rendőrségi szembesítésen.

Elmentem egy fényképészszalonba, hogy útlevélfotót csináltassak.

– Ne mosolyogjon! – szólt rám a fényképész. Már nem is emlékeztem, mikor akartam volna utoljára mosolyogni, de most igen.

Míg vártam a fotók előhívására, elmentem egy papírboltba, és laminálófóliát vettem. Aztán egy drogériában vásároltam borotvapengét, baseballsapkát, vörös rúzst, fekete szemceruzát meg egy szempillaspirált. Pirosítót nem, Amelia Keennek nincs rózsásan ragyogó arcbőre. Visszamentem a fotókért, és nekiálltam a műveletnek az áporodott szagú Buick hátsó ülésén. Egy pindurka ragasztócseppel rögzítettem a fotómat az útlevél üresen tátongó helyén. A következő lépéshez a kemény fedeles bőröndömre helyeztem a dokumentumot. Elővettem egy átlátszó, öntapadó laminálófóliát, és fölé tartottam. A kezem reszketett kicsit, így vártam, míg megnyugodnak az idegeim. Egyetlen esélyem volt, hogy jól csináljam. Ráhelyeztem a fóliát a képre egyetlen, határozott mozdulattal, és a borotvapengével kisimítottam a levegőbuborékokat. Aztán körbevágtam a fóliát az útlevél körül.

Közelebbről is ellenőriztem az alkotásomat, és meg voltam vele elégedve. Valószínűleg a komolyabb biztonságiakat nem tévesztette volna meg, de nem is állt szándékomban repülni sehová.

Ezek után kerestem egy turkálót, és vettem még magamnak farmereket és egyszerű, végiggombos ingeket, egy sima kétszínű kockásat meg egy másik, több színt keverő kockásat. Kinyomoztam, hol van katonai munkaruhabolt, és vettem egy olyan zöld kabátot is, amilyen a filmben a lánynak volt. Ha már ott voltam, vettem egy negyvenes katonai bakancsot is. Aztán beszereztem pár olcsó alsóneműt. Amelia Keen majd akkor költ valami csinosabbra, ha lesz munkája. Tanya bőröndjét egy benzinkút mögötti kukába hajítottam. Egy pillanatra engedélyeztem magamnak, hogy eszembe jusson a legutóbbi alkalom, mikor eldobtam a régi életem. Akkor nagyon fájt, de így másodszorra már nem sok mindent éreztem.

Beültem a Buickba, és a visszapillantó tükörben élénkvörösre rúzsoztam a szám. Ez volt az egyetlen áldozatom a hiúság oltárán.

A Western Union kirendeltsége elé hajtva leparkoltam a szemközti oldalon, és eltűnődtem. Lehet, hogy simán besétálhatnék a pénzfelvevő helyre, felvillantva vadiúj személyazonosságimat, majd kisétálhatnék. De nemrég enyhe zsarolást követtem el, és az úgynevezett áldozatom esetleg más terveket is dédelgethet a kifizetésemen kívül. Nem vagyok zsaru, sem magánnyomozó, exkatona vagy zsoldos. Egy majdnem átlagos civil vagyok, aki nincs semmiféle megfigyelésre kiképezve. Nem tudom, hogy kell lerázni az üldözőimet. Csak alapvető logikámra és erős túlélési ösztönömre támaszkodhattam, és volt egy olyan érzésem, hogy ez a tranzakció nem lesz olyan sima, mint szeretném.

Végigjártattam a szemem a Western Union környékén. Az üvegajtók mögött a dolgozókon kívül hárman voltak, két férfi és egy nő, amennyire onnan láttam. A Buickom egy Range Rover és egy Audi között parkolt. A fekete Range Roverben egy középkorú férfi cigarettázott. Az Audin feltűnt, hogy nem helyi a rendszáma. Az üzlet előtt állt még egy régi Ford Thunderbird is, amiben egy kábé huszonéves srác dőlt hátra az ülésen. Napszemüveg volt rajta, és úgy tűnt, alszik, de ez éppúgy lehetett álca is.

Ülhettem ott, arra várva, hogy kiderüljön, mi lesz. De ha profikat küldtek utánam, valószínűleg tovább bírják a várakozást, mint én. És nem bírtam elviselni azt a savanyú, penészszagú kocsit már sokáig. Éreztem, ha belenéznék a szemükbe, tudnám a szándékukat. Nem voltam mindig ilyen, de idővel megtanultam. A hajamat a baseballsapka alá rejtettem, feltettem egy napszemüveget, és egyenesen odamentem a Range Roverhez.

A férfi már messziről látott. Mikor rájött, hogy nem megyek tovább, lehúzta az ablakot.

– Üdv, uram!

– Jó napot… kisasszony?

Gondolom, a fiúruhák, a sapka alá tűrt hajam meg a rúzs együtt gondot okoztak neki.

– Tervezi, hogy megöl? – szegeztem neki a kérdést.

– Tessék?

– Szerintem elég egyértelmű volt a kérdés.

– Miért akarnám megölni? Ez most valami vicc?

A Range Rover tulaja nyilvánvalóan megdöbbent, még meg is ijedt.

– Nyugi! Mindössze egy rendkívül egyszerű kérdést tettem fel. Csak válaszolnia kell rá, és már itt sem vagyok.

– Nem, nem akarom megölni.

– Köszönöm – feleltem. – Ez igazán jó hír. Szép napot!

Lazán elsétáltam a kocsija mellett egészen a sarokig. Hallottam, ahogy beindítja a motort, és figyeltem, ahogy kimanőverezik a parkolóhelyről, majd elhajt. Már csak egy lehetséges támadó maradt, az alvó napszemüveges srác. Átvágtam az úton, és bekopogtam az ablakán. Vagy kiválóan színészkedett, vagy a legmélyebb álmából ébresztettem fel.

Lehúzta az ablakot, az orra hegyére tolta a napszemüveget, és fáradt, beesett szemmel mért végig.

– Segíthetek, kisasszony? – kérdezte, rekedt békahangon.

– Ismer engem? – kérdeztem.

– Mi?

– Ismerősnek tűnök, akár csak egy kicsit?

Gondoltam, leendő gyilkosomnak csak van rólam egy fotója.

– Clara küldött? – kérdezte az álmából felvert srác.

Ő sem készült megölni.

– Elnézést, tévedtem – közöltem, majd odébbálltam.

– Mondd meg Clarának, hogy vége! – kiáltotta utánam a srác.

Körbeforogtam a Western Union előtt. Semmi gyanúsat nem érzékeltem. Választhattam, hogy pénz nélkül lépek le, vagy vállalom a kockázatot, hogy rendesen tudjak új életet kezdeni Amelia Keen-ként. Beléptem a bankba, sorba álltam, felvettem a pénzem, majd kisétáltam. Visszamentem a kocsimhoz, és tíz mérföldnyit vezettem, ami alatt többet néztem a visszapillantó tükörbe, mint előre az útra. Végül lehúzódtam a padkára, magamhoz vettem minden nemrég begyűjtött szerzeményemet, és a csomagomat magam után húzva fél mérföldet sétáltam egy újabb használtautó-kereskedésig. Vettem egy tízéves, nem túl rémes Toyota Camryt 4950 dollár készpénzért.

Tulajdonképpen Tanya Pitts vette meg Amelia Keennek, hiszen Ameliának nem volt még jogsija. Mindenem berámoltam a csomagtartóba, kihajtottam a kereskedés parkolójából, és meg sem álltam a következő négy órán keresztül.

Száztízzel száguldoztam, az éj leszállta után valamiféle belső átalakulást éreztem, mintha még a DNS-em is más struktúrára váltott volna. Éreztem magamban Tanya Pitts-Dubois halálát. Immár ott volt, ahová mindig is tartozott, ahol végig lennie kellett volna.

Én már Amelia Keen voltam.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2005. október 22.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Tudom, hogy megszegek egy íratlan szabályt azzal, hogy írok neked, de senkinek nem kell róla tudnia, hacsak te nem árulod el. Más titkokat nagyon ügyesen meg tudtál tartani. Remélem, most is menni fog. Lehet, hogy meglepődtél, hogy hallasz felőlem. Én is meg vagyok lepve, hogy írok.

Nem igazán tudtam belerázódni ebbe az új életbe. Vannak napok, mikor őszintén szólva hajlok arra, hogy hazamenjek, és elfogadjam a sorsom. Ezt itt senkinek nem vallhatom be, ezért mondom neked. Te vagy az egyetlen ember, aki valóban ismer engem. Tudja, mit tettem, és mit nem tettem. Azt hiszem, ezért is vagyok annyira meglepve azon, amit te tettél. De nem azért írok, hogy felhánytorgassam. Azért írok, mert magányos vagyok.

Hiányzik az otthonom, hiányzik Edie, bár az a pillantás, amit a legutolsó találkozásunkkor vetett rám, nem hiányzik. Ha épp jókedvemben vagyok, anyám is hiányzik.

Leginkább te hiányzol. Egyfolytában hiányzol, pedig az agyam racionális fele pontosan tudja, hogy inkább gyűlölnöm kéne téged. Volt a fejemben sok különféle változat arról, hogy alakul majd a jövőnk. Volt olyan is, amiben végül másnál állapodtál meg. Az soha meg sem fordult a fejemben, hogy nem látlak többé. De ez az igazság, nem? Egy nap majd megőszülsz, vagy megkopaszodsz, de az én fejemben még mindig fiú leszel.

Neked is eszedbe jutnak ilyenek néha?

Nem akarok arról beszélgetni, ami történt. Inkább csak azt szeretném tudni, hogy van mindenki. Hogy alakul az életük. Hívhatod kíváncsiságnak, nosztalgiának, honvágynak vagy csak simán beteg gondolatnak. Hiányoznak az emberek. Már senkit sem ismerek, és engem sem ismer senki.

Légy szíves, szegd meg a szabályt, és írj nekem! Csak szeretném tudni, miből maradok ki. Az is lehet, hogy azt mondod, semmit nem veszítek. Lehet, hogy még pont időben léptem le a városból, mielőtt totál hulladékká vált.

Azt hiszem, ennyi.

Jo

2005. november 2.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Az e-mailedtől gyakorlatilag szívinfarktust kaptam. De felkeltette a figyelmem. Ezt akartad, nem? Tudtad, hogy úgyis válaszolok, de azt is, hogy ez rossz ötlet, sok-sok szempontból. Reméltem, hogy esetleg sikerült olyan helyet találnod, ami passzol hozzád.

Abba a hitbe ringattam magam, hogy ott boldogabb vagy, mint itt. Gondolom, csak a lelkiismeret-furdalásomon akartam enyhíteni. Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok. Tudom, hogy sosem fogod megérteni, amit tettem. Néha én sem értem.

De ha most kéne meghoznom a döntést, ugyanazt választanám.

Még mindig szeretlek, és még mindig hiányzol. Mikor hagyom magamnak, hogy rád gondoljak, de ez nincs túl gyakran. Pár hónapja úgy teszek, mintha meghaltál volna. A St. Gabriel templom mögött van egy jelöletlen sír. Elhitetem magammal, hogy a tiéd. Szoktam virágot szedni a gimi mögötti rétről, és kijárok ahhoz a sírhoz. Betegen hangzik, tudom. De itt voltál, aztán egyszer csak eltűntél, és valahogy meg kellett gyászoljalak. Komolyan azt hittem, hogy sosem hallok már felőled.

Ha úgy gondolod, hogy ez segít nem becsavarodni, mesélek az itthoni dolgokról. De ne feledd, hogy nem szabad becsavarodnod!

Már nem járok el annyit, mint korábban, így csak a következőkről tudok: Nelly és Brad Fox eljegyezték egymást. Brad homlokáról eltűnt az a hatalmas anyajegy. Azt a Green Street-i lepukkant épületet lebontják, és luxustársasházat építenek a helyére. Még a végén Bilman felkapott hely lesz. Edie hazajött, úgy döntött, nem megy azonnal főiskolára.

Most a legsikeresebbnek jósolt lány az apja barkácsüzletében dolgozik teljes állásban. A nyáron egyszer összefutottam Jason Lyonsszal. Túl sokat kérdezősködik. Ha megfordult a fejedben, hogy másokat is megkeresel, ne tedd. Mindannyian a szakadék szélén egyensúlyozunk jelenleg.

Tudom, hogy anyád is érdekel. Ugyanúgy van. De nincs rosszabbul sem, ha ez vigasztal. Azt hiszem, van valami pasija, ránézésre jobbnak tűnik, mint a legutóbbi. Mostanában nem láttam anyádon kék-zöld foltokat.

Ezt akartad tudni, nem?

Valószínűleg nem túl biztonságos, hogy a megszokott e-mail-címemet használod, sosem lehet tudni, figyelnek-e. Írj erre, ha nagyon muszáj.

Légy óvatos ott a nagyvilágban!

R

Ui. Nem veszítesz semmit.

2005. november 14.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Hazudós! De köszi, igen, ilyesmire vagyok kíváncsi. Bár arra számítottam, hogy több minden történt, mióta eljöttem. Számomra örökkévalóságnak tűnik. Magadról nem sokat meséltél. Gondolom, szándékosan. Rád kerestem. Ott maradtál. Miért maradtál otthon? Bárki lehetett volna belőled! Légy szíves, ne járj ki ahhoz a sírhoz! Nem vagyok benne.

J

2005. december 25.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Válasz: Boldog karácsonyt!

Úgy látom, egyre könnyebben felejtesz el. Remélem, kellemesen telnek az ünnepek. Én egyedül ülök egy olcsó motelben a Középnyugaton, Disney-t nézek a tévében, és műanyag dobozból eszem csokipudingot.

Tudod, mi az egyetlen jó dolog, ami ebből az egészből fakadt? Már nem szeretlek.

Jo

Amelia Keen

3. fejezet

Azt mondogattam magamban, hogy egyelőre csak nézelődöm, nem kell rögtön eldöntenem, hol legyen az új otthonom. De egy idő után azon kaptam magam, hogy a texasi Austinba vezető táblákat követtem, és mikor odaértem, jó érzés fogott el. Az első este bejelentkeztem egy olcsó motelbe, elmentem egyet sétálni, és a folyó túloldalán eltévedtem. Egy buszmegállóban ücsörgő, regénybe mélyedő középkorú nőtől kértem útbaigazítást, aki megmutatta, merre van a Congress Street, és azt javasolta, menjek át a hídon, majd továbbra is egyenesen menjek.

Pár kereszteződés után nagy csoportosulásba ütköztem, ami főként családokból és párokból állt. A legtöbbjükről messziről lerítt, hogy turisták: élénk színű ruhák, lapos talpú cipők, nyakba akasztott zsinórra kötött napszemüvegek. Mindannyian a híd korlátja felett igyekeztek áthajolni, és valamiféle izgatott várakozást éreztem a levegőben. Birka módra csatlakoztam hozzájuk, beléptem egy szabadon hagyott résnyi helyre a korlátnál, és vártam, bár fogalmam sem volt, mire. Aztán, ahogy a nap utolsó sugarai lassan elhalványultak, a híd alól ezernyi, ha nem több százezer denevér repült a magasba, csodálatos fekete felhőként emelkedve az égbe. Egy kisebb csoport nyolcasokat írt le a levegőben, míg mások hullámokba tömörülve távolodtak. Addig maradtam ott, míg az utolsó árva denevér is eltűnt a szemem elől, és a híd immár sötétbe burkolózott.

A hotelhez tartva feltűnt egy neoncégér: May Kútja. Nem is tudom, miért fogott meg. Talán mert úgy véltem, egy May nevű nőé a hely, és bölcs dolognak tűnt, hogy egy ismeretlen terepre tévedt egyedülálló nő egy női tulaj által üzemeltetett vendéglátó-ipari egységbe térjen be.

Kinyitottam a nehéz mahagóniajtót, mely úgy tűnt, mintha valaha egy pajtához tartozott volna. Kellemes volt a súlya, mintha azt üzenné, igazán akarnod kell, ha be akarsz lépni ebbe a bárba. Odabent hűvös félhomály fogadott, a levegőnek pedig égetett szesz illata volt, nem pedig földre lötykölt sör és a padlóba kövesedett olcsó mogyoró bukójának keveréke. A pultnál egy csinos nő állt, ujjatlan felsőben, épp térd fölé érő szoknyában és fehér tornacipőben. Végigpillantottam a többi vendégen is, akik valószínűleg már nem voltak teljesen józanok, de eléggé ártalmatlannak tűntek. A bejárati ajtó mellett volt egy helyi újság, azt kézbe véve léptem oda a pulthoz.

Egy öltönyös férfi mellé telepedtem, de kétszéknyi távolságot hagytam kettőnk között. Az öltönye nem a menő fajta volt, hanem olyan, amin látszott, hogy az egyetlen öltönye. Gyűrött és poros volt. Hozzá fehér inget, a nyolcvanas évekből itt maradt keskeny fekete nyakkendőt és karcolásnyomokkal teli barna bőrcipőt viselt. Éreztem, hogy megnéz, mikor leültem, de aztán visszafordult az italához. A katonai dzsekim jól teszi a dolgát, gondoltam magamban.

– Mit adhatok? – kérdezte a nő a pult másik oldalán.

Vajon mit iszik Amelia Keen? Tanya sörözött vagy bourbont ivott. Ezek szóba sem jöhetnek.

– Gin-tonicot kérek.

– Milyen ginből?

Idővel majd ki kell kísérleteznem, mi a kedvenc ginem, futott át az agyamon. De egyelőre nem tudtam.

– Lepj meg valamivel – feleltem.

– Nem a legdurvábbat kéred – közölte a csaj, mintha felmérné, kivel van dolga.

– Nem – hagytam rá. Mi értelme van eleve a legalján kezdeni, mikor rengeteg ideje van az embernek, hogy leigya magát odáig?

– Bombay jó lesz?

– Persze.

A pultos nem spórolt, jól meglódította az üveget, ami remek lett volna, ha szeretném a gint, de az italom így túl erős lett, és olyan íze volt, mintha folyékony orvosság lenne. Ennek ellenére megittam, igyekezve meggyőzni az ízlelőbimbóimat, hogy változzanak meg.

– Blue, kérhetek még egyet? – mutatott a Rossz Öltönyös üres röviditalos poharára.

Felteszem, azért hívta Blue-nak, vagyis kéknek, mert a lánynak elképesztő jégkék szeme volt. Semmilyen sminkkel nem emelte ki, mintha csak el akarná rejteni, sikertelenül. Tulajdonképpen az egyetlen dolog, amit megengedett magának, a lágy cseresznyeárnyalatú szájfénye volt. Dús szőke haja szigorú fonatban lógott a hátára. Ahhoz képest, hogy olyan munkája volt, ahol az előnyös külső egyenes arányban áll a borravaló mennyiségével, Blue mintha szándékosan állt volna ellen némi extra kereset lehetőségének.

A fejünk felett elhelyezett tévé le volt némítva. Épp a híradó ment rajta, amit megszakított valami elegáns autó reklámja.

– Ha milliomos leszek, tuti veszek egy ilyen verdát – mondta a Rossz Öltönyös Blue-nak, vagy talán nekem, vagy talán csak úgy bele a világba.

– Ha milliomos lennék – javította ki Blue. – Mikor valószínűtlen jövőbeli szituációkról beszélünk, a feltételes módot kell használni.

– Miért kötsz te mindig bele abba, hogyan beszélek? – kérdezte a Rossz Öltönyös.

– Én csak arra emlékeztetlek, hogy becsüld meg az anyanyelved – közölte Blue.

– Én aztán baromira becsülöm – vágott vissza a Rossz Öltönyös. – De ha ennyire odavagy azért, hogy egész nap másokat oktass ki, miért nem mész el tanárnak?

– Majd meggondolom – vetette oda Blue jól hallható éllel a hangjában.

A helyi újságot kinyitva az álláshirdetéseket kezdtem böngészni. Nem volt egyikhez sem képesítésem. Némelyik elvárást nem is értettem. Mi a nyavalya az a Quark? Azt nagyjából tudtam, hogyan használjam a számítógépet. Középsuliban gépelni is tanultam. Akkor hármast kaptam belőle, és erős volt a gyanúm, hogy azóta sem fejlődött sokat ez a készségem. A Toyota vásárlását követően nem maradt valami sok készpénzem, nem egészen kétezer dollárom volt mindössze. Lakás, bútor, új ruhák, kaja. Vajon meddig tart ki?

A Rossz Öltönyös végül hozzám fordult, gondolom, kevésbé építő jellegű beszélgetést remélve.

– Új vagy a városban? – érdeklődött.

– Igen – válaszoltam.

– Honnét? Ó, elnézést. Honnan származik kegyed?

– Oklahomából.

– Vannak ott ismerőseim. Azon belül honnan?

– Norman.

– Mivel foglalkoztál ott?

– Semmi különössel.

– És hogy kerülsz Austinba? – faggatózott a Rossz Öltönyös.

– Dennis, túl sokat kérdezősködsz – szólt közbe Blue.

– Csak beszélgetek – védekezett Dennis.

– De lehet, hogy a hölgy nem szeretne beszélgetni. Ez meg sem fordult a fejedben, mi?

– Nem, valóban nem. Elnézést kérek – biccentett Dennis udvariasan. – Kemény napom volt, és reméltem, hogy barátságosan eldumálhatok valakivel.

– Velem beszélgethetsz, Dennis.

– Te nem szeretsz beszélgetni, Blue. Ezt mindenki tudja.

– De jól tudok hallgatni – vetette ellen Blue, majd elővett két poharat a pult mögül, és kibontott egy minőségi whiskey-t. Kitöltött két adagot, és az egyiket Dennis elé tolta.

A két pohár összekoccant.

– Margaret Rose Toddra, nyugodjon békében a vén szatyor! – mondta Dennis.

– Ne beszélj így anyádról! – figyelmeztette Blue, miközben töltött még egy italt Dennisnek.

– Neked van anyukád? – érdeklődött Dennis Blue-tól.

– Kinek nincs?

– Hogy hívták?

Blue sóhajtott, magának is töltött még bourbont, és belekortyolva válaszolt:

– Janet.

Lefogadtam volna az összes maradék kis pénzembe, hogy Blue hazudik. Hülye egy hazugságnak tűnt nekem. De már attól is, hogy figyeltem egy rossz hazudozót, émelyegni kezdtem, mintha legalábbis meg tudna vele fertőzni. Megtévesztő képességeimnek tökéletesebbnek kellett lenniük, mint valaha. Lehajtottam fertőtlenítő italomat, kitettem pár bankót a pultra, és jó éjszakát kívántam Blue-nak meg Dennisnek.

– Gyere csak vissza bármikor – szólt utánam Blue. – Itt senki nem fog zargatni.

Jó nagy szívás volt Amelia Keenné válni. Kellett szereznie magának lakhelyet, munkát, meg egy Texas állam által kiadott jogosítványt, amihez viszont annyi értelmetlen kört kellett futni a bürokrácia útvesztőiben, hogy már-már arra jutottam, kiköltözöm az isten háta mögé, és önellátó leszek. Az útlevelem segítségével nyitottam bankszámlát, rajta ezerötszáz dollárral. Próbáltam lakást is keresni, de munka és ajánlólevelek nélkül, illetve elutasítva a hitelképesség-ellenőrzést, ami kockázatos lépésnek tűnt, nem jártam sikerrel.

Találtam egy szállót, amit egy Ruth nevű nő vezetett. Egész álló nap köntösben flangált, hatalmas mellei minden szemérmesség nélkül himbálóztak a vékony anyag alatt. A szobám még tíz négyzetméter sem volt, de száz dollárba került hetente. Az egyetlen fürdőszobán három férfival osztoztam. Ketten mocskos disznók voltak, de hála az égnek a harmadikért, ugyanis Marcusnak jól fejlett takarítási mániája volt. Emellett tikkelt is, minden mondata végén furcsa orrhangok törtek elő belőle. Emiatt Marcus társasága, ami egyébként kellemes lett volna, csak felzaklatta a folyton ugrásra kész Amelia Keent.

Az egyik akadály, mely köztem és a texasi jogsi között állt, a bérleti szerződés hiánya volt. Mikor érdeklődtem Ruthnál a szálló hivatalos bérleti szerződéséről, úgy nézett rám, mintha azt követeltem volna, hogy adjon szerenádot elalvás előtt hegedű concertót játszva. Erre azt javasoltam, hogy ha belemegy, fizetek neki ötszáz dollárt, és aláírok egy másik dokumentumot is, ami lényegében semmissé teszi a bérleti szerződést. Volt egy olyan érzésem, hogy igent fog mondani, ha mindent én intézek.

Aznap délután elmentem a könyvtárba, és beléptem az egyik számítógépükbe, hogy kinyomtassak pár szerződésmintát. Ha már ott volt az internet, úgy döntöttem, megnézem, mik a hírek Waterlooban, mennyire keresnek már. Begépeltem a helyi újság címét, és máris farkasszemet nézhettem régi, a bárpult mögött ácsorgó önmagam szemcsés fotójával. Egyelőre még nem gyanúsítottak meg gyilkossággal. Mindössze „az üggyel összefüggésbe hozható személy” voltam. A cikk utalt rá, hogy az eltűnésem időpontja gyanús. Tökéletesen logikus helyzetfelmérés. Blake Shaw, aki a Waterloo Hírmondót kiadta és jórészt maga is írta, ellenállt a kísértésnek, hogy szenzációhajhász módon azon nyomban emberöléssel vádoljon. Lehet, hogy dédelgetett némi gyengéd érzelmeket irányomban. Soha nem tagadtam meg a kiszolgálást tőle, akkor sem, mikor már kis híján leszédült a bárszékről. Csak elkértem a kocsikulcsát, és töltöttem neki még egy italt. De tudtam, hogy csak idő kérdése, hogy Blake és mindenki más is ellenem forduljon.

Kitöltöttem a bérleti formanyomtatványokat, megírtam a semmissé nyilvánító papírt is, aztán visszamentem ideiglenes otthonomba. Ruth elfogadta a kenőpénzt, és aláírta a szerződést. Már csak annyi bibi volt a tervemmel, hogy a forgalmi vizsgát olyan autóval kellett letennem, amit Texasban regisztráltak. Az én Toyotámat viszont még a régi nevemre vettem, és továbbra is ideiglenes oklahomai rendszámtábla virított rajta.

Marcusnak volt egy kocsija. Azt hiszem, bírt engem, mert nem hagytam kis szőrszálakat a mosdókagylóban. Legalábbis úgy véltem, egyszer-kétszer biccentett köszönésképpen. Úgy döntöttem, egy ideig kedvesen adom elő magam. Mindig mosolyogva üdvözöltem, ami nem olyan egyszerű, mint amilyennek hangzik. A konyhában felajánlottam, hogy hozok még neki kávét, különösen ügyeltem, hogy kitakarítsam magam után a fürdőt, és nyilvánosan megróttam Rufust és Tomot, a másik két lakót, amiért ilyen igénytelenek. De esténként nem bírtam rávenni magam, hogy kártyázzak velük, vagy csatlakozzak a csoportos tévézéshez. Szívfájdító volt látni a három középkorú elszegényedett férfit, akik teljesen a perifériára szorultak, és örülnek, ha valaki legalább elviseli őket.

Ruthon kívül csak egy nő lakott még a szállóban. Neki az alagsorban volt szobája külön mosdóval. Ha egyszer is elkapta az ember a tekintetét, rájöhetett, hogy néz ki az, akinek visszavonhatatlanul elmentek otthonról. Ha hinnék a spirituális dolgokban, azt mondanám, üres porhüvely volt csupán.

Esténként egyedül vacsoráztam egy étkezdében vagy vegetáriánus étteremben, amiből Austinban döbbenetesen sok volt. Rájöttem, hogy a szejtán nekem nem jön be. Sőt, arra jöttem rá leginkább, hogy a hús nélküli étkezés nem nekem való. Vacsora után igyekeztem olyan bárt találni, ahol láthatatlannak érezhettem magam. Pár este a Texasi Egyetem melletti lebujba tértem be, ami a Lyuk a Falon nevet viselte. Érdekes volt figyelni a diákokat, ahogy próbáltak elvegyülni a törzsvendégek között, olyan erős whiskey-t rendelve, ami túl sok volt még a frissen beavatott ízlelőbimbóiknak. És mégis folyton rövidet kértek, mintha csak gyógyszert kéne bevenniük. Tetszett a vicces grimaszuk, amit akkor vágtak, ha lemarta a torkukat az elixír. Nem rémlett, hogy én valaha vágtam volna ilyen képet. Nekem mindig kellemesen melegnek tűnt. Az este előrehaladtával a diákok egyre hangosabbá váltak, mintha valami külső hatás tekerné fel a hangerőt a sztereón. Minél butábban festettek, annál jobban irigykedtem rájuk. Nekik megadatott az a luxus, a négy év, hogy kitalálják, kik is ők.

A harmadik ottani estémen az egyik törzsvendég, aki a fiatal Roy Orbisonra hasonlított, mert ugyanolyan fekete, hátratupírozott haja és színezett lencséjű szemüvege volt – ami iránt én határozott bizalmatlansággal viseltetem –, próbált velem szóba elegyedni, miután elvesztett egy biliárdmérkőzést.

– Nem láttalak már errefelé? – kérdezte Fiatal Roy. Úgy mondta, mintha normális kérdés lett volna, és nem ősrégi duma, de akkor is, tudhatta volna.

– Nem tudom, hogy te mit láttál vagy mit nem.

– Jaj, de kis okos vagy!

– Nem különösebben.

– Új vagy minálunk?

– Igen.

– Honnan jöttél?

– Sok helyről – válaszoltam. Mindig az igazságot kell mondani, amikor lehetséges. A sok kis hazugság összeadódik, és nem tudja követni az ember egy idő után.

– Lehet, hogy ismerek egy-kettőt közülük.

– Lehet.

– Én csak barátkozni próbálok ám.

– Talán másvalaki itt szívesebben fogadná a barátságodat.

– Értek én a szóból – felelte Fiatal Roy, és felhajtva a sörét visszaballagott a biliárdasztalhoz.

A szemem sarkából láttam, hogy egy férfi figyeli a szóváltásunkat. Meg sem próbálta elfordítani a tekintetét, mikor észrevette, hogy kiszúrtam.

A felületes szemlélő számára sokkal normálisabbnak tűnhetett, mint Fiatal Roy. A harmincas évei elején járhatott, keményített fehér inget, fekete nadrágot és fémkeretes szemüveget viselt. A zakója a szék támláján lógott. Az inge annyira frissnek tűnt, mintha a kocsmába jövet ugrott volna be a tisztítóba, és most kapta volna magára. Pedig a nap már a vége felé járt. Már mindenki más ruháján meglátszottak a gyűrődések, de ez a hapsi úgy nézett ki, mint akit skatulyából húztak elő. Az arca is furcsán passzív volt, nem lehetett kiigazodni rajta. Olyan volt, mint egy kegyetlen könyvelő.

Egy pillanatra elfelejtettem, hogy láthatatlan maradjak, és tátott szájjal bámultam rá. Nem kapta el a tekintetét, nem mosolygott, egyszerűen jól megnézett magának, majd visszafordult az előtte fekvő újsághoz. Gondoltam, lehet, hogy csak szereti figyelni az embereket. Elég ártalmatlan szórakozás, de nekem nagyon nem esik jól.

Pár bankjegyet otthagyva a pulton visszatértem kis szobámba, és álmokkal terhelt zaklatott alvással töltöttem a következő nyolc órát. Álmomban megint Tanya Pitts-Dubois voltam, Frank ott horkolt mellettem, én pedig megfojtottam egy kispárnával, csak hogy végre csend legyen. Mardosott a bűntudat, mikor felébredtem, ami csak akkor enyhült kissé, mikor eszembe jutott, mi történt igazából.

Három nappal azután, hogy Ruth szállójában kötöttem ki, elmentem az illetékes hivatalba, és letettem az elméleti vizsgát a jogsihoz. Épphogy átcsúsztam hetvenkét százalékkal. Mindennap ellátogattam a könyvtárba, és állásportálokat nézegettem, hátha találnék valamit, amihez elegendő a tudásom, de mint rájöttem, az bizony nem sok. Abban a hét évben, amíg Frank felesége voltam, elbaltáztam az időt a háztartással meg iszogatással a szabad estéimen, ahelyett, hogy kezdtem volna magammal valami értelmeset, hogy felkészüljek erre a helyzetre.

Öt napig bűvöltem Marcust az extrakedves kampányommal, majd kölcsönkértem tőle a kocsiját a forgalmi vizsgához. Marcus tájékoztatott, hogy az autója Arkansasban van regisztrálva, ráadásul épp biztosítása sincs rá, ami azt jelenti, hogy teljesen hiábavalóan mosolyogtam rá és szolgáltam ki kávéval.

Pár nappal később újból betértem May Kútjába, felidézve Blue ígéretét, miszerint ott békében hagynak. Megint ő volt a pultnál. Két idősebb, viseltes flanelinges férfi ült még ott, köztük egy szabadon hagyott székkel, de egyértelmű volt, hogy együtt vannak.

Így a pult másik végében telepedtem le, ahol hallhattam, mit beszélnek, de szagolnom már nem kellett őket.

– Ismét itt? – jött oda Blue.

– Igen.

– Gin-tonic lesz?

Basszus, emlékezett rá.

– Legyen most vodka!

– Milyen?

– Rád bízom.

– Láthatnék valamilyen igazolványt? – kérdezte Blue bocsánatkérően. – Azt rebesgetik, a zsaruk bekeményítenek.

Elővettem az útlevelemet, és kinyitottam. Blue finoman kihúzta a kezemből, és rávillantott egy zseblámpát. Ha engem kérdeznek, kissé túl tüzetesen vizsgálta meg. Mintha csak megérezte volna a zavaromat, megszólalt:

– Nem sokszor jönnek az emberek útlevéllel.

– Elvesztettem a jogsimat.

– Az velem is megtörtént.

Becsukta az útlevelem, és visszacsúsztatta elém. Gyorsan betuszkoltam a táskámba, miközben Blue kitöltötte nekem a vodka-tonikot.

– Egészségedre – mondta.

Kézbe vettem a helyi újságot, és megint az álláshirdetésekre fókuszáltam. Úgy sejtettem, bármi olyasmi, amire alkalmas lennék, valószínűleg a kétségbeesés olyan mélységeibe taszítana, amit már évek óta nem éreztem. Utáltam a régi életem, de az legalább hasonlított valamiféle életre. Nem voltam róla meggyőződve, hogy el tudom-e még érni ugyanazt a státuszt valaha. Az újságot a táskámba téve a pult véséseit bámultam, és hallgattam, ahogy az öreg hapsik arról panaszkodnak, hogy az elnöknek feltett szándéka, hogy elvegye a fegyvereiket és ezzel az emberi jogaikat is.

– Még egyet? – érdeklődött Blue.

– Miért is ne?

Miközben Blue az italomat keverte, hallottam, hogy az ajtó nehézkesen nyikordul, és láttam, amint Blue felmérte az új vendéget. Elém tette a poharat. Épp fizetni akartam, de ő csak megpaskolta a pultot.

– Könnyebb lesz ám – mondta.

– Micsoda?

– Az újrakezdés.

Ez úgy hangzott, mintha többet tudna, mint az ajánlatos. Legszívesebben azonnal menekülőre fogtam volna, de az nagyon rosszul vette volna ki magát, és nekem be kellett olvadnom a tömegbe. Épp reagálni akartam, mikor láttam, hogy Blue bosszús grimaszt vág a pult sarka felé bámulva. Az új vendég letelepedett egy asztalhoz, és kinyitotta az újságját. Mikor Blue elkapta a tekintetét, a pasi odaintette magához.

– Nicsak, a professzor azt képzeli, pincérnő is vagyok – jegyezte meg Blue.

A férfin kigombolt nyakú ing volt, felette sötétbarna, sálnyakú kötött pulcsival. Végül is tényleg volt valami értelmiségi az összhatásban, noha a homloka íve vetekedett egy Neander-völgyi ősemberével.

Blue felvette a rendelését, és hallottam, hogy közli a pasival, hogy ha akar még valamit, nyugodtan sétáljon tíz lépést a pultig. Ennek ellenére kivitte neki a Budweisert, amire a professzor csak biccentett, fel sem nézett az újságjából.

Épp szedelőzködni akartam, mikor Blue odajött hozzám, és egészen halkan odasúgta:

– Hol szerezted?

– Mit hol szereztem? – kérdeztem vissza.

– Azt a helyes kis útleveledet – suttogta.

– Az útlevélhivatalban – vágtam rá, de amint kimondtam, tudtam, hogy hülyén hangzott. Igazság szerint soha nem voltam még külföldön, tehát soha nem kérvényeztem még legális útlevelet, fogalmam sem volt, hogy működik a dolog. És azért úgy éreztem, hogy egy korombeli nőnek – Mennyi is volt? Huszonnyolc? – az ilyesmit tudnia kellene.

Blue arcának csak a bal oldala húzódott mosolyra. Kiürítettem a maradék italom.

– Mennem kell – mondtam.

– Tudom, hogy hamisítvány – közölte Blue.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Mióta vagy Amelia Keen?

Egyszerre éreztem jéghideget és tűzforróságot. Alig két hete voltam Amelia Keen, de máris úgy éreztem, elveszíthetem. Gondolom, Blue látta a halálfélelmet a szememben, és egy kissé lágyabbra vette a figurát.

– Nem akarlak bajba keverni – magyarázta. – Egyszerűen csak szeretném tudni, hogy jutottál hozzá egy ilyen remekműhöz.

Ez nem olyan téma volt, amit nyilvános helyen akartam megbeszélni. Végigpillantottam a többi vendégen, ugyan egyik sem figyelt ránk, de akkor is.

– Ne itt – mondtam.

– Egy órán belül zárok – felelte Blue. – Igyál addig még egyet, míg vársz!

Az öreg hapsik még záróra előtt hazamentek. A magányos biliárdjátékos ledöntött még egy sört, míg ismét legyőzte magát egy menetben. A professzor úgy kortyolgatta a sörét, mint valami finom hölgy. Majdnem kilencven percig tartott neki, hogy megigyon egyet. Az asztalon hagyott egy húszast, és szó nélkül távozott. Blue bezárta az ajtót, miután mindenki elment, befejezte a takarítást a pult mögött, aztán odafordult hozzám, mintha régi barátok lennénk.

– Nem vagy éhes? Kapjunk be egy hamburgert, miközben elmeséled az összes sötét kis titkodat!

Nem állt szándékomban bármit is elmondani Blue-nak, de valamivel elő kellett állnom, hiszen tudta a nevemet, amit biztonságban akartam tartani. A hátsó ajtón mentünk ki, amit súlyos retesszel és egy lakattal is bezárt. A sikátornak vizelet- és motorolajbűze volt. Egyetlen reflektor világította meg a terepet a kifli alakú holdon kívül.

– A kocsim a sarkon túl parkol – indult Blue a murvát taposva az utca felé.

Mintegy tízméternyire előttünk egy fekete, elegáns Lincoln limuzin állt. Mikor elmentünk mellette, kinyílt az ajtaja, és a professzor csusszant ki a kormány mögül, szinte hangtalanul.

– Amelia! – szólalt meg.

Úgy éreztem, mintha ujjak fonódtak volna szorosan a torkom köré.

– Elnézést. Összetéveszt valakivel – válaszoltam, azon is csodálkozva, hogy ki tudtam nyögni a szavakat.

A kocsi hátsó ajtaja is kivágódott, és újabb férfi mászott ki. Úgy tűnt, egy ideje már bent ücsörgött, lassan nyújtóztatta ki a tagjait. Az utcai lámpa fénye épp annyira vetült rá, hogy ki tudtam venni az arcát, mielőtt visszahúzódott volna az árnyékba. Már láttam korábban. Emlékeztem a keményített fehér ingre meg a fémkeretes szemüvegre. A minapi bárban találkoztunk, ő volt a kegyetlen könyvelő. Most Blue-n jártatta végig a tekintetét, hogy felmérje.

– Kisasszony – szólt oda neki, tartva az ajtót –, miért nem helyezkedik el a hátsó ülésen?

– Ez valami személyes ügynek tűnik, amihez nekem semmi közöm. Mi lenne, ha én csak szépen hazamennék, mint ahogy máskor is? – ellenkezett Blue. – Semmi sem történt itt. Legalábbis semmi, ami rémlene.

Volt egy olyan érzésem, hogy Blue az igazat mondja. Simán elsétálna anélkül, hogy hívná a zsarukat, vagy egyáltalán még egy gondolatot pazarolna rám.

– Mi majd hazavisszük. Nem biztonságos egy hölgynek egyedül ilyenkor éjjel – felelte a könyvelő.

A professzor elővett egy fegyvert a nadrágja derekából, és finoman beterelte Blue-t a hátsó ülésre.

– Hol is tartottunk, Amelia? – fordult hozzám a könyvelő.

– Ahogy már mondtam, összetévesztenek valakivel.

– Talán igaz. Akkor inkább legyen Tanya?

– Kik maguk?

– Az ne érdekeljen. Mondd csak, Tanya… Te ölted meg Franket, vagy baleset volt?

4. fejezet

A professzor meg a könyvelő láthatóan nem tágítottak attól, hogy Blue-t meg engem autókázni vigyenek. Még úgy is próbáltam kiutat keresni, hogy egyértelmű utasítást kaptam, amit rám fogott fegyverrel nyomatékosítottak. A professzor kinyitotta az elülső utasoldali ajtót, és közölte, hogy szálljak be. Mikor nem moccantam, a bordáim közé nyomta a fegyver csövét. Ettől két lehetetlen megoldás közé szorultam.

– Nagyon nem szeretnék beszállni az autóba – mondtam, igyekezve nyugodtnak és értelmesnek tűnni. – Nem lehetne, hogy itt beszéljük meg a dolgokat?

– Kiscsillag, szállj csak be! – válaszolta a professzor.

– Akkor majd én megyek hátra, és Blue ülhet előre. Nem lenne az úgy jobb, Blue?

– Nekem igazából az lenne jobb, ha szépen hazamehetnék a saját kocsimmal – felelte Blue. – Itt parkolok nem messze, és ez az egész magánügynek tűnik.

– Szállj be! – ismételte a professzor.

– A csomagtartó – próbálkoztam tovább. – A csomagtartóba kéne rakniuk.

A professzor a könyvelőhöz fordulva megjegyezte;

– Ennek nincs ki mind a négy kereke.

– Biztosabb úgy maguknak, ha a csomagtartóban vagyok – magyaráztam. Tényleg az lett volna. Logikusan érvelve próbáltam meggyőzni, de a professzor csak arra tudott gyanakodni, hogy valami olyasmit tervezek, amivel ők nem számoltak előre.

A könyvelő némán, de bátorítóan biccentett a professzornak, aki erre az állkapcsom alatti puha pontba nyomta a fegyvert. Akkor már valóságosabbnak tűnt az egész, a félelem egyensúlya eltolódott, mint egy mérleghinta.

– Meggondoltad magad végre?

– Azt hiszem.

Beültem az autóba, becsatoltam a biztonsági övet, és nekiálltam azokat a mélylégzéses gyakorlatokat végezni, amit még Carol tanított nekem.

A professzor visszacsúsztatta hátra, a nadrágja derekába a pisztolyt, megkerülte a kocsit, és beszállt a kormány mögé. A könyvelő a hátsó ülésen úgy helyezkedett, hogy a combjára fektetett fegyverének csöve felém mutatott. Úgy véltem, ha meghúzná a ravaszt, a golyó minden valószínűség szerint keresztülhasítana a karomon, és belefúródna a szívembe.

Kihajtottunk egy sötét mellékutcára. A fejem úgy égett, mintha lázas lettem volna.

– Hová megyünk? – szólalt meg Blue.

– Sehová – felelte a könyvelő. – Csak gyorsan meg kell vitatnunk valamit Tanyával.

– Nem ez a nevem – közöltem.

– Akármi is a neved – vágott vissza a könyvelő.

– Amelia Keen vagyok. Ezerkilencszáznyolcvanhatban születtem, november harmadikán, a Washington állambeli Tacomában. A szüleimet George Arthur Keennek és Marianne Louise Keennek hívták.

A könyvelő állítása ellenére a professzor nagyon is úgy tűnt, hogy konkrét úti cél felé vezet. Ráfordult a Bee Cave Roadra, majd a Barton Creek Boulevard-ra. A könyvelő mindeközben folytatta a fegyvert nem látó külső szemlélő számára kedves faggatózásnak tűnő beszélgetésünket.

– És hogy tetszik Austin? – érdeklődött.

– Tetszik.

– Tervezed, hogy itt maradsz?

– Nem tudom.

– Szándékozol a jövőben problémássá válni?

– Ki kérdezi?

Nehéz volt a könyvelő szavaira koncentrálni, mert a kocsi folyton kivágott oldalra, a professzor szeretett sávot váltani. De a lába ólomból volt, vagy tövig nyomta a gázt, vagy beletaposott a fékbe. Kezdtem szédülni és émelyegni. A homlokomon izzadságcseppek gyöngyöztek lefelé.

– Én kérdezem.

– Ki kérdezi igazából?

Alig tudtam kinyögni a szavakat. Úgy éreztem magam, mintha vákuumban kéne lélegeznem.

– Szándékozol a jövőben problémássá válni, Tanya, Amelia?

– Nem – feleltem, bár tudtam, mindegy, mit mondok.

A professzor továbbra is ugyanolyan őrült sebességgel hajtott, és a könyvelő fegyvere továbbra is lazán, de halálos fenyegetéssel szegeződött rám.

– Lehúzódhatnánk? – kérdeztem.

A szívem minden dobbanásnál majd’ kizuhant a helyéről.

Azt éreztem, valami ismeretlen rosszullétben akár meg is halhatok, ha nem sikerül kijutnom az autóból. Szinte már azt kívántam, bárcsak belém eresztene egy golyót a könyvelő.

Éppen egy parkon vagy zöldövezeten át haladtunk. A professzor erősen gyorshajtott, talán százhússzal is repesztettünk egy hatvanas övezetben. Mikor a sofőrre néztem, átváltozott. Már nem a professzor volt, hanem ő. Csak arra bírtam gondolni, hogy ennek az autózásnak véget kell vetni.

Még végig sem futott a gondolat a fejemen, de már lendítettem a lábam a sofőr felé, és nekirúgtam a fejét az ablaknak. Aztán behúztam a kéziféket, és még egyszer megrúgtam. A kocsi leszáguldott az útról, le a padkán és egy lejtőn, egy fás rész felé. A könyvelő, miközben igyekezett kitámasztani magát, lőtt egyet, ami a tetőn repült ki. Az autó egyszer megpördült, de végül a kerekein állt meg, keresztben egy kisebb domboldalon.

A professzor nem volt magánál, feje az ablaknak hanyatlott. Békésnek tűnt, mintha csak szundítana.

– Vedd el a fegyverét! – kiáltotta Blue.

A sötétben odanyúlva megtaláltam a pisztolyt a professzor háta mögött. Blue a hátsó ülésen a könyvelővel birkózott.

– Lődd le! – szólt oda nekem.

Nem lőttem. Teljesen lefagytam, és csak néztem, ahogy Blue igyekszik elvenni a könyvelő fegyverét. Egyszer elsült, neki a szélvédőnek, üveg pókhálóvá változtatva azt.

– Lődd már le! – kiáltott Blue megint.

Először nem is tudtam, mit csináljak a ravasszal, de aztán eszembe jutott Frank Tom bácsikája, aki megmutatta, hogy kell használni a revolverét. Kibiztosítottam a fegyvert, és lábon lőttem a könyvelőt.

A könyvelő fájdalmasan felnyüszített, Blue meg kitépte a kezéből a fegyverét, és a fejébe repített egy golyót. Majd a szívébe is. Aztán még két lövést leadott a vezetőülés hátába. A második találatot követően a professzor mintha csuklott volna egyet.

Én nem így intéztem volna. Én csak ki akartam jutni az autóból. Lehet, hogy azt tervezték, megölnek minket, de lehet, hogy nem. De az, hogy végezzek velük, tényleg nem szerepelt a terveim között. Ez most átmenetileg segített, de volt egy olyan érzésem, hogy hosszú távon olyan mély gödörbe taszíthat, amiből talán sosem keveredem ki.

– Megvagy? – kérdezte Blue.

– Igen – mondtam.

Blue felkapcsolta az utastérlámpát, és megszemlélte a könyvelőt. Az arca hideg és kemény volt. Ellenőrizte a könyvelő pulzusát, noha én még senkit nem láttam ennyire egyértelműen halottnak. Aztán előrehajolva kitapintotta a professzor pulzusát is.

– Halottak – közölte.

Majd egy pillanatra rám nézett. A kezében még mindig ott volt a fegyver. Az arckifejezése arról árulkodott, épp nehéz döntést hoz meg. Meg mertem volna esküdni rá, hogy arról határoz, velem mi legyen. Eszembe jutott az én kezemben heverő pisztoly, és azon tűnődtem, vajon képes lennék-e használni. Éreztem, hogy hideg izzadság csorog végig a hátamon. Mialatt én azt mérlegeltem, meddig tudnék elmenni, hogy életben maradjak, Blue visszakattintotta a kibiztosítót, a ruhája ujjával letörölte, majd a könyvelő ölébe dobta a fegyvert. Ismét normálisan kezdtem lélegezni.

Blue kibújt az ujjatlan felsője felett viselt kockás ingből, és nekiállt letörölgetni a kocsiajtó fogantyúját, majd az inget fogva nyitotta ki. Neki kellett feszülnie a váltóval, mivel lejtőn álltunk, de aztán kinyitotta nekem is az ajtót, és odahajította az inget.

– Törölj le mindent, amihez akár véletlenül is hozzáérhettél! – mondta. – És tedd vissza a fegyvert oda, ahol találtad!

Blue az én ízlésemnek kissé túl hidegfejű volt, de neki legalább volt terve.

Követtem a példáját, és letörölve róla az ujjlenyomataimat, a professzor kabátzsebébe dugtam a fegyverét. Fogalmam sem volt, hol voltak a kezeim, úgyhogy mindent, amit elértem, letisztogattam. A távolban autó hangját hallottam meg.

– Kapcsold le a világítást! – szólt rám Blue.

Egy darabig hiába nyúlkáltam, de végül megtaláltam a kapcsolót. A fenti úton épp akkor haladt el az autó, mikor a fényeink elaludtak.

– El kell innen tűnnünk! – mondtam.

– Vagy inkább eszünknél kell lennünk. Egyetlen ujjlenyomat kell csak a rendőrségnek, hogy a bűntény helyszínéhez kössenek. Már feltéve, hogy bent vagy a rendszerben.

Blue ez utóbbi mondatot szándékosan szúrta oda. Nem voltam a rendszerben, de minden okom megvolt feltételezni, hogy azért tárolják valahol az ujjlenyomataimat.

Végül amilyen alaposan csak tudtam, letöröltem az ülésemet, majd felmásztunk az emelkedőn az útig. Pompás hely volt a mi kis kitérőnkhöz. Azon az éjjeli órán olyan sötét volt, hogy fentről nem is látszott a legurult limuzin, hacsak nem kerestük direkt a szemünkkel.

– És most mi lesz? – kérdeztem.

– Sétálunk – jött a válasz. – Nem messze lakom.

Nem voltam benne biztos, hogy bölcs dolog olyan jellemű személyhez csatlakozni, mint Blue, de akkor nem láttam más lehetőséget.

Több mint egy órán keresztül gyalogoltunk, mígnem Blue megállt egy kivilágítatlan utcán, az egyik telekre vezető hosszú behajtó előtt. A kanyargós út végén, melyet elhanyagolt, alakra nyírt sövény szegélyezett, egy Tudor-stílust utánzó, kisebb kastély léptékű ház állt. Az útról kissé elhagyatottnak tűnt.

– Itt laksz? – kérdeztem. Ez a fajta szállás túl menő volt egy bárpultosnak.

– A házban egy idős hölgy lakik. Nekem hátul van a lakásom.

A nagy házban egyetlen fény világított az emeleti hálószobában.

Az épület mellett húzódó kikövezett járdán elsétáltunk a vese alakú medence mögött álló vendégházig. A kis épület nem illett a nagyhoz, inkább utólagos hozzátoldásnak tűnt. Blue elővette a kulcsát, és kinyitotta az ajtót.

Odabent a legminimalistább otthon tárult elém, amit valaha láttam. Szép és rendes volt, de olyan benyomást keltett, mint egy hosszabb tartózkodásra tervezett hotelszoba gagyi főzőfülkével. A hálóban egy kisebb kétszemélyes ágy volt, meg egy fésülködőasztal. A kis nappaliban állt egy kanapé, egy asztal meg a tévé. Ezen kívül semmi más, semmi személyes, ami életet lehelt volna a térbe. Blue lakásának ridegsége nyugtalansággal töltött el. Nem tudnám megmondani, mi hiányzott. Esetleg egy festmény, egy családi fotó vagy valami személyes csecsebecse, amiből kiderülhetett volna, hogy a nő, akivel karöltve épp most öltem meg két embert, ebből a világból való.

Blue hozott a konyhából egy bourbonös üveget, és mindkettőnknek töltött. Amint a whiskey lassan végigégette a nyelőcsövem, végre felébredtem. Blue ledöntötte a maga italát, aztán töltött még egyet, amit ezúttal csak kortyolgatott.

Adott pár percet, míg összeszedem magam, csak utána vágott bele.

– Ezek szerint van pár ellenséged, mi?

– Úgy néz ki.

– Tekintve, hogy nemrég kettős gyilkosságot követtem el miattad, azt hiszem, tartozol némi magyarázattal.

Addig még sosem kellett beszélnem róla. Mielőtt felhívtam és új nevet kértem tőle, kilenc évig ki sem ejtettem Roland Oliver nevét, még azért sem, hogy szidjam. De nem tudtam, hogy bújhatnék ki a magyarázkodás alól, és mivel Blue húzta meg a ravaszt, úgy éreztem, most már egy csapat vagyunk. Engem még nem ölt meg, sőt, ő volt az egyetlen oka annak, hogy még élek. Már tíz éve nem bíztam meg egyetlen emberben sem. Talán itt az ideje, gondoltam. Úgy hoztam meg a döntést, mintha csak feldobtam volna egy érmét. Elmondtam Blue-nak. Elmondtam neki mindent. Olyasmit is, amit soha nem mondtam Franknek, Carolnak vagy dr. Mike-nak sem. Blue-val való találkozásomig aranyérmet nyerhettem volna titoktartásból. Annyira keményen küzdöttem azért, hogy elfelejtsem a múltam, hogy elfelejtsem, ki voltam valaha, hogy mikor elmeséltem, alig tűnt valóságosnak.

Mikor befejeztem, a hátamban hasogató fájdalom, a láthatatlan sebhelyem, mintha enyhült volna. Olyan régen nem beszéltem már igazat, hogy végül már az igazság tűnt hazugnak. A történet, amit meséltem, meglehetősen durva volt, de Blue-t láthatóan nem rázta meg különösebben.

– Mindenkinek megvan a maga keresztje – mondta, mikor elhallgattam. – Éhen halok. Kérsz sajtos melegszendvicset?

Blue két szendvicset is befalt kevesebb mint negyedóra alatt. Őrjítően hidegen hagyta mind az én szorult helyzetem, mind a két gyilkosság, amiket csak pár órája követett el.

Mikor végül jóllakott, Blue a gyakorlati kérdésekre tért rá.

– Szerinted ez a Mr. Oliver küld még valakit utánad?

– Valószínűleg, mikor rájön, hogy a kis barátai halottak.

– Egy darabig meg kell húznod magad. Hol bujkálsz most?

– Egy szálláson a kormányzói hivatal közelében.

– Hozzuk el a holmidat! Itt ellehetsz.

– Az öregasszony nem fogja bánni?

– Az ő esze már nem a régi. Ha meglát kettőnket, maximum azt hiszi majd, hogy kettős látása van.

Blue folyton tele volt tervekkel, ez már feltűnt. Nekem sem ártana eltanulni ezt tőle, véltem a fenyegetett helyzetemre gondolva, amiről addigra már elfogadtam, hogy állandósult.

Épp elmúlt hajnali öt óra, mikor kiléptünk a vendégházból, és végigmentünk a járdán. Egy nyolcvanas években gyártott, kifogástalan állapotban lévő, csillogóan kék Cadillac Fleetwood parkolt a nagy ház mellett.

– A nénike kocsijával megyünk – közölte Blue. – Előbb összeszedjük a cuccaidat, aztán felszedjük a kocsimat a bár elől.

– Vezethetek én? – kérdeztem.

Blue egy pillanatig eltűnődött.

– Végül is jó ötletnek tűnik. Nem akarnék még egy múltkori műsort.

Odadobta a kulcsot, és beszálltunk a szépen rendben tartott Cadillacbe. Úgy éreztem, mintha hajót irányítanék ki egy kikötőből, ahogy kitolattam.

A kora hajnali csendben az agyamban felerősödött a zaj. Újra meg újra lejátszódtak a közelmúlt eseményei, mintha egy felgyorsított filmet néztem volna.

– Vicces, hogy semmi problémád nem volt azzal, hogy a bakancsoddal pofán rúgd a fickót, de arra nem voltál képes, hogy egyetlen lövést leadj a szívébe vagy a fejébe – szólalt meg Blue.

– Nem állt szándékomban megölni bárkit is.

– Mi volt a szándékod?

– Meg akartam állítani a kocsit. Ennyi az egész.

Még mindig éreztem, hogy odabent dörömböl az adrenalin, és a hátfájdalmam is visszatért. De Blue-t meg sem érintette a dolog.

– Neked nem okozott gondot megölni őket? – kérdeztem vissza.

– Egy fikarcnyit sem. Neked sem kellett volna.

Épp azon az úton haladtunk, ahol az éjszakai történések lezajlottak. Elmentünk a baleset helye mellett is, ami kihalt volt. Az útról nem is lehetett látni az autót. De már hajnalodott, és tudtam, hogy csak percek kérdése, hogy körbevegyék villogó fények, rendőrségi reflektorok, mentőautók és a sárga helyszínelő szalag.

– Ébresztő! Amelia! – szólt rám Blue, miközben én a távolba bámultam, próbáltam a képzeletembe idézni az ütközés képét.

A Blue hangjából sütő ridegségtől kirázott a hideg. Tényleg jobban felébredtem.

– Ébren vagyok – feleltem.

– Az nem úgy van, hogy csak belekezdesz egy balhéba. Be is kell fejezned. Kerüljön bármibe.

A Ruth szállójából való távozásom nem sok vizet zavart. Marcus kezet rázott velem, és kitört belőle a szokásos hang. Majdnem úgy hangzott, mintha elköszönt volna.

Igyekeztem nyugodtnak és összeszedettnek mutatkozni, míg összepakoltam a holmim Ruth gyanakvó tekintetétől kísérve, de közben végig éreztem az egész testemet beborító remegést, az idegek vibrálását, és erősen kételkedtem benne, hogy mások ezt ne vennék észre.

– Bajban vagy? – kérdezte Ruth.

– Nem. Csak találtam egy hosszú távú lakáslehetőséget.

– Nehogy azt hidd – felelte Ruth. – Minden csak átmeneti.

Betettem az egyetlen bőröndömet a Toyotába, és visszamentem az idős hölgy házához. Pár házzal odébb parkoltam le, és gyalog, a bőröndöt magam után vonszolva mentem végig a kanyargós bevezető úton. Lepakoltam a vendégházban, aztán visszavittem Blue-t a Cadillackel a bár melletti mellékutcához, ahol ő átült a fekete Volkswagen Jettájába. Délben találkoztunk ismét a lakásában.

– Be kell ugranom a nénihez. Megnézem, van-e elég kajája, meg megetette-e a macskákat. Te csak érezd magad otthon – mondta Blue, mikor beléptünk.

– Ki ez a néni neked? – érdeklődtem.

– Bizonyos szempontból családtag. Greta nagynénikém meg ő egyszer régen sokat jelentettek egymásnak, bár soha nem derült ki, pontosan mit.

Blue lazán átballagott a nagy házhoz. Én közben átnéztem Blue szerény hajlékát, valamiféle jelet keresve, hogy belakta a teret. Az egyik szekrényt kinyitva régi köntösöket és sok-sok évtizeddel korábbi divatú ruhákat találtam. Valószínűleg az idős hölgyé vagy Gretáé lehettek. Az egyik fiók tele volt balett-táncosokat, zenészeket és vadállatokat ábrázoló porcelánfigurákkal. Egy másikban két antik játék baba feküdt, egy szőke meg egy barna. Az ágy alatt ruhákkal teli bőrönd lapult. Ezek a ruhák nagyon is újak voltak. Blue fel volt rá készülve, hogy egyetlen perc alatt meg tudjon lépni. Volt mit tanulnom tőle.

Kipillantottam az ablakon, és láttam Blue alakját a nagy házban, így bekukucskáltam a fürdőszobába. Legalább van pár kényeztető dolog, amik nélkül nem tud élni, gondoltam. A zuhanyzó szélén illatosított tusfürdő, sampon és balzsam állt, amik elég drágának tűntek, vagy legalábbis a tubusok külseje túl idegen és elegáns volt egy sima drogériához.

Feltérképeztem a hálószobát is, amíg még volt rá időm, és kinyitottam az éjjeliszekrényt, hiszen a legtöbb ember ott rejtegeti a titkait. Egy régi, megviselt játék mackót és egy fegyvert találtam. Mikor Blue visszatért, én már a kanapén hevertem, és úgy tettem, mintha ő ébresztett volna fel. Blue felmérte az egész lakást, aztán a szemembe nézve kérdezte:

– Láttad a fegyvert, mi?

– Igen – válaszoltam. Nem láttam értelmét letagadni.

– Férjnél vagyok. Bár már inkább csak az exférjemnek tekintem

– jegyezte meg erre Blue, mintha ez gyakori indok lenne a fegyvertartásra.

– Erőszakos a pasi? – érdeklődtem.

Aztán rájöttem, hogy a válasz az orrom előtt van. Korábban nem tűnt fel, de Blue szemöldöke felett egy vágás húzódott, és a bal szeme kissé petyhüdt volt, olyanformán, mint mikor torzító tükörbe nézünk. Idegkárosodás. Egyszer láttam már ilyet, még Frank bárjában. A nő nevét nem tudtam meg, csak átutaztak a városon egy hapsival. Annak a nőnek megtört, kiüresedett kisugárzása volt, amit más nőknél is észre lehet venni. De Blue ebben is különbözött. Akármi is történt vele, úgy látszott, a trauma semmit nem rabolt el tőle, talán csak a lelkiismeretét. Önmagából kifordított személyiségnek tűnt.

– A férjem nem erőszakosabb, mint én – válaszolta Blue. – Meg egyébként sem volt ez mindig így.

– Ki vagy te? – kérdeztem.

Épp ideje volt feltennem a kérdést. Én már mindent elárultam neki magamról, míg én csak annyit tudtam róla, hogy Blue-nak szólítják, a May Kútja nevű bárban töltögeti az italokat, és igyekszik minél távolabb kerülni az exétől.

– Az eredeti nevem Debra Maze volt – kezdte Blue. – Aztán férjhez mentem, így lettem Debra Reed. Néhány évig tanítónőként dolgoztam, harmadikos osztályaim voltak, de aztán már olyan állapotba kerültem, hogy nem állhattam a gyerekek elé. Mikor szökni kényszerültem, az unokatesóm, akivel annyira hasonlítunk, mintha a nővérem lenne, megengedte, hogy használjam a régi jogsiját. Egyelőre tehát Carla Wright vagyok, és feltéve, hogy nem akarok felvenni banki hitelt, vagy nem keveredem semmi hivatalos ügybe, egy darabig még valószínűleg elboldogulok ezzel a névvel. De a múltam engem is utol fog érni, ahogy téged is.

– Mennyi ideig voltál vele?

– Hét évig.

– Mióta vagy szökésben?

– Hat hónapja – felelte Blue. – Mikor megláttam az útleveled, ami a legpompásabb hamisítvány, amit valaha láttam, azt hittem, te is hasonló cipőben jársz. Eszembe sem jutott, hogy a te sztorid messze felülmúlja az enyémet.

– Bocs, hogy belekevertelek a nyomoromba.

– Semmi szükség erre. Ki tudja, egy nap talán te is belekeveredsz az enyémbe. Akkor aztán visszaadhatod a kölcsönt. – Blue kinyitott egy törülközőkkel és ágyneművel tömött szekrényt, és elővett egy takarót meg párnákat. – Aludnod kell – közölte. – Ahogy nekem is. Minden sokkal egyszerűbbnek tűnik, ha alszunk rá egyet.

Majd bement a hálószobájába, és becsukta az ajtót.

Megkerestem Blue whiskey-jét, meghúztam, kibújtam a cipőmből, és a fejemre húztam a takarót, hogy kizárjam a délutáni napot, ami mintha egyenesen a kanapéra sütött volna. Azt a fajta kimerültséget éreztem, mikor a test minden része saját magába süllyed, de az elmémet nem tudtam elcsendesíteni. Újra meg újra lejátszódott bennem a baleset. Mindegyik bejátszás ugyanúgy kezdődött: azzal a gyomorszorító érzéssel, hogy tehetetlenül ülök ott. Valaki más markolja a kormányt, valaki más nyomja tövig a gázt, fehérre szorítva az ujjtöveit, kidomborítva az inakat a bőre alatt.

Az álmomban tudom, hogy mit kell tennem, azért, mert korábban nem tettem meg. Ezt is ismételten lejátszottam már a fejemben. Csak épp most ő vezet, én pedig látom az arckifejezését. Emlékszem a pillanatra, amikor eldöntötte, mit fog tenni. Ahogy keményen összeszorította a száját. Ott ültem, tudva, hogy már rég túlmentünk azon a ponton, hogy megállítsam, tudva, hogy látnom kellett volna előre, mire készül, tudva, hogy én már azelőtt tudtam, mit fog tenni, mielőtt megtette. Tíz éve történt, de úgy éreztem, mintha tegnap lett volna, mintha újra és újra megtörténhetne.

Azt teszem, amit először is kellett volna. Átvetem a lábam a kormány felett, és belerúgok az arcába. Kisiklik az autó, átvetődünk a szalagkorláton, a fagyos tóban landolunk. Lassan merülünk alá. Tudom, mi a teendőm. Kikapcsolom a biztonsági övet, és lehúzom az ablakot, mielőtt elsüllyednénk. Ránézek, eszméletlen. Elég levegőm van hozzá, hogy kihúzzam a kocsiból, de olyan békésen ücsörög a kormány mögött. Ott hagyom. Mögém nézek a hátsó ülésre, ott ül a másik utas. Egy másodpercig mérlegelem, őt is ott hagyjam-e. Aztán hirtelen megcsap a hideg víz, ahogy beömlik a kocsiba. Ez felébreszt.

Blue ott ült egy székben, és engem figyelt.

– Rémálom?

– Nem. Álom.

Egy álom, ami folyton visszatér, egy egyszerű kis fantáziakép arról, mit kellett volna tennem. És akkor szabad lennék.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2008. június 10.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Férjhez mentem. Új nevem van. Jobb, mint az előző. Nem mondom meg, mi az. Jobb ez így mindkettőnknek. Ha nem is tudod, nem kell hazudnod. Szerinted nézegessek továbbra is a hátam mögé folyton, vagy elfelejtkeztek már rólam az emberek?

A férjem, hívjuk Lounak, ha egyáltalán mesélek neked róla… Szóval Lou nem rossz. Lánykoromban valami többről álmodoztam, mint a nem rossz. Egy darabig te voltál az nekem. Aztán tudjuk, abból is mi lett. Akárhogy is, az otthoniak közül senkinek nem újságolhattam el. Csak te vagy nekem. Te és Lou.

Szóval, mi minden történt a legutóbbi leveled óta?

Jo

2008. június 21.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Gratulálok, azt hiszem. Épp most ittam meg nyolc pohár bourbont a Sundownersben, hogy megünnepeljem. Bár az ünneplés talán nem a megfelelő szó rá. Ki az? Milyen? Szereted?

Emelem poharam hosszú, sikeres házasságodra egy olyan férfival, akinek fogalma sincs, ki vagy te igazából. Adnék valami tanácsot, de a szüleim szerint az a titka annak, hogy még mindig együtt vannak, hogy sosem tartózkodnak ugyanabban a szobában egyszerre.

Basszus, férjhez mentél! Azt hiszem, ünnepelnem kell még egy kicsit.

R

2008. augusztus 30.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Ha nem ismernélek jobban, azt hinném, féltékeny vagy.

Nem, Ryan, nem szeretem.

De a házasság bölcs ötletnek tűnt, illetve jobban mondva, új nevet szerezni tűnt bölcsnek. Amúgy meg nemcsak férjem lett így, hanem munkám is. Lounak van egy bárja. Piát szolgálok fel. Nem éppen ilyen karriert képzeltem magamnak, de jobb, mint takarítónőként dolgozni, amit az első egyedül töltött évemben csináltam. Otis, a helyi autószerelő adott minket össze. Ő ugyanis az Autóalkatrészek Egyházának papja. Azt sem tudtam, hogy létezik ilyesmi. A szertartás kedvéért kipucolta a feketeséget a körme alól. Ez meghatott. Mikor azt mondta, hogy „míg a halál el nem választ", az első gondolatom az volt, hogy remélem, Lou genetikájának nem része a hosszú élettartam. Ha kibírjuk együtt öt évig, meg leszek lepve.

De legalább nyertem egy új nevet az egésszel.

Ez most az életem. De nem ez az egyetlen életem. Mikor behunyom a szemem, néha átlépek egy másik világba, az én kis alternatív univerzumomba. Az az éjjel meg sem történt. Vagy ha igen, nekünk nem volt benne részünk. Megtettünk minden olyasmit, amit tervezgettünk. Még azt az olcsó egyszobás lakást is tisztán látom magam előtt, amiben együtt élünk. Harmadik emeleti, lift nincs. Forró nyári estéken a tűzlépcsőn ücsörgünk, sört iszogatunk, és a csillagokat bámuljuk. Ha így belegondolok, akár most is ott lehetnénk.

De nem ez a valóság.

Szóval mesélj! Miről maradtam le?

Jo

2008. október 5.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Nem vagyok benne biztos, hogy tovább kéne ezt csinálnunk.

Ez nem volt része az eredeti tervnek. Az egésznek az lett volna a lényege, hogy esélyed legyen egy igazi életre. Ne azon gondolkozz, hogy mi lett volna, ha! Talán ennek a Lou-nak esélyt sem adtál. Hagyjuk ezt most abba egy időre! Nem maradtál le a világon semmiről. Menj, éld az életed, Jo, szépen kérlek!

R

2008. november 5.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Nem mondogathatod folyton, hogy tűnjek el. Megtettem, amire utasítottak. Épp eléggé felszívódtam már. Mindeközben én szeretném folytatni ezt a kis párbeszédet. Ne okozz csalódást, és én sem okozok neked.

Jo

5. fejezet

Beletelt pár napba, míg igazán felfogtam a tényt: nem lehetek többé Amelia Keen. Gondoltam rá, hogy felhívom egy régi barátomat, aki pénzben nem kifejezhető módon volt adósom, de kockázatosnak tűnt kapcsolatba lépni bárkivel is, miután Mr. Oliver kollégáit eltettem láb alól. Nem tudtam, ez a régi barátom vajon melyik oldalon áll. El kellett fogadnom a tényt, hogy csak magamra számíthatok, és hogy szükségem lesz egy új névre, amit magamévá tehetek. Tudtam, hogy hiányozni fog Amelia Keen, nagy reményeket tápláltam vele kapcsolatban. Azt még mindig nem döntöttem el, mit csináljak az autóm regisztrálása kapcsán. Veszélyes volt egy Tanya nevén vett kocsit használni, de most már Amelia is kockázatot jelentett.

Két hétig, március végétől április elejéig Blue otthonában lapítottam, amit azzal háláltam meg, hogy takarítottam és bevásároltam egyre fogyatkozó megtakarításomból. Olvastam a híreket, hogy kövessem a rejtélyes autóbaleset nyomozását. A rendőrség úgy vélte, két ismeretlen támadó volt még az áldozatokkal az autóban. A két férfi személyazonosítása még folyamatban volt, senki nem jelentkezett a holttestekért.

Én azonban meg voltam győződve róla, hogy a rendőrség visszatart információt a sajtótól, és úgy gondoltam, csak idő kérdése, és kommandósok szállják meg a házunkat. Minden falevélzörrenésre, minden utcán elhaladó kocsi motorhangjára erősödött bennem a paranoia. Korábban kezdtem inni, csak hogy lenyugtassam az idegeimet, hogy megállítsam az engem körülvevő világ állandó vibrálását.

Éjszaka a nagy házat figyeltem. Mindig pontosan két villany égett, egy fent és egy a földszinten, és a televízió reszkető fénye is állandóan látszott a sötétítő függönyök mögül. A tévé egész éjjel ment, de az emeleti villanyt óraműpontossággal kapcsolták le, mindig este tíz óra tizenötkor. Blue rendszeresen benézett az idős hölgyhöz, mikor hazafelé jött a bárból, ő kapcsolta le a lenti villanyt. A néni – mint megtudtam, Myrnának hívták – nem tudott már elmenni otthonról, reumája, zöldhályogja és demenciája miatt sem. Az árnyékát is csak néhányszor láttam átcsoszogni a házon. Csak egyik szobából a másikba közlekedett. Blue azt mesélte, hogy Myrna már fiatalon is nagyon magának való volt. Olyan ritkán hagyta el a házat, hogy az vetekedett a napfogyatkozás gyakoriságával. Csak akkor merészkedett ki, mikor Blue nagynénje, Greta megfenyegette, hogy elhagyja, ha nem megy többet emberek közé. Nekem nem volt szabad zargatnom Myrnát. Blue szerint nem kedvelte az új ismerősöket. Ezt meg tudtam érteni. Én úgy általában nem kedveltem az embereket.

Még csak két hete éltem a vendégházban, de olyan volt, mintha már hónapok teltek volna el. Úgy éreztem magam, mintha óriási sebességgel bukfenceznék egy szakadékba. Szokásommá vált minden reggel elolvasni a gyászjelentéseket, mert némileg vigasztaló volt arra gondolni, hogy nem csak az én időm van fogyóban. Többen halnak meg fiatalon, mint hinné az ember.

Ekkor vetődött fel bennem, hogy esetleg a helyi halottasházban is rálelhetek a következő személyiségemre. Most már szóba jöhető jelöltek után kutatva néztem át a napi gyászhíreket. Eleinte a feltételeim elég egyszerűek voltak: olyan nőre volt szükségem, aki idő előtt hunyt el, és egyedül élt. Megosztottam Blue-val a tervem, mire ő is be akart szállni. Eldöntöttük, hogy közösen vadászunk, és amelyikünk jobban hasonlít a halottra, lecsaphat a lehetőségre.

Fekete ruhába bújtunk, mértéktartó sminket tettünk fel, és elmentünk az újságban jelzett temetkezési szolgáltatóhoz. Blue kocsijával mentünk, de mindig engedte, hogy vezessek. Az első temetésünk Joan Claytoné volt. Csak két évvel volt idősebb, mint én, mikor petefészekrákban meghalt. Volt egy nagy fotó róla a Marker & Családja Búcsúztató Otthonban felállított nyitott koporsó mellett. A képen még élete teljében szerepelt, valószínűleg több éve készülhetett. Az orcái őszibarackhoz hasonlítottak, a koporsóban fekvő összeaszott test csak olcsó utánzatnak tűnt.

– Szerinted milyen magas lehetett? – suttogott Blue a fülembe, csak a jövetelünk céljára fókuszálva.

– Nem tudom. De egyáltalán nem hasonlít sem rád, sem rám. Rák előtt és után sem. Ez nem fog menni.

Egy gyászoló lépett oda hozzánk, aki leginkább Joan apjának tűnt.

– Azt hiszem, még nem találkoztunk – szólított meg minket a valószínűsíthető apa.

– Fogadja részvétünket – felelte Blue.

– Ismerték az én Joanemet?

– Igen, ismertem – mondta Blue.

– Iskolából?

– Igen, suliból.

– Azt hittem, az összes diákköri barátját ismerem.

– Inkább csak ismerősök voltunk. De azért le akartam róni a tiszteletem.

– Grover Cleveland vagy Van Buren? – érdeklődött az apa.

– Cleveland – tippelt Blue csekély meggyőződéssel.

– Mikor jött el Houstonból? – kérdezte a férfi.

– Pár éve – felelte Blue, ráébredve, hogy gyorsan le kell zárnia ezt a beszélgetést.

– Jacobot is ismeri?

– Nem. Sajnos nem találkoztunk. Nem rabolom el tovább a családjától – tette hozzá Blue, lassan hátrálva. – És még egyszer együttérzésem.

Blue megfordult, és a széksorok között végigsétálva kiment az ajtón. Én követtem.

– Ez meleg helyzet volt – jegyeztem meg hazafelé.

– Ha nem megyünk vissza ugyanahhoz a temetkezési vállalkozáshoz kétszer, nem lesz belőle baj.

A következő temetés Laura Cartwrighté volt, aki huszonnyolc évesen követett el öngyilkosságot. Csak két évvel volt fiatalabb, mint én. A jelentés szerint az édesanyja, édesapja és a férje gyászolták. Gyerekek nem voltak. A Hammel & Fiai temetkezési vállalkozóknál rendezett megemlékezésen csak nagyjából húszan voltak. A koporsó mellett itt is volt fotó. Szőke és kék szemű volt, mint Blue, de annyira duci, sőt, túlsúlyos, hogy a vonásait nehéz volt kivenni.

Blue és én elgondolkodva méregettük a sokszorosan XL-es méretű nőt a koporsóban.

– Nincs golyónyom, és a nyaka is szép. Valószínűleg gyógyszert vett be – vélte Blue.

– Bizonyára.

– Semmi perc alatt ilyenné válhatok, ha mindennap fél tucat fánkot vágok be reggelire.

– Inkább egy teljes fánkgyárat kéne felfalnod – vetettem ellen.

Egy férfi jött oda, és mellénk állt.

– Barátok voltatok? – érdeklődött.

– Igen – felelte Blue. – Bár már évek óta nem láttam Laurát. Ti közel álltatok?

– Mondhatni – bólintott a férfi. – Házasok voltunk.

– Részvétem – mondtam.

– Köszönöm. Tudnom kellett volna előre. De Laura úgy csinált, mintha minden rendben lenne.

Miközben a férj beszélt, émelyítő érzés fogott el. Valami nem stimmelt.

– Nem volt depressziós? – érdeklődtem.

– Nem hittem, hogy az – válaszolta Mr. Cartwright. – De biztosan az volt. Szerettünk volna babát, de nem jött össze.

– Olyan makulátlannak tűnik. Gyógyszerrel csinálta? – kérdeztem.

Blue figyelmeztetően megszorította a könyököm, de Mr. Cartwrightnak láthatóan jólesett az érdeklődésem.

– Fagyállót tett a limonádéjába.

– Te jó ég! Ez rettenetes! Olyan fiatal volt. Hogy ismerkedtetek meg?

– Egy bárban. Laura volt ott a legcsinosabb. Azóta felszedett jó néhány kilót – tette hozzá szárazon.

– Mióta voltatok házasok?

Blue ismét belecsípett a könyökömbe, ezúttal keményebben.

– Öt évig tartott. Hogy is hívnak?

– Jane Green – vágtam rá. Semmi szükség nem volt rá, hogy Amelia Keent belekeverjem ebbe.

– És honnan ismerted Laurát?

– Általános iskolából.

– De azóta nem is találkoztatok?

– Nem. Csak láttam az újságban a gyászhírt, és gondoltam, elbúcsúzom tőle.

– Laurának biztos nagyon jólesne.

– Örülök, hogy megismerkedtünk. A nevedet nem is tudom még.

– Lester. Lester Cartwright. Ismerted Laura másik barátnőjét, Kelly Blockot is? Azt hiszem, ők is általánosba jártak együtt.

– A neve nem rémlik. De olyan régen volt már! Elnézést, ki kell szaladnom a mosdóba.

Blue követett a mosdókhoz, majd megvártuk, míg mindenki leült. Lester már a búcsúztatót mondta, mikor leléptünk. A férj nem volt nagy szónoki tehetséggel megáldva.

– Laura túl korán hagyott itt minket – mondta. – De most már egy jobb helyen van.

– Mennyire gyűlölöm ezt a mondást! – mormogta Blue a bajsza alatt, amint közösen nekifeszültünk a méretes fa bejárati ajtónak.

A parkolóban aztán Blue számonkérte rajtam a faggatózást.

– Nem ártana ennél kevesebb feltűnést kelteni, főleg, ha úgy döntök, hogy használni akarom Laura Cartwright nevét. Szerintem kiváló lehetőség. Már csak azt kell kitalálni, hogyan csináljuk. Valószínűleg, ha felhívnám a szüleit, valahogy kicsikarhatnám belőlük a társadalombiztosítási azonosítóját. De sokkal könnyebb lenne, ha nálam lenne a jogsija meg az egyéb iratai is.

– És ahhoz mégis hogy férnél hozzá? – érdeklődtem.

– Végül is nyilván nem a tárcájával együtt temetik el. Valahol meg kell lennie. Szerintem kövessük hazáig a férjét, és törjünk be a házba, amikor nincs otthon.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– Van jobb ötleted?

Nem volt. Kissé odébb álltam a Volkswagennel, egy öreg juharfa alá tettem le. A frissen megjelent új levelek tenyérként terültek szét az ágakon.

Abban a sok-sok évben, amíg semmi érdemlegeset nem kezdtem az életemmel, egyetlen készséget azért tökélyre fejlesztettem. Tudom, mikor hazudik nekem egy férfi. Felismerem, ha valaki velejéig rossz.

– Ő ölte meg Laurát – szólaltam meg.

– Mi? A férje?

– Igen.

– Honnan tudod? – kérdezte Blue.

– A felesége még ki sem hűlt, de ő már megjegyzéseket tesz a súlyára. Ez nem normális.

– Normális vagy sem, ez még nem bizonyíték.

– Senki nem iszik fagyállót, ha ki akarja nyírni magát! Egy csomó jobb módja van.

– Telefonáljunk be névtelenül a rendőrségre? – vetette fel Blue.

– Ha úgy gondolod, szóba jöhet neked, akkor ne. Könnyebb lesz, ha Laura halálával senki nem foglalkozik.

– Nem is igazán számít, hogy halt meg, nem? – vélte Blue.

– Végül is nem.

– Azt hiszem, szívesen felpróbálnám Laura Cartwrightot. Hogy megnézzem, jó lesz-e.

Vártunk, míg a gyászolók eloszlottak, és követtük a férj piros GMC Sierra furgonját. Jó sokáig mentünk, míg végül a városon kívül, egy Fairview nevű lakóövezetben álló fehér deszkaház előtt parkolt le. A gyep a kertben barna volt, a verandán pedig régi bútorok álltak. A következő egy órában Blue kocsijában ülve figyeltünk. Mikor Lester végül kijött a házból, fel-alá nézett az úton, mintha azt ellenőrizné, hogy követik-e. Elhajtott a furgonnal, Blue pedig kipattant a kocsiból.

– Írj a mobilomra, ha bárki jön!

– Mit fogsz csinálni?

– Bejutok, és megkeresem a tárcáját, ha tudom.

Összehúzva magam lejjebb csúsztam az ülésen, úgy vártam Blue-ra. Az idegeimet a bőröm alól kirobbanó rakétáknak éreztem. A szél süvítésétől a falevelek zörejéig minden hangra összerezzentem.

Blue már harminc perce a házban volt, mikor írtam neki.

Gyere ki! Kockázatos.

Blue csak annyit írt vissza: Még keresem.

Közben különféle autók haladtak el mellettem. Nem tudhattam, hogy látnak-e. Párnak esetleg feltűnhetett egy ismeretlen Jetta a környékükön. Egy középkorú, otthoni hacukát viselő nő, aki a kertjét locsolta, egyenesen rám nézett.

A piros furgon is visszatért, és beállt a ház elé. Megint írtam Blue-nak.

Visszajött. Gyere ki!

Blue nem válaszolt. Lester közben a platóról felnyalábolt egy zacskónyi élelmiszert meg egy láda sört. Felment a lépcsőn, kizárta az ajtót, és bement.

Blue még mindig nem jött vissza.

Hol vagy? Bent van a házban.

Blue tíz perccel később a fürdőszoba ablakán csusszant ki, és lazán odasétált az autóhoz.

– Menjünk – mondta.

Beindítottam a motort, és lassan kihajtottunk a lakóövezetből, rá az autópályára.

– Mi történt odabent? – kérdeztem.

– Nem találtam meg az iratait – felelte Blue letörten. – De ha meg is lennének, már nem tűnik olyan jó tervnek. Állást biztos nem tudnék vállalni a tb-azonosítójával, mert a férje tuti kérvényezett özvegyi segélyt. Azonkívül, mivel nincs lefizethető ismerősöm az illetékeseknél, olyan jogsit kéne használnom, amin a kép alig emlékeztet rám. Akármennyi fánkot is eszem.

– Kell, hogy legyen valami megoldás – jegyeztem meg.

– Biztos, hogy van – vágta rá Blue. – Csak még nem jöttünk rá, mi az.

6. fejezet

Nem igazán jöttem rá, mit is gondoljak Blue-ról. Egyáltalán nem bíztam benne, ugyanakkor mérhetetlenül lekötelezett, hiszen az életminőségem jelentősen javult, amíg nála laktam. Blue éjszakánként dolgozott, így napközben igyekeztem békén hagyni, nem kockáztathattam meg egyelőre, hogy kitegye a szűrömet.

Ő nem mesélt nekem az életéről. Csak egy extanárnő volt, Jack nevű rossz férjjel. Ha ennél többet akartam megtudni a múltjáról, gyanakvóan óvatos és homályos válaszokat adott. Egyszer megkérdeztem, milyen volt a gyermekkora. „Azt csináltam, amit a gyerekek szoktak. Játszottam, meg ilyenek.” Érdeklődtem a családjáról. „Ja, volt családom”, jött a válasz. Emlékeim szerint nem sikerült egyszer sem jót aludnom Blue-val egy fedél alatt. Mindig fennállt a lehetősége, hogy arra ébredek, hogy fegyvert tart a fejemhez.

A fő aggodalmam azonban ennek ellenére sem Blue volt. Még mindig ott volt Mr. Oliver, akivel számolnom kellett. Megpróbáltam elképzelni, mi lesz a következő lépése. Hol kezdene az ember keresni egy egyedülálló nőt, akinek a személyleírása az Austinban élő összes egyedülálló nőre ráillene? Néha nem is rossz dolog jelentéktelennek lenni.

Az austini könyvtárhálózat a második otthonom lett. Nem kockáztathattam meg, hogy túl ismerőssé váljak egy helyen, így egy héten belül sosem mentem kétszer ugyanabba a fiókkönyvtárba. Váltogattam őket, amennyire csak sikerült: Yarborough, Twin Oaks, North Village, Carver, Faulk Central. Igyekeztem odaérni a számítógépekhez, mielőtt a suli véget ért. Ha pont a diákokkal zsúfolt délutáni csúcsban értem oda, csak nézelődtem, és útikönyvekkel foglaltam el magam, úgy téve, mintha képzeletbeli új életem csupán egy nagy ívű vakáció lenne.

Megnéztem, mi a helyzet a nemrégiben elhunyt férjem halála körüli nyomozással. A halottkém jelentése szerint a halál oka a fejét ért erős ütés. Az újságokban viszont nem tettek említést arról, hogy ez az erős ütés attól is lehet, hogy a koponya egy szilárd tárgy, például a lépcső széle felé bucskázik. Továbbra is érdekes voltam a nyomozóknak, főleg, mivel aznap éjjel tűntem el. Még mindig nem tudták, merre lehetek. Ha ott maradtam volna, talán elült volna az egész, és most lenne egy házam, nevem és egy Frank nélküli életem. Gondoltam arra is, hogy mégis visszamegyek, de így, hogy magamra haragítottam Mr. Olivert, és fekete özvegynek tüntettem fel magam a régi szomszédok előtt, aligha lett volna olyan eseménytelen a hazatérésem, mint amilyennek szerettem volna.

Ismét a gyászhírekre koncentráltam, hogy ne járjon az eszem az élőkön.

Találtam is egy ígéretes, Charlotte Clark nevű holttestet. Ehhez a névhez hozzá tudnék szokni. A családja mindössze a nővéréből meg az ő gyerekeiből állt. Lefirkantottam a temetésről szóló információkat, és visszamentem Blue lakásába.

Mikor benyitottam, Blue a kanapén ült, és a híradót nézte a tévében. A lába úgy járt fel-alá a szőnyegen, mint egy ütvefúró. Kikapcsolta a készüléket a távirányítóval, és felpattant.

– Szuper. Végre hazaértél. Órák óta várok rád.

Blue mindig olyan volt, mint egy jéghegy, de most idegesen vibrált, mintha valaki adrenalininjekcióval töltötte volna fel. A viselkedése még a szokásosnál is óvatosabbá tett.

– Minden rendben?

– Majd az lesz. De most mennünk kell.

– Hová?

– Majd útközben megmondom.

Kisétált az ajtón, elvárva, hogy kövessem, így én is utánamentem. Mikor odaértünk a kocsijához, odahajította a kulcsot.

– Gondolom, te akarsz vezetni.

Minden további nélkül beszálltunk, és kitolattam a kanyargós bevezető úton.

Az ég besötétedett, Blue szófukar navigálása pedig nem könnyítette meg a csúcsforgalomban történő araszolást.

– Jobbra, most balra, a következőnél balra, jobbra. Menj rá a 290-esre keleti irányba, aztán nagyjából harminc mérföld után fordulj le a 21-esre! – közölte végül.

– Tervezed elárulni, hová megyünk?

– Kirándulni megyünk a természetbe – felelte Blue.

– Éjszaka?

– Igen.

– Napközben nem lehetne jobban látni a természetet?

– Ilyenkor kevesebb a turista.

Blue-n látszott, hogy nincs beszélgetős kedvében, én meg nem voltam kikérdezős hangulatomban. Egyikünk sem szólt semmit, míg Blue szólt, hogy forduljak jobbra az FM 60-asra. A forgalom egyre csökkent, és kezdtek feltűnni egy természetvédelmi terület fái. A fények és a csevegés hiánya rossz irányba terelte a gondolataimat.

– Nem az a terved, hogy megölsz, ugye, Blue?

Blue mély levegőt vett. Próbáltam értelmezni a sóhaj jelentését, de nem sikerült. Blue kinyitotta a kesztyűtartót, kivette a fegyverét, mire én a szembejövő sávba kormányoztam az autót. Úgy éreztem, mintha az összes vérem hirtelen jéggé dermedt volna. Egy furgon rám dudált, ismét egyenesbe hoztam a kocsit, és próbáltam lecsendesíteni a mellkasom dübörgését.

– Nyugodj már meg! – mondta Blue. Kioldotta a forgótárat a revolverén, és a tenyerébe potyogtatta a töltényeket. – Tessék, vedd el! Aztán befejezheted, akármilyen baromság jár is a fejedben.

Áttette a kezembe a golyókat. Köréjük zárta az ujjaimat. A kabátzsebembe csúsztatva egyesével engedtem el őket. Egy. Kettő. Három. Négy. Öt…

– Lassíts majd, ha látod a Park Road 57. kiírást. Oda megyünk – tette hozzá Blue.

– Nem igazán van kedvem most kempingezni.

– Gyorsan elintézzük.

A Lake Somerville természetvédelmi területnél tértem le az útról. A vadőri állomás zárva volt. A bejáratot egy lánccal zárták le, de csak egy kapoccsal rögzítették. Blue leszedte, és egy földúton mentünk beljebb, majd egy üres parkolóban álltunk meg. Blue a hátsó ülésről előszedett egy zseblámpát, kiszállt, és végigballagott a rövid ösvényen, ami a sátorozó területre vezetett. Követtem az éles fényt a kezében. Nem hallottam mást, csak a lábunk alatt megcsikorduló kavicsokat és a tücskök kitartó ciripelését. A tűzrakó helyek állapotán látszott, hogy hónapok óta senki nem gyújtott ott tüzet.

Blue visszament a kocsihoz, én utána. Átadta nekem a zseblámpát, és kinyitotta a csomagtartót.

– Őrizd meg a hidegvéred! Meg tudod tenni a kedvemért, Amelia?

Blue válaszra sem várva magasra emelte a csomagtartó fedelét.

Odabent egy nagy csomóban heverő pléd volt. Közelebb lépve láttam, hogy igazából egy nagy csomóban heverő, cipőt viselő pléd volt az. Negyvenhármas méretű munkavédelmi bakancsnak tűnt, hogy egészen pontos legyek. Végigjárattam a lámpa fényét a testen, mígnem elértem a fejhez, ahol egy hatalmas vérfoltot pillantottam meg. A testen egy ásólapát feküdt.

– Te megöltél valakit, Blue?

Utólag nyilván tudom, milyen hülye kérdés volt.

– Aha, igen – felelte Blue olyan hangon, mintha azt kérdeztem volna, hozott-e tejet a boltból.

– Kit?

– Amelia, engedd meg, hogy bemutassam neked a férjemet, Jack Reedet. Bárcsak jobb körülmények között találkoztatok volna!

Miközben Blue-val olyan mélyre cipeltük Jack testét az erdőbe, ameddig csak bírtuk, a következőt sikerült kiszednem Blue-ból: Jack rátalált, megpróbálta megölni, de ehelyett Blue végzett Jackkel. Blue tolmácsolásában az egész olyan egyszerűnek hangzott, mint háromig számolni.

Rákérdeztem, hogy bukkant a nyomára Jack. Rájött, hogy Blue-nak volt egy nagynénje, mert talált pár levelet, amit még Greta írt a halála előtt neki, és a borítékon szép olvashatóan ott virított a címe. Jack egyenesen Austinba jött, Greta Miles utolsó ismert tartózkodási helyéhez. Kevesebb mint egy napig kellett megfigyelnie a házat, hogy kiszúrja a feleségét. Nem sokkal azután, hogy elmentem a könyvtárba, bekopogtatott Blue-hoz, de ő már előtte látta, ahogy Jack közeledik a bevezető úton. Magához vette a revolverét, és beengedte a férjét. Mikor Jack kést rántott, Blue előkapta a fegyverét, és a kocsijához dirigálta a férjét. Úgy gondolkozott, hogy egy holttestet nehezebb berakni a csomagtartóba, és nem akart azzal vesződni, hogy feltakarítsa a nyomokat a házban, így leterített egy ponyvát, megkérte Jacket, hogy másszon be a csomagtartóba. Ő engedelmeskedett, Blue pedig ott helyben lelőtte. Azért volt olyan sok a vér.

– Ha valaki lerak egy vízhatlan ponyvát az autó csomagtartójába, aztán rám parancsol, hogy másszak rá, nem biztos, hogy szó nélkül megteszem – jegyeztem meg. – Olyan lenne, mintha a saját síromba másznék.

– Ha fegyvert szorítasz a halántékához, bárki megtesz bármit, amit csak kérsz, azt is, hogy a saját sírjába másszon bele – felelte Blue.

– Ez elég jó érv – ismertem be.

Az erdőnek fenyő- és tölgyillata volt, és azt a nyavalyás tisztaságot árasztotta, amire csak a természet képes. Jack ellenben úgy szaglott, mint egy kilencvoltos akkumulátor.

Blue kezdte a sírásást. Mikor már alig kapott levegőt, és a hideg éj ellenére izzadság csöpögött a homlokáról, átvettem tőle, noha nem teljesen értettem, mi közöm van a férje eltemetéséhez. A rend kedvéért: igen, eszembe jutott, hogy ezzel tettestárs leszek, de tekintve, hogy már így is az voltam egy kettős gyilkosságban, még egy vádpont csak csepp volt a tengerben. Akkor szinte bölcs dolognak tűnt hazamenni, és szembenézni a bűnténnyel, amit nem követtem el.

A föld eleinte puha volt, de lejjebb kemény lett, és minden erőnket be kellett vetni.

– Milyen mélynek kell lennie? – kérdeztem.

– A temetőkben majdnem kétméteres, azt hiszem. De nekünk most valahol egy és másfél méter között is megteszi – jelentette ki Blue.

Valahogy az volt az érzésem, hogy Blue csinált már ilyet korábban. Vagy legalábbis komolyan végiggondolta az eshetőséget.

Két óránkba telt, míg megfelelő lett a gödör. Blue belegurította férjét a sírba. Közben lejött róla a pléd, és láthatóvá vált szétroncsolt arca. Félrenéztem, és igyekeztem megnyugtatni felfordult gyomromat.

– Elnézést – mondta Blue.

Ráhúzta a plédet a fejre, és nekiállt rálapátolni a földet. Mikor készen lett, egy kis domborulat emelkedett a sekély sír felett.

– Ez így nem jó – állapította meg Blue.

Köveket, mohát gyűjtött, és figyelmesen tanulmányozta a sírhanttal érintkező talajt, próbálva Jack végső nyughelyét a környező tájhoz igazítani. Még így is látszottak a friss ásás nyomai, de már kevésbé.

Blue szánt rá egy pillanatot, hogy megszemlélje a munkáját. Talán valamiféle búcsút is vett a halottól.

– Viszlát, Jack! – szólalt meg. – Bocs, hogy így alakultak a dolgok, de csak magadnak köszönheted.

Ez volt a legrövidebb temetési szertartás, amin valaha részt vettem. Még én is rászántam az időt, és egy pohár whiskey társaságában elköszöntem Franktől. De persze én nem öltem meg Franket. Ha kinyír valakit az ember, nem biztos, hogy helye van a megemlékezésnek. Vagy lehet, hogy akkor van csak igazán helye.

Blue felkapta a lapátot, és visszament a kocsihoz, én a nyomában, a zseblámpával a kezemben.

A hazaút eleje csendesen telt. Szeretném hinni, hogy Blue érzett néminemű bűntudatot, és próbálta valahogy feldolgozni.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem.

Nem azért, hogy beszélgetést kezdeményezzek, vagy enyhítsek a feszült némaságon. Azért kérdeztem, mert tényleg képtelen voltam kiigazodni Blue-n. Nem tűnt ijedtnek vagy megkönnyebbültnek, sem bűnösnek, sem szomorúnak. A tekintete arról árulkodott, hogy a gondolataiba mélyedt, mint egy elmélkedő tudós. Az arca teljesen nyugodt volt, sehol egy aggodalmasan összefutó ránc, sehol egy hullani készülő könnycsepp. Én nem ismertem ezt az embert, és nem is én öltem meg, de eléggé biztos voltam benne, hogy én nagyobb lelkiismeret-furdalást éreztem a saját részvételem miatt, mint Blue az ő jóval jelentősebb szerepéért.

– Szabadnak érzem magam – válaszolta Blue kifejezéstelenül.

– Aha – mondtam.

Tapasztalataim szerint, ha holttestet hagy hátra az ember, határozottan kevésbé szabad utána.

– Nem kell többé menekülnöm – tette hozzá Blue.

– Jack elől nem. De a törvény elől esetleg igen.

– Tuti, hogy nem mondta el senkinek, hogy értem jön. Nekem már rég halottnak kéne lennem, ha az én drága elhunytamon múlt volna. Jack az a fajta ember volt, aki csak úgy fogja magát, és elhúzza a csíkot, anélkül, hogy szólna valakinek, egyszerűen csak felszívódik. Vagy belekeveredik valami balhéba valakivel, aki eltünteti.

– Ennyire egyszerű lenne?

– Természetesen nem. Még mindig ott van a csomagtartó, amiből ki kell sikálnom a vért – válaszolta Blue. – Az órákig is eltarthat!

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2009. július 20.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Be kell vallanom, igazán jól csináljátok a titokban tartásomat. De azért mindent összevetve abból kéne kiindulnod, hogy nincsenek többé titkaid. Még előttem sem. Ha valaki úgy unatkozik, és a múltban él, mint én, nagyon könnyű végigvadászni bizonyos weboldalakat, és egyik kommentet a másik után olvasgatni, mígnem rálel az ember egy igazán ígéretes csemegére.

Bevittek a pszichiátriára, ugye? Ezért nem írtál már több mint hat hónapja.

Miért akartad ezt elrejteni?

Szinte megkönnyebbültem, mikor kiderült. Nem azért, mert rosszat kívánok neked, hanem mert a tudattól, hogy időnként te magad sem tudsz együtt élni saját magaddal, kicsit jobban érzem magam. Nem kell elmesélned, milyen volt, nem kellenek a Száll a kakukk fészkére jellegű részletek. De nem kell eltitkolnod sem.

Én is valószínűleg ott kötöttem volna ki, ha az életem nem lenne ilyen magasfeszültségű mutatvány. Az állandó résen levés élesíti az elmét, akárcsak egy állatnál. Nincs túl sok idő a melankóliára.

És sikerült a gondjaid mélyére ásnod, amíg a diliházban voltál?

Jo

2009. augusztus 14.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Nem mondtam senkinek semmit odabent. Ezt akartad igazából tudni, nem? Alig szólaltam meg egész idő alatt, szerintem ezért is tartottak bent olyan sokáig. Voltak napok, mikor szívesen elmondtam volna. Úgysem adhatják tovább senkinek. De tudtam, hogy az esetleg könnyítene a lelkiismeretemen, és azt nem akartam. Azt te sem akarod nekem.

2009. szeptember 3.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Már nem ismersz, Ryan. Nem tudod, mit kívánok neked. Természetellenes ilyen titkot magadba fojtani. Utat talál magának máshogy, hogy a felszínre törjön. Tavaly Frank elküldött egy paphoz, azt hitte, talán egyházi közbenjárásra van szükségem. Olyan rémálmaim voltak, amik halálra ijesztették. És ami még fontosabb, megzavarták az ő értékes alvásidejét. Így elmentem a paphoz, aki szerint a bűntudat miatt nem tudtam rendesen aludni. Azt hiszem, arra a következtetésre jutott, hogy átverem a férjem, mondjuk lopok a kasszából, hogy elszórjam ruhákra. Láttam rajta, hogy meg van győződve róla, hogy a bűneim komolytalanok. Sértőnek találtam ezt a hozzáállást, így meggyóntam neki. Nem a pontos bűnömet, csak egy sztorit, ami nagyon ismerős.

Bementem egy olyan fülkébe, amit a gengszterfilmekben lehet látni, a hálós elválasztóval. Még így is ki tudtam venni Pál atyát, de úgy tettem, mintha nem beszélgettünk volna előtte egy órát. Úgyhogy hamisan gyóntam. Azt mondtam neki, hogy fiatal voltam, és szerelmes. De a fiú, akit szerettem, cserben hagyott. Ittam, olyan sokat, hogy azt sem tudtam, mit csinálok. Beszálltam a kocsimba, és így vezettem. Biztosan kiestek dolgok, mondtam a papnak, mert már csak arra emlékszem, hogy a kórházban ébredek fel. Megmondták, hogy autóbalesetem volt, amiben egy lány, az a lány, aki elvette tőlem a szerelmem, meghalt. A pap azt kérdezte, megbűnhődtem-e a bűnömért. Azt mondtam, igen. Szerinted is, nem? A pap erre közölte, hogy mondjak el tíz Üdvözlégyet meg húsz Miatyánkot. Rákerestem az imákra a neten, és úgy tettem, ahogy mondta. A rémálmok abbamaradtak, de aztán visszatértek pár hét múlva. Lehet, hogy csak véletlen egybeesés volt.

Te is megpróbálkozhatnál vele. Pár hétig nyugtod lenne a lelkiismeretedtől.

Jo

2009. szeptember 30.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Ki az a Frank? Loura, a férjedre gondolsz? Felteszem, ha nem ez az igazi neve, könnyen elfelejted.

Vagy esetleg kicsúszott a szádon az igazi neve?

Hogy van Frank?

Erre ne válaszolj, nem akarok tudni az új életedről. Időnként megpróbálom elképzelni azt a párhuzamos univerzumodat, ahol minden úgy alakul velünk, ahogy terveztük. De az én verziómban valami mindig rosszul sül el. Nézzünk szembe vele, az elejétől fogva elbaszott volt ez a dolog.

Van számodra egy hírem. Talán úgy gondolsz majd rá, jó hír. Anyád tiszta. Részt vett egy kilencvennapos elvonón. Még csak néhány hónapja jött ki, de másképp néz ki. Lehet, hogy nem úgy, mint mikor kicsi voltál, ahogy mesélted, milyen volt, mikor apád még élt, és még megvolt a boltotok, de jobban néz ki, mint bármikor, mióta én ismerem.

R.

2009. október 3.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Ki fizette anyám elvonóját? Azt tudom, hogy a biztosítása tuti nem fedezne semmiféle kilencvennapos programot. Még mindig azzal a pasassal van együtt, akiről írtál? Azzal, akinek az az első számú erénye, hogy nem veri?

Nem is tudom, miért izgat.

J.

2009. október 23.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Azt a pasast már nem látom mostanság. Te is tudod, ki fizette. Minek kérdezed egyáltalán?

2009. november 11.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Igazad van, tudtam, hogy ki fizette. Másért is fizet? Ki az anyám őneki?

2009. november 13.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Nem tudom. Nem kérdeztem.

2009. november 15.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Te nem kérdezel soha semmit. Csak ülsz némán, és csinálod, amit mondanak neked.

7. fejezet

Blue viselkedéséből az sütött, hogy ez az egész, ez a fajta élet, olyan egyszerű, mintha csak végtelenített bújócskát játszanánk. Élte a napjait egymás után, egy pillanatig sem aggódva azon, hogy a múltja egyszer majd utoléri. Nem volt kétségem afelől, hogy Jack rossz ember volt, és talán azt kapta, amit megérdemelt. Én is találkoztam épp elég rossz emberrel életem során, olyannal is, akit legszívesebben kinyírnék, de ha megtenném, azért azt megérezném. Jelentene valamit. Nem azt mondom, hogy nem ragadnám meg a lehetőséget adott esetben, de biztos nem tudnék olyan gondtalanul dúdolni a zuhany alatt, ahogy Blue hangja trillázta a tévében épp hallott dallamot.

Pár nappal azután, hogy túl voltunk rajta, az idegeim végre átálltak valamiféle lassú vibrálásra, mint a zongorahúrok az utolsó leütött hang után. Pénzügyi helyzetemet felmérve eldöntöttem, hogy nem költekezhetem tovább siralmas mennyiségű megtakarításomból. Már csak alig több mint hétszáz dollárom maradt, és nem áltattam magam azzal, hogy úgy is Blue vendége maradhatok, ha nem járulok hozzá semmivel a háztartáshoz.

Mikor először egyedül találtam magam, tíz évvel ezelőtt, csak fizikai munkát találtam, konkrétan gondnoki és takarítónői állásokat. Szívesen dolgoztam volna építkezésen is. Régi barátnőm, Edie Parsons szüleinek barkácsfelszerelés-boltja volt. Délutánonként időnként ott lógtunk, és Mr. Parsons tanított nekünk egyet s mást. Tudok bánni a kalapáccsal, és a körfűrésztől sem ijedek meg. A házunkban újracsiszoltam a deszkapadlót, miután elegem lett belőle, hogy folyton szálka megy a talpamba, és világossá vált, hogy anyám semmit nem fog tenni az ügy érdekében.

De néhány kudarcba fulladt kísérlet után rájöttem, hogy a férfiak nem fognak felvenni egy nőt építkezésekre. Az a kifogásuk, hogy nincs képzettsége a nőnek, de igazából arra gondolnak, hogy nem tenné oda magát elég keményen. Hogy szó szerint még a saját súlyát sem bírná el.

Mikor találkoztam Frankkel, és a takarítós napjaim véget értek, megfogadtam magamnak, hogy többé soha nem is térnek vissza. De az ember sok mindent megfogad magának az életben, aminek a nagy részét aztán nem tartja be. A könyvtárban kinyomtattam pár szórólapot háztartási szolgáltatásaimat reklámozva, a telefonszámomat letéphető kis cetlikre írva. Csak pár napig kellett várnom, míg befutott az első hívás.

A neve Kyle volt, és a látszat alapján megrögzött agglegény. A kormányzói hivatal közelében bérelt egy egyszobás lakást. Tapasztalataim szerint, ha egy szerény jövedelmű férfinak fontos a tisztaság, akkor szépen kitakarít maga. Mert úgy érzik jól magukat. A többiek meg takarítónőt fizetnek, hogy ne egy óriási Petri-csészében éljenek. Mint kiderült, Kyle legutóbbi takarítónője felmondott, állítólag családi okok miatt, de már a szagból, ami megcsapott, mikor beléptem, tudtam, hogy az elődömnek csak nem volt elég erős a gyomra.

Kyle ott helyben megbízott, majd elment dolgozni. Az az igénytelen fajta volt, aki kívülről összeszedettnek tűnik, miközben a szekrénye, a környezete egy szemétdombhoz hasonlít. De jóképű volt, sőt talán még szívtipró is, az ágy alatt talált használt óvszerekből ítélve. Vastag sárga kesztyűben és műtősmaszkban takarítottam. Bár már korábban is csináltam ezt a fajta munkát, és segített, hogy megéljek, soha nem tudtam megszeretni. Mikor egy lakást makulátlanul kiglancolva hagytam ott, nem a jól végzett munka okozta megelégedés fogott el, hanem úgy éreztem, hogy a mocsok, amivel érintkeztem, valamiképp rám is átragadt, és akárhányszor is zuhanyozom le, a förtelem láthatatlan rétege mindig ott marad.

A következő hívás egy, a végét járó idős nő lányától érkezett. Az volt a feladatom, hogy tegyek rendet Mrs. Smythe, az oxigéntankja, a párásítója és a nappalos ápolónője körül, aki mellesleg nekem úgy tűnt, hogy semmit nem csinál egész nap a tévénézésen kívül. Naponta háromszor odaadott egy szivárványszínű tablettagyűjteményt Mrs. Smythe-nak, és rászólt, hogy nyugodjon le, hogy ne zavarja a saját kis programját. A tévé mindig olyan hangerőn üvöltött, hogy túlharsogja Mrs. Smythe lélegeztetőgépének hörgő zörgését. Olyan régi ház volt, aminek minden sarkába az özönvíz idejéből származó mocsok ette be magát. A fürdőben a fúgán saját történelemmel rendelkező penész terpeszkedett, lehetetlen volt előcsalogatni az eredeti fehér színt. Felporszívóztam a kanapén heverő ápolónő körül, de a levegőben terjengő bűzzel nem tudtam mit kezdeni. Az ugyanis egyenesen a betegből jött.

Mikor már három hete dolgoztam ott, kezdtem sejteni, hogy a vizes szivaccsal történő lemosdatás olyan ritkaság, mint zivatar a Szaharában. Egyszer még azt is felajánlottam, hogy megcsinálom én, miután olyan émelyítő szag csapott meg, hogy csak kevésen múlt, hogy elhányjam magam. Az ápoló csak jéghideg tekintettel felelt az ajánlatra.

Azért reménykedtem, miszerint legalább egy jó ház bekerül majd a munkahelyeim közé, egyetlen olyan hely, ami visszahozza a hitemet, hogy a világ mégsem csak mocsokból és bűnből áll.

Mikor takarítás után visszamentem Blue lakásába, fél órán keresztül zuhanyoztam, majd leroskadtam a kanapéra, és bekapcsoltam a tévét. Próbáltam úgy tenni, hogy ez az egész nem is az én életem. De aztán minden reggel, mikor felébredtem, tudatosult bennem, hogy bizony, ez az életem, és talán soha nem is lesz jobb.

Egyik este Blue frissen főzött vacsorával próbált felvidítani, olyannal, amit azok esznek, akiknek van életük és családjuk. Carbonara tésztát csinált salátával, és megittunk hozzá két üveg nem is olyan rossz bort, amit Blue a bárból nyúlt le. Vacsora után tejszínhabos epret ettünk, Blue pedig kézbe vette az újságot, és nekiállt a gyászjelentések tanulmányozásának.

– Azonosítatlan holttesteket ritkán emlegetnek ott – jegyeztem meg.

– Ja, nem is Jacket keresem – felelte Blue.

– Akkor csak hátborzongató kíváncsiság vezérel?

– Amelia-per-Tanya, továbbra is szükséged van egy új személyazonosságra, hacsak nem akarod életed hátralévő részét névtelen takarítónőként tengetni. Komolyan, szerintem még bankrablóként is boldogabb lennél.

– Lehet.

– Hát, ha nyitott vagy a dologra, nekem feltűnt, hogy a Fairview Takarékpénztárt őrizhetnék jobban is…

Tényleg nem tudtam eldönteni, hogy komolyan beszél-e. Töltöttem magamnak a borból, de a kérdés a levegőben lógva maradt.

Esetleg, gondoltam magamban. Végül is mi okom volt rá, hogy törvénytisztelő állampolgár maradjak?

Blue közben már a gyászhírekkel foglalkozott.

– Van egy ígéretes jelölt a Morgan és Fiai búcsúztatónál. Allison Wade. Autóbaleset. A temetés holnap tizenegykor lesz.

Aznap éjjel vihar vonult át felettünk, és az eső maradt is. Másnap délelőtt a búcsúztatóterem előtt csak egy kupac feketeséget lehetett látni, mintha varjakat gyilkoltak volna halomra. A gyászolókat esernyők védték az özönvízszerű zivatartól. Blue és én futva tettük meg az utat a parkolótól a bejáratig, pocsolyákba tapostunk, és már ennyi idő alatt is bőrig áztunk.

Odabent nyirkos gyapjú szaga terjengett. Számtalan gyászoló ismerős beszélgetett és sírt együtt, de az én szemem megakadt a fémen megcsillanó fényeken. Egyenruhás férfiak, rendőrök voltak mindenfelé. Legalább húszan voltak a teremben.

– Mi ez, Blue?

Blue maga is meglepődött, talán kissé ideges is lett.

– Úgy tűnik, nagy erőkkel vonult ki a rendőrség – válaszolta.

– Nem mondod!

Egy őrmester-egyenruhát viselő férfi ücsörgött a hátsó padban. Igyekezett sztoikusan erősnek tűnni, de amint a többiek egyesével odamentek hozzá mézesmázos együttérző szavaikkal, egyre inkább elgyengült.

Visszamentem a kijárathoz, felkaptam egy esernyőt, amiről nem állíthattam, hogy az enyém, kiléptem, és kinyitottam az ernyőt a kitartóan zuhogó eső ellenében. Blue követte a példám.

– Meg sem tudtuk nézni rendesen – szólalt meg.

– Még ha tökéletesen egyformán néznénk is ki, akkor sem fogom egy rendőrtiszt feleségének a személyazonosságát ellopni. Tisztában vagyok vele, hogy sajátos helyzetemből kifolyólag kockáztatnom kell, de ez annyira lenne épeszű ötlet, mint áramtalanítás nélkül újrahúzni elektromos vezetékeket.

Legyőzve indultunk haza. Az út során a kocsiban beszédes csend uralkodott, a fejemben lévő brutális hang egyre csak azt ismételgette, hogy nincs kiút. A számítógépek és behemót adatbázisok, a nemzetbiztonsági szolgálat kora előtt simán választhattam volna egy nevet, amivel elköltözöm egy új városba, és megúszhattam volna. De most éreztem, minden alkalommal, mikor egy új identitás kabátját próbáltam volna fel, már akkor elkezdett szétfoszlani, mikor még csak egy karomat bújtattam bele.

Blue lakásában eldőltem a kanapén, a fejemre húztam a takarót, és igyekeztem kipihenni magamból az aggodalmaimat. Blue szó nélkül visszavonult a saját hálójába. Valamikor az éjszaka közepén furcsa zajok szűrődtek ki a szobájából. Papírzizegés, recsegés-ropogás, vonszolás. Meg sem próbálta halkan csinálni. Az órára nézve láttam, hogy hajnali két óra negyvennyolc perc van. Blue szobájában égett a villany, és az ajtaja félig nyitva volt.

Odabotorkáltam, és belestem. Blue egy bőröndbe pakolt épp. Viszont nem ruhákat, inkább papírokat és könyveket, majd a tetejükre fektetett egy nagy gyapjúkabátot.

– Blue, mi ez az egész?

– Remek, ezek szerint fent vagy – válaszolta. – Megtennéd, hogy csinálsz kávét?

Mivel esélyem sem volt visszaaludni, úgy gondoltam, jobb lesz úgy kikérdezni Blue-t, ha már van bennem némi koffein. Feltettem a kávét, türelmesen kivárva, míg az utolsó csepp is lecsöpög, töltöttem két csészével a keserű főzetből, és visszamentem velük Blue hálószobájába.

Odaadtam neki az egyik bögrét, vártam egy percet, hogy a koffein leérjen a gyomrába, aztán feltettem a kérdést, ami adta magát:

– Mész valahová, Blue?

– Nem – felelte. – Te mész.

Csak idő kérdése volt, mikor válok nem szívesen látott vendéggé, így nem lepődtem meg, de azt nem tudtam hová tenni, hogy Blue egy olyan táskával fáradozott, ami sem nem volt az enyém, se nem az én tulajdonaimat tartalmazta.

– Be tudok csomagolni magamnak – közöltem. – És nincs szükségem azokra a… akármi is az a sok papír.

– Nem hiszem, hogy felfogtad, Amelia-per-Tanya – nézett rám Blue.

– Akkor légy oly kedves, és világosíts fel!

– Találtam neked egy új személyazonosságot – jelentette be Blue.

– Kit?

– Magamat. Te leszel Debra Maze.

Eltartott pár másodpercig, míg felfogtam a szavait. Mikor végre sikerült, kellett még pár másodperc, hogy fel is dolgozzam.

– Azt hiszem, lehetséges, hogy félreértettelek – nyögtem ki.

– Nem értettél félre – mondta Blue.

– Attól tartok, van néhány lyuk a terveden.

– Valószínűleg van, de semmi olyasmi, amit egy kis kreativitással ne lehetne befoltozni.

– Akkor azt mondd meg, hogy ha én te leszek, te ki leszel?

– Én leszek Amelia Keen.

– Szóval ilyen könnyedén megfeledkeztél a két férfiról, akik nemrég megkísérelték megölni Ameliát?

– Nem – felelte Blue. – Viszont úgy gondolom, hogy az a két pasas, meg aki küldte őket, nagyon is tudják, hogy nézel ki. Agy nem hinném, hogy az Amelia Keen név az, ami nekik kell. Szerintem azt a személyt nem kedvelik, aki belakta ezt a nevet, meg aki belakta az azt megelőzőt. Ha le is tudnak nyomozni, engem fognak találni, nem téged. Amint átveszem Amelia személyazonosságát, akár férjhez is mehetek, felvehetem az új férjem nevét, variálhatok a társadalombiztosítási azonosítóimmal – állítólag ez jó módszer, hogy ne tűnj fel –, és mire észbe kapnának, Amelia Keen nincs is többé. Immár Amelia Lightfoot vagyok.

– Könnyűléptű Amelia?

– Legszebb álmaimban megismerkedem egy csodás indián származású pasival, és egy rezervátumban élek vele. De éppolyan boldog és láthatatlan leszek egy Jones vagy Smith nevű emberrel is.

– Blue, nagyon hálás vagyok azért, amit értem tettél, de a te személyazonosságod is legalább annyira terhelt, mint az enyém.

– Életet ajánlok neked. Valódi kiutat. Miért, a te terved mi? – kérdezte Blue. – Hogy örökké rajtam élősködsz?

Nyugodtan, simán mondta, de a benne rejlő fenyegetés így is egyértelmű volt. Vagy megteszem, amit javasol, vagy fel is út, le is út. Igyekeztem rájönni, mi motiválja Blue-t, miért kell neki Amelia Keen, de letaglózott agyam csak kuszán kotorászott a lehetséges verziók között. Csak annyit tudtam, hogy Amelia Keenként való menekülésemnek, Debra Maze-nél való bujkálásomnak vége van. Mégis fel kellett tennem a kérdést:

– Te hogy jársz ezzel jól, Blue?

– Magam mögött hagyhatom a múltat.

– A múltad nem egy természetvédelmi területen nyugszik?

Blue kiment a konyhába, töltött magának még egy kávét, majd megragadta a whiskey-s üveget, és abból is loccsantott a bögréjébe. Belekortyolt, és csukott szemmel a falnak dőlt. Úgy tűnt, mintha állva szunyókálna. Mikor kinyitotta a szemét, az arckifejezése kissé lágyabb lett.

– Nem hiszem, hogy bárki is keresné Debra Maze-t. De mivel Jack is eltűnt, és én is eltűntem, csak feltételezni lehet, mire ragadtatja magát a tágabb családja. Mikor le akarnak vadászni, de téged találnak helyettem, tudják majd, hogy zsákutcába kerültek. Azonkívül csak van egynél több Debra Maze ezen a világon! A lánykori nevem egy darabig biztos jó szolgálatot tesz majd, de amint lehet, meg kéne változtatnod. A helyedben nem variálnék a hivatalos névváltoztatási kérelmekkel. Kell valaki, aki kezeskedik érted. Én a házasságot javaslom. Nem kell, hogy életed szerelme legyen, csak egy ürge, aki elvesz, és így kicseréli a neved. Aztán jöhet az a társadalombiztosítási azonosítós trükk. Még ha valaki le is nyomozna, arra fog jutni, hogy biztos téved. Mi ketten segíthetünk egymáson! Te már nem akarsz Amelia lenni, én meg nem akarok Debra lenni.

– Te tényleg végiggondoltad ezt? – kérdeztem, utolsó kísérletet téve Blue lebeszélésére.

Blue átment a szobájába, és kiemelt egy halom papírt meg könyvet a bőröndjéből. Kivett egy oklevelet egy műanyag tokból, és odanyújtotta nekem.

– Debraként valódi életed, valódi munkád lehet – magyarázta. – Ez a tanári képesítésem. Hét évig tanítottam alsó tagozatban. Másodiktól ötödik osztályig minden tananyagra kidolgozott óravázlataim vannak. Szereted a gyerekeket?

– Nem tudom. Gondolom, igen.

– Abban a korban még tiszták, még jók. Jó, időnként beleszaladsz a rossz csírájába. De többnyire ezek a gyerekek még jobbak, mint mi. És teljes biztonsággal állíthatom, hogy egy tanteremben dolgozni jobb, mint egy gyárban, mint takarítónőként vagy mint napszámosként. Mikor esténként hazamész, nem gondolsz majd a halott férjedre vagy a többi démonodra, mert a neveletlen gyerekek hangzavara elhallgattat minden mást a fejedben.

Blue pedig épp azt a hangot hallgattatta el a fejemben, amelyik arra figyelmeztetett, mennyi gyenge pontja van ennek a tervnek. Az a helyzet, hogy nekem is tetszett az ötlete, bármilyen légből kapott is volt. Nem tudtam elképzelni, hogy folytathatnám úgy, mint addig, név nélkül, otthontalanul tengődve, olyan munkákat elvállalva, amiket nem jelenthetek be az adóhatóságnál. Rendes életet akartam, mindig is arra vágytam.

Nem rémlik, hogy válaszoltam volna bármit Blue-nak. Talán bólintottam egyszer vagy kétszer. Akármilyen mozdulatot is tettem, ő azt beleegyezésként értelmezte.

– Megyek, beszerzem a szükséges cuccokat – jelentette be.

Egy órával később a fürdőkád szélén ülve hagytam, hogy Blue kiszőkítse a hajam. A fejbőröm égett, a szemem könnyezett a vegyszer átható szagától. Újabb egy óra múlva lemostuk, és Blue megszárította a hajam, ami narancsba hajló szalmasárga lett. Olyan nyilvánvalóan festett szőke, amit mindenfelé lehet látni nőkön. Többnyire pénztárosokon, akik golyóvédő üveg mögött gubbasztva dolgoznak. Nem úgy néztem ki, mint Blue, hanem mint az ilyen sárga hajú nők. Meggyötörtén, kiüresedve.

– Nyugi – szólalt meg Blue –, még nem végeztem.

Elővett egy aranyszőke árnyalatban pompázó hajfestékkészletet, és összekeverte a folyadékokat. Aztán csíkokban végighúzta a fejemen a krémes keveréket, amitől meg úgy éreztem, mintha hűtőben lenne a fejem. Míg vártunk, hogy hasson a festék, Blue kicsomagolta a saját álcáját. Középbarna. Jelentőségteljesen vizslatta magát a tükörben.

– Hát, ideje kipróbálni, milyen az élet a másik oldalon – nyújtotta át a tubust. – Megtisztelnél vele?

Negyvenöt perc elteltével Blue barna hajú nővé változott, én meg szőkévé váltam. Végignéztem, ahogy egy tokból elővesz egy pár színezett kontaktlencsét, és bepattintja őket szépségesen hideg szemeibe. Mikor végzett, felém fordulva csak annyit kérdezett:

– Milyen?

Mit mond az ember egy nőnek, aki kevesebb mint egy óra alatt sikerrel megszabadult előnyös külsejétől? Megpróbáltam úgy nézni rá, mint egy kívülálló, de az sem segített. Amelia Keen álcája miatt Blue jelentéktelenné vált, és akaratlanul is éreztem miatta némi bűntudatot.

– Szerintem még Jack sem ismerne fel – mondtam végül.

Blue vörössel kirúzsozta a száját, ami feldobta a szürke kisegér hatást, de aligha annyira, mint Blue szerette volna. Igyekezett elrejteni csalódását, és inkább a kezembe nyomott egy kis műanyag tokot.

– Te jössz! – mondta. – Nem maradhatsz barna szemű.

Levéve a kupakot, jégkék kontaktlencsékkel találtam szemben magam.

– Minek van nálad kék kontaktlencse? – érdeklődtem.

– Mert van egy teljes készletem, zöld meg lila is.

– Lila?

– Egyszer próbáltam, de nagyon zavaró volt.

Amikor először próbáltam berakni a kegyetlen kis tölcséreket a szemembe, csak összerándulások és könnyezés lett az eredmény. Blue adott egy pohár whiskey-t, és felszólított, hogy vegyek pár mély levegőt. Ismét nekifeszültem a feladatnak, és sikerült a kis kék hazugságokat véres aranybarna szemgolyóimra helyezni. A tükörbe nézve egy idegent láttam. Nem Blue-t, de már nem is saját magamat. Határozottan az volt az érzésem, hogy ez nagyon nem helyénvaló. Majdnem annyira berzenkedtem ellene, mint mikor Jack sírját ástuk.

A hajszín megváltoztatása olyan, mint a sminkelés. Csalás az is, de legalább fair. De a DNS felülírása, a barna szem kékké változtatása súlyosabb megtévesztés, és ráadásul minden egyes alkalommal szembesül is vele az ember, amikor csak tükörbe néz.

Blue kisminkelt, úgy, ahogy a jogosítványos fotóján szerepelt. Az még akkor készült, mikor úgy vakolta magát, mintha élet-halál kérdése lenne valakit behálóznia és feleségül vetetnie magát. Vad fekete szemkihúzás, szürke szemhéjpúder, pipacsvörös ajkak és rózsás pirosító.

Blue hátralépett, és megszemlélte festményét. Mélyen, elégedetten sóhajtott.

– Majdnem készen vagyunk – állapította meg a táskájában kotorászva. – Már csak pár gyakorlati apróság maradt. Itt van Debra Maze születési anyakönyvi kivonata és tb-kártyája. Az kelleni fog a jogsihoz. Most menj, hozd a Toyotád tulajdoni lapját. Tanya Dubois szépen eladja az autóját Amelia Keennek. Eddig nem lett volna ajánlatos átírnod a kocsit, de most már biztonságban vagyunk.

– És én mégis mivel közlekedjem, a te Volkswagen Bűntényhelyszíneddel?

– Ez okos meglátás. Meg fogok szabadulni attól a kocsitól. Te elviheted a néni Cadillacjét.

– Az nem épp a legalkalmasabb autó, ha be akarok olvadni a tömegbe, Blue.

– De gyönyörű, hát nem? Bárcsak megtarthatnám én magamnak, de tulajdonképpen azért kell neked menni vele, mert az enyém. Myrna pár hónapja íratta át rám egy tiszta pillanatában. A tulajdoni lapon a te új neved szerepel, szóval a tiéd.

– És mennyit fogyaszt, húsz litert százon?

– Nem, csak tizenötöt autópályán – válaszolta Blue. – Miért kell fennakadnod ilyen semmiségeken? Add el, ha megállapodtál valahol. Príma állapotban van. Eljuttat oda, ahová akarod, és adok némi kápét is az üzemanyagra.

Előszedtük az autóink papírjait, kicseréltük a neveket, kicseréltük az autókat, és Blue adott ötszáz dollárt készpénzben. A papírmunkát is elintéztük, ideje volt elbúcsúzni egymástól.

Kimentünk az autókhoz, ahol Blue elővette a pisztolyt, amivel végzett Jackkel. Betette a Cadillac kesztyűtartójába.

– Az meg minek? – kérdeztem.

– Búcsúajándék – mondta Blue.

– Nincs szükségem fegyverre.

– Legyen csak nálad! Veszélyes világban élünk, Debra Maze.

Amint elhajtottam, arcon csapott a felismerés. Nemcsak hogy átvettem egy bűnöző személyazonosságát, de a gyilkos fegyver is ott csücsült a kesztyűtartómban.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2010. március 22.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Jo,

már valószínűleg hússzor írtam meg, töröltem ki és kezdtem újra ezt az e-mailt. Nem kéne ennek ilyen nehéznek lennie. Vagy legalábbis nem kéne nehezebbnek lennie, azok után, ami már lezajlott közöttünk.

Vőlegény vagyok. Tessék, kimondtam.

A menyasszonyomat nem ismered, semmi köze nincs a közös múltbeli ismerőseinkhez. Igyekszem kitalálni, miket kérdeznél. Mint valami játék: vajon mennyire jól ismerlek? Nézzük, hogy megy.

Tavaly találkoztunk a hawaii nyaralásomon. Erről nem meséltem, tudom. Nem volt fair veled szemben, én egy trópusi szigeten, te meg akárhol is vagy – én Wisconsinra tippelek. Egész végig nyomorultul éreztem magam. Részegen hevertem a medence mellett, minden napot kávéval meg bourbonnel indítottam. Elaludtam a tűző napon. Ez a lány meg odajött hozzám, és mosolygós fej alakban naptejet spriccelt a mellkasomra. Mikor felriadtam, közölte, hogy „Hamarosan rákvörös leszel. De most már legalább vidám rák leszel", majd odébbállt.

Idahóban dolgozik tanárnőként, de ideköltözik. Tudom, hogy jobb lenne, ha én mennék hozzá, de úgy érzem, maradnom kell, őrt állnom, hogy mindenki úgy viselkedjen, ahogy kell.

A menyasszonyom szőke, és igen, csinos is. Nem egy szépség, de jó ránézni. Rózsás arca van, szürke szeme, és

folyamatosan cserepes a szája, mert állandóan harapdálja. Tudom, hogy mást is tudni akarnál, de azokat a kérdéseket nem tennéd fel. Méltóságodon alulinak gondolnád, úgyhogy, bár hallom a fejemben a hangod, amint faggatózik, nem fogok rájuk válaszolni.

Amellett, hogy tanárnő, templomba is jár, szeret kötni, sütni és jótékonykodni. Látom magam előtt az arcod, amint ezt olvasod. Nem olyan, mint te. Ne bántódj meg ezen! Képtelen lennék olyasvalakivel élni, aki rád emlékeztet, hiszen már így jobban az eszemben jársz, mint amit el bírok viselni.

Ami a lényeg: ez a lány édes, kedves, és úgy érzem, bízhatok benne. Ráadásul úgy tűnik, együtt tud élni azzal a ténnyel, hogy én igazából csak egy üres porhüvely vagyok. Mikor látja, hogy elkalandoznak a gondolataim, nem kérdezi meg, mi jár a fejemben. Rájöttem, hogy ez a legeslegfontosabb tulajdonság, ami számít nekem egy nőben. Tessék, elmondtam neked.

Azon tűnődöm, folytassuk-e ezt a mi izénket. Nem lenne itt az ideje, hogy azokból a lapokból játsszunk, amit az élet nekünk osztott?

A Te R-ed

2010. április 29.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Basszus. Hát, gratulálok! Épp most ünnepeltelek meg öt pohár whiskey-vel. Mikor eszméletvesztésig le akarom inni magam, mindig hálás vagyok, hogy egy bártulajhoz mentem feleségül.

A menyasszonyod tökéletesnek hangzik. De, te kiváló gondolatolvasó, van néhány nagyon alapvető kérdés, amit kérdeznék, és amire nem válaszoltál előre. Hogy hívják a mátkádat? Szereted? De még ennél is többet tudnék kérdezni. Milyen jogon jut eszedbe megnősülni és próbálni boldogan élni azok után, amit tettél? Nem kéne vezekelned? Három ember halt meg aznap, nem kettő. Az az egyetlen vigaszom, ami egy kicsit enyhít az irigységemen, bár ez a szó halványan sem fejezi ki azt, ami érzek… az egyetlen, ami kicsit megnyugtat, hogy tudom, nem vagy önmagad. Hogy az a nő, akárhogy is hívják, soha nem fog úgy ismerni téged, mint én, a régi énedet, aki kedves és jó volt, és akinek nagyobb szíve volt bárkinél. Régen azt hittem, te különb vagy mindenkinél. Most meg, még ha találomra választok ki egy tucatnyi embert az utcán, akkor is biztos, hogy túltesznek rajtad gerincességben. Igen, most kegyetlen vagyok. De minden egyes nap, amikor nem mondod meg az igazat, te még kegyetlenebb vagy.

Jo

2010. június 20.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Nem tudom, mit kéne mondanom. Azt tettem, amit tennem kellett, de még mindig bánom. Hátralévő életem minden egyes napján bánni fogom. Hat évet feladtam az életemből miattad. De hosszú az élet. Nem érdemlünk mindannyian legalább egy kis könnyebbséget? Kérdésedre válaszolva, igen, szeretem. De ez másfajta szerelem. Ha összetörné a szívem, ugyanaz az ember maradnék utána is. Érted, mire gondolok, ugye? Nem úgy, mint legutóbb.

R.

2010. július 2.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Nem én törtem össze a te szívedet, te csináltad ki az enyémet. Most már kétszer is.

Sok sikert a házassághoz! A legjobbakat kívánom neked. Tényleg. Azt hiszem, most egy darabig békén hagylak. Igazad van, hosszú az élet, és én nem így akarom élni.

Viszlát:

Jo

Debra Maze

8. fejezet

Csak akkor rohant meg még több kétely és kérdés, mikor már kihajóztam üzemanyag-zabáló amerikai ikonautómmal Austinból. Ahogy a visszapillantó tükörben méregettem magam, még mindig azon tűnődtem, lehetséges-e az új élet. Tényleg el tudom magam adni Ms. Debra Maze-ként? Vagy ez az egész egy hosszadalmas átverés végeredménye, amit Blue már attól a perctől kezdve tervezgetett, hogy először megpillantotta ostoba jómagamat May Kútjában?

A Cadillac úgy siklott az úton, mint egy hajó a nyugodt tengeren. Mikor már pár órányira eltávolodtam a két rakás szerencsétlenségtől, Tanya Dubois-tól és Amelia Keentől, a korábbi kudarcba fulladt újrakezdési kísérleteim pont annyira halványultak el emlékezetemben, hogy némi reményféle kezdett pislákolni bennem. Még egyszer jól megnéztem magam, és igyekeztem elhinni, hogy lehetséges. Az leszek, aki csak akarok lenni!

Mielőtt elindultam, mikor az agyamat még mindig a gyanakvás és félelem töltötte ki, Blue röviden kioktatott arról, hogy szerezhetek tanári állást az ő papírjaival.

– Amúgy – tette hozzá könnyedén –, ha kapsz munkát, ujjlenyomatot vesznek tőled.

– Ez velem nem történhet meg, Blue. Te is tudod – feleltem.

– De az én ujjlenyomatom még nincs a rendszerben – csúsztatott ki egy hivatalos kinézetű kártyát egy borítékból.

A kártyákon fekete, különféle csíkokban tekergő ujjlenyomatok díszelegtek.

– Kutakodtam egy kicsit. Szerintem nem lenne bölcs dolog Ohióban próbálkozni, ahol én is tanítottam. De Wyoming államban csak postán küldik neked az ujjlenyomatos kártyákat. Ha kapsz munkát, csak akkor mondják meg, hová kell menned hivatalosan is levetetni az ujjlenyomataidat. Biztosan találsz olyan helyet, ahol nem szőröznek a szabályokkal. Esetleg megmutathatod ezt a kártyát kapásból az igazgatónak, vagy amikor a rendőrségen veszik tőled a mintát, egy óvatlan pillanatban kicserélheted az enyémre. Öt kártyát kapsz tőlem. Az öt esély, hogy kijátszd a rendszert.

– És ha ez nem működik?

– Én megpróbálkoznék azokkal a keresztény magániskolákkal. Ők nem foglalkoznak annyit a kormány előírásaival, mint az állami fenntartású sulik. Egyéb kérdés?

– Igen. Ezek a kártyák Wyomingra szólnak. Érvényesek más államban is?

– Nem, tündérke – válaszolta Blue. Nem rémlik pontosan, mikor állt le azzal, hogy Amelia-per-Tanyának szólítson, de a váltás élesnek és szándékosnak tűnt.

– Szóval ez a terv csak akkor működőképes, ha Wyomingba megyek. Nem választhatom meg az úti célom?

Ez az egy dolog tetszett abban, mikor az utakat róttam: elindulni egy városból, és véletlenszerűen kiszúrni egy új helyet a térképről.

– Én úgy gondolom, az a legjobb hely arra, hogy kijátszd a rendszert. Egyébként meg Jackson nagyon szép ilyenkor – jelentette ki Blue.

– Honnan tudod?

– Ott voltam nászúton.

Nagyon úgy hangzott, hogy Blue alaposan végiggondolta ezt, de kivételes tehetsége volt a meggyőzéshez, igazi kereskedő vénája volt.

Nincs közvetlen útvonal a texasi Austinból a wyomingi Jacksonba, így gyakran konzultálnom kellett a térképemmel, hogy biztosan jó irányba haladok-e.

Az első vezetős napomon későn indultam, de addig vezettem, míg végül már nem bíztam a látásomban, mert villogó vörös fényeket hallucináltam a visszapillantó tükörbe pillantva. Lehúzódtam egy pihenőparkolóba, és hajnalig aludtam. Még egy teljes nap telt el vezetéssel, körülöttem a ragyogó napfény már Colorado vadregényes hegyeit világította meg. Naponta többször megálltam tankolni, kimozgatni a tagjaimat, aztán folytattam utamat egészen a wyomingi Casperig. Az úton végig a hűtővíz hőmérsékletén tartottam a szemem, mert meg voltam róla győződve, hogy antik autóm túl fog forrósodni a hegyi utakon. Az idős hölgy viszont a jelek szerint nagy odaadással bánt a Cadillacjével az évek során. Ugyanolyan megbízható volt, mint bármelyik másik autó, csak épp nem volt könnyű vele a hegyekben manőverezni. Így mire Casperbe értem, úgy döntöttem, ideje, hogy rendes ágyban aludjak. Találtam egy olcsó, Barátságos Szellem Fogadónak keresztelt motelt. Vacsora gyanánt vettem egy zacskó perecet meg egy üdítőt, és bezárkóztam a szobámba. Zuhanyozás után csak bámultam új énemet a tükörben. A kép, ami visszameredt rám, olyan döbbenetes volt, hogy újra felébredtem tőle. Akkor még nem tudtam volna elaludni, így úgy határoztam, hogy tesztelem új identitásomat.

Áporodott szagú motelszobámat elhagyva végigsétáltam a főúton. Végül találtam egy olyan bárt, amiről úgy véltem, el tudnék vegyülni észrevétlenül. Tipikus sportkocsma volt, olcsó étlappal és drága tévékészülékekkel. A neve is Alapvonal volt. Úgy okoskodtam, hogy a törzsvendégeket túlságosan lefoglalja a meccsnézés ahhoz, hogy velem foglalkozzanak. De az is átvillant a fejemen, hogy mivel azért nem volt teljesen lepukkant hely, megvolt az esélye, hogy elkérik az igazolványomat, vagyis kipróbálhatom a friss papírjaimat.

A pult mögött egy idősebb úriember dolgozott. Az orra világossá tette, hogy a maga idejében ő is szorgosan kivette a részét az áru elfogyasztásából. Hátul férfiak hangoskodtak, egyszerre biliárdoztak és nézték a sarokból sugárzott baseballmeccset.

Én a pultnál ültem le egy nő mellé, akin látszott, hogy már jó néhány órája elfelejtette még a saját nevét is. Mikor még Frank bárjában dolgoztam, az volt az elvem, hogy még jóval azelőtt beültettem az ilyen nőket egy taxiba, mielőtt túl messzire mentek volna.

– Üdv, kedvesem, láthatnék valami igazolványt?

Kiszedtem Blue ohiói jogsiját a tárcámból, és odacsúsztattam a pultosnak. Éreztem, hogy hevesebben ver a szívem, de az öreg már vissza is adta, csak megjegyezte:

– Messze jött otthonról.

Levegőt véve lecsillapítottam az idegeimet.

– Utazgatok.

– Mit hozhatok?

Megint ez a döntés. Megváltoztassam a szokásaimat, hogy igazodjak az új személyiségemhez, vagy ezek az apróságok végeredményben nem számítanak? Basszus, van még elég időm kitalálni, ki is az a Debra Maze, gondoltam. Akkor, ott nekem whiskey kellett.

– Whiskey-t, tisztán.

– A ház ajánlata jó lesz?

– Persze. – Akkoriban mindent fillért megfogtam.

– Hal vagyok – mondta a pultos, miközben töltött. – Csak kiáltson nekem, ha kell valami – tette hozzá, és még kacsintott is. Vészjóslónak tűnt, de szerintem barátságosnak szánta. A kacsintást egyáltalán nem egyszerű mesterfokon űzni, mégis férfiak egész hada töri magát, miközben nincs meg hozzá a kellő kiállásuk.

A pár széknyire ülő nő lehajtotta a fejét a szálkás fapultra, és horkolni kezdett. Hallottam, amint a sarokban az egyik hapsi kutyaféle nyüszítést hallat, mikor elvétette egy gurítását.

Aztán egy másik férfihang harsant fel:

– Szöszi, gyere ide, hozz nekem szerencsét!

Egy másik férfi rászólt:

– Hagyd már békén!

Egy harmadik, mély hang is megszólalt:

– Egy ilyen nőnek nem lenne szabad egyedül ücsörögnie.

Felmértem a bár vendégeit, hogy rájöjjek, kiről beszélnek a biliárdozók. Egy rövidebb időszaktól eltekintve valamikor nyolcadikos koromban, mikor anyám durván bedauerolta a hajam, sosem voltam csúnya. Hallottam már olyat, hogy csinos vagyok, jó nézek ki, jó rám nézni. De csak két férfi volt, akik komolyan úgy látták, hogy szép vagyok: apu és Ryan. Nem hiszem, hogy szépnek hívott volna bárki is, mióta ők nincsenek, még Frank sem, mikor még udvarolt az ő sajátosan visszafogott stílusában. Rajtam kívül csak egy nő volt a bárban, mégpedig az alvó, akinek a külsejét nem láttam rendesen, mert egy ormótlan nyakmerevítőt viselt, ami aligha vált ki flörtölést bárkiből is.

Nem volt igazán alkalmam rá, hogy Amelia Keenből igazi személyt varázsoljak. Még akkor is csak egy üres váz volt, mikor meg kellett tőle válnom. Ismét ott tartottam tehát, hogy egy új álcát kellett magamra ölteni, amit körülbelül annyira éreztem természetesnek, mint a porból készült narancslevet, amit gyerekkoromban ittam.

Az egyik pasas kivált a biliárdozók gyűrűjéből, és közelebb jött. Magas, izmos, kissé tagbaszakadt volt, mintha egy régi westernfilmből lépett volna ki. Hosszú ujjú ingét feltűrte a könyökéig, így kilátszott egy törzsi motívumú tetoválás egy része, ami sejtésem szerint a felsőtestére is ráfonódva túlburjánzott borostyánként borította be.

Hal épp egy másik vendéget szolgált ki, a pasi pedig simán átnyúlt a bárpult felett, és megragadott egy üveg whiskey-t – jobbfélét, mint amit én ittam –, és töltött magának. Majd az én röviditalos poharam fölé tartotta az üveget.

– Fizethetek neked még egy kört? – kérdezte Törzsi Tetkó.

– Úgy tűnik, inkább lopsz még egy kört – feleltem.

– Hal tudja, hogy jófiú vagyok.

– De én nem tudom, hogy jófiú vagy-e.

– Ez csak azért van, mert kevesebb mint egy perce ismersz. Legalább kettőre van szükségem a mély, személyes kapcsolódáshoz – közölte, majd újratöltötte a poharamat, és letett egy húszast a pultra. – Foglalt ez a hely?

– Nem – mondtam.

Azért, mert a hely tényleg nem volt foglalt, nem azért, hogy bátorítsam a férfit. Még mindig nem jöttem rá, hogy kéne erre a kérdésre őszintén válaszolni úgy, hogy elérjem a kívánt eredményt (vagyis hogy a pasi nem ül le). Ezúttal nem is számított, Törzsi Tetkó még azelőtt letelepedett, hogy lett volna időm reagálni.

Még feljebb tolta az ingujját a könyökénél, és koccintásra emelte a poharát.

– Fenékig!

Koccintottam vele, mert legutóbb, mikor nem voltam erre hajlandó egy ismeretlen férfival, lekurvázott, és a dolgok elfajultak. Néha egyszerűbb megadni magunkat, már ha az elvárások teljesíthetők. Én többnyire nem bánom, ha koccintanom kell emberekkel, de más ügyben nagyon is meghúzom a határt.

– Remélem, nem veszed tolakodásnak, de még sosem láttam ilyen… döbbenetesen kék szemeket.

– Köszönöm – válaszoltam, pillantásomat le sem véve a pultról.

A férfiak olyan könnyedén vonzódnak a hamis dolgokhoz!

– Gondolom, folyton ezzel jönnek neked.

– Nem – jelentettem ki. – Most először hallom.

Törzsi Tetkó azt hitte, humorizálok, és elnevette magát.

– Nem könnyíted meg a dolgom, mi?

Belekortyoltam a whiskey-be, és csak annyit mondtam:

– Köszönöm az italt.

Az egyik biliárdozó hapsi odakiáltott:

– Hé, Felség, te jössz!

– Majd a következő menetben – felelte Őfelsége.

Kérdőn néztem rá.

– Király a nevem – magyarázta, mint aki már nagyon unja. – King Domenic Lowell. De hívj csak Domenicnek.

Kezet fogtunk. Meleg, határozott szorítása volt, de nem túlságosan kihívó.

– Ez aztán nem semmi egy név.

– Ne is mondd! És téged hogy hívnak?

Ez régen a létező legegyszerűbb kérdés volt. De most ördöglakatba zárt fejtörőnek tűnt. Ugyan a Debra nevén lévő igazolványt adtam a pultosnak, még nem voltam benne biztos, hogy ezúttal a név sokáig velem marad, és végig kellett pörgetnem, vajon bölcs dolog-e olyan névvel dobálózni, ami bonyodalmakat okozhat. Ugyanakkor, ha túl sokáig tart válaszolni egy ilyen kérdésre, akkor is hazugnak fog tűnni az ember, ha az igazat mondja.

– Debra.

Most mondtam ki először hangosan, mint a sajátomat. Úgy illett rám, mint egy, a kelleténél pár számmal kisebb dzseki.

– Helyes név – bókolt Domenic. – De nem elég szép neked.

A lelkem egy töredéknyi része azért élvezte a hízelgést, de a fennmaradó részek olyan élesen érzékelték a veszélyt, mintha részegen játszottam volna Tell Vilmos-osat. Mi van a szőkékben, ami így megzavarja a férfiak fejét? A szőkék fele ráadásul vegyi anyagoknak köszönheti a hajszínét, az eredmény mégis ugyanaz. Hogyan merülhetnék alá a tömegben, mikor folyton tekintetek szegeződnek rám? Tudtam, hogy ki kell valamit találnom erre. De akkor, abban a bárban elfogadtam Domenic bókjait, mert olyan nagyon régen volt, hogy bárki igazán kedveseket mondott volna nekem. Másrészt az a benyomásom támadt, hogy nemcsak szögletes álla és mélybarna szeme figyelemre méltó rajta. Olyan férfinak tűnt, aki nem szorult rá, hogy bizonyítson bármit is. Ezer éve nem találkoztam ilyennel. Néha eltűnődtem, találkoztam-e valaha is ilyennel.

– Mindenesetre ez a nevem – mondtam.

– Új vagy a városban?

– Csak átutazom.

– Hová tartasz, Debra?

– Valószínűleg Jacksonba. Még nem biztos. – Semmi értelme nincs még egy hazugsággal bővíteni a listát.

– És mi hozott a csodás Wyoming államba?

– Munka.

– Milyen munka?

– Tanári – feleltem. Bevallom, jólesett egy rendes foglalkozással dicsekedni, még ha nem is vált egyelőre valósággá.

– Hányadikosokat tanítasz?

– Sokat kérdezősködsz.

– Másképp hogy ismerkedjünk meg?

– Miért, most épp ismerkedünk?

– Igen. Máris jobban ismerlek, mint amikor idejöttem.

Valószínűleg Domenic tetkóját lestem, mert a szemébe nézni nem tűnt okosnak. Erre még feljebb tűrte az ingujját, hogy jobban lássam. Részletesebb volt, mint elsőre hittem.

– Ez baromira fájhatott – jegyeztem meg. Mindig jobb elterelni a beszélgetés fonalát saját magamról.

– Ezek szerint neked is van?

– Lehet, hogy te ilyen következtetést vontál le, nem hiszem, hogy én utaltam rá – jelentettem ki, majd beugrott, hogy ez pont olyan volt, mintha Blue mondta volna.

– És, van?

– Van – ismertem be, de közben átfutott az agyamon, jó ötlet-e azonosító jelekre felhívni mások figyelmét. Aztán az futott át az agyamon, hogy vajon lesz-e még olyan idő, mikor kimerítően alapos előzetes gondolkodás nélkül is válaszolhatok egy kérdésre magammal kapcsolatban.

– Hol van? Illedelmes vagy illetlen helyen?

– Elég illedelmes.

– Megmutatod?

Bólintottam, és lehajtottam az italom maradékát. Hal odajött, érdeklődve, kérek-e még egyet. Domenic a felső polcon tárolt legmenőbb whiskey-re mutatva rendelt mindkettőnknek az italból, ami az én új költségvetésemnek túl drága volt.

– A válladon van?

– Nem.

– Csukló?

Felemeltem és Domenic combjára fektettem a lábam.

– Boka – magyaráztam, ahogy felhúztam a farmerem, három apró, piros színnel varrt kínai jelet fedve fel. Furcsa volt olyasmit mutogatni, amiről én magam mindig igyekeztem megfeledkezni. Mikor még Frankkel éltem, időnként ragtapaszt tettem rá, és úgy csináltam, mintha megvágtam volna magam.

– Jól néz ki – mondta Domenic, de láttam, hogy csalódott. Milyen közhelyes! De neki meg törzsi motívuma volt, szóval egy szót se szólhatna, gondoltam. – Mit jelent? – kérdezte Domenic.

– Semmit – feleltem.

Domenic kissé elgondolkodott a válaszomon, és egyszer csak nyert valami értelmet számára.

– Azt hiszem, értem, mire gondolsz – mondta. – De meséld el, hogy is volt ez.

Egy régi gimis haverom, Walt Burden egy este bement a városba, és ott egy kis csapatnyi kínai turistába botlott, akik közül az egyik olyan mély húrokat pendített meg benne, hogy soha többé nem randizott fehér lánnyal. De a kínai turistalány visszautasította a közeledését, mire Walt elmondta neki, hogy szeretne egy tetoválást a kínai békét jelentő írásjelről. Mintha ez még senkinek nem jutott volna eszébe… Megkérte a lányt, hogy fordítsa le neki. A turista nem lelkesedett Waltért túlságosan, de sokszori könyörgést követően belement, hogy lerajzolja egy szalvétára a kínai írásjelet, feltéve, hogy utána Walt rögtön elhordja magát.

Később egy másik barátom, Arthur Chang megpillantotta Walt tetkóját matekon, és láttam, hogy magában nagyon mulat. Odacsúsztattam neki egy levelet, hogy mi olyan vicces. Arthur azt felelte, Waltnak fogalma sincs, mit varratott magára, majd elmondta nekem, hogy mi az.

Hat hónappal később egy sikeres úszóverseny után a legjobb barátnőm, Melinda ragaszkodott hozzá, hogy tetkókkal ünnepeljük meg az eseményt. Be is masíroztunk egy tetoválószalonba a választott mintáinkkal. Melinda delfint akart, amiről azelőtt két nappal döntötte el, hogy a totemállata. Azt akarta, hogy nekem is delfinem legyen, de nekem nem nagyon jött be sem a totemállatok, sem az egyforma tetkók ötlete. Egyértelműen tudtam már akkor is, hogy olyan beavatási rítusban veszek részt, amit később úgyis megbánok, így úgy döntöttem, pont ennyi jelentőséget tulajdonítok neki. Volt nálam fotó Walt motívumáról, és azt kértem a tetováló művésztől, hogy azt másolja le piciben a bokám belső felére.

Nem is tudom, miért tetszett jobban az a tetkó, mint egy delfin, egy béka, vagy más kínai szimbólumok, amik valami olyasmit jelentenek, ami folyton emlékeztet rá, hogy ne feledkezzünk meg a természetes dolgokról, például a levegővételről. De most már nagyon is találónak érzem, hogy éppen ezt a három jelet választottam, amik szó szerint azt jelentik: ez nem jelent semmit. Bár, mikor Melinda megkérdezte, mit jelentenek, neki azt mondtam, hogy úszást.

Domenicnek elmondtam a fentiek rövidített verzióját, a Melindának kitalált hazugságot leszámítva, mire ő elmosolyodott.

– Ez nem akármilyen tetkótörténet. Jobb, mint a legtöbb.

– Köszönöm – válaszoltam. Jólesett a véleménye.

Az is jó érzés volt, hogy végre egyszer igazat mondhattam. Nem is emlékeztem már, mikor meséltem magamról utoljára igazat, már ha Blue-t nem számítjuk.

– És mi a te kifogásod? Csak nem azzal fogsz jönni, hogy két százalékban cseroki indián vagy, vagy ilyesmi?

Domenic rázkódott a nevetéstől. Valódi, szívből jövő kacagás volt.

– Á, semmi ilyesmi.

– Akkor miért vagy úgy kidíszítve, mint minden második pasi?

– Mert a Negyvenkilencesek elvesztették a Super Bowl-döntőt.

– Nem látom pontosan, meddig tart a minta…

– Nagyon szívesen megmutatom neked – szúrta közbe Domenic.

– De ez jó sok idő ahhoz, hogy szenvedve ücsörögj egy székben, csak mert elvesztettél egy fogadást.

Domenic kiitta a poharát, és annyit mondott:

– Én állom a szavam.

Hittem neki. Talán nem nehéz elképzelni, hogy a férfiak már jó ideje nem szerepeltek első helyen a prioritásaim között. Tudtam, hogy nem mindegyikük rossz, de volt szerencsém pár annyira velejéig romlotthoz, hogy ők megmérgezték a többiekről alkotott véleményem is. Ehhez képest viszont Domenic egész normálisnak tűnt, már amennyire egy kevesebb mint egy órája ismert férfi rendesnek tud tűnni.

Hal ismét odalépett hozzánk.

– Ugye nem kellemetlenkedik a királyi felség? – érdeklődött, de csak azért, hogy mondjon valamit. Nem gondolta komolyan.

– Egyelőre nem – feleltem. – De majd szólok.

Domenic egyenesen a szemembe nézett. A tekintetében vágy és kíváncsiság bujkált, de nem azzal az ocsmány mellékzöngével, amit néha látni, mikor a pasi azt próbálja felmérni, mi mindenre vehet rá. Igyekeztem nem elkapni a tekintetem, de az elmúlt három hónapban mást sem csináltam, és nehéz volt leszokni róla.

– Meghívhatlak egy hamburgerre? – szólalt meg Domenic.

– Mi? – kérdeztem vissza. Egészen más típusú kérdésre számítottam.

– Majd éhen halok. Van egy kajálda nem messze innen. Sok minden nem stimmel náluk, de valami oknál fogva a burgereik kiválóak. A fasírtjukhoz inkább hozzá sem nyúlok, a sült csirkéjük pedig gyakorlatilag megsérti a népegészségügyi szabályzatot – hadovált Domenic összevissza, arra várva, hogy válaszoljak.

– Rendben – mondtam.

Domenic vadiúj Ford F-150-ese közvetlenül a bár előtt parkolt. Úriemberhez méltóan szélesre tárta nekem az utasoldali ajtót. A szívem úgy felgyorsult, mintha speedet vettem volna be. Hirtelen olyan volt, mintha elfogyott volna a levegő, és az egyetlen dolog, amit tehettem idegeim megnyugtatására az volt, hogy szó nélkül odébb mentem.

Domenic becsapta az ajtót, és követett.

– Végül is sétálhatunk is – jegyezte meg. – Csak két mérföld ezen az utcán.

9. fejezet

Domenicnek igaza volt a hamburgerrel kapcsolatban, de a hely hangulata nem igazán jött be. Az éles fény ritkán tesz jót egy nő külsejének, és még azt sem tudtam, hogy néznek ki a kék kontaktlencséim a fluoreszkáló villogásban. Időnként mintha elcsíptem volna, ahogy Domenic próbál észrevétlenül megfigyelni, mintha gyanakodna. De végül is nem ismertem, lehet, hogy egyszerűen ilyen a nézése, gondoltam.

Mindketten éhesek voltunk, így csendben ettünk. Mikor Domenic befejezte, a tányérra dobta a szalvétáját, és az asztal közepére tolta. A pincérnő odajött, hogy megkérdezze, kérünk-e még valamit. Domenic a szakácsot dicsérte egy kacsintás kíséretében. Nála működött a dolog. A pincérnő a férfi elé tette a számlát, és Domenic azonnal el is vette. Persze én is nyúltam a pénztárcám után, de csak legyintett rá.

Fizetés után Domenic hátradőlt az ülésen, tagjai jóllakottan nyúltak el. Elégedett vendégként mosolyodott el.

– Debra, mesélj nekem magadról valamit!

Na, ez aztán a kérés. Nem az a fajta, amit túlságosan szorgalmasan kívántam teljesíteni.

– Megfájdul a fejem ettől a fénytől – mondtam.

– Akkor menjünk ki innen!

A bárban és aztán a hamburgerezőben könnyű volt. Volt célja az együttlétünknek. Az utcán viszont elbizonytalanodtam. Voltak bizonyos dolgok, amiket akartam, amik hiányoztak, amik ellen az agyam keményen küzdött. Éreztem, ahogy a forróság felkúszik hátul a nyakamon. Nem sok férfi váltott ki belőlem ilyesmit.

Legutóbb a csontkovácsommal éreztem, de korántsem olyan erősen, mint ott, abban a percben, a néptelen járdán. A középiskolás fellángolásokra emlékeztetett, arra a mindent elöntő vágyra, aminek hatása alatt még a legegyszerűbb dolgok, mondjuk a cipőfűző bekötése is, lehetetlenné váltak. Emlékszem, mikor én angolórán ültem, Ryan meg elsétált az ablak előtt. Rám nézett, és elmosolyodott. A tekintetem visszatért A nagy Gatsbyre, de ugyanazt az egy sort olvastam el újra meg újra. Még mindig emlékszem rá:

„Egy balesethez ketten kellenek.”

„Egy balesethez ketten kellenek.”

„Egy balesethez ketten kellenek.”

Mint kiderült, hárman kellettek.

Domenic meg én ugyanabba az irányba sétáltunk, de nem a hotelem, a bár, vagy más általam ismert helyszín felé. Arra gondoltam, le kéne lépnem, de akkor Domenic megfogta a kezem, és átmentünk az úton. Annyira régen érintettek már meg, hogy meglepődtem, milyen meleg érzés volt a bőrömön.

– Megyünk valahová?

– Az tőled függ – felelte Domenic.

Épp elégszer váltottam irányt életemben. Néha egyszerűbb követni a kikövezett utat. Egy darabig csendben sétáltunk, mígnem Domenic megállt egy piros ajtó előtt, ami egy Craftsman stílusban épült ház bejáratának bizonyult. A holdnak épp annyi fénye volt, hogy láttam, az épület kékre van festve, fehér keretekkel, valamint hogy régimódinak, ártatlannak és rendesnek tűnik.

– Itt lakom – közölte Domenic.

– Szép ház – mondtam.

– És ez csak a külseje. Vagy visszakísérlek a bárba vagy a szállásodra, vagy bejöhetnél egy csésze teára.

– Teára?

– Van másfajta innivalóm is itthon.

– Értem.

Domenic türelmesen várt a válaszomra. Én már csak elvből is óvatos voltam. A férfiak a kelleténél jóval többször tettek velem rosszat, de nem mind szörnyeteg, gondoltam, és Domenic jobb kategória volt, mint azok, akikkel az utóbbi időben találkoztam. Akkor is, még nem ismertem régóta, az ösztöneim pedig egyszer már olyan durván cserben hagytak, hogy azóta sem teljesen bocsátottam meg nekik. Viszont ott volt a keze, ami olyan kellemesen meleg volt, és már annyira elegem volt abból is, hogy egyedül legyek, folyton csak egyedül.

– Kérek szépen egy kis teát – mondtam végül.

A ház belseje ugyanolyan szépen rendben volt tartva, mint a külseje. A széles deszkákból készült padló simán csillogott. A bútorzat régi és új egyvelegéből állt össze, de egyik sem volt trendi, és mind makulátlan állapotban volt. Néhány családi fotó lógott a falon jó néhány amatőrnek tűnő virágfestmény mellett, melyeket egy Mary nevű művész szignózott.

Domenic látta, hogy az egyik ilyen képet nézem, egy margarétával teli tálat.

– Azokat jó áron szereztem – mondta.

– Szépek – válaszoltam udvariasan. Végül is nem voltak csúnyák.

– Anyám festette – magyarázta.

Ettől még jobban és még kevésbé tetszett. Ártalmatlannak tűnt ahhoz képest, hogy vadidegen volt számomra. Talán egy kissé túl ártalmatlannak is. Az agyam még a lehetséges veszélyeket próbálta számba venni, mikor Domenic megcsókolt. Az egyik kezét a nyakamnak támasztotta hátulról, a másikkal átfogta a derekamat, és újra embernek éreztem magam. Abban a pillanatban egészen egyszerűek voltak a szükségleteim, melyek nem kötődtek térképekhez, tervekhez, szervezkedéshez vagy névgyűjteményhez.

Domenic ajkát ismerősnek éreztem, nem olyan béna első csók volt ez, ahol elvonja az ember figyelmét minden apróság. Domenic elhúzódott, és bevezetett a hálószobába. Bizseregtem, elöntött a kellemes meleg, a várakozás és a biztonság érzése, csupa olyasmi, amiről azt hittem, már örökre elvesztek számomra.

És akkor megláttam a fegyvert és a jelvényt az éjjeliszekrényen. Hirtelen úgy éreztem magam, mint aki most adott vért, és a nagyját lecsapolták. Biztosan láthatóan elsápadtam, mert mikor Domenic megfordult, hogy ismét megcsókoljon, hátralépett.

– Jól vagy, Debra?

– Pisztoly. – Csak ennyit tudtam kinyögni, miközben a szívem ütvefúróként kalapált odabent.

– Ne haragudj! – mondta Domenic, és a fiókot kinyitva eltette a fegyvert. – De semmi gond, seriff vagyok.

– Ezt nem említetted a bárban.

– Nem kérdezted.

– A zsaruk általában szolgálaton kívül is hordják a fegyverüket, nem?

– Vannak, akik igen, de ebben a városban mindenki tudja, ki vagyok, és mindig is úgy gondoltam, hogy pesszimizmusra vall, ha az ember magával viszi a pisztolyt, mikor csak a barátaival megy sörözni.

Igyekeztem egyenletesen lélegezni, de így is úgy lihegtem az oxigénért küszködve, mint egy maratonfutó.

– Mi a gond, Debra? Valami problémád van a zsarukkal?

De még mennyire, hogy volt. Ám ezt nem kötöttem az orrára.

– Csak nem érzem magam túl jól. Azt hiszem, inkább megyek.

– Visszakísérlek.

– Nem szükséges – válaszoltam.

– Késő van már – tiltakozott Domenic.

A bejárati ajtóhoz lépve elfordítottam az ajtógombot, de zárva volt. A pánik áradó folyóként öntött el, ahogy babráltam a zárral. Domenic elvette a kezem róla, és kinyitotta. Szélesre tárta nekem az ajtót. Míg ki nem léptem a verandájára a hideg éjszakai levegőbe, úgy éreztem magam, mintha víz alatt lettem volna egy medencében, lélegzetvisszafojtó-versenyt tartva. Odakint azonnal jobban lettem. Domenicnek feltűnt a megkönnyebbülésem, és úgy láttam, nem esett jól neki.

Követett egészen a motelig, szerintem csak azért, hogy meggyőződjön róla, biztonságban odaértem. Az előtérben megálltam, nem akartam, hogy tudja, melyik szobában lakom.

– Köszönöm – fordultam hozzá. – A… hamburgert meg a társaságot is.

– Mi történt az előbb?

– Semmi. Csak hirtelen rájöttem, hogy nem kéne kettesben lennem egy idegennel.

– Rendben – felelte Domenic. – De ha mondjuk megint erre visz az utad, akkor már nem lennénk idegenek egymásnak, nemde?

– Gondolom, nem.

A tárcájába nyúlt, és odaadott egy névjegykártyát.

– Ha bármire szükséged van, rajta van a mobilszámom.

– Köszönöm – néztem rá.

– Vigyázz magadra! – intett Domenic. – A világ a legkülönfélébb emberekkel van tele.

– Erre már jó régen rájöttem – feleltem.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2011. május 11.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Azt hitted, nem jövök rá? Úgy néz ki, manapság én vagyok az egyetlen titok, amit képesek megtartani az emberek. Minden mást kiraknak.

Egy óra a könyvtári számítógépen, régi barátokra rákeresés, és már meg is találtam. Fotókat Edie-ről meg Loganről, amint romantikusan vakációznak Big Surben. Nagyon boldognak tűnnek a képeken. Hogy hagyhattad ezt?

Nem érdekel, mit kell tenned, mit mondasz Edie-nek. Vess nekik véget!

Jo

2011. június 10.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Megpróbáltam. Próbáltam megállítani, még mielőtt elkezdődött volna. Próbáltam leállítani, mikor láttam, hogy néz rá Logan a Sundownersben, miután Edie hazajött, mert otthagyta a fősulit. Mióta bent voltam a pszichiátrián, az emberek nem igazán hallgatnak rám úgy, mint régen.

Én vagyok a zakkant, Logan meg az erős, sikeres, felelősségteljes báty.

Ha ettől jobban érzed magad, szerintem Logan megváltozott. Nem legbelül, de már nem engedi annyira szabadjára azt az oldalát. Lehet, hogy jó lesz Edie-hez. Tudom, hogy nem ezt akartad hallani, de csak ennyivel szolgálhatok.

Úgy látom, azt hiszed, csak úgy rángathatsz, mintha az intéződ lennék. Ez nem sakkjátszma, ahol te találod ki a következő húzást, én meg csak lépek neked.

Ha valaki nincs jelen, és te gyakorlatilag halottnak számítasz itt, nem befolyásolhatja a dolgok menetét. Ha és amikor Logan tesz valami rosszat, megpróbálok beavatkozni.

2011. június 15.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Úgy nézem, a házasélet jól fekszik neked. Értem én, hogy nem akarod felrobbantani a status quót. Ja, és gratulálok a babához!

Mindig is volt benned egy kis gyávaság. Azt hittem, kinősz majd belőle, nem pedig belesüppedsz, mint egy kényelmes fotelbe.

Nem kértem én tőled semmit. Oldd meg a problémát! Válaszd szét őket! Ha Edie-vel bármi történik, az a te lelkeden szárad. És ezúttal nem fogom be a számat.

Jo

10. fejezet

Első kiruccanásom Debra Maze-ként jól az eszembe véste, hogy az életem olyan, mint a Jenga: ha egy elem nem stimmel, az egész világom összeomolhat. Másnap, agyam hátsó zugába tessékelve a rendőrséggel való kockázatos kalandomat, beültem a kocsiba utam utolsó, wyomingi szakaszára.

Mire Jacksonba értem, gyakorlatilag semmi pénzem nem maradt. Utolsó teli tankomat arra használtam el, hogy elhajtottam vagy fél tucat motelhez, próbálva üzletet kötni: meleg szobát kértem takarításért cserébe. Hiába ígértem meg magamnak, hogy távol tartom magam a higiéniai biznisztől, már május közepe volt, az iskolaév csaknem véget ért, és nekem is időre volt szükségem, hogy kényelmesen belehelyezkedjem Debra Maze bőrébe. Ezt nem tudtam volna úgy megtenni, hogy a Cadillacemben éjszakázom. A főúttól nem messze fekvő Jávorszarvas Lak tulajával végül meg tudtam egyezni, és még némi fizetést is kialkudtam átmeneti szállásom kiegészítéseként.

Egy dolgot biztosan tudtam: ez a terv csak úgy működhet, ha kitalálom, hogy nézzek ki kevésbé úgy, mint Blue, és hogy hasonlítsak jobban magamra. Akárhányszor tükörbe pillantottam, csak hazugságot láttam. Ha én magam sem hiszem el az álcámat, kizárt, hogy másoknak gond nélkül be tudnám adni.

Blue egyszer említette, hogy a legkönnyebb úgy észrevétlenné válni, ha meghízik az ember. Így bevásároltam három doboz hatos kiszerelésű minifánkot, olyanokat, amit még felsős koromban faltam reggelire, míg az úszóedzőm rám nem szólt, hogy talán táplálóbb kalóriákat kéne fogyasztanom.

Aranyszőke hajamat békén hagytam, csak a lenövéseket festettem gondosan újra. Egy hónapig szigorúan csak fánkon, pizzán, sült krumplin és sörön éltem, addig tömve magam minden este, míg kis híján visszajött minden. Három hét alatt kilenc kilót híztam. Felpuffadt vörös arcom láttán sírni tudtam volna. Hirtelen támadt duciságom elnyomta a korábban feltűnő szőkeség hatását, minden egyes kilóval egyre láthatatlanabbá váltam. Mikor már jócskán tíz kiló extra felett jártam, elmentem a wyomingi okmányirodába jogosítványt csináltatni, Debra Maze tb-kártyáját és születési anyakönyvi kivonatát használva azonosításra. Az írásbeli teszten megint épp csak átmentem. Pár nap múlva következett a forgalmi vizsga, amin jobban teljesítettem, bár nem volt ígéretes jel, hogy nem reagáltam, mikor a vizsgáztató az új nevemen szólított.

A papírmunka elintézése után az ügyintéző a fotózkodásra váró sor felé irányított. Én előbb visszavonultam a mosdóba, kivettem a kék kontaktlencséket, és úgy álltam be a sorba. A fotós nem sokat törődött vele, mi van a papírra írva, csak mondta, hogy mosolyogjak, amit nem tettem meg. Aztán közölték, hogy kettő-négy hét, míg megjön a jogsim.

Végül két és fél hét múlva érkezett meg.

Mások mocskát takarítva, arra várva, hogy mikor derül ki, csaló, gyilkos, és ki tudja, mi vagyok még, az életem huszonnégy órás lassított felvételből állt, és az óramutató körül forgott. Mikor a postaládámban megtaláltam a borítékot, szinte már arra számítottam, hogy letartóztatási parancs lesz benne. De helyette ott állt feketén-fehéren: Debra Maze, 167 cm, 68 kg, kék szem, szőke haj. Csak éppen a fotón barna volt a szemem.

További egy hónapba telt, míg átalakultam azzá a Debra Maze-zé, akivel együtt is tudtam élni. Visszafestettem barnára a hajam – elég időt töltöttem már azzal, hogy havonta kiszőkítsem a lenövéseimet –, és a kék kontaktlencse is a tokjában maradt. Még mindig reménykedtem benne, hogy egy nap valaki a szemembe nézve meglátja, ki vagyok valójában. De ez nem fog összejönni, ha a szemem annyira természetellenes, mint egy porcelánbabáé.

Rögtön az okmányirodai fotózkodás után leálltam a szumóbirkozónak való étkezéssel. Az első kilenc kiló gyorsan lement, de az utolsó kettővel meg kellett küzdenem. A motelben villogó neon hirdette, hogy van úszómedencéje is. Beltéri volt, túl volt fűtve, és a nyirkos levegőben olyan sűrű klórszag terjengett, hogy marta a torkomat. Három karcsapás gyorsúszásban, fordulás, elrúgás, újabb három csapás, és már kész is voltam egy körrel. Este tizenegy után a motel vendégei számára zárva volt a medence, de nekem volt kulcsom. Húsz perc alatt úsztam le száz fordulót.

Eszembe jutott, milyen volt tizennégy évesen a Waki víztározóban úszni, azt képzelve, hogy az egész az enyém, mert senki nem ismerte olyan jól, mint én. Ahogy gépiesen haladtam a rövidített fordulókkal abban a szűk türkiz betonlyukban, távolról sem éreztem a felszabadító lelkesedést. Tökéletes jelképe volt annak, milyenné vált az életem: mintha egy szeméttelepi présgép alatt ülnék, ami egyre ereszkedik lefelé. Fiatalon azt gondoltam, minden lehetséges. A világ nagynak és elérhetőnek tűnt. Mintha csak rám várna, hogy meghódítsam. Sokszor kívántam, bárcsak jobban kihasználtam volna, amíg volt rá lehetőségem.

A jacksoni nyár gyönyörű és meleg volt, a közeli hegyek csillogtak a nap sugaraitól. Munka után sétálgattam a városban, napfényben fürdőzve, próbálva kitörölni az imént takarított szobák emlékét. Időnként beültem egy bárba vagy egy kávézóba, és úgy tettem, mintha csak turista lennék.

Pénzt alig tudtam félretenni, de azért megéltem. Egyszer megengedtem magamnak, hogy rendes frizurát csináltassak. A fodrász szőkésbarnára festett, karakteres frufrut vágott, és egyenletes hosszúságúra igazította a hajam, ami így épp a vállam fölé ért. A tükörbe nézve egyáltalán nem emlékeztettem már Blue-ra, de Tanya Pittset és Amelia Keent sem láttam viszont. Valaki teljesen új nézett vissza rám a tükörből, aki Debra Maze néven fog futni, noha tudtam, hogy sosem fogom igazán magaménak érezni ezt a nevet.

Megint elmentem az okmányirodába, azt állítva, hogy elvesztettem a jogosítványomat. A formanyomtatványokat egy apró kis változtatással töltöttem ki, kék helyett barna szemet pipáltam be. Jó érzés volt eggyel kevesebb hazugsággal együtt élni. Két héttel később, mikor megérkezett az új jogsi, befejeződött az átváltozásom.

Így már készen álltam rá, hogy a moteltakarításról átnyergeljek az oktatásra. De mikor elérkezett az augusztus és a tanév kezdete, rögtön falakba ütköztem. Kiderült, hogy alkalmassági vizsgát kell tennem, az állam által elismert bizonyítványt kell bemutatnom. Csakhogy nekem Ohióból származó papírjaim voltak, nem wyomingiak. Amikor Blue beszélt róla, az egész olyan egyszerűnek tűnt, ő csak az ujjlenyomat kérdésének nézett utána, a tanári képesítés elfogadásának nem. Nagylelkűen azzal intéztem el, hogy biztosan csak elfeledkezett róla, de azért ott motoszkált bennem a gondolat, hogy mi van, ha szándékosan hozott ilyen helyzetbe.

Az igazi világban még akkor sem volt esélyem állásra, ha lejjebb vittem volna igényeimet, és pedagógiai asszisztensnek vagy helyettesítő munkára jelentkezem. Így kiterjesztettem a keresést, és találtam egy kis magániskolát egy Recluse nevű wyomingi kisvárosban, vagyis a hely szó szerint Remeteség volt. Az iskolát a város legkiemelkedőbb személye, John Allen Campbell birtoka tartotta fenn. Kemény az élet egy harmadik-negyedik osztályos tanítónőnek egy jelentéktelen iskolában, egy olyan porfészekben, ahol nincs semmi ipar, és soha semmi nem történik. Csak pár nap kellett hozzá Blue önéletrajzának elküldése után, és már be is hívtak interjúra.

Pont aznap kezdődött egy nagyobb hőséghullám. Visszafogott nyári ruha volt rajtam és praktikus cipő, olyan, amiről úgy véltem, vízfestékkel dolgozó tanítónők ilyet viselnek. Korán indultam, hogy jó benyomást keltsek. A Cadillac még úgy is szaunának érződött, hogy folyamatosan járt a ventilátor. A vízhőfok vészesen kúszott felfelé, időnként meg is kellett állnom, hogy lehűljön a motor.

Még így is egy órával korábban odaértem az autópályáról lekanyarodva a városba, ami olyan volt, mintha fojtogatnák, és csak egyetlen komolyabb szorítás választja el attól, hogy végleg szellemvárossá váljon. Találtam egy benzinkutat és egy ott dolgozót, és megemlítettem a Cadillac nehézségeit. Gil, a szerelő komolyan letolt, hogy nem ellenőriztem a folyadékszintet, amiben igaza is volt. A kocsi hidratálását követően Gil elmagyarázta, hol találom a John Allen Campbell Általános Iskolát.

Walt Collins igazgató egy szertárnál nem nagyobb helyiségben az íróasztalánál ült. Az jutott eszembe, hogy egyszer régen ez lehetett a cselédszoba, mikor még valaki gazdag és fontos élt ebben az elfelejtett városban. Akár az igazgató családjának otthona is lehetett. Collins már régen túl volt a nyugdíjkorhatáron, és akaratlanul is felmerült bennem, hogy csak azért dolgozik még mindig, mert senki másnak nem kell ez a munka.

Annyira hozzászoktam már az elmúlt hat hónapban, hogy minden eshetőségre fel legyek készülve, hogy nehéz volt észrevennem, mikor valami kivételesen jól alakult. Már akkor le kellett volna esnie, mikor beléptem az ajtón, hogy Collins igazgató végső kétségbeesésében bárkit felvett volna. De ha szökésben van az ember, nem tud tisztán látni. Az agyában folytonosan zümmögő idegesség elnyomja a külvilág hangjait. Ám az emberek abban hisznek, amit hinni akarnak. Az igazgató szemében egy csinos fiatal nő voltam, aki olyan állásra jelentkezik, amit ő be akar tölteni. Csak egy becsületes, épp munkanélküli pedagógust látott, aki egyszerű, kisvárosi életre vágyik.

– Mi motiválta, hogy tanítással foglalkozzon, Miss Maze?

– Mikor kicsi voltam, utáltam iskolába járni. – Igazat mondani, amikor csak lehetséges.

– Szóval szerette volna elérni azokat a gyerekeket, akik ugyanolyan ellenérzéseket tápláltak az oktatással szemben, mint ön? – érdeklődött Collins igazgató.

– Igen, pontosan.

– Látom, öt évet dolgozott egy általános iskolában, Akronban, Ohióban.

– Igen.

– A diplomáját pedig a Cleveland Állami Egyetemen szerezte?

– Hajrá, Vikingek! – csúszott ki a számon, de megbántam.

– Szereti a futballt?

– Annyira nem.

– Úgy látom, referenciákat nem adott meg az önéletrajzában. Volt valamilyen probléma az előző iskolájában?

– Sajnos itt érzékeny témát kell felhoznom. Remélem, kettőnk között marad, akárhogy dönt is az alkalmazásommal kapcsolatban. Akronban volt egy férjem, aki nem volt… és most sem… igazán jó hozzám. Mikor eljöttem, nem árultam el, hová megyek. A megtakarításaimból éltem, és szándékosan nem használtam a hitelkártyámat vagy bármi egyebet, ami elvezethetné a jelenlegi tartózkodási helyemre. – Mindig legalább részlegesen igazat mondani, ha lehet.

– Erőszakos ember a férje? – kérdezte Collins igazgató, úgy ráncolva a homlokát, hogy az kellő együttérzést sugalljon. Ő is épp annyira szerepet játszott, mint én.

Csak bólintottam, mintha kimondani túl fájdalmas lenne.

– Értem – mondta az igazgató, ismét igazítva a homlokráncolásán.

– A férjem igazán meggyőző tud lenni. Attól félek, ha bárki telefonálna a referencia kapcsán a régi munkahelyemre, továbbadnák neki, honnan jött a hívás. Öt évig dolgoztam abban az iskolában. Ez csak számít valamit.

– Sajnálom, hogy ilyesmin kellett keresztülmennie.

– Már a múlté. Remélem, a múltban is marad – jegyeztem meg.

Új irányt kellett adnom a beszélgetésnek. Ideje volt kijátszanom az egyetlen kártyámat. Hátizsákomban keresgélve előhúztam az ujjlenyomatos lapomat, és Collins igazgató elé csúsztattam.

– Úgy tudom, ez kelleni fog az erkölcsi alkalmassági ellenőrzéshez.

– Látom, felkészülten érkezett.

– Szeretek alapos lenni.

Collins úgy bámult az ujjlenyomatokra, mintha nem tudná, mihez kezdjen velük.

– Nem tudunk sokat fizetni.

– Tisztában vagyok vele.

– És itt nincs szinte semmi, amivel egy fiatal nő elfoglalhatná magát, ezt is látja?

– Sosem voltam különösebben ambiciózus.

Mikor ezt kimondtam, hirtelen ráébredtem, milyen sok nagyratörő tervemről mondtam le az idők során. Ez volt az egyik legnagyobb hazugság, ami valaha elhagyta a szám.

– Fel van véve. Hétfőn kezdhet.

Szélesen, izgatottan rámosolyogtam, tudtam, hogy ez még kellett ahhoz, Collins igazgató megnyugodjon, jó üzletet csinált. Színjátéknak éreztem az egészet, és minél jobb lett az alakításom, annál jobban megvetettem a műsort. De megszereztem, amit akartam: rendes munkát, fizetést, egy új életet.

– Tudja már, hol fog lakni? – érdeklődött Collins igazgató.

– Máris nekiállok nézelődni – feleltem.

– Amíg talál valami állandót, vagy ha nem is sikerül, az alagsorban van egy kis lakás. Százötven egy hónapra.

Ott helyben kivettem, meg sem néztem. Tudtam, hogy meg kell majd fognom a pénzt. Ha belegondoltam, mi minden történt, mióta Frank lebucskázott a lépcsőn, az a nap csodálatos volt. Mégis bármit megadtam volna érte, hogy újra önmagam lehessek, bárki is az.

11. fejezet

– Ébresztő! Andrew, ébredj!

Andrew felemelte a fejét a pádról, és megdörzsölte a szemét.

– Jó reggelt! – nézett rám. Mindig ezt mondta, mikor felébresztettem.

– Szeretnél egy kávét?

– Nem, jól vagyok.

– Nekem megengedi anyukám, hogy kávét igyak – szólalt meg Abby.

– Nekem meg néha szabad beleinnom anyukám sörébe – tódította Cody.

Különféle italfogyasztási szokásokról szóló vallomások egész kórusa harsant fel, így rendet kellett tennem.

– Szünetben majd megtárgyalhatjátok, ki mit iszik. De most vissza az órához!

Néma figyelmemet Maggie-re irányítottam. Ő volt a tizennyolc fős, harmadik és negyedik évfolyamosokból álló osztályom alfanősténye.

– Maggie, meg tudod mondani Georgia állam fővárosát? – kérdeztem szándékosan könnyűt, hogy hízelegjek az egójának.

– Atlanta.

– Nagyon jó. Ki tudja Oklahoma fővárosát?

– Oklahoma City! – kiabálta be Martin, mielőtt szólítottam volna.

– Martin, köszönöm, hogy te is csatlakoztál az országos kirándulás játékunkhoz!

Ez volt az én kis csavarom a földrajzórán. Mögöttem regionális autós térképek voltak összefűzve, mint valami rossz puzzle. Kértem, hogy az iskola szerezzen be egy hatalmas országos autós térképet, de mivel a legtöbb tantervben nem anyag, hogy hálózzák be az autópályák az országot, nem kaptam meg. Így Észak- és Dél-Dakota nagy része is hiányzott, valamint Michiganből és a két Virginia államból is egy kevés.

– Martin, mi Idaho fővárosa?

– Boise.

– És Washington államé?

– Seattle?

– Nem hiszem. Abby, te tudod?

Abby kívülről fújta az összes fővárost, az első tíz és a legutóbbi három elnököt, azonkívül bármely kétjegyű számot összeszorzott egyjegyű számokkal, de soha nem jelentkezett.

– Olympia – felelte Abby.

– Köszönöm – bólintottam. – Na mármost, Abby, tegyük fel, hogy a Washington állambeli Olympiában vagy, és el akarsz jutni autóval az idaho-beli Boise-ba. Merre mennél?

Abby félénken odament a táblára függesztett térképhez, és a kollázst tanulmányozva végighúzta ujját a vastagon kiemelt kék autóútvonalakon.

– Először a délre tartó I-5-ösön mennék, aztán Portlandnél ráhajtanék a 84-esre déli vagy keleti irányba. Mindkétfelé jó lenne.

– Nagyon helyes – mondtam. – Vannak utak, amik egyértelműen vezetnek valahová, tehát északnak, délnek, keletnek vagy nyugatnak. De más utak olyan irányba vihetnek, amire nem is számítanátok.

Megszólalt a csengő. Én nem várattam meg az osztályt, úgy, mint Miss June az összevont első és második osztályát, azonnal kimehettek. Ha kicsengetnek, szünet van. A fehér lábakon guruló táblát a térképes fal elé gördítettem. Nem volt éppen titkos, de nem akartam mutogatni sem túlságosan. Mikor Collins igazgató rákérdezett a szokatlan módszerre, megemlítettem, hogy manapság már túlságosan is hagyatkozunk a GPS-re. Mivel Recluse-ban aztán senki nem függött a GPS-étől, láttam, hogy az igazgatót nem győzte meg az érvelésem, főleg, hogy nyolc-tíz éves gyerekekről volt szó. Úgyhogy azt is hozzátettem, hogy ez a módszer fejleszti a problémamegoldó képességet. Magamban pedig úgy gondoltam, jó lenne, ha ezek az isten háta mögött felnövő gyerekek ellátnának a város határain túlra is, és el tudnák képzelni azokat a helyeket, ahová eljuthatnak. Na és persze, én magam is akartam tanulni pár dolgot, ha már egyszer az egész napomat egy tanteremben töltöttem.

Nem mintha nem tanultam volna így is újdonságokat, vagy nem kellett volna felfrissítenem a memóriámat. Az biztos például, hogy mielőtt ezt az állást elvállaltam, egyszer sem sikerült teljes mértékben memorizálnom az Egyesült Államok elnökeinek névsorát. Óra előtt egész éjjel fent voltam, és igyekeztem mindegyikhez valami jellegzeteset kötni, de még így is kudarcot vallottam. Előzőleg azt adtam házi feladatnak, hogy a gyerekek két különböző elnökről írjanak egy-egy rövid életrajzot, de ne a leghíresebbekről, tehát Washington, Jefferson, Lincoln és mindkét Roosevelt kizárva. Aztán mindenki kiáll az osztály elé felolvasni az életrajzi vázlatot, a többieknek meg ki kell találnia, kiről van szó.

– Az én elnököm 1784-ben született Virginiában. A Whig párt tagja volt, tábornokként szolgált a hadseregben, és hivatali ideje alatt halt meg – olvasta Andrew. Ő volt az osztály elnökszakértője. Nemcsak a névsort tudta, hanem mindegyikről a legfontosabb életrajzi adatokat is, egyesekről még szórakoztató anekdotákat is ismert.

– Osztály, vajon melyik elnökről mesélt nekünk Andrew? – tettem fel a kérdést, mert improvizálnom kellett. Fogalmam sem volt, kiről van szó.

A gyerekek összevissza dobtak be neveket, de nem tudtak megegyezni senkiben. Pedig általában mikor belefutottam a saját műveltségem hiányosságaiba, csak feltettem a kérdést: „Osztály, mi a helyes válasz?”, és amit a legtöbben mondtak, azt fogadtam el helyesnek.

– Grover Cleveland!

– James Buchanan!

– Ulysses S. Grant!

Andrew rezzenéstelenül állt a felé hajított nevek sűrűjében, amiből tudtam, hogy még senki nem találta fején a szöget. Úgy döntöttem, felemelem a hangom én is.

– Andrew, gratulálok! Olyan ügyesen választottál, hogy senki nem tudja megfejteni! Áruld el a többieknek, ki ez az elnök!

– Zachary Taylor, az Egyesült Államok tizenkettedik elnöke.

– Valóban, Zachary Taylor. Ki akar kijönni következőnek?

Voltak napok, mikor a tantermi munka pont olyan veszélyesnek tűnt, mint Blue-val menekülni. Egyetlen rossz húzás, egyetlen rosszul állított tény, egy gyerek elfecsegi otthon, a szülő kérdezősködni kezd, egy rossz válasz, és még több kérdés.

Ha bárkinek eszébe jutna igazán rám nézni, rájönnének, hogy csaló vagyok.

Új identitásommal való együttélésem még mindig olyan érzés volt, mintha jégcsapok alatt járkálnék, így hálás voltam azért, hogy nem kell a számtalan csapdát rejtő lakásbérléssel vesződnöm. Mindenesetre egy iskolaépületben lakni nem volt főnyeremény. Az utóbbi hónapokban eléggé csökkentettem elvárásaimat a lakhatással kapcsolatban, de ha állandó lakhelyről van szó, mégiscsak felmerül az emberben, hogy valami igényesebb kéne.

Az iskola alagsorában lévő lakást hirdetésben fürdőszobás, főzőfülkés garzonként írhatták volna le. Egy franciaágy meg egy ruhásszekrény volt benne. A matrac az ágyon jó eséllyel még a hatvanas vagy a hetvenes években készült, mert volt egy nagy mélyedés benne. Bármennyire próbáltam is a laposabbik felén aludni, mindig belecsúsztam a gödörbe. Volt már, hogy a padlón is kényelmesen aludtam, és itt is megfontoltam, de a sok taposást megért szőnyeg látványa valamiért eltántorított a tervemtől. A lakás egyetlen előnye az volt, hogy volt egy külön bejárata a parkoló felől. A másik ajtó, amit csak retesszel lehetett zárni, a tantermek felé vezető szűk lépcsőre nyílt.

Egy ilyen kisvárosban, egy ilyen apró iskolában tudtam, hogy barátságosnak kell lennem a kollégáimmal, de egészséges távolságot kell tőlük tartanom. Collins igazgatón kívül négy másik tanár volt még, így ez nem volt olyan bonyolult: June, Cora, Collette (akinek az igazi neve Jane volt, csak a Collette olyan európainak hangzott) és Joe, az egyetlen férfi. Joe még tíz éve maga mögött hagyta Recluse-t, és megfogadta, hogy sosem tér vissza, de aztán megbetegedett az anyja, majd az apja is, így megszegte a saját magának adott szavát, ahogy azt olyan sokan tesszük. Ösztöneim azt súgták, hogy Collette viszonzatlan érzéseket táplál Joe iránt, úgyhogy mindent megtettem, hogy levegőnek nézzem Joe-t, mivel a tantestületben én voltam még szülőképes korban lévő nő Collette-en kívül.

Egy olyan városban, ahol semmi nem történik, egy új nő amúgy is túlságosan kihívó.

Collette kérdései automata fegyvertűzként záporoztak. Én próbáltam röviden válaszolni. Honnan származol? Ohio. Voltál már férjnél? Egyszer. Miért jöttél Recluse-ba? Mert Recluse fogadott be. Ha visszafordítottam a beszélgetést Collette-re, hajlamos volt a végtelenségig beszélni a húga semmirekellő pasijáról, vagy a tervéről, hogy Jacksonba költözik, egy olyan házat megvéve, amit egyszer egy lakberendezési magazinban látott. Azt hajtogatta, hogy a szerény jövedelmű emberek hajlamosak azt hinni, hogy nekik nem lehet olyan, mert csak az árcédulát látják, bezzeg ha építkezésben gondolkoznának, csak egy üres telek kell, faanyag, egy kalapács meg jó sok szög. Legalábbis Collette így vélte, bár arról soha nem tett említést, hogy értene az ácsmunkákhoz.

Amilyen tehetségesen pörgettem vissza Collette kérdezősködését, olyan meglepő volt, hogy June és Cora némileg agresszívabb ellenfeleknek bizonyultak. Nem hiszem, hogy bármelyiküknek lett volna hátsó szándéka a kíváncsiságon kívül, csak az unalmas szürke perceiket akarták megszínesíteni, de én inkább kerültem őket. A tantestületben felosztottuk egymás között az udvari ügyeletet a rövidebb szünetekben és az ebédszünetben. Én a friss levegőt hoztam fel kifogásként, és hétfőtől péntekig minden ebédszünetre beírtam magam ügyeletesnek. A legtöbb tanár, ha lehetősége volt rá, nagyon szívesen megszabadult egy időre a diákoktól. Egy darabig magamra voltam utalva, élveztem is a békességet, ha sikerült, ezenkívül szétválasztottam néhány verekedőt, bekötöztem pár térdet, és elapasztottam jó néhány sírdogálást is. Jobban mondva, elég sok könnyel volt dolgom. A saját általános iskolás emlékeim legjobb esetben is ködösnek mondhatók. Rémlett a mászóka, a balesetek, az ábécé, a büntetések, de a vég nélküli bőgésre nem emlékeztem.

Nem is igazán tudom, hogy vigasztaljak meg valakit, aki épp a könnyek sóbányájában vergődik. Én már korán megtanultam, hogy anyámtól több figyelmet kapok, ha nem mutatom ki az érzéseimet. Egyszer, mikor úgy estem el biciklivel, hogy egy üvegdarab nyílt sebet vágott keresztül a térdemen, még azzal sem foglalkoztam, hogy felitassam a vért. Hazasántikáltam, miközben vörös vízesés ömlött a lábamból. Mikor a házunkhoz értem, összeszedtem magam, és bekopogtattam.

– Azt hiszem, megvágtam magam – közöltem olyan nyugodtan, hogy még én sem éreztem a fájdalmat egy pillanatig. Anyám akkor volt életemben a legodaadóbb.

Az osztályomban a megvesztegetés módszerét használtam a könnyek ellen. Mindenféle cukorkát tartottam a táskámban, és ha valaki hajlandó volt leállítani a vízműveket, kapott egy ragtapaszt és egy kis csomag gumicukor kukacot, dinoszauruszt vagy macit, attól függően, milyen állatfajt részesített előnyben. Volt egy olyan érzésem, hogy a kollégák nem helyeselték a cukorkás vigasztalást.

Még csak egy hete működött ez a rendszer, mikor Cora Lane úgy döntött, társaságra van szükségem a szünetekben. Cora életkora bárhol lehetett ötvenöt és hetven között. Nagy barna szeme fiatalosan csillogott, és a hangja is erős, tiszta volt, nem reszketett még a kortól. Ugyanakkor keresztül-kasul ráncos volt, ami lehetett a kortól, a kemény élettől vagy csak a nappal folytatott hosszú és szégyentelenül szenvedélyes affértól. Leült mellém a padra, de előbb gondosan lesöpörte róla a port, a madárszart és a ráfröccsent epresjoghurt-cseppeket.

– Szép napunk van, igaz? – kezdte Cora.

– Igen.

– Ez a kedvenc időszakom az évben.

A nap ragyogott, a legtöbben ezt szeretik. De én nem bántam volna, ha fúj a szél, vagy legalább hidegebb a levegő. A nyár vége sokkal inkább előhozza a gyermekkori emlékeket, mint bármely más évszak. De erre is csak igennel feleltem. Általában két időjárásos megjegyzés után következtek a személyesebb témák.

– Hogy érzed magad itt minálunk? – érdeklődött Cora.

– Nagyon jól.

– Miért vagy itt?

Olyan ez, mint a darts. Az első kérdés egyáltalán nem is a lényegről szól, de aztán már a külső piros sávban próbálkoznak, míg végül igyekeznek a középső pontra célozni. Csak annyit tehetek ilyenkor, hogy célpontot változtatok.

– Tessék?

– Fiatal vagy, csinos, előtted áll még az élet. Miért költöztél egy olyan városba, ami máris halott?

Cora szókimondóbb volt, mint amit feltételeztem volna róla. Az, ahogy napszítta homloka felém fordult, arra késztetett, hogy válaszoljak neki. Nem őszintén, de valami olyasmit, amitől azt érezné, hogy a bizalmamba fogadtam. Egy másik életben meg is bíztam volna benne. Talán még barátok is lettünk volna. Igazi barátok.

– Az exférjem keres engem. Arra gondoltam, minél kevesebb ember ismer, annál kevésbé valószínű, hogy rám talál.

– A férjed talán…? – hagyta félbe Cora a kérdést, de egyértelmű volt, mire gondol.

– Igen.

– Jaj, te szegény! Nagyon sajnálom.

– Nem kell. Most már szabad vagyok. És azt hiszem, boldog tudnék itt lenni.

Ezúttal nem sikerült elhinnem ezt a kijelentésemet.

Az éjjelek csendesek voltak, túlságosan is. Az iskola kiürült, a kollégáim hazamentek saját otthonukba. Garth, a gondnok futólag felmosta a padlót, és kipucolta a vécéket. Mikor ő is elment, olyan némaságba borult minden, mintha barlangban lettem volna. Azzal ütöttem el az időt, hogy a folyosókon sétáltam, megnézegettem az aktuális kifüggesztett tananyagot más tantermekben, és meglátogattam a „számítógépes labort” is. Valamikor ruhásszekrény lehetett, most pedig egy tízéves, elképesztően lassú internetkapcsolattal rendelkező IBM számítógép csücsült ott. Három órába is beletelt, mire elolvastam hat cikket. De időm annyi volt, mint a tenger, és volt pár hír, amit figyelemmel kellett követnem.

Frank halála a legutóbbi jelentések szerint is gyanús maradt, és engem is kerestek még. De, és ez némi büszkeséggel töltött el, még mindig nem tudták, hol vagyok. Noha egyesek vélték látni Tanya Dubois-t olyan helyeken, ahová szívesen eljutottam volna. New Yorkba például mindig is el akartam látogatni.

A következő hír, amibe belebotlottam, ennél hervasztóbb volt. Egy harminc és negyven közötti férfi holttestére bukkantak a Lake Somerville természetvédelmi területen. Néhány kempingező talált rá, pontosabban a vadászkutyájuk őrült meg teljesen a sír közelében. A turisták – túlságosan is kíváncsi természetűek lehettek, ha engem kérdeznek – úgy vélték, furcsa a talaj, ásni kezdtek, és meg is találták a hullát, majd hívták a rendőrséget. Az újságok szerint a rendőrségnek nem volt nyoma, amin elinduljon, és a fogászati azonosítás sem jöhetett szóba a lőtt seb elhelyezkedése miatt. A cikk végén telefonszám is szerepelt, hogy aki bármilyen információval tud szolgálni, hívja a hatóságokat.

Be kell vallanom, ez meglepett. Abban a hitben éltem, hogy Jack ott marad, ahová tettük, és többet gondolnom sem kell rá. Hát ahogy a dolgok álltak, ezt nagyon durván benéztem. Mindazonáltal a test azonosítása nélkül elég nehéz lenne gyanúsítottakat felhajtani, így csak remélhettem, hogy Jack Reed örökre ismeretlen marad.

Utánanéztem annak a két verőlegénynek is, akiket Mr. Oliver küldött rám. A rendőrség meg volt róla győződve, hogy az esetnek a szervezett bűnözéshez van köze, annyira kivégzésszerűen lőtték le őket. Eltűnődtem, vajon ez járt-e Blue fejében akkor, vagy csak az adrenalin vezette a lövéseit, de gyanítottam, hogy ezt sosem fogom megtudni.

A John Allen Campbell Általános Iskolában töltött első néhány hetemben legalább fél tucatszor ellenőriztem régi énjeimet. A hírek nem változtak, én meg rájöttem, hogy az a viszkető paranoia, ami ezeket a visszatekintéseimet kísérte, semmi jót nem tesz nekem. Ha tényleg meg akarok próbálni új életet teremteni magamnak, Debra Maze-nek kell lennem, és senki másnak. Azt már régebben megtanultam, hogy nem egészséges a múlton rágódni.

Mióta önkéntesen elfoglaltam az udvari ügyelet padját, Cora alkalmanként csatlakozott hozzám. Akárhányszor láttam, hogy közeledik, gyorsan összeállítottam egy kérdéslistát a fejemben, hogy a beszélgetés mindig a helyes irányba tartson. Cora kedves nő volt, de nem a legérdekesebb a világon. Ennek ellenére szövetségesként tekintettem rá. Jól belejöttem, hogy elmerültem a saját gondolataimba, de közben érdeklődést mímelő szavakat mormogtam – igen, aha, nem mondod –, hogy neki ne tűnjön fel. Nem tudnék sokat mesélni Coráról még most sem, de mikor valami fontos bukkant fel a mondanivalójában, mindig sikerült felébrednem, és mindent kiszedni belőle.

Csak egy évvel azelőtt történt, hogy egy második osztályos fiatal tanítónő, aki nagyjából az én korosztályom volt, mondta Cora, elhunyt. Leesett a létráról, miközben a garázsban próbált villanykörtét cserélni. Beütötte a fejét. Cora az összes szükséges információval ellátott. A tanítónő özvegy volt, ezért is cserélt egyedül izzót. A szülei is meghaltak, egy nővére volt. Emma Larknak hívták.

Aznap éjjel beballagtam az irodába, kinyitottam az iratszekrényt, ami nem volt bezárva, és mindent előkerestem Emmáról, amit csak tudtam. Találtam fénymásolatokat a jogosítványáról, a születési anyakönyvi kivonatáról és a társadalombiztosítási kártyájáról. Lemásoltam ezeket magamnak, aztán az iskola példányait visszatettem a szekrénybe, a sajátomat meg a bőröndöm belső zsebébe dugtam.

Emma Lark úgy érkezett, mint egy rég megérdemelt ajándék. Egy majdnem velem egykorú nő, aki olyan városban halt meg, aminek még saját temetője sincs! Ráadásul az Emma Lark határozottan olyan név, amivel szívesen élnék együtt. De legalábbis tisztességes tartaléknak jó volt. Ha valamit tanultam az elmúlt hat hónapból, az az volt, hogy egy név sosem elég.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2012. február 9.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Viszonyom van valakivel. Gondolom, bűntudatot kéne éreznem, de ezt az érzést valahogy már régen átkalibrálták bennem. Szerintem már sosem fog rendesen működni. Hat év után, mikor csak a férjemmel szexeltem, ez most olyan, mint valami elektromos kisülés.

Már-már úgy érzem, élek. Egész biztosan nem szerelem, de valódibb mindennél, amit azóta tapasztaltam, hogy valaki más lett belőlem.

A pasim csontkovács. A baleset óta hátfájdalmaim vannak.

Egy orvos sem tudta diagnosztizálni. A röntgen meg az MR sem mutat semmit, de a fájdalom kitartóan üldöz. Néha a lelkiismeretemként gondolok rá. Viszont dr. Mike úgy látja vagy érzi, mint valami sámán. Az első alkalommal, mikor hozzám ért, meg tudta állapítani, hogy autóbalesetem volt. Mostanság ez van a legközelebb ahhoz, hogy bárki is megértsen engem. Nem is tudom, miért mondom el ezt neked. Talán csak gyónnom kellett.

Úgy érzem, a világ megy előre, mindenki éli az életét, és én meg itt ragadtam egy fél-életben, ami soha nem is lesz több ennél.

Látom, nem oldottad meg a problémát, amire kértelek. Folyton csak csalódást okozol.

Jo

2012. március 10.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Mindannyian fél-életet élünk. Nem csak te.

12. fejezet

Még csak egy hónapja voltam a Campbell Általános Iskolában, de John Allen gyermekkori otthona egyre kevésbé érződött biztonságos menedéknek, mint inkább börtönnek. Napközben az tartott életben, hogy folyton kérdésekkel, hisztikkel, csacsogásokkal és olyan sikításokkal bombáztak, amik, biztos vagyok benne, hogy maradandó károsodást okoztak a dobhártyámnak. Esténként viszont szellemként róttam a köröket a dohos, öreg házban.

Az esős napok éppúgy kibillentettek az egyensúlyomból, ahogy a gyerekeket. Mindannyiunknak elegünk volt már belőle, hogy a tanterem négy fala közé zárva létezzünk. A gyerekeknek nem lenne szabad egész álló nap odabent lenni. Lehet, hogy a Campbell-ház tágasnak bizonyult egyetlen család számára, de próbáljon csak meg bárki nyolc-, kilenc-, tízéves gyerekeket egy ősöreg, egykori hálószobában tanítani, amit még mindig az arany levélmintás tapéta és a bársonyfüggönyök díszítettek. Nem is voltak rendes iskolai padjaink, a diákok régi étkezőasztaloknál ültek sorban, melyeket valószínűleg más régi, romokban álló házakból mentettek meg. Az összes balkezest az asztal szélére kellett ültetnem, hogy elkerüljük a könyöklökdösést.

Ha kint pocsék volt az idő, a régi nappaliba tereltük a gyerekeket, amit átalakítottak, és jelenleg díszteremként funkcionált. Olyan volt, mint bármelyik nappali, csak az egyik végébe összetákoltak valamiféle fa színpadot, ami elé élénk színű bársonyfüggöny került. Háromtucatnyi összecsukható szék volt a közönségé, ennél több nem is kellett.

Végignéztem, ahogy Melissa, egy túlságosan komoly harmadikos kislány a lehető legcsapnivalóbban bújócskázik. Az osztálytársai nyilvánvalóan jobban felfogták a játék lényegét. Nolan nem vitte túlzásba, de a függöny réseibe rejtőzve gesztenyebarna pulcsija kiváló álcaként szolgált. Az apró Lolának sikerült befurakodnia egy székrakás alá, amire még egy halom esőkabát lógott rá. Andrea bezárkózott az öltözőbe (ami igazából csak egy beépített szekrény volt), a vörös hajú Martin pedig elszundított egy ponyva alatt. Melissa, aki, mint később megtudtam, egyke volt, csak leguggolt a színpad tövében, és még kuncogott is, vagyis Andrew másodperceken belül megtalálta. A könnyű győzelem felett érzett csalódottsága ki is ült az arcára.

Az ebédidőm maradékát azzal töltöttem, hogy végigmentem Melissával a termen, és megmutattam neki a leghatásosabb búvóhelyeket. Egy halom egymáson tárolt hátizsák alatt, a gondnok raktárában, de a színpad alá is be lehetett mászni (noha nem kezeskedhettem a szerkezet stabilitásáért), a női mosdóban is el lehet rejtőzni, ha feláll az ember a vécére, és nyitva hagyja az ajtót, illetve ha megfelelően tette a téli kabátját az egyik dísztermi székre, alatta is elbújhatott. Mikor már láttam, hogy Melissa telítődött az információval, lehajoltam, és a szemébe nézve próbáltam a lelkére kötni a tanulságot:

– Lehet, hogy a bújócska csak egy játék, de olyan játék, amit tudnod kell jól játszani.

Voltak napok, mikor a tábla előtt állva belenéztem abba a sok ártatlan szempárba, és megpróbáltam meggyőzni magam, hogy ez most már hasonlít a valódi életre. De ahhoz, hogy hosszú távon bírjam, ki kellett mozdulnom a John Allen Campbell Általános Iskola falai közül. Épp elég börtön volt az életem, legalább időnként el kellett hitetnem magammal, hogy szabad ember vagyok. Beletelt pár hétbe, mire kimozdultam, fogamhoz kellett verni a garast az első fizetésemig. Amint a kezemben volt a csekk, elmentem a két várossal odébb lévő helyi takarékszövetkezetbe, és készpénzre váltottam. Hétszáz dollárt beraktam egy borítékba, és a matuzsálemi matrac meg az ágykeret közé dugtam. Tudtam, hogy az ágy alatt nem fog kamatozni, de legalább nem kellett odafigyelnem az ATM-ek limitjére, ha megint sürgős távozásra kerülne sor.

Recluse sok más kihalás szélén lévő városhoz hasonlóan úgy nézett ki, mint egy csomó egymáshoz ragasztott cipősdoboz, amikre ablakot festettek. Volt egy kis élelmiszerbolt, ami rengeteg konzervet és némi hervadt zöldséget árult, egy étkezde és két bár. Tanártársaim munka után időnként beültek a Tanya nevű helyre, de én mindig elhárítottam a meghívást. Épp elég kockázatos volt naponta hat vagy még több órát ugyanazon emberek közelében tölteni. Semmi esetre sem akartam olyan tevékenységet végezni velük, ami megoldja a nyelvet és gyengíti az akaraterőt. Így megkerestem a város túlsó szélén lévő másik itatóhelyet, ami épp csak egy mérföldre volt az iskolától.

Mikor először lép be az ember egy bárba, még bárki lehet, ezzel az első megjelenéssel ágyaz meg az összes többi látogatásának is. Egész álló nap Ms. Maze voltam, akinek a figyelméért ragacsos ujjak és magas, vékony kis hangok versenyeztek. De a Lámpásban reméltem, hogy végre meglelem azt a csendet, ami munka közben nem adatott meg.

Leültem a pultnál, és csapolt sört kértem. Már feladtam, hogy új, kifinomult ízlést találjak ki Debra Maze-nek. Egyébként meg a sör pont tökéletes volt egy elképesztően borzalmas nyelvtanóra-terv tanítása után. Igen, a ló főnév, a villa is főnév, meg a kerékabroncs is, de mikor megpróbáltam elmagyarázni, miért főnév az is, hogy erő, bátorság vagy makacsság, szinte éreztem, ahogy az osztályban megérik a lázadás gondolata.

– Nem láttam még itt – szólalt meg a pultos.

Nem kérdés volt.

– Először vagyok itt – válaszoltam, miközben fejben próbáltam előre megírni a beszélgetést, noha nem tudhattam, milyen éles kanyarokat fog venni.

– Mi a csudáért jönne valaki Recluse-ba?

– Ez igen jó kérdés – mondtam.

Vannak, akik nem bánják, ha a kérdésük csak lógva marad a levegőben, mint a szavak után csapott toldalékok (amikről biztosan nem tartok nyelvtanórát a közeljövőben).

– A nevem Sean, ha kér még valamit.

Arra jutottam, Sean olyan fajta, aki hagyja, hogy a levegőben lógjon a kérdés.

A sörömet iszogatva újraolvastam a Mrs. Basil E. Frankweiler elcserélt aktáiból című könyvet, amit azért adtam fel házi olvasmánynak, mert én magam nagyon szerettem gyerekkoromban. A történet szerint egy kislány és az öccse elszöknek otthonról, és a Metropolitan Művészeti Múzeumban bújnak el. Az én szülővárosomban nem volt múzeum, de sikerült betörnöm a helyi könyvtárba tizenegy éves koromban, és ott is aludtam. Nem volt olyan izgalmas, mint reméltem, és alaposan ki is kaptam miatta, de a tudat, hogy meg tudtam csinálni, hogy észrevétlenül osontam a polcok között, míg Mrs. Cragmire felsöpörte az egész könyvtárat, egyfajta büszkeséggel töltött el.

Míg szövegértési és beszélgetésindító kérdéseket fogalmaztam a gyerekeknek – például: Ha bármilyen intézménybe betörhetnél Recluse-ban, mi lenne az? –, felmértem a bár többi vendégét, próbálva rájönni, mi vihet rá bárkit is, hogy olyan városba költözzön, ahol a kocsma-étkezde arány kettő az egyhez. A jelek szerint a felejtés sokkal fontosabb volt Recluse-ban, mint a létfenntartás.

Sean érdeklődött, kérek-e egy újabb pohárral. Mikor a könyvem mellé csúsztatta a sört, úgy tűnt, levont némi következtetést velem kapcsolatban.

– Szóval maga az új tanár – jegyezte meg.

Seant már akkor megfigyeltem magamnak, mikor másodszor ment el előttem. Az életkorát nehéz lett volna megtippelni, lehetett negyvennyolc, de hatvanöt is. Olyan karcsú és izmos volt, mint egy párduc. Az arcán mély, tökéletesen szimmetrikus ráncok húzódtak, melyek arra engedtek következtetni, hogy sokat mosolygott. A szemhéja fáradtan lógott sötétbarna szemére. A hajára már ráfért volna egy vágás, folyton tűrte el a szeme elől, mintha egy legyet hessegetne el. Minden foga megvolt, amit nem sok kocsmabeli társáról mondhattam el. A városi egyenruhát viselte: kockás inget, viseltes kék farmert és munkásbakancsot, amin látszott, hogy nem csak a sörfoltos padlójú ivókat járta meg.

– Én lennék az – feleltem neki.

– Hallottam már magáról – folytatta Sean.

– Mit hallott?

– Hogy szereti az autós térképeket.

– Jó a forrása.

– Valóban – helyeselt Sean egy villanásnyi mosoly kíséretében.

– Gondolom, sokat csiripelnek a verebek egy ekkorka városban.

– Az én forrásom jobb, mint a városi pletykák.

– Na, most már kíváncsivá tett.

Lehet, hogy kissé élesebb volt a hangom, lehet, hogy nem. Igyekeztem semlegesen és nyíltan nézni Seanra, de nem igazán tetszett a gondolat, hogy az emberek beszélnek rólam, és mindenféle következtetésekre jutnak.

– Az unokám az osztályába jár.

A nyakamon felkúszó ideges bizsergés enyhült.

– Valóban? És neve is van?

– Andrew.

– Andrew? – néztem rá Seanra. Így, hogy tudtam, rokonok, már láttam a hasonlóságot is. Ez egyébként is gyakran van, hogy csak akkor tűnik fel. Ugyanolyan piros volt a szájuk, és ha belegondoltam, Andrew pillantása kissé súlyosnak tűnt egy nyolcéveshez képest.

– És okos gyerek? Felhívta magára a figyelmet? – érdeklődött Sean.

De még mennyire. Andrew anyja mindig késve jött érte, és mivel nekem nem volt hová mennem, együtt várakoztam Andrew-val a lépcsőn ücsörögve. Többnyire az elnökökről folyt a pletyka, de csak Andrew részéről. Állítólag Franklin Roosevelt gyerekként lányruhát hordott, Abraham Lincolnnak kocsmanyitási engedélye volt, Grover Cleveland hóhér volt, Andrew Johnson meg szabó. Simán lehetséges, hogy Andrew – mármint a gyerek, nem az elnök – többet tanított nekem, mint én neki. Ez nem válik épp dicsőségére az oktatási rendszerünknek, de reménykedjünk, hogy felvett nevek orvé alatt dolgozó képesítés nélküli tanárok csak kirívó ritkaságok.

Közelebb hajoltam Seanhoz, úgy suttogtam:

– Őszintén szólva, Andrew a kedvencem.

– Nekem is ő a kedvencem – mondta Sean. – Maga elérte nála, hogy Wyomingon kívül eső helyeken is gondolkozzon, ahová majd el akar menni. A lányom csak ezt a várost ismeri, úgyhogy nem tud érdemben segíteni Andrew-nak, de én remélem, hogy a fiú elkerül innen. Szerintem maga mutatja meg neki az irányt ehhez. Remélem, emlékezni fog rá, mikor eljön az ideje.

– Én is.

Egy Dave nevű, a munka porába burkolt vendég közeledett a bárhoz, Sean már útközben kitöltötte neki az italt.

– Gondolatolvasó vagy – szólalt meg Dave.

– Egészségedre – válaszolta Sean.

Pénz nem cserélt gazdát, de egy alig észrevehető intéssel elintézték valahogy egymás között. Dave visszaült az asztalához. Sean letörölte a már így is csillogóan tiszta pultot egy ronggyal. Vagy megszokásból, vagy mert közel akart maradni hozzám. Egy olyan foltot dörzsölt nagy buzgalommal, ami igazából egy karcolás volt, és csak csiszolópapír hozhatta volna helyre.

– Mit keres itt tulajdonképpen? – kérdezte végül.

– Sört iszom. Igazából két sört, sőt, ha nagyon őszinte akarok lenni, lehet, hogy hármat.

– Nem. Itt. Recluse-ban.

– Miért, mit keres bárki bárhol? Mindenkinek lennie kell valahol.

– Nézzen csak körbe! – mondta Sean. – Ebben a bárban minden vendég itt született. A legtöbbje eltervezte, hogy majd jól elmegy innen, de aztán valamilyen kelepcébe estek, és nem jöttek rá, hogy kell kioldani a zárat. Mint ahogy az állatok esnek fogságba.

– Mi volt a maga csapdája? – érdeklődtem.

– Ez a bár. Pár évig itt dolgoztam tizennyolc éves koromtól kezdve, arra spóroltam a pénzem, hogy Alaszkába menjek, ahol úgy hallottam, tisztességes summát lehet keresni. De Homernak, a tulajnak, nem volt semmilyen rokona, és mikor tüdőrákos lett, rám hagyta az egész kócerájt.

– Ez nagylelkű, nem?

Sean végre lerakta a rongyot, két kupicát tett le elénk, és minőségi italt töltött.

– Nem tudom – felelte. – Mostanában kezdem azt hinni, Homer tudta, mit csinál. Annak idején, mikor arról beszéltem neki, hogy itt hagyok mindent, megszabadulok Recluse-tól, Homer rögtön kalapáccsal esett neki az álmaimnak, folyton belekötött a tervembe. Szerintem abban lelte örömét, ha másnak is ugyanaz a keserű sors jut, mint neki. Akkor nem érezte magát olyan egyedül, mint amilyen igazából volt. Szerintem ez az úgynevezett nagylelkű ajándék igazából átok volt, és Homer tudta is. A halálos ágyán az volt az utolsó cselekedete, hogy bebiztosítsa, valaki követni fogja az ő keserves példáját.

– Elég borús egy elmélet ez – jegyeztem meg.

Sean vállat vont, és elém tolva a kis poharat, felemelte az övét.

– Mire iszunk? – érdeklődtem.

– A tervezett menekülésre?

– Kiére?

– Bárkiére, akinek van elég mersze – mondta Sean.

Koccintottunk, majd miután lehajtottam a magamét, pár bankjegyet a pulton hagyva lecsusszantam a bárszékről. Sean olyan mérsékelten bólintott, hogy alig vettem észre.

– Jöjjön máskor is – mondta.

– Majd meglátom – feleltem.

De tudtam, hogy jövök még. Nem volt más hely, ahová mehettem volna.

Másnap Andrew-val megint a lépcsőn üldögéltünk, mikor Cora lépett ki, és nyakát nyújtogatva igyekezett minél többet belátni az utcából.

– Láttad azt a férfit?

– Milyen férfit?

– Volt egy fickó, aki az iskolát figyelte az előbb. A kerítésen kívül ácsorgott, míg a gyerekek ebédeltek. Aztán most megint láttam a tanári ablakából.

– Megpróbált beszédbe elegyedni a gyerekekkel?

– Nem. Csak állt ott, mintha keresne valakit.

– Lehet, hogy valamelyik diák rokona.

– Én ismerem minden gyerek rokonságát – ellenkezett Cora.

– Tényleg?

– Igen – magyarázta szomorúan. – Ez az a fajta város.

– Majd nyitva tartom a szemem – ígértem. – De valószínűleg semmi komoly.

A helyzet az, hogy tudtam, hogy nagyon is komoly. Megvan, milyen az, mikor egy véletlen megbotlás után a következő lépések is még botladozóak? Az agyam pont olyannak érződött.

– Maga volt már a Metropolitan Művészeti Múzeumban? – érdeklődött Andrew.

A házi olvasmányról beszélgettünk, aminek kapcsán Andrew-t nemcsak az ragadta meg, hogy hová törhetne be, hogy ott aludjon, hanem lenyűgözték a művészeti múzeumok és más helyek is, amiket csak a nagyvárosok nyújtanak az embernek. Nem mintha nem járt volna már más látogatásra érdemes helyeken, például a Grand Teton Nemzeti Parkban vagy cowboymúzeumokban, de most olyan világ kezdett kinyílni számára, amit eddig elképzelni sem tudott. Én sem láttam még túl sokat a világból, köszönhetően annak, hogy folyton meghúzni igyekeztem magam.

– Sajnos még nem – válaszoltam Andrew-nak.

– És New Yorkban volt már?

– Nem.

– Hm!

Úgy látszott, ezzel csalódást okoztam Andrew-nak, némileg megkopott a fényem.

Hát még ha tudná.

Mielőtt még Andrew további kérdésekkel tapintott volna rá világom szűk látókörű voltára, szerencsére megérkezett érte az anyja.

Recluse-ban az élet elég behatárolt keretek között tudott csak zajlani. Még csak egy hónapja voltam ott, de már jól kitaposott ösvényen haladtak a napjaim. Mindennap megtartottam az óráimat, délután meg a gyerekek osztálytermi rendrakását felügyeltem. Voltak esték, mikor otthon maradtam, a kis főzőlapomon tésztát csináltam magamnak, és készültem a másnapi óráimra. Más estéken és a hétvégén legalább egy este kimerészkedtem a Lámpásba. Csak egy vagy két italt fogyasztottam, nagy ritkán hármat, de több eszem volt annál, mint hogy leigyam magam a sárga földig.

Az egyik háromitalos estén Sean meghívott Andrew születésnapi partijára, amit a következő hétvégén terveztek tartani a Döglött Ló tónál (újabb bizalomgerjesztő név). Sean egy barátja halászhajóján viszi majd ki pecázni Andrew-t meg pár családi barátot. Lehet, hogy az osztálytársai közül is jönnek még, tette hozzá, de addig még senki nem fogadta el a meghívást. Egy egyitalos estén okosabbnak láttam volna, ha nem teszem ki magam az egész napos társasági életnek, de így elfogadtam Sean invitálását.

A következő hétvégén felszálltam a hajóra, csalit tettem a horgászbotra, amit Sean direkt nekem hozott, ültem a hideg, felhős ég alatt, és vártam, hogy valami harapjon. Andrew nyüszögött a bántóan hideg időjárás miatt. Végül egy kis barátja jött el, Clark, aki egy évfolyammal alatta járt, ferde volt az orra, és feltűnően selypített. Nem volt nehéz rájönni, hogy Andrew nincs oda Clarkért, de a semminél még ő is jobb volt.

Ez utóbbi megfontolást sajnos én is túl jól ismertem. A Királyi Vagyon fedélzetén – mint kiderült, a hajó tulajdonosának a kalóztörténetek voltak a gyengéi – ott volt még Andrew örökösen késő anyja, Shawna, meg a pasija, Cal, aki, amennyire én meg tudtam állapítani, a kimondott szavak számát illetően szigorú napi kvótát tartott. Olyan minimalista stílusban válaszolgatott kérdésekre, hogy az még egy némasági fogadalmat tett szerzetest is lenyűgözött volna. Ha egy fejbiccentés is megtette az igen vagy a nem helyett, Cal biztosan azt választotta. Sean még meghívta pár pecás haverját is, akik mind jó kedélyű, napbarnított férfiak voltak, sokkal nagyobb érdeklődést tanúsítva a Bud Light sörösrekesz tartalma, mint a tó kínálta halbőség iránt.

Dél körül megerősödött a szél, az ég szürkéskéken örvénylett, a hideg, nyirkos levegőn érződött, hogy esni fog. Nem voltunk messze a parttól, így Sean arra jutott, hogy várjuk ki az eső elvonultát, noha a hajó vészesen ingott a hullámokon, és Andrew is követelte, hogy kössünk ki. Senki nem fogott semmit, Clark meg a korláton át a fodrozódó víz fölé hajolva igyekezett a gyomortartalmát magában tartani.

Kézbe vettem egy sört, kinyitottam, de akkor egy hirtelen lökéstől elestem, és a hajóorr fedélzetén találtam magam, a sörömet magamra borítva. Ugyanakkor egy üvöltést is hallottam, és mikor pillantásom odatévedt, ahol Clark hajolt ki, láttam, hogy sehol sincs.

Útitársaim csak bámultak a kék mélységbe, pánik dübörgött az ereikben, de le is fagyasztotta a lábukat. Gyorsan ledobtam a dzsekimet és a cipőmet, és beugrottam a vízbe.

A fagyos vízbe érkezéstől hirtelen a lélegzetem is elállt. Feljöttem a hullámok közé, vettem egy nagy levegőt, és lemerültem, szememmel a lenti homályban kutatva. Nincs is egy darab hal sem ebben a nyamvadt tóban, gondoltam. De nem volt nyoma Clarknak sem.

Megint felfelé tempóztam magam, hátha úgy jobban látom, merre keressem. A fedélzetről mindenki a hajó orra felé mutogatott. Az áramlás ellenébe helyeztem magam, megint lebuktam, és végre megpillantottam Clark narancssárga széldzsekijét, aminek a színe az egyetlen szerencsés eleme volt a napnak. Sikerült megragadnom az ujját, és szorítófogással húztam magamhoz, míg a másik karomat is köré tudtam fonni, felemelve a nyaldosó hullámok fölé. Clark szájából víz bugyborékolt, köhögött, de már láttam a mentőúszógumit, amit Sean felénk dobott. Szabad kezemmel hátúszásban igyekeztem oda, és belekapaszkodtam.

Clark viszont a pániktól még mindig dobálta magát a karomban. Nem tudtam, hogy fogom így feljuttatni a hajóra, de Seannak gyorsan vágott az esze, és odadobott nekem egy kötelet. Clark mellkasa köré kötöttem, fentről pedig felhúzták. Mikor láttam, hogy biztonságban van, delfintempóval a vízbe nyúló létrához úsztam, és visszamásztam a fedélzetre.

Clark és én összebújtunk egy takaró alatt, Sean meg olyan sietve irányította vissza a hajót a partra, hogy elfelejtette kiengedni a szelepet, amitől olyan hangokat produkált a motor, hogy a hajó tulajdonosa minden bizonnyal dollárjeleket sírt volna.

Sean a négyszemélyes furgonjával vitt vissza minket Recluse-ba Andrew-val és Clarkkal. A fűtést annyira feltekerte, hogy Andrew arcán izzadságcseppek gyöngyöztek. A kisfiú egy szót sem szólt, csak időnként óvatosan rám, majd Clarkra pillantott.

– Jól vagy, fiatalember? – kérdezte Sean az átázott fiútól.

Clark csak dadogva tudott megszólalni:

– M-m-már nem kell hánynom.

Először Clarkot tettük ki a faházuknál, ami annyira kicsi és négyszögletes volt, hogy nem tudtam elképzelni, hogy fér el benne egyetlen szobánál több. A furgon bepárásodott ablakain át néztem a szóváltást. Úgy tűnt, a szülők nem csinálnak nagy ügyet a dologból. Az anyja bevitte Clarkot a házba, hogy száraz ruhát adjon rá, az apa meg komolyan bólintva, megbocsátó gesztussal lapogatta meg Sean vállát. Közben Sean a furgon felé intett egyszer, és az apa tisztelgés-szerűen a homlokához emelte a kezét, gondolom, köszönetképpen.

Andrew előremászott mellém az ülésre.

– Alig várom, hogy mindenkinek elmeséljem a suliban! – jelentette ki.

Akkor jöttem rá, hogy a napjaim Recluse-ban meg vannak számlálva. Csak még nem kezdődött el a konkrét visszaszámlálás.

13. fejezet

A gyerekek elneveztek Nemónak, mert Andrew elmesélte nekik, hogy úgy úsztam, mint egy delfin. Mivel távol éltek mindkét óceánparttól, még sosem hallottak a Tengervilág show-k sztárjairól, így az egyetlen általuk ismert híres hal után kaptam a becenevet. Végül is jobb volt, mint Shamu, a gyilkos bálna. A helyi újság megjelentetett egy rövid cikket az esetről. Általában igyekeztem elkerülni, hogy fotók készüljenek rólam, de az egyik kollégámnak sikerült egy távoli, szemcsés képet lőnie, amin épp egy kidobós játékot felügyeltem. Mivel az újságot egy nyugdíjas riporter vezette, aki nem rajongott a modern technológiáért, a cikk az internetre nem került fel. Azért a biztonság kedvéért lefuttattam egy keresést a Debra Maze névre. Találtam más ilyen nevű nőket és egy lehetséges utalást az igazira – aki Ohióból tűnt el. Mindent összevetve azonban úgy véltem, egy darabig még biztonságban vagyok.

Rosszul tettem.

Várakozásaimmal ellentétben Clark nem lett barátságosabb velem azután, hogy kihúztam a tóból. Észrevettem, hogy ha a közelemben van, a szeme sarkából méreget. Mindig azt éreztem, hogy a nézésével legszívesebben átszúrna. Ha megpróbáltam elkapni a tekintetét, elfordította a pillantását. Ha ráköszöntem, kedvesen, barátságosan, csak motyogott valamit, és alig láthatóan biccentett.

Andrew-nak is feltűnt Clark viselkedése, és szóba is hozta egyik délután, mikor szokásos módon a lépcsőn ücsörögve vártuk az anyját.

– Szerintem vannak fiúk, akik nem szeretik, ha lányok mentik meg őket – jelentette ki Andrew.

Bár éppen azt tárgyaltuk meg, hogy vajon a bostoni teadélután nyomán mennyire növekedett meg a túlzott koffeintartalmú halak száma a bostoni kikötő vizében, a hirtelen váltás nem okozott gondot. Pontosan tudtam, miről beszél Andrew.

– Hogyhogy eszedbe jutott ez? – érdeklődtem.

– Clark olyan, mintha félne magától, vagy ilyesmi.

– Ez nekem is feltűnt.

– De ez nem okés így, mikor maga megmentette az életét. Inkább hálásnak kéne lennie.

– Nem azért ment meg valakit az ember, hogy aztán hálát várjon.

– Máskor is csinált már ilyet? – kérdezte Andrew. – Mentett meg másvalakit is?

– Mondhatjuk.

– Mit csinált?

Rég volt már, hogy bármi igazat mondtam volna a múltamról. Kitérhettem volna a kérdés elől, de egy gyermek társaságában olyan könnyű önmagunkat adni. Azonkívül úgy voltam vele, ha valaki, akkor Andrew igazán megérdemli az őszinteséget.

– Kihúztam valakit a vízből, aki különben megfulladt volna – mondtam végül.

– Az a valaki is hajóról esett be a vízbe?

– Nem, ő bent rekedt egy autóban, mikor az autó lezuhant a hídról a vízbe.

– Miért mentek le a hídról?

– Ez egy nagyon jó kérdés – feleltem, mert rájöttem, hogy túl sokat árultam el.

– Látja, én tudtam, hogy már máskor is csinált ilyet! – büszkélkedett Andrew.

– Csak egyszer.

– Az a valaki fiú vagy lány volt?

– Fiú.

– És hálás volt utána?

Hirtelen összeszorult a torkom. Egy pillanatig nem voltam benne biztos, hogy vissza tudom tartani a könnyeimet.

– Nem. Nem volt hálás.

Tudtam, hogy Andrew nyelve hegyén már ott volt egy újabb kérdés, de ekkor az anyja kocsija állt meg az iskolaépület előtt, és Andrew összeszedelőzködött.

– Holnap találkozunk, Ms. Maze!

– Minden jót addig is, Andrew.

Shawna Pontiacja már rég elhúzott, mikor megpillantottam a férfit. Az üres utca túloldalán ácsorgott, és engem nézett, vagy talán korábban Andrew-t. Mikor találkozott a tekintetünk, el kellett volna tűnnie. Manapság minden férfi tisztában van vele, hogy gyanúsnak számít, ha egy iskola környékén lebzselnek, akármi is a szándékuk. De ez a példány csak állt ott, és hagyta, hogy emlékezetembe véssem a vonásait, hogy majd a rendőrségi fantomképrajzolónak segíthessek.

Attól a meredt bámulástól eltekintve tökéletesen hétköznapinak tűnt. Barna nadrágot viselt, ami nem állt túl jól neki, kigombolt nyakú kék inget és gyűrött kardigánt. Koszos tornacipője kiválóan alkalmas volt gyors és hangtalan menekülésre. Hideg barna szemét hunyorogva húzta össze. Előbb az aszfaltozott út távolságából néztük egymást, aztán felálltam, és lementem a lépcsőn, várva, hogy mondjon valamit.

– Szép délutánunk van, nem igaz? – szólalt meg lassan, lustán elnyújtva.

– Ki maga? – kérdeztem.

Arra gondoltam, ettől biztos kereket old, de nem tette.

– Azt hiszem, a helyesebb kérdés az, hogy maga ki.

Azzal a hétköznapi külsejű férfi biccentett, és elsétált.

Elmentem a Lámpásba inni egyet, hogy lecsillapítsam az idegeimet. Még nem alakítottam ki a szokásos rendelésemet a bárban, de Sean már azelőtt töltött nekem egy whiskey-t, hogy leültem volna. Mint kiderült, pont arra szomjaztam. Olyan gyorsan csúszott le, mint a víz a tűző napon töltött idő után. Sean töltött nekem még egyet. Némán, csak fejmozdulatokkal és szemöldökhúzogatásokkal kommunikáltunk. Sean szerint fáradtnak tűntem, én egyetértettem. Az imposztorként való létezésem és az ebből fakadó állandó éberség kikezdett. Még alvás közben is készenlétben álltam. Ilyen életet nem lehet akármeddig büntetlenül fenntartani.

A bár bejárati ajtaja megnyikordult, majd becsukódott. Éreztem, ahogy a napfény bevillan, majd kialszik. A betonpadlón fatalpú bakancs sétált végig, extra ritmust kölcsönözve a háttérben hallatszó John Fogerty-számnak. A bakancsos férfi egy székkel odébb ült le a pulthoz, mint én. Még mielőtt megszólalt volna, és felismertem volna a hangját, mielőtt még megpillantottam volna az arcát, amit már láttam korábban, megéreztem, hogy ő az.

Azt is tudtam, hogy értem jött. Akkor is, ha nem foglalkozott velem, hanem egyenesen előre, a pult mögötti tükörfal előtt sorakozó csillogó üvegekre koncentrált. Lehet, hogy megpróbálta elkapni a tekintetem a tükörben, de én azt nem láthattam, mert mereven bámultam lefelé az italomra, és igyekeztem a lehető legkisebbre összezsugorodni.

Sean odalépett az új vendéghez.

– Mit hozhatok?

– Két olyat kérek, amit a hölgy iszik – szólalt meg a férfi.

A hangja megijesztett, de ugyanakkor tetszett is a mély, határozott bariton, aminek a hangzása mentes volt az erre a vidékre jellemző elnyújtott magánhangzóktól. Én csak hallgattam, abba a bolond elképzelésbe ringatva magam, hogy valahogy sikerülhet észrevétlenül meglógnom. Sean töltött a férfinak két whiskey-t. Én megittam a magamét, és lassan megindultam lefelé a bárszékről. Mikor már kezdtem elhinni, hogy gond nélkül távozhatok, a férfi elém tolta az egyik poharát.

– Koccints velem, Debra!

Ez felkeltette Sean figyelmét is, mert mindeddig még nem mutatkoztam mással a bárban, és nem is mutattam semmi hajlandóságot rá, hogy Seanon és a diákokon kívül mással is megismerkedjek.

– A barátja ez a pasas, Debra?

– Nem ismerjük még egymást olyan régóta, de Debra mély benyomást tett rám – jött a válasz.

– Igen, ő ilyen – felelte Sean.

Az ő szemében a férfi nyilván inkább tűnt barátságosnak, mint rosszindulatúnak. Már korábban is feltűnt, hogy a férfiak nem mindig érzékelik a sorok mögött rejtőző vészjósló tartalmat.

Sean kezet nyújtott a vendégnek.

– Sean. Tulajdonos.

– Domenic. Vendég.

– Örvendek. Na és honnan ismeri a mi Debránkat?

Ezúttal csak Seant hibáztathattam, hogy még bátorítja is Domenicet. Az volt a benyomásom, hogy csak azért kedélyeskedik, hogy kielégítse kíváncsiságát velem kapcsolatban.

– Hosszú sztori – válaszolta Domenic.

– Akkor megyek is, hadd beszélgessenek.

Végre eljutottam odáig, hogy Domenic szemébe nézzek, ami nyilván sokkoló lehetett számára. Próbáltam kideríteni a szándékait, de a tekintete nem árult el semmit.

Szép kis páros voltunk.

Domenicet mintha szórakoztatta volna az új külsőm. Mikor legutóbb látott, még szőke és kék szemű voltam, továbbá nem visszafogott nyári ruha volt rajtam ujjfestéktől pöttyös tornacipővel. Bár az ujjfesték nyomait én is csak akkor vettem észre, mikor lesütöttem a szemem, hogy kitérjek a szemkontaktus elől.

– Mintha máshogy néznél ki, Debra! Mi változott?

– Új frizura – közöltem.

– Tetszik. És még mi más? Valahogy természetesebbnek tűnsz most.

Az egész testem azt üzente, hogy meneküljek. De tudtam, hogy ha megteszem, azzal dobom is ki a kukába azt a kis életemet is, amim volt. Egy új élet ismeretlen lenne, és azt már láttam, hová tud vinni az ismeretlen út. Nem különösebben jött be.

Domenic megfogta a kezem.

– Ne menj! Igyunk egyet!

Lenyeltem a whiskey-met, remélve, hogy megnyugtat, de helyette úgy éreztem, mintha futóhomokba léptem volna. Igyekeztem emlékeztetni magam, hogy nem szabad elveszteni a fejem.

– Mit keresel itt? – kérdeztem.

– Látogatóba jöttem – közölte Domenic, és intett Seannak, hogy töltsön még mindkettőnknek.

– Mit akarsz? – néztem egyenesen az arcába.

– Ez bonyolult, Debra. Nem is hiszem, hogy egy nap alatt tudnék válaszolni erre a kérdésre.

– Miért vagy itt?

– Meg kell, hogy mondjam, neked van a leggyönyörűbb k… barna? szemed, amit valaha láttam. Barna. Hmm, bevallom, másként emlékeztem rá. Nem baj, illik hozzád.

Nem állt jól a szénám. Egy zsaru kinyomozta, hová jöttem, és tapasztalja az átalakulásomat, ami sokkal inkább jellemző arra, aki álcázni akarja magát, mint arra, aki egyszerűen megunta a régi külsejét. Basszus, simán lehet, hogy rájött, ki vagyok igazából, vagy legalábbis ki voltam régen. Fogalmam sem volt, mit tud vagy nem tud Domenic, de abban a percben meglehetősen biztos voltam benne, hogy vége van a játszmának. Így lehajtottam az italomat, mert amennyire én tudom, a rács mögött nem kapni whiskey-t, olyat legalábbis biztos nem, amit hordóban érleltek, és nem a vécében.

– Na, ezt már szeretem – jegyezte meg Domenic.

Közben jöttek még vendégek a bárba, köztük Glen, a helyi benzinkút egyik autószerelője, meg a haverja, George, a város villanyszerelője (bár a legtöbb munkája Jacksonba szólította). Mindkettejüknek a JAC Általános Iskolába jártak a gyerekeik.

– Miss Maze – emelte meg képzeletbeli kalapját Glen.

– Uraim – biccentettem nekik viszontköszönésként.

Domenic végignézte a kis közjátékot, és elmosolyodott. Kihasználta az alkalmat, és közelebb ült, közvetlenül mellém. Így annyira halkan tudtunk beszélgetni, hogy még Sean sem vehetett ki semmit belőle, miközben a pultra dőlve egy nem létező foltot tisztogatott.

– Hogy bánik veled Recluse? – érdeklődött Domenic.

– Igazán jól, köszönöm. Recluse nem üti az orrát mások dolgába. Mi mást akarhatna az ember egy várostól?

– Mondjuk egy mozit? – vetette fel Domenic.

– Minden alapdolog megtalálható itt.

– És az neked elég?

– Mit akarsz? – ismételtem meg a kérdést, mert tudtam, hogy egyszer úgyis itt fogunk kikötni, és a bensőm már romokban hevert.

– Tudni akarom, mi a titkod – súgta Domenic a fülembe.

Ettől borzongás futott végig a hátamon, de sajnos nem a kellemetlen fajta.

– Lehet, hogy több is van – mondtam.

– Igen, tudom, hogy több is van.

– Meg tudnálak győzni bármivel, hogy húzz el innen?

– Persze – vágta rá Domenic. – Ha velem jössz.

– Ez egy kisváros, ha nem vetted volna észre. A jó híremre is gondolnom kell.

– Ó, én a világért sem akarnám bepiszkolni a hírnevedet, Miss Maze. Találkozzunk egy óra múlva az iskola előtt.

– Az iskolánál?

– Ott laksz, nem?

Megint éreztem a futóhomokot, de ezúttal pánikba esve vergődtem, és süllyedni is kezdtem.

– Fél óra – közölte Domenic, mielőtt elment.

Le kellett volna lépnem a köztes időben. A tiszta fej – vagy legalábbis egy olyan agy, amilyen még az enyém is volt két whiskey-vel azelőtt – meglehetősen ajánlatos tényező, ha ismeretlen emberi változóval kell szembenézni, de az én idegeim már úgy táncoltak, mint a suligondnok kulcscsomóján a kulcsok. Seannak nyilván feltűnt a kisugárzásom változása.

– Minden oké? – érdeklődött, amint töltött nekem egy újabb adag lassú reakcióidőt.

– Persze.

– Volt pasi?

– Miből gondolja?

– Mert úgy néz ki, mint aki egy ürgelyukba akar betuszkolni egy medvét.

– Ez aztán szokatlan hasonlat.

– Nem hiszem, hogy más is látja magán, ha ettől jobban érzi magát.

– Kicsit – feleltem, pár bankjegyet téve a pultra.

– Megy is?

– Végül is holnap tanítási nap van. Már így is túlszárnyaltam a szokásos limitemet, pedig holnap hosszú órát kell tartanom a Louisiana-adásvételről, és jobb, ha fejből vágom a számokat, mert ha egy dolgot megtanultam az ilyen korú kölykök tanításából, az az, hogy imádják tudni, mi mennyibe került. Még az olyan dolgok is, amiket soha nem fognak tudni megvenni, mint mondjuk az Egyesült Államok harmada.

Lecsusszantam a bárszékről, és rögtön éreztem, hogy a lábam kevésbé megbízható, mint amikor beléptem a Lámpásba.

– Aztán jó legyen! – búcsúzott Sean, de nem olyan lazán mondta, mint ahogy szerettem volna.

– Már késő – feleltem.

Nem teljesen egyenesen tértem vissza a John Allen Campbell iskolához. Ahogy közeledtem a viktoriánus épület lépcsőihez, a szemem már Domenicet kutatta. Körbejártam a házat, majd visszatérve az elejéhez leültem a lépcsőre, ahol Andrew-val szoktunk majdnem minden délután ücsörögni, és vártam pár percet. Lehet, hogy Domenic késik. Volt egy olyan ostoba, de reménykedő érzésem, hogy végül is letett a tervéről, bármi legyen is az. Vagy hogy talán rendőrként kihívták egy folyamatban lévő bűntényhez. Minden bizonnyal voltak fontosabb rendfenntartói ügyek is a világon, mint egy ijedős tanítónő új frizurával.

Mikor már tizenöt perc is eltelt, felkeltem, leporoltam a ruhám, és az oldalsó bejárathoz ballagtam, ami szerény hajlékomba vezetett. A zárba tettem a kulcsom, de az ajtó már nyitva volt.

Az olvasólámpám égett, és Domenic az ágyamon eldőlve olvasta a Mrs. Basil E. Frankweiler elcserélt aktáiból viharvert példányát. Épp csak felpillantott, mikor beléptem a lakásomba.

– Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte.

– Ittam még egyet – mondtam.

Domenic le sem vette a szemét a könyvemről.

– Emlékszem erre – jegyezte meg. – Basszus, gyerekként az ember azt képzeli, bármire képes. Hogy élhet egy múzeumban, hogy elnök lehet, hogy betörhet egy használtautó-kereskedésbe, és elvihet egy Corvette-et egy körre, hogy repülhet.

– Azt gondoltad, tudsz repülni?

– Csak rövid ideig. Előfordulhat, hogy nem voltam teljesen józan akkor épp.

– Ez sok mindent megmagyaráz – hagytam helyben.

– De aztán felnő az ember, és rájön, hogy kötik a természet és a társadalom törvényei. Ez viszont, felteszem, túl szűk mozgástér egyeseknek. – Domenic becsukta a könyvet, és visszarakta az éjjeliszekrényemre. – Beszélnünk kell – közölte.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2013. július 30.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Van valami, amit tudnod kell, és nem akarom, hogy véletlenül, a rendszeres internetes kutakodásaid során bukkanj rá. Hivatalosan halottá nyilvánítottak.

Anyád intézte el, rögtön az eltűnésed hetedik évfordulója után. Szóval már nem keresnek.

Remélem, ez segít neked továbblépni. Itt a városban még mindig szóba kerülsz, de már senki nem hiszi, hogy megtalálnak.

Talán némi békére lelsz így, hogy minden kapcsolatod megszakad a múltaddal. Talán ideje, hogy mi is megszakítsuk a kapcsolatot.

Mindörökké:

Ryan

2013. augusztus 15.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Én már hét évvel ezelőtt meghaltam.

A hivatalos verzió nem érdekel.

De kíváncsiságból: mit beszélnek rólam az emberek?

Hogy haltam meg?

2013. szeptember 1.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Tényleg bele akarsz ebbe menni? A pletykákat többnyire olyanok terjesztik, akikkel együtt jártál gimibe. Tudod, milyen durva hazugságokat képesek összehordani az emberek.

2013. szeptember 13.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Ryan, ha van valami, amit mindenkinél jobban tudsz, az az, hogyan kell hazudni. Ki vele! Mindenről tudni akarok. Mesélj nekem a családi boldogságodról is! Látom a fotókat, amiket a feleséged posztol ország-világ szeme láttára. Sokkal boldogabbnak tűnsz, mint amit a bűntudatos e-mailjeiddel el akarsz hitetni. Mi lenne, ha egyszer kivételesen igazat mondanál nekem? Akármilyen kegyetlen is az.

2013. szeptember 25.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Tessék: a jelenlegi közmegegyezés szerint, mivel nem találtak meg, biztos a Moses-tóba fojtottad magad, miután kijöttél a kórházból. A bokádra kötöttél valamit, és beleugrottál a vízbe.

Vannak elméletek, miszerint ez egy régi vasmacska volt, mások szerint a stoptábla aljzata, amit még a kincsvadász játék során csórtál el. Roger Bly (az a konföderációmániás az amerikaitöri-óráról) úgy véli, csak simán egy zsák követ kötöttél magadra. Edie úgy képzeli, végre tényleg eljutottál San Franciscóba, és a Golden Gate hídról ugrottál le. Hallottam pár vadabb sztorit is. Hogy stoppoltál, és meggyilkoltak, hogy egy vagy a több ezer eltűnt lány közül, akiknek támadója ismeretlen marad. Aztán ott van még Eunice is, akinek nagyon elborult a fantáziája, nem tudom, rémlik-e. Szerinte anyád ölt meg a szégyentől vezérelve, és a házatok mögötti erdő sűrűjében temetett el.

Elég lesz ennyi?

2013. november 11.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Emlékszel, milyen érzés a vízbe fulladás? Te csak az első részét ismerheted. Azt a fojtogató szorítást a mellkasodban. Ami fáj, valószínűleg jobban, mint amennyit te éreztél. De aztán egyre enyhül, és közvetlenül az eszméletvesztés előtt már semmit sem érezni. Mondhatni, kellemes. Ezért mondják azt, hogy a vízbe fúlás nem rossz módja a halálnak. Mert a vég békés. Meg kellett volna adnom neked ezt a békességet. De honnan tudhattam volna, hogy ha megmentem az életed, az enyém tönkremegy?

Szóval a vízbe fúlás nekem megfelel. Tegyünk úgy, mintha így haltam volna meg! Ha eszedbe jutok, gondolj rám úgy, hogy a San Franciscó-i öböl alján heverek egy csodálatos antik vasmacskához kötözve.

Mivel halott vagyok, nem hallasz többet felőlem. Viszontlátásra, Ryan!

Jo

14. fejezet

– Helyezd magad kényelembe! – szólaltam meg, nem túl barátságosan. De nem is barátságtalanul.

– A halott cserepes növény alatt hagytad a kulcsot – mondta Domenic.

– Az nem volt éppen meghívás, hogy be is gyere.

– Arra akartam utalni, hogy nem tűnsz ilyen típusnak.

– Olyan típusnak, aki döglött növények alatt hagyja a kulcsot? – kérdeztem vissza.

– Olyannak, aki bízik embertársaiban.

– Nem is teszem.

– Mégis a második legnyilvánvalóbb rejtekhelyen hagytad a lakásod kulcsát.

– Mert nincs lábtörlőm.

– Ami révén még egyszerűbb volt megtalálni a kulcsodat – vágta rá Domenic.

– Mit akarsz tőlem, Domenic?

– Meg akarlak érteni.

– Az lehet, hogy sosem történik meg.

– Hajlandó vagyok megpróbálkozni vele.

Még mindig nem igazodtam ki rajta, pedig az évek során megtanultam kiismerni a férfiakat, miután egypárral olyan rossz lóra tettem, hogy mindenem ráment. Észrevettem például, hogy Domenic szépen az ajtónál hagyta a levetett cipőjét, az íratlan lakásszabályoknak megfelelően. Ráadásul nem kutatta át a holmijaimat, ami pedig nyilvánvaló következő lépés lett volna annak, aki meg akar érteni engem. Őszintén értékeltem ezeket az apró udvariassági gesztusokat, és arra jutottam, hogy a vendégszerető megközelítéssel próbálkozom.

– Én éhes vagyok – jelentettem be. – Mogyoróvajas és lekváros szendvicset csinálok magamnak. Kérsz?

– Allergiás vagyok a mogyoróra.

– Tényleg?

– Nem tippeket akarok adni.

– Nem is gondoltam ilyesmire – feleltem. – Valami mást akkor?

– Sima lekváros szendvicsre nem mondanék nemet.

Először a lekváros kenyeret kentem meg. Domenic úgy falta be, mint ahogy egy tizenkét éves fiú veti rá magát a kajára baseballmeccs után. Elfordítottam a fejem egy pillanatra, és mire visszanéztem, a szendvics sehol nem volt.

– Azt hiszem, van még szalámim a hűtőben. Ahogy elnézem, valami kiadósabbra van szükséged.

– Nem számítottam rá, hogy így vendégül látsz – nézett rám Domenic.

– Én meg nem számítottam rád egyáltalán. Hogy találtál rám?

– Nem volt egyszerű. De említetted, hogy az oktatásban tevékenykedsz. Minden állami iskolai tanár regisztrálva van a rendőrségen, de te nem voltál azon a listán. Úgyhogy a tanév kezdete után nekiálltam felhívogatni a magániskolákat, amik nem mindig követik ezt a bejelentési protokollt.

– Ez elég sok meló ahhoz, hogy megtalálj egy csajt, akivel együtt burgereztél.

– Lehet – mondta Domenic. – De azt hiszem, valószínűleg megérte a fáradságot.

Csináltam neki egy szalámis-sajtos szendvicset is. Leültünk a kis asztalom mellé, és csendben ettünk. Volt egy tisztességes minőségű bourbonöm is, amit még Seantól kaptam Clark megmentése után, elővettem azt is. Nem sűrűn jöttek hozzám látogatók.

Annak ellenére, hogy a leleplezés veszélye ott lógott a fejem felett, élveztem a társaságot. Sok szempontból teljesen normális szituáció volt, és ez a hétköznapiság már hiányzott. Persze, folyamatosan hazudtam Domenicnek, már a legelejétől kezdve, de már tudta, hogy hazudok, így legalább ez a megtévesztő réteg eltűnt a kapcsolatunkból. El sem lehet képzelni, mennyire kimerítő az élet minden percében alakoskodni.

Domenic közben bekapta az utolsó falat szalámis-sajtos szendvicset, hátradőlt roskatag faszékén, és úgy sóhajtott fel, mintha hálaadásnapi lakomán vett volna részt.

– Ez jólesett. Köszönöm.

– Szívesen.

Tudtam, hogy hamarosan beszélni kezd, és ez a könnyed hangulat semmivé foszlik, de próbáltam még egy percig kiélvezni Domenic komplikációktól mentes társaságát. Lenyelte az utolsó korty whiskey-t, én meg töltöttem neki még egyet, miközben megerősítettem magam, utolsó pillanatban végigvéve alkoholgőzös fejemben a hamis életemhez kapcsolódó igazításokat, kiegészítéseket és az esetleges lyukak befoltozását.

– Mi elől menekülsz? – kérdezte Domenic.

– Ki mondja, hogy menekülök?

– Én.

– Hát, akkor nyilván igaznak kell lennie.

– A nők hajlamosak megváltoztatni a hajukat, a ruhájukat, a rúzsuk színét, de azért általában nem igyekeznek teljesen más embernek kinézni.

– De igen, ha nem akarják, hogy bárki rájuk találjon. – Az igazat, ha lehetséges.

– Úgy döntöttél, hogy őszinte leszel velem? – kérdezte Domenic.

– Nem tudom.

– Én úgy hiszem, hogy te bajban vagy. Szeretném tudni, hogy te vagy az oka a bajnak, vagy csak járulékos veszteség vagy?

– A második.

– Nem szeretnéd elmesélni a történeted?

– Nem igazán.

– Esetleg később? – próbálkozott Domenic.

– Mert tervezel maradni?

– Mennyi idő Clevelandből Chicago autóval? – kérdezte Domenic.

Fogalmam sem volt, mire akar kilyukadni, de jó helyen járt, ha útbaigazítás kellett neki.

– Kábé öt óra az I-90-esen. Miért? Kirándulni tervezel?

– És mennyi Clevelandtől Akron?

– Nem tudom. Talán két óra.

A rövidebb, államon belüli utak sosem izgattak igazán.

– Nincs még egy óra sem, akkor sem, ha nagy a forgalom – közölte Domenic.

Elszúrtam.

Nem voltam benne biztos, hogyan, de érzékeltem, hogy Domenic levonta a maga következtetését. Rám nézve nem túl jót. Felállt, mintha indulni akarna, de kissé megingott. Ivott már párat a bárban is, és az életmentő bourbonből is jócskán hiányzott.

– Nem vagy Debra Maze – szólalt meg. – Debra Maze az ohiói Clevelandben élt, de az ohiói Akronban tanult. Biztosan tudná, hogy mennyi ideig tart egyik városból a másikba eljutni. Valószínűleg kismilliószor megtette azt az utat.

– Mit akarsz?

– Tudni szeretném, ki vagy te igazából.

– Nem vagyok én már senki sem.

Domenic magára rántotta a dzsekijét, és belebújt a cipőjébe. Én felpattantam, fogtam a kulcsot, bezártam az ajtót, és még el is álltam az utat.

– Mit művelsz? – kérdezte Domenic, amint közelebb lépett hozzám. Csak pár centire volt tőlem. Mivel egy fejjel magasabb volt nálam, fel kellett rá néznem, abban a percben mégis volt még némi hatalmam. Domenic nem tűnt tökéletesen magabiztosnak, ez látszott az óvatos tekintetén.

– Részeg vagy – magyaráztam. – Állampolgári felelősségem, hogy ilyen állapotban ne engedjelek ki az utakra.

– Állampolgári lelkiismerettel rendelkező törvényen kívüli nő. Hát ez vagy te?

– Hívtak már rosszabbnak is – feleltem. – De akkor sem vezethetsz így.

– Állj félre az útból! Megígérem, hogy nem vezetek.

– Recluse-ban nincs egy motel sem, azt tudod, ugye?

– Majd az autómban alszom.

– Alhatsz itt a földön.

– Az autóm kényelmesebb.

– Akkor alhatsz az ágyban.

Domenic egy kis ideig forgatta az ajánlatomat a fejében, aztán döntött. Levette a kabátját, és lerúgta a cipőjét is. Majd közel hajolva a fülembe suttogott. Whiskey- és férfiillatot árasztott. Ez a töménység tud hányingerkeltő és izgató is lenni, attól függően, ki a forrása.

– Félsz tőlem? – kérdezte Domenic.

– Nem – feleltem.

Akkor úgy is gondoltam. Az érzéseim távolról sem hasonlítottak a félelemre.

Domenic a nyakam mögé fonta a kezét. Az ujjai erős melegséget árasztottak. Megcsókolt. Olyan volt, mint előző alkalommal, csak még intimebb, hiszen valamennyire már ismertem. Aztán zavarodottan húzódott el, mintha erkölcsi dilemma előtt találná magát. Néha emlékeztetnem kellett magam, hogy voltak, akik egyenesen rossz embernek tartottak, vagy legalábbis kétes jellemnek.

Lelöktem az ágyra, és lovagló ülésben ráhelyezkedtem. Megcsókoltam, remélve, hogy legalább egy kicsit meg tud feledkezni arról, amit rólam gondolt. Átfutott a fejemen, vajon mennyi ideig tudjuk eljátszani, hogy normális pár vagyunk, akik épp egy iskolaépület alagsorában, egy franciaágyon esnek egymásnak.

A ruháinktól olyan gyorsan szabadultunk meg, hogy olyan volt, mintha hatvan másodperces amnéziában szenvedtem volna, mikor rájöttem, hogy máris meztelenek vagyunk. Domenickel együtt lenni olyan természetes volt, mint a levegővétel. Olyan ismerős volt már most, mint a többi pasi, akihez valaha közöm volt. Majdnem sikerült elfeledtetnie velem azt az egyet is, akit folyton próbáltam elfelejteni.

Miután végeztünk, Domenic homlokon csókolt, és a szemembe nézett, kutatóan, mégis gyengéden, gyanúsan gyengéden.

– Ugye nem öltél meg senkit? – kérdezte.

Ennyit a hangulat sárba tiprásáról. Biztos vagyok benne, hogy látta a bennem dagadó és a szememben felvillanó megbántottságot, melyet harag követett. Utólag már azt mondom, fair kérdés volt.

– Soha nem öltem meg senkit – jelentettem ki.

Erre különösen büszke voltam. Sosem jártam főiskolára, nem kezdtem magammal semmit.

De sosem öltem meg egy embertársamat sem, ami azért nem volt semmi, tekintve az addigi életemet.

Domenic minden bizonnyal át tudott volna aludni egy közvetlenül az ablaka alatt csattanó vonatszerencsétlenséget is. Az ébresztőórámnak ködkürthangja volt. Collins igazgatótól kaptam enyhe célzásként arra, hogy néhányszor elkéstem az első óráról. Ha hét évig kocsmai időszámítás alapján él az ember, majd a hét öt napján pontban reggel hétkor fel kell ébrednie, valószínűleg állandóan olyan érzése lesz, mintha időeltolódással küszködne. Tulajdonképpen néha megfordult a fejemben, hogy a biológiai órám jobban elárulta csaló voltomat, mint az, hogy szokatlanul kezeltem a tantervet.

Lezuhanyoztam, és átöltöztem egy olyan ruhába és kardigánba, amit akkor viseltem, mikor különösen fontosnak éreztem, hogy meggyőzően játsszam a szerepem. Domenic továbbra is csendesen horkolt. Leültem mellé az ágyamra, és egy pillanatig csak hallgattam. Kellemes volt egy másik ember békességét figyelni. Kivettem Blue fegyverét az éjjeliszekrényből, beraktam egy papírzacskóba, majd a táskámba. Hagytam egy pohár vizet az éjjeliszekrényen, majd kiléptem az oldalsó ajtón. A Cadillacemhez sietve elrejtettem a pisztolyt a kesztyűtartóban. Ezek után felmentem a John Allen Campbell Általános Iskola lépcsőjén, hogy újabb napot töltsek el a lövészárokban.

Reggel hosszasan gyakoroltattam az osztást a gyerekekkel. Mindig a legutálatosabb dolgokat vettem előre. Mikor megszólalt a kicsengetés, a diákjaim úgy lélegeztek fel, mint halálsoron várakozó rabok, akik kaptak még egy kis haladékot. Kint a padon, a szokásos helyemen ülve, a fejem a szokásos kimerültségnél is jobban lógott. Mikor füttyentést hallottam, felnéztem.

– Tanárnő! – szólalt meg Domenic a kerítéshez hívva.

Odasétáltam hozzá, igyekezve felmérni az arckifejezését. Nem gondoltam, hogy az éjszaka bármin változtatott volna. Domenic még mindig zsaru volt, én meg szökevény. Még nem jött rá az összes részletre, de valamit már kiderített.

– Jó reggelt, hétalvó! – köszöntöttem.

– Köszönöm a szíves vendéglátást!

– Szóval manapság már így hívják?

– Hadd kérdezzek valamit – folytatta Domenic. – Ott hátul az a Cadillac a tiéd?

– Igen – mondtam. Az autó Debra Maze nevén volt, biztonságosnak tűnt beismerni.

– Érdekes egy kocsi a szökéshez – mondta Domenic.

– Ajándék egy régi baráttól – feleltem.

– Tervezel itt maradni egy darabig? – érdeklődött Domenic.

Jó kérdés. Amire nem is volt válaszom. Csak vállat vontam.

– Ha bármikor kedved támadna vallomást tenni, vagy… valami máshoz, megvan a számom – nézett rám Domenic.

– Ez rendkívül professzionális tőled – feleltem.

Domenic belekapaszkodott a drótkerítésbe. Ujjai könnyedén végigsimítottak a kezemen.

– Még találkozunk, Debra.

Hallottam, amint Margo felsír az udvar másik végében. Épp egy focimeccs közepén jártak, de miután Margo egy teljes hétvégén keresztül az angol bajnokságot nézte az egyik sportcsatornán, rákapott a színészkedésre. Azonban az aszfalt és a műesések kellemetlen kombinációt alkotnak.

– Jobb, ha megyek. Úgy hallom, némi képzelt sérülést kell ellátnom.

– Ne csinálj semmi hülyeséget! – mondta Domenic.

– Mint például?

– Ne lépj le!

15. fejezet

– Ki volt ez a jóképű úriember? – érdeklődött Cora, amikor visszatértem a padunkhoz.

– Csak egy régi barát – feleltem.

– Honnan?

Ekkor becsöngettek. Sosem voltam még ilyen hálás, hogy visszatérhetek az osztályterembe. A nap második tanóráján kísérleteztünk, házi készítésű hőmérőt csináltunk befőttesüvegek, szívószálak, gyurma és denaturált szesz segítségével. Nem volt olyan izgalmas, mint reméltem, mivel nem volt a teremben hőforrás, amivel demonstrálhattuk volna a hőmérséklet emelkedését. Billy Peters el is vesztette a türelmét, és előkapott egy öngyújtót a zsebéből, hogy az üveg alá tartsa.

Tekintve, hogy az öngyújtókra szúrós szemmel néztek az iskolában, el kellett koboznom. Díszes fém típus volt, aminek a hátuljába a JP kezdőbetűket gravírozták.

Vetettem egy pillantást Billyre, amivel tudtára adtam, hogy tisztában vagyok vele, hogy lopott holmival vagánykodik. Majd ismét jelentőségteljesen ránéztem, hogy azt is kommunikáljam, nem fogom beköpni. Én nem árulok el másokat, amit sokan pozitívumnak tartanának, de én majdnem biztos vagyok benne, hogy ez végzetes jellemhiba bennem.

Nem emlékszem, hány órakor kopogtattak az oldalsó bejáratnál. Az biztos, hogy jóval lefekvés után történt. A legmélyebb álmomból ébresztett fel a kopogás. A szívverésem azonnal felgyorsult, levegő után kapkodtam. Lendületből ültem fel az ágyamban, hirtelen azt sem tudtam, hol vagyok, a még mindig szokatlan környezetben. Még három kitartó, kemény kopogtatás kellett hozzá, hogy félálomból teljesen kitisztuljon a fejem. Arra gondoltam, hogy Domenic tért vissza, hogy befejezzük a beszélgetést, vagy hogy valami másba kezdjünk bele. Az oldalsó ajtón nem volt kukucskáló lyuk. Úgy nyitottam ki, mintha számítottam volna a vendégre. Csakhogy nem ilyen vendégre.

A hétköznapi külsejű férfi állt ott, ugyanabban az unalmas barna nadrágban és kék ingben, mint amiben az iskolaudvar körül is ólálkodott. Annyira jelentéktelen volt a megjelenése, hogy meg sem ijedtem, ami hiba volt. Egyedül voltam az iskolaépületben még vagy hét óráig, bele sem gondoltam, hogy ha sikítanék, senki sem hallaná meg.

– Jó estét kívánok! – szólalt meg a férfi.

– Inkább jó reggelt! – feleltem. – Kissé későn van már ahhoz, hogy látogatóba menjen, nem gondolja?

– Szíves elnézését kérem, amiért ilyenkor ugrottam be, de biztos akartam lenni benne, hogy egyedül tartózkodik itthon. Szándékaim szerint már tegnap éjjel jöttem volna, de akkor mással volt elfoglalva.

– Még be sem mutatkoztunk hivatalosan – jegyeztem meg.

A hétköznapi férfi teljességgel hétköznapi módon nyújtotta a kezét, mintha csak üzleti találkozón lennénk.

– Jack Reed, örvendek a szerencsének – mondta.

Én biztosra vettem, hogy Jack Reedet jó pár hónappal azelőtt egy természetvédelmi területen temettem el, de hát ez nem olyasmi, amit közöl az ember a másikkal rögtön a bemutatkozáskor.

Kezet ráztam vele, és érdeklődtem:

– Mit tehetek magáért, Mr. Reed?

– Maga történetesen véletlenül nem Debra Maze, az ohiói Clevelandből?

– Errefelé leginkább Miss Maze-nek hívnak.

– Akkor, Miss Maze, lenne szíves elárulni nekem, hol a büdös francban van a feleségem?

– Még sosem találkoztam magával. Honnan kéne tudnom, hol van a felesége?

Jack közelebb jött néhány lépést. Gyakorlatilag rám lihegett. Old Spice-, izzadság- és bomlásszaga volt, ami nem az a jófajta férfiillat.

– Lehet, hogy Blue mesélt rólam egy s mást – folytatta Jack. – Mesélje csak el, milyen sztorikat hallott?

A szeme olyan sötét volt, hogy alig látszottak a pupillái. Hirtelen nem is tűnt már olyan hétköznapinak. Tettethettem volna még magam hülyének egy kicsit, de nem láttam értelmét.

– Hallottam egypárat – válaszoltam.

– Akkor ismét megkérdezem. Hol van a feleségem?

– Ismétlem, nem tudom.

Jack megragadta a nyakam, és a fogása lassan egyre szorosabbá vált, mintha egy boa tekeredne körém. Bőven adott rá időt, hogy pontosan tudjam, mi történik velem, hogy minden egyes hiányzó levegővételt megérezzek, hogy megtapasztaljam, miként siklok át lassan az ájulásba. Közvetlenül azelőtt eresztett el, hogy minden elsötétült volna. Levegő után kapkodtam, mintha egy mély ugrás után jönnék fel a víz alól. De Jack visszakézből pofon vágott, mielőtt még megtölthettem volna a tüdőm oxigénnel.

– Hol van a feleségem? – kérdezte újra.

Mielőtt válaszolhattam volna, hasba rúgott. Átfutott az agyamon, vajon milyen tulajdonsága lehetett az, ami egyáltalán vonzó lehetett benne Blue-nak még az elején.

– Maga gazdag?

– Mi van? – Jacket egyértelműen összezavarta a kérdés. – Csak nem pénzt akarsz kicsikarni belőlem?

– Jesszus, dehogy! – mondtam még mindig fújtatva. – Csak próbálok rájönni, miért ment hozzád Blue. Mert nincs egyetlen olyan tulajdonságod sem, ami kívánatos társsá tenne.

Jack megint belém rúgott.

– Ne okoskodj itt!

– Nyilván nem vagyok okos. Különben számítottam volna erre.

– Hol van a feleségem?

A szoba egyik sarkába másztam, hogy kicsit távolabb legyek tőle, hátha el tudom kerülni a következő ütést. Oxigénért küzdő agyam kétségbeesetten próbált valami kiutat találni ebből a pokoli útvesztőből.

– Cseréltünk – szólaltam meg. – Ő az én régi énem, és én vagyok ő.

Jack ökölbe szorított keze kiengedett. Végre olyan információt kapott, amit használhat valamire.

– Folytasd!

– Amelia Keen néven él most, aki a Washington állambeli Tacomában született 1986-ban. Azt hiszem, megvan még a régi igazolványom a kocsimban. Odaadok mindent, ami kellhet, a tb-számát is, bár lehet, hogy igyekszik a rendszeren kívül maradni, és lehet, hogy megváltoztatta a nevét Lightfootra. Ezt nem tudom megmondani biztosan. Nem vagyunk kapcsolatban, mióta elváltunk Austinban.

Jack hátralépett, hogy fel tudjak állni. Udvariasan kinyitotta az ajtót nekem. A kezembe söpörtem a kocsikulcsot az asztalról, és kiléptem. A hideg levegő még jobban felébresztett. Az autó alig húsz méterre parkolt, de a távolság felért egy két mérföldes sétával.

Kinyitottam az utasoldali ajtót, leültem, és kinyitottam a kesztyűtartót. Benyúltam, megragadtam a pisztolyt, és egyenesen Jack homlokára szegeztem.

– Hátra! – utasítottam.

– Tudod egyáltalán, hogy kell azt használni? Meg kell mondanom, nem fekszik valami természetesen a kezedben – jegyezte meg Jack.

Nem is lépett hátra. Láttam, hogy lázasan jár az agya, hogyan kerekedhetne felül, de nem akartam, hogy ilyesmin gondolkodjon, ezért belelőttem a vállába. Akkor már hátralépett, jobban mondva tántorodott. Kiszálltam, a kocsi hátuljához mentem, és Blue-tól megihletődve mondtam:

– Szállj be a csomagtartóba, Jack!

– Most meg kell, hogy öljelek.

– Ez elég valószínűtlennek tűnik, tekintve, hogy a fegyver nálam van, de nem rovom fel neked, hogy ilyen ambiciózus vagy. Most pedig bemásznál kérlek ide, mielőtt televérezed a teljes parkolót? Összekoszolsz mindent!

Jack összevissza tántorgott, magában káromkodva, és keresve a kiutat szorult helyzetéből, amit, lássuk be, saját magának köszönhetett.

– Jack, a következő lövés kellemetlenebb helyet fog érni, ha nem szállsz be a csomagtartóba most azonnal.

Ezen elgondolkozott, és rájött, hogy lövés szempontjából sokkal rosszabb helyek is vannak a testén, mint a válla.

Bemászott a csomagtartóba, én meg lecsuktam a fedelét. Végigjártattam a szemem a parkolón, csak hogy teljesen biztos legyek benne, senki sem lát minket. Majd beszálltam a Cadillacembe, és nekiindultam. Nem volt konkrét úti célom. Időre volt szükségem, hogy gondolkodjak, hogy mérlegeljem a választási lehetőségeimet, hogy eldöntsem, miféle ember is vagyok, milyenné lettem, és milyen leszek a jövőben.

Két órán keresztül kocsikáztam. Jack az utolsó húsz percben állt neki rugdosódni. Aggódtam, hogy szétszedi a hátsó lámpát, ami miatt egy közúti járőr megállíthat. Meglehetősen jó voltam már benne, hogy váratlan helyzetekből is kivágjam magam, de azért a csomagtartómban lőtt sebbel heverő férfit kimagyarázni elég nagy kihívás lett volna.

Szembejött velem a Bitter Creek Road, amire még a rosszul végződő pecázós kirándulásról emlékeztem. Arra jutottam, a Döglött Ló tó éjszaka bizonyára kihalt, így követtem az odavezető utat, amennyire rémlett. Az autóm reflektorai alig-alig hatoltak át a sötétségen, de végül ráleltem a tóra, és leparkoltam egy tisztáson. Jack vergődése elcsendesedett, amint az autó végigdöcögött a hepehupás talajon. Olyan közel tolattam a vízparthoz, amennyire csak lehetett, majd leállítottam a motort, kézbe vettem a pisztolyt, hátramentem, és kinyitottam a csomagtartót.

Egy golyót eresztettem Jack fejébe és egyet a szívébe. Úgy gondoltam, emberségesebb, ha nincs ideje azon pánikolni, miként végzi, bár valószínűleg épp eléggé ezen járt az esze a kétórás kocsikázás során. A fel-alá autózás közben mindenféle szemszögből megvizsgáltam a helyzetet, de végeredményben egyetlen egyszerű ténnyel kellett szembenéznem: vagy Jack, vagy én. Ha nem ölöm meg, akkor egész hátralévő életemet a bosszújától tartva kéne leélnem. Nem egykönnyen hoztam meg a döntést.

A partnál egy régi evezős csónak ringott. Felráncigáltam egészen az autó lökhárítójáig, és átlöködtem Jack testét a csónak aljába, utánadobva a fegyvert is. Aztán minden erőmet megfeszítve toltam, vonszoltam és húztam a csónakot le a partig, míg rá nem csúszott a vízre. Én is bemásztam, két lábam közé véve a halott férfit, és kieveztem a tó közepéig. Teljesen kimelegedtem a fizikai megerőltetéstől, de az éjszakai levegő még így is borzongatóan hideg volt. Az izzadság azonnal jéghideggé vált a hátamon. A pisztolyt behajítottam a vízbe.

A tervem, hogy majd Jacket is vízbe vetem, némileg problémás volt. Kizárt volt, hogy úgy tudjam kituszkolni a csónakból, hogy közben én bent maradok. Így felálltam, a csónak szélére léptem, és szándékosan kibillentettem az egyensúlyából. Jack és én egyszerre estünk a fagyos tóba. Néztem, ahogy eltűnik a víz alatt a fegyverrel egyetemben. Helyénvalónak tűnt, hogy azzal együtt legyen eltemetve. Míg a vizet taposva elmondtam magamban egy imát Jackért, az evezők eltűntek a szemem elől.

Az agyam kezdett ködössé válni a hidegtől, tudtam, hogy nincs sok időm a vészes kihűlésig. Ahelyett, hogy megpróbáltam volna felkutatni az evezőket, és felállítani a csónakot, a part felé indultam. Fejemet a víz alatt tartva, a szél csapkodta hullámok ellenében kellett úsznom, nem törődve az ujjaim hegyétől a lábujjaimig hasító éles fájdalommal.

Mikor kiértem, négykézláb az autóhoz vonszoltam magam, kivettem a kulcsot a csomagtartóból, beszálltam, beindítottam a motort, és olyan magasra tekertem a fűtést, amilyen szinten még sosem kellett működnie. Így vezettem hazáig teljesen átázott pizsamámban.

A JAC iskola környékén minden csendes és mozdulatlan volt. A fényszórók kereszttüzében láttam a földön Jack vérének nyomát, így fölé parkoltam, amíg ki tudok találni valami jobbat. Berohantam, és beálltam a zuhany alá, remélve, hogy visszaéget az életbe.

Akkor ébredtem rá, hogy mit tettem. Bizonyos szempontból önvédelem volt, és biztos számít, hogy Jack Reed undorító egy példány volt, de akkor is megöltem egy embert. Ha az ember kioltja másvalaki életét, az örökre megváltoztatja. Nem csak azt változtatja meg, hogyan tekint onnantól kezdve a világra, vagy hogyan látja saját magát. A legmélyebb, zsigeri szintig hat, magát a DNS-t változtatja meg. Volt jó néhány dolog, amit egészen addig hittem magamról és az eredendő jóságomról, de hirtelen mindez megkérdőjeleződött.

Kijöttem a forró víz alól, amikor felfogtam, hogy már soha semmi nem fog megtisztítani. Megittam a maradék bourbont, és próbáltam elaludni.

Félálomban még akaratlanul is eszembe jutott, vajon ez volt-e Blue terve egész végig. A fegyver, a személyazonosság-csere, annak a szegény fickónak az eltemetése, akiről én azt hittem, hogy Jack. Tudta vajon Blue, hogy Jack megtalál? Ha ez az egész egy nagy ívű terv része volt, csak egy részt nem értettem belőle: honnan tudta Blue, hogy képes leszek gyilkolni?

Részeg alvásomat olyan álmok tarkították, amik valószínűleg csak engem érdekelnek. Mikor felriadtam, azt hittem, még mindig az eredeti rémálmot élem, nem ezt az újat. Csak akkor jutott eszembe, mit tettem, amikor meztelen lábfejem leért az agyontaposott szőnyegre.

Keményen dolgoztam, hogy Debra Maze-zé váljak, ezért semmi kedvem nem volt feladni. Jack Reed örökre kikerült a képből. Amennyire én tudtam, nem voltak tanúk. Úgyhogy szépen fogat mostam, megmosakodtam, felvettem egy vidám kék ruhát, ellenőriztem, nincs-e vér a körmöm alatt, és tizenöt perccel kezdés előtt már az osztályteremben voltam.

Mivel előző este más elfoglaltságom volt, nem készültem óravázlattal. És amint a diákjaim lassan gyülekeztek, én pedig végignéztem ártatlan kis arcukon, már tudtam, hogy többé nem vagyok alkalmas erre a munkára. Az az érzésem támadt, hogy már azzal is bemocskolom a lelküket, ha egy helyiségben tartózkodom velük.

– Miss Maze! Miss Maze!

Nem tudom, hányszor kellett Andrew-nak megismételnie a nevem, mire felébredtem a kábulatomból.

– Igen?

– Jól van? Olyan mintha beteg lenne, vagy ilyesmi.

– Gyerekek, vegyétek elő a füzeteteket! – kezdtem bele. – Szeretném, ha írnátok egy egyoldalas fogalmazást arról, mik szeretnétek lenni, ha nagyok lesztek. Aztán írjatok egy oldalt arról is, hogy mit csinálnátok szívesen, ha az első dolog nem jön össze, mert a dolgok bizony nem mindig alakulnak úgy, ahogy mi szeretnénk. Aztán még egy oldalt írjatok arról, mik lesztek, ha az első kettő dolgot nem sikerül megvalósítani. Végül írjatok két oldalt arról, mi az, ami egész biztosan nem akartok lenni, akármi történjen is. Nagyon fontos, hogy ne engedjétek, hogy egy bizonyos szint alá süllyedjetek.

A zavarodott pillantások alapján, amiket rám vetettek, bőven ideje volt letennem a krétát, és eltakarodnom a tanári pályáról. Az egyetlen, aki nem úgy nézett rám, mintha kényszerzubbony lenne rajtam, Andrew volt. Ő elővette a füzetét és tollát, és látványosan nekikezdett a feladatnak.

– Nem baj, ha a végével kezdem? – érdeklődött. – Hogy azzal kezdem, amit biztosan nem akarok csinálni?

– Úgy is jó – feleltem.

A gyerekek nekiálltak a munkának, én pedig hátat fordítva nekik az Egyesült Államok autós térképeit tanulmányoztam, hogy megtervezzem a következő úti célomat.

Tanítás vége után hozzáláttam a csomagoláshoz. Tudtam, hogy a lehető leghamarabb meg kell szabadulnom a kocsitól, így a legtöbb holmimat hátra kellett hagynom. Összeszámoltam a három fizetésből származó pénzemet. A negyediket már nem tudtam kivárni. A bérleti díj, az élelmiszer és a Lámpás költségei után kicsit kevesebb mint ezernyolcszáz dollárom maradt, ami nem sok, ha az ember szökevény. A sör és az adók együtt bizony sokat elvisznek. Írtam egy rövid levelet Collins igazgatónak, hogy váratlanul el kellett utaznom egy beteg családtagot meglátogatni, és amint lehet, jövök vissza. Senki nem fogja elhinni, de arra gondoltam, legalább egy-két nap előnyt szerzek vele.

Szerettem volna megköszönni Collinsnak, hogy lehetőséget kaptam tőle, és szívesen elköszöntem volna Corától is, el akartam menni egy utolsó italra a Lámpásba, megölelni Seant, és megmondani neki, hogy ha tényleg el akar menni Recluse-ból, még mindig megteheti. De ezek közül egyiket sem tehettem meg, és tudtam, hogy a legtöbben simán túlélik, ha nem köszönök el tőlük rendesen.

De Andrew más volt. Nem tudtam volna szó nélkül lelépni. Visszamentem az osztályterembe, leszedtem a térképeket a tábláról, szépen egyesével összehajtogattam és beraktam egy borítékba őket. Olyan sok mindent szerettem volna mondani Andrew-nak, de nem léphettem át egy határt. Így csak annyit írtam a borítékra: „Kedves Andrew, egy nap még szükséged lehet ezekre.” Reméltem, hogy így lesz.

Becipzároztam a bőröndömet, beraktam a kocsi csomagtartójába, és visszamentem a helyre, amit közel két hónapig otthonomnak hívtam, hogy még egyszer utoljára átnézzek mindent. Ekkor jutottam arra a döntésre, hogy mindent letörlök az ujjlenyomatok miatt. Leszedtem a párnahuzatot, és minden egyes felületet, amit értem, végigtörölgettem.

Utólag már látom, hogy csak el kellett volna húznom a csíkot. Persze, az ujjnyomokat eltüntethettem, de mi értelme volt, mikor a hely tele volt a DNS-emmel?

Kopogtak az ajtómon. Betettem a pénzt a táskámba, és végigpásztáztam a szobát, mit kéne még esetleg magammal vinnem. Csendesen leültem a földre, az ágy mellé, hogy kivárjam, míg hívatlan vendégem odébbáll, de a kopogás nem szűnt.

– Tudom, hogy bent vagy, Debra. Nyisd ki!

Domenic volt az. Felkaptam a kézitáskám meg a kabátom, és az iskolai bejáraton át hagytam el a lakást. Majd végigmentem a folyosón egészen a konyháig, ahol a kamrából nyílt még egy kijárat, régen a cselédség használta. Kinyitottam az ajtót, kiosontam, és rögtön leguggoltam a bokrok takarásába. Láttam, hogy Domenic autója közvetlenül az enyém mellett parkol, de ő maga már nem állt a lakásom ajtajánál. Továbbra is guggolva végigmentem a régi ház mentén, próbáltam kiszúrni, hová tűnhetett Domenic. Arra gondoltam, hogy a főbejárathoz mehetett, számítva rá, hogy másik kijáratot választok. A cselédajtóról nem sokan tudtak. A Cadillacemhez minden akadály nélkül oda tudtam menni. Úgy okoskodtam, hogy ha időben odaérek, kellő előnyt tudok szerezni, és Domenic nem ér utol még a nyolchengeres motorral felturbózott furgonjával sem.

Egész életemben a másodperc törtrésze alatt kellett döntést hoznom. Azt, hogy ezek mennyire voltak jó döntések, nem tudom megmondani, hiszen nem mehetek vissza az időben, hogy kipróbáljam, az ellenkező lehetőségek hová vezettek volna. Azt viszont tudom, hogy abból semmi hasznom nem származik, ha egész éjjel a John Allen Campbell Általános Iskola sövényei mögött ácsorgok. Így a futás mellett döntöttem. Egyenesen a kocsimhoz rohantam, bepattantam, felbőgettem a motort, és csikorgó gumikkal kitolattam a parkolóból. Végigmentem Recluse-on, majd Greenborough-n, és Moorcroft felé kanyarodtam. Mikor végre megláttam az államközi autópályát jelző táblát, azt hittem, szabad vagyok, vagy legalábbis szabad olyan értelemben, ami az utóbbi időben a szabadságot jelentette nekem, ami persze egyáltalán nem szabadság.

Épp akkor, amikor kezdett normalizálódni felgyorsult légzésem, ismét a szívbajt hozták rám. Az utasom előrehajolt, és a fülembe suttogott:

– Hová megyünk, Debra?

Egy bedrogozott kígyó is megirigyelhette volna a mozdulatsort, amint átrántottam a kormányt a felezővonalon. Dudaszó és figyelmeztető fényszóróvillogások közepette tapostam a fékre és találtam meg ismét az irányt.

– Nem épp ez a legmegfelelőbb autó egy hosszabb kiránduláshoz. De tény, hogy csodaszép. Azt meg kell hagyni – folytatta Domenic. – Mennyit fogyaszt egy ilyen?

– Sokat – feleltem.

– Nem bánod, ha megkérdezem, honnan származik a vér?

Egy pillanatra teljesen kihagyott az agyam, fogalmam sem volt, miről beszél Domenic, ami nem volt valami jó jel.

– Milyen vér?

– Észrevettem, hogy jó adag vér száradt a földre a Cadillac alatt és körül. Tudsz erről valamit?

– Nem.

– És miért nedves a vezetőülés?

Éreztem, amint Domenic végigsimít a kezével a hátam mögött.

– Kiöntöttem a kávét – magyaráztam.

– A hátad mögé?

Egy olyan vidéki kis úton jártunk már, amit egyik térképemen sem tanulmányoztam. Nem tudtam, hol lyukadnánk ki, de nem is terveztem sokáig menni rajta.

– Tudom, hogy nem vagy Debra Maze, de akkor ki vagy?

– Senki – feleltem.

– Ki Debra Maze?

– Csak egy nő, akivel útközben összefutottam.

– Egy nő, aki mellesleg több mint egy éve eltűnt. Elég kényelmes egybeesés, nem?

– Inkább kényelmetlen, ha belegondolsz – közöltem.

Domenic nagyot sóhajtott.

– Mihez kezdjek veled, tanárnő?

Úgy mondta, ahogy egy felnőtt beszélne egy lázadó tinédzserrel, de tudtam, hogy Domenic azért ennél súlyosabbnak ítélte a helyzetet.

– Mihez kezdjek én veled? – kérdeztem vissza, noha magamban már eldöntöttem.

Nagyjából nyolcvannal mentünk. Én be voltam kötve, de Domenic nem. Még mindig előrehajolva ült, mintha sosem hallott volna a közúti közlekedésben rejlő veszélyforrásokról. Hirtelen rátapostam a fékre, és a beton szalagkorlát felé kormányoztam az autót. Szegény klasszikus szépség jobb első kerékidoma úgy gyűrődött fel, mint egy alumínium konzervdoboz.

Domenic előrevágódott, röptében beverte a fejét a középső műszerfalba, majd visszapattanva, ék alakban csapódott a padlónak.

A lába beakadt a kormánykerékbe. Felnyögött, amit jó jelnek tekintettem. Nem akartam súlyos sérülést okozni neki. Nem vagyok épp kaszkadőr, de megtettem, ami tőlem telt. Lelöktem Domenic lábát az útból, hátratolattam, vissza az útra, majd nagyjából egy mérföld múlva találtam egy mellékutat, ahol jó sok fa biztosított fedezéket, így lehúzódva leparkoltam a padkán.

Kiszálltam, és kinyitva az utasoldali ajtót, kisegítettem Domenicet a kavicsos földre. A homlokán vér csordogált lefelé, de úgy voltam vele, ha hamarosan eljut orvoshoz, semmi nagy baja nem lehet. Egy régi takarót tettem a feje alá, és megkerestem a mobilját a zsebében. A bütykömmel tárcsáztam a segélyhívó számát, és amennyire pontosan csak tudtam, megadtam Domenic állapotát és tartózkodási helyét. Már épp indulni akartam, mikor Domenic motyogni próbált valamit. Odahajoltam, hogy megkérdezzem, mire van szüksége.

– Szomjas – lehelte.

Találtam egy üveg vizet a kocsiban, azt odaadtam neki.

– Sajnálom ezt az egészet, Domenic. Nem neked szól. A túlélés érdekében olyasmit is megtesz az ember, amiről soha nem gondolta volna, hogy képes rá.

– Ne menj el!

– A mentő mindjárt itt lesz. Próbálj éber maradni!

Amint felegyenesedtem, Domenic szorosan elkapta a csuklómat.

– Ki vagy te? Ki vagy te igazából?

– Már nem tudom.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2014. március 30.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Hol vagy? Élsz még?

2014. július 19.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Tudom, hogy szökésben vagy. Ameddig tudom, időnként megnézem ezt az e-mail-fiókot. Ha szükséged van valamire, amiben tudok segíteni, meg fogom próbálni.

Sajnálom.

R.

Emma Lark

16. fejezet

Számításaim szerint kicsivel több mint egy órám volt, míg Domenicet megtalálják a mentősök, és magához tér annyira, hogy megadja a rendszámomat vagy más azonosító információt. Ebből kiindulva nagyjából két órám volt, mielőtt meg kellett szabadulnom az autótól. A 16-os főúton haladtam nyugat felé ötven percig, figyelve, nehogy a megengedett sebesség fölé menjek, és irigykedve néztem a többi autóst, akik elhúztak mellettem. Aztán rámentem az I-25-ösre Casper felé. Száztíz mérföldem, száztíz percem volt, hogy megfontoljam a következő úti célomat. Mivel nem rendelkeztem bombabiztos személyazonossággal, tudtam, hogy észrevétlennek kell maradnom, és azt is, hogy olyan messze magam mögött kell hagynom az igazi Jack Reed testét, Domenicet és mindenkit, aki Debra Maze-ként ismer, amennyire csak lehetséges.

Casperben megkerestem a Greyhound távolsági busz állomását, továbbmentem egy mérföldet, leparkoltam egy bevásárlóközpontnál, majd visszasétáltam a buszpályaudvarra. A pénztárhoz lépve vettem magamnak egy jegyet Colorado államba, Denverbe.

Hajnali egy óra öt perckor szálltam fel a buszra. A hatórás út során minden egyes bukkanóra, rezgésre, kátyúra, pihenőre, vécélehúzásra és a soron következő megállók bemondására felriadtam. Délelőtt tízkor kialvatlan szemekkel meredtem a denveri vasúti pályaudvar fekete-fehér járatinformációs táblájára. Denverből csak kétfelé vezet az út. Ha nyugatnak indul az ember, a végállomás vagy Los Angeles vagy San Francisco lesz, ha keletnek, akkor Chicago. Egyszerű döntést kellett meghoznom: kelet vagy nyugat?

A nyugati partot a saját magamnak felállított szigorú szabályok miatt rögtön kizártam, szóval a döntés valóban egyszerű volt. Sajnos azonban a Kaliforniai Zefír nevű vonat Wisconsin közelében is áthalad, ahol Tanya Dubois tengette napjait. Óvatosnak kell majd lennem, gondoltam.

A Zefír csak négy óra múlva indult, ami bőven elég idő volt arra, hogy kiszúrjak magamnak egy utastársat, akinek kölcsönvehetném a hitelkártyáját. A választék elég széles volt: az összes, a kézitáskáját közszemlére tévő nő. Azt választottam, akinek a legszebb cipője volt: a padon szunyókáló, lábát ernyedten lógató nő lábán egy pántos, elegáns magas sarkú díszelgett. Még csak meg sem rezzent, amikor elsétáltam előtte. A táskája tárva-nyitva állt, simán kikaphattam belőle a pénztárcáját. Körbenézve megállapítottam, hogy mindenki a saját dolgával van elfoglalva. Levettem a dzsekimet, a jobb karomra fektettem. Ismét elsétáltam a pad felé, de ezúttal leejtettem a telefonom épp a nő előtt, és miközben lehajoltam érte, egyszersmind ki is emeltem a pénztárcát a táskájából. Amikor már nem voltam szem előtt, kivettem a hitelkártyáját, és vásároltam egy vonatjegyet Chicagóba, a hálófülke luxusát is kihasználva. Egyrészt pihenésre volt szükségem, másrészt minél kevesebben látnak, amíg továbbra is a második Debra Maze külsejét viselem, annál jobb. Jótékony adakozóm, Virginia White további 182 dollárt is tartott magánál készpénzben. Azt és az egyik hitelkártyáját megtartottam, de nem akartam neki nehézséget okozni azzal, hogy igazolványok nélkül marad.

Miközben kényelmesen ballagtam vissza a padhoz, elterveztem, hogy visszaejtem a tárcát a táskájába. De aztán megláttam, hogy addigra már pánikszerűen kutakodott a retiküljében. Továbblépkedtem a vasútállomás másik végébe, és ott a földre dobtam a pénztárcáját. Reméltem, hogy egy jó szamaritánus majd megtalálja és vissza is juttatja neki.

A négy órám hátralévő részét azzal töltöttem, hogy kerestem egy használtruha-boltot, és vettem egy kis hátizsákot meg egy váltás ruhát. Aztán beugrottam egy drogériába is, ahol vizet, energiaszeleteket és egy eldobható mobiltelefont szereztem be.

A vonatra minden gond nélkül fel tudtam szállni, és az első tíz órát végig is aludtam, időnként megébredve, hogy kortyoljak a vizemből, és emlékeztessem magam a rémálomra, amivé az életem lett. Mikor végre kialudtam magam annyira, hogy a szervezetem valamennyire magához tért az elmúlt negyvennyolc óra történéseiből, arra ébredtem, hogy farkaséhes vagyok. Az étkezőkocsiig eljutni akkora kihívás volt, mintha két napig kellett volna bolyonganom a sivatagban. Úgy mentem végig a keskeny folyosón, mint egy részeg egyetemista, meg kellett kapaszkodnom az ülések háttámlájában. Mikor végre elértem az étkezőkocsiba, és leültem, az étlap olyan volt, mintha idegen nyelven írták volna.

A pincérnő – akinek a neve talán Grace volt, de lehet, hogy csak épp neveket próbálgattam ki a fejemben – megkérdezte, segítsen-e. Ennyire rémesen festhettem. Felderengett, hogy valószínűleg nem kéne szokatlan módon viselkednem, mert később az emberek jobban vissza tudnak emlékezni a gyanús egyénekre, mint a normálisan viselkedőkre. Így nagyon keményen összekaptam magam, hogy átlagos utazónak tűnjek.

– Mit ajánl? – kérdeztem.

– Mindent, minden nagyon jó.

Bár csodáltam, hogy a pincérnő ilyen büszke a termékeikre, a megelőző két napban annyi összetett, megerőltető és az életemet teljesen megváltoztató döntést hoztam meg, hogy óriási szükségem volt rá, hogy legalább eggyel ne nekem kelljen megbirkóznom.

– Akkor másként kérdezem – mondtam. – Maga mit választana, ha leülne enni valamit itt?

– Hamburgert. Én mindig hamburgert rendelek – felelte Talán Grace.

– Hamburgert kérek szépen – vágtam rá.

A burger nem volt rossz, de kitűnő sem. Ennek ellenére a sebesség, amivel eltüntettem, nyilván csak megerősítette Grace véleményét a kedvenc ételéről.

Mikor elvitte a tányéromat, érdeklődött, hová tartok. Tekintve, hogy még nem gondoltam ki a végcélt, csak annyit mondtam:

– Chicago.

– Ott lakik a család?

– Arrafelé.

Vettem egy nagy zacskó chipset, mandulát, egy almát és vizet, hogy kitartson az út további részére. Az ártalmatlan kérdéseket mindig egyre személyesebb faggatózás követi, amilyenekre pillanatnyilag nem tudtam volna felelni. Visszamentem a hálófülkémbe, és a tágas panorámaablakon át néztem a tájat, ami olyan sebességgel suhant tova, hogy olyan érzésem támadt, minden percben épp lemaradok valamiről.

De mire Nebraskába értünk, elhatalmasodott rajtam az unalom. Minden egyformának kezdett tűnni, és odalett az a nosztalgikus érzés is, amit a magam mögött hagyott táj iránt éreztem. Amint utam első fele lassan a végéhez közeledett, már-már mániákus gyakorisággal nézegettem az órám. A hálófülke nagyszerű dolog, de kisebb, mint egy börtöncella, és ha valaki nincs hozzászokva ehhez a minimalista életmódhoz, hamar meg lehet tőle őrülni.

Mikor leszálltam a vonatról Chicagóban, egy pillanatra megcsapott a szabadság felvillanyozó érzése, de aztán szembenéztem a kíméletlen ténnyel, hogy jobban teszem, ha nagyon sürgősen eltakarodom a közép-nyugati régióból. Ha beugranék bármely postahivatalba Chicagóban, jó eséllyel a saját, szemcsésre fénymásolt fotómmal találnám magam szemben, az FBI által legintenzívebben körözött bűnözők listája mellé kifüggesztve.

A chicagói Union vasúti pályaudvar népesebb volt, mint egész Recluse. Utastársak, ingázók, bámészkodók jöttek-mentek körülöttem. Csendesebb atmoszférához szokott érzékeim úgy reagáltak, mintha egy méhraj kellős közepébe kerültem volna. Rég volt már, hogy valódi nagyvárosi forgatagot tapasztaltam. Be kell vallanom, már nagyon vágytam rá. Hiányzott, hogy láthatatlanná válhassak egy emberekkel zsúfolt teremben, hogy belevesszek a tömegbe.

Amint a remény felütötte a fejét, már el is fojtottam csírájában. A nagyvárosi élethez állandó lakás kéne, amihez viszont jól fizető legális munka kell, mindkettőhöz pedig referenciák, korábbi munkahelyi tapasztalatok és – ami a legfontosabb – egy átkozott személyazonossági igazolvány, aminek én per pillanat híján voltam.

Alaposan megszemléltem az induló járatok listáját. Egy dolog volt csak egyértelmű: minél több mérföld válasszon el engem és a Közép-Nyugatot. Chicago csak két és fél órás autóútra volt a wisconsini Waterlootól, az I-94-esen haladva, ha jól rémlett.

Virginia White készpénzéből végül a Tópart járatra vettem jegyet, a New York állambeli Albanyig. A vonat indulásáig még hat óra volt hátra, úgyhogy bepakoltam a táskám egy csomagmegőrzőbe, és vettem pár helyi újságot, remélve, hogy egyikben sem találok magamról rendőrségi profilképet. Találtam egy bárt, ahol sem a világítás, sem a vendégek nem tengtek túl, és sportcsatorna sem üvöltött a tévén, és a másik szólóban utazó vendégtől négy bárszéknyire ültem le.

– Mi legyen? – kérdezte a pultos.

Rendeltem egy sört, kinyitottam az újságot, és azonnal rájöttem, hogy annál a fénynél nem lehet olvasni. Ettől függetlenül, ha az ember nőként egyedül ücsörög egy bárban, a legjobb, amit tehet, hogy elfoglaltnak tűnik, még ha csak tetteti is. A legtöbb férfi azt képzeli, szívességet tesz, ha elszórakoztatja, és egyben kigyógyítja abból a szégyenből, hogy szegény nőnek egyedül kell mutatkoznia a nyilvánosság előtt.

Nem telt bele sok idő, egy másik utazó telepedett le mellém. A vállam befeszült, és az újságomat védekezőn emeltem magam elé. Egyes férfiak talán úgy értelmezték volna ezt a testbeszédet, amit valóban jelentett: vitathatatlan „Ne zavarj!” jelzésként. De vannak férfiak, akik csak a saját gondolataikra fókuszálnak, és képtelenek felfogni, hogy más emberek esetleg nem ugyanazt akarják, amit ők.

A szemem sarkából láttam, hogy új szomszédom gyűrött inget és meglazított nyakkendőt visel, az inge nyaka pedig már sárgult és foszladozott, vagyis olyan volt, mint minden férfié, mikor nincs mellette nő, aki rászólna, hogy vegyen újat. Arra jutottam, hogy biztos utazó értékesítő. Nekik öltönyben kell utazniuk, és ki vannak képezve rá, hogy addig erőltessék a beszélgetést, míg az már becsapódik és lángokban áll egy szakadékban. Futó pillantásommal minden számomra szükséges információt felmértem. Az Értékesítő szoros testközelben tartotta a pénzét, egész pontosan a mellényzsebében. Ha könnyebben elérhető helyen lett volna, talán beszédbe elegyedem vele. De így semmi hasznom nem származott belőle.

Az Értékesítő még ki sem kérte az italát, de már feltette az első kérdést:

– Mit olvas?

Igyekeztem tudomást sem venni róla, az újságot továbbra is úgy tartva, mint egy páncélt.

Megköszörülte a torkát.

– Mit olvas? – kérdezte ismét.

– Újságot – közöltem. Előfordul, hogy a lakonikus stílus rákényszeríti a másikat, hogy ő is rövidre fogja.

– Howard a nevem.

– Aha – dünnyögtem, mert amikor nem reagálok, az emberek hajlamosak megismételni, amit mondtak.

– Magának van neve?

Lejjebb eresztettem az újságot, és faarccal egyenesen a szemébe néztem.

– Tulajdonképpen nincs.

Szerintem ez kétségkívül a leghatásosabb ismerkedésgyilkos húzás, ami valaha létezett. De Howardot nem lehetett eltántorítani.

– Olvas valami érdekeset?

– Nem.

A pultos odajött, és felvette az Értékesítő rendelését. A ház whiskey-je. Az Értékesítő azon nyomban lehajtotta, és már kocogtatta is a bárpultot, így perceken belül már a második pohár állt előtte. Megint megköszörülte a torkát, és felém fordult.

– Ott van magánál egy egész újság, sőt, kettő is, és azt akarja mondani, hogy semmi érdemleges nincs bennük?

A lakonikus módszer egyértelműen elbukott.

– Vegyen magának újságot, és keressen benne valami érdemlegeset – vetettem oda, tekintetemet a gyéren megvilágított fekete-fehér oldalakon tartva.

– Én csak társalogni próbálok, aranyom – válaszolta Howard.

– De én nem akarok társalogni – mondtam –, szóval ez a tranzakció baromi egyszerűnek tűnik nekem. Maga beszélgetni akar. Én nem. Én nyerek.

– A mai nők! – horkant fel az Értékesítő. – Semmi jó modoruk nincs.

– Nem, tényleg nincs. Erről szólt az egész egyenjogúsági küzdelmünk. Nem is az egyenlő jogokról, hanem a jogról, hogy végre faragatlanok lehessünk. Már nem kötelező udvariasan elcsevegni bárkivel. Úgyhogy javaslom, hogy keressen magának más elfoglaltságot! – jelentettem ki, amint odadobtam elé az újságot, majd kimentem a bárból.

Szűkre szabott olvasási időmben nem találtam utalást magamra, de a családon belüli bűntények csak akkor férnek bele az újságokba, ha van új fejlemény. Eldöntöttem, hogy valahogy el kell jutnom egy könyvtárba, hogy ellenőrizzem, mi a helyzet a Frank halála körüli nyomozással.

Nagyjából egy óráig csak fel-alá sétálgattam a Union pályaudvar tágas árkádjai alatt, előre megmozgatva tagjaimat a hosszú ücsörgés előtt. Végül ráleltem egy padra, amin egy tinédzser fiú terpeszkedett, aki a fülhallgatójában ordító zenére ingatta a fejét. Leültem mellé, mert a mai fiatalokra mindig lehet számítani, ha arról van szó, hogy magasról tegyenek másokra.

17. fejezet

A vonat közel százharminccal száguldott, amitől olyan érzésem támadt, hogy leveszi a vállamról a menekülés terhét. Nem kockáztathattam meg, hogy ismét Virginia hitelkártyáját használjam, így csak egy sima helyjegyre futotta.

Az étkezőkocsiba azután mentem át, hogy az ebéd környéki tömeg eloszlott. Pulykás szendvicset kértem, és a menetiránnyal megegyező oldalon ültem le, az ablak mellé. Körülnéztem, akad-e olyan utastárs, akitől tartanom kéne. Egy tinilányt láttam, aki megbabonázva meredt a telefonjára, egy családot, akik épp a gyerekek csitításával voltak elfoglalva, meg egy jól megtermett úriembert makulátlan tweedöltönyben, aki olyan hangosan horkolt, hogy a szemben ülő nő szedelőzködni kezdett. Idős hölgy volt, hetvenöt körül, magas, vékony, valaha valószínűleg igazi szépség lehetett, élénken csillogó kék szeméből és karakteres arccsontjából ítélve. A haja már teljesen fehér volt, és egyszerű, rövid frizurát viselt, amit valószínűleg saját magának vágott. Az arcán lévő ráncok mind a szeme és a szája körül csoportosultak, mintha a sok mosolygástól alakultak volna ki.

Felém pillantott, és égnek emelte a tekintetét a horkoló férfira célozva. Elmosolyodtam, ő visszamosolygott. Odajött az asztalomhoz.

– Csatlakozhatom? – érdeklődött.

Voltak még szabad asztalok a közelben, ugyanakkor más utasok is érkeztek az étkezőkocsiba. Első pillantásra úgy véltem, az idős hölgy társasága jó eséllyel kívánatosabb, mint bárki másé a vonaton, és nem voltam abban a helyzetben, hogy kockáztathassak. Még további tíz órát kellett a vonaton töltenem.

– Tessék csak – válaszoltam.

Behúzódott a velem szembeni magas támlájú ülésre, és rám kacsintott. Rajta működött.

– Negyven évig hallgattam a hét minden napján, ahogy a férjem éjjelente fát fűrészel. Mikor meghalt, a férjem hiányzott, de ez a hang egyáltalán nem.

– Meddig megy? – érdeklődtem.

– Erie-be. És maga?

– Buffalóba – feleltem.

Az volt a következő megálló Erie után. Azért is kérdeztem én előbb, hogy ne kelljen feleslegesen kiadnom az úti célomat. Amellett pedig, ha bárki jelentené, hogy látta Debra Maze-t vagy Tanya Dubois-t, de úgy tudják, hogy Buffalóba mentem, az lenne az általános vélekedés, hogy nyilván átlógtam Kanadába. Ami egyébként nem is lenne olyan rémes ötlet, ha találnék egy csomagtartót, ami hajlandó befogadni.

– És, nyaralni megy, vagy hazafelé igyekszik? – kérdeztem.

– Egyik sem – mondta a hölgy tréfásan. – Az unokáimra kell vigyáznom a hétvégén. – A fiam és a menyem persze azt hiszi, nekem ez nyaralás. De én meg voltam már Párizsban is, szóval kicsit eltér a véleményem. Maga?

– Egy barátomhoz megyek – közöltem.

– Nyaralás?

– Mondhatjuk – hagytam rá. Időnként, ahogy a tájban gyönyörködtem, próbáltam magammal elhitetni, hogy igazából kikapcsolódás céljából utazgatom. De sosem sikerült.

– Engem Doloresnek hívnak. Dolores Markham.

Azzal, hogy teljes néven mutatkozott be, kimondatlanul is elvárta, hogy én is így tegyek. Ha nem tettem volna, az udvariatlannak, és esetleg gyanúsnak is tűnhetett, bár az is lehet, hogy a tökélyre fejlesztett paranoiám alakította át a fejemben élő társadalmi konvenciókat.

– Örvendek, Dolores. Az én nevem Emma Lark.

Ez a név végig ott volt tartaléknak, ha szükségem lenne egyre, de az egész utat igyekeztem névtelenül megtenni. Ezért nem is gyakoroltam még egyszer sem az Emma Lark kimondását, így amikor most kiejtettem, akaratlanul is megakadtam a név előtt. Töredék másodpercnyi megtorpanás volt csupán, de láttam Dolores tekintetén, hogy feltűnt neki.

– Valamiért nagyon ismerősnek tűnik, Emma.

– Biztos túl átlagos típusú az arcom.

– Lehet. Honnan származik eredetileg?

Dolores egyenesen a szemembe nézett, kutatva, mégis kedvesen. Nyílt mosolya nem halványult el kicsit sem, de a kérdéseivel igyekezett alaposan kiismerni.

– Seattle mellől. És maga?

– Madisonból.

Bajban voltam. Madison mindössze félórányira van Waterlootól, ahol Tanya Dubois-t körözték. A képemet egészen biztosan megjelentették az összes ottani újságban. Ha tippelnem kellett volna, arra fogadtam volna, hogy Dolores Markham pontosan tudja, ki vagyok. A Közép-Nyugaton áthaladó útvonaltervem egyértelműen ballépés volt. Az agyam azóta nem volt képes a szokott módon működni, mióta megöltem Jacket.

– Madison – ismételtem, mintha most először hagyná el a számat ez a szó. – Jó dolgokat hallottam róla.

– De nem volt még ott sosem?

– Nem, soha.

Igen, megváltoztattam a hajam és még a szemem színét is, de a csontjaival nem tud mit kezdeni az ember. Bárki, akinek jó az arcmemóriája, fel tudna ismerni még egy rendőrségi szembesítésen is, több nő közül. Nem kaptam el a pillantásom Doloresről, noha a szívem már lyukat vert a mellkasomba. Arckifejezésem is nyugodt, barátságos maradt, de közben próbáltam kitalálni valamiféle tervet.

– Talán egyszer eljutok oda – jegyeztem meg.

– Elképzelhető, hogy az nem lenne különösebben jó ötlet – felelte Dolores.

– Hogyhogy?

– Mert szakasztott mása egy nőnek, akit gyilkosságért köröznek arrafelé.

Ebben az öt másodpercben, míg Dolores ezt kimondta, hirtelen jó pár fokkal melegebbnek tűnt a kocsi. Az agyam helyén egy labirintus tátongott. Bármelyik sarkán is fordultam be, folyton zsákutcába ütköztem.

Dolores arra kényszerített, hogy az összes tervemet újragondoljam, így nem különösebben rajongtam érte abban a percben. Ezzel együtt kizárt volt, hogy megöljem.

– Ez aztán szokatlan – nyögtem ki.

– Hát, legalábbis nagy erőkkel keresik. A férjet a lépcső alján találták meg, a feleség meg köddé vált. Miért tűnt volna el, ha ártatlan?

– Talán elrabolta az igazi gyilkos.

– Állítólag nem volt jele dulakodásnak, és a nő magával vitte a kézitáskáját, meg legalább egy bőröndöt is.

Amennyire én meg tudtam állapítani, Dolores remekül szórakozott azon, hogy egy potenciális gyilkossal cseverészik. Pontosabban, már egy igazival. Már ha Jack számít.

Gyanús és felettébb udvariatlan is lett volna, ha egyszerűen faképnél hagyom Dolorest, így hagytam, hogy folyjon tovább ez az érdekes párbeszéd.

– Ez valóban gyanús – értettem egyet.

– Milyen érdekes, hogy éppen úgy néz ki, mint az a nő – jegyezte meg Dolores.

– Azt mondják, mindenkinek van egy hasonmása.

– Én nem vagyok meggyőződve róla, hogy a nő tényleg bűnös. Lehet, hogy a férje maga hívta ki maga ellen a sorsot.

– Vagy lehet, hogy csak leesett a lépcsőn – tettem hozzá.

A hangosbemondó nyikorogva kelt életre, majd a kalauz hangja törte meg Dolores intelligens kihallgatásának ritmusát.

– Következő megálló: Erie.

Dolores meg sem moccant.

– Nem itt száll le? – kérdeztem.

– De – felelte Dolores, lassan a táskája és a kabátja felé nyúlva. – Jó volt magával beszélgetni, Tanya.

Ha álltam volna, a térdem biztos megadja magát.

– Emma – suttogtam mindenféle meggyőző erő nélkül. Mi értelme volt már?

Dolores leszállt a vonatról, de arra gondoltam, csak percek kérdése, hogy felhívja a rendőrséget, és bejelentse, hogy találkozott Tanya Dubois-val. Végignéztem, ahogy végigsétál a peronon, be az állomás épületébe. Aztán végigrohantam az ülések között, és leugrottam a vonatról közvetlenül azelőtt, hogy az ajtók becsukódtak volna.

Nem mertem bemenni a váróba, amíg Dolores esetleg ott lehet. Végigballagtam a peron legvégéig, és ott ücsörögtem egy padon fél óráig, lassan, egyenletesen lélegezve, hogy lecsillapítsam az idegeimet. Aztán bementem Erie Union pályaudvarára, vettem egy baseballsapkát és egy túlméretezett fekete napszemüveget, majd kilépve az utcára addig mentem, míg meg nem pillantottam egy olyan motel tábláját, amiről lerítt, hogy készpénzt is elfogad, és nem vacakol a személyazonosság ellenőrzésével.

A Sárkányölő Fogadó 309-es szobája körülbelül annyira volt középkori, mint anyám hálószobája 1985 körül. Ha tippelnem kellett volna, a szőnyeg és az ágytakaró is minimum tizenöt éves volt. A falakba beivódott mocsok a szoba dohányzó jellegéből adódott, a fürdőben a csap pedig olyan rozsdás volt, hogy megpróbáltam felidézni a legutóbbi tetanuszoltásomat.

Ennek ellenére jó érzés volt végre egyedül lenni. Volt időm gondolkozni. Mikor utánaszámoltam, kiderült, hogy még csak négy napja számítok gyilkosnak, mégis egy örökkévalóságnak éreztem. Levetkőztem, lerángattam a kőkorszaki takarót, és elfeküdtem a durvára mosott lepedőn. Aludtam, míg csak az elmém engedte.

A lelkiismeretem csak háromórányi pihenőt engedélyezett. Mikor felébredtem, az ágy melletti digitális óra este kilenc óra kilenc percet mutatott. Arra jutottam, hogy talán még találok nyitva tartó drogériát, úgyhogy magamra kaptam a ruháimat, és nekiindultam.

Bizonyos termékek vásárlása egyértelműen gyanúra adhat okot. Például ha barkácsboltban dolgoznék, hajlanék rá, hogy kihívjam a zsarukat egy olyan vásárlóra, aki csak kötelet és ragasztószalagot vesz. Ám ha ugyanaz a vásárló kötelet, faragasztót, faanyagot, zsanért, vízmértéket és ragasztószalagot vesz, semmi különöset nem látnék benne. A drogériában ollót, hajfestéket, eldobható telefont, mindenféle sminkterméket meg egy sálat tettem a kosárba, majd ezek mellé még bedobtam egy zacskó diákcsemegét, egy új fogkefét, fogkrémet, sampont meg egy multivitamint, hogy félrevezessem a pénztárost. Nagyon is lehetséges, hogy túlgondoltam a dolgot, a pénztáros ugyanis rám sem pillantott.

A Sárkányölő Fogadóban a tükör előtt állva azon tanakodtam, mit tehetnék, hogy felismerhetetlen legyek. Kivettem az ollót a szatyorból, megragadtam egy hajtincset, és közvetlenül a fejbőröm felett lenyisszantottam. Majd még egyet, és még egyet, míg végül a fejem úgy nézett ki, mint egy hanyagul lenyírt gyepszőnyeg. A biztonság kedvéért megtartottam a kék kontaktlencsét, most visszaraktam őket a szemembe. A hajszínemet egyelőre nem bántottam, sosem lehet tudni, mikor lesz szükség még egy rétegnyi álcázásra. Mikor ismét a tükörbe néztem, leginkább egy rákbetegre hasonlítottam, olyanra, akibe inkább nem köt bele az ember. Úgy voltam vele, hogy így szabadon tudok csavarogni, amíg találok egy új helyet, ahol lehorgonyozhatok.

Eldobott hajam maradványait a lehető legalaposabban felsöpörtem a linóleumról, hiszen némileg több együttérzéssel viseltetem a takarítónők iránt, mint az átlagos vendégek. Beállítottam az ébresztőórát, majd lefeküdtem.

Egy órával később megint a viaskodó lelkiismeretem keltett fel. Ugyan Domenic viszonylag rendben volt, mikor otthagytam, ám a fejsérülések gyakran kiszámíthatatlanok. Egyre inkább féltem, hogy rosszabbat tettem annál, mintsem hogy átmenetileg ártalmatlanítsak egy összességében valószínűleg tisztességes embert.

Megkerestem a névjegykártyáját a tárcámban, elővettem a Denverben vásárolt mobilt, és tárcsáztam. A harmadik csörgésre vette fel, vagy legalábbis kellően biztos voltam benne, hogy ő az. Le kellett volna tennem, de nem bírtam.

– Domenic?

– Igen, ki az?

– Hogy van a fejed?

– Debra?

– Ne hívj így többé!

– Rendben, édes. Csak mondd el, merre vagy! Denver?

– Nem Denverben vagyok – válaszoltam. – Mi a helyzet veled?

– Agyrázkódás. Azért hívtál, hogy jól vagyok-e?

– Igen.

– Ez megható. Hol vagy?

– Van más sérülésed is?

– Pár öltés. Mondd el, merre vagy, édes!

– Akkor, ha minden okés veled… viszlát, Domenic.

Hajnali háromkor jöttem el a hotelből. A telefont kidobtam, a kulcsot meg a recepciós pultnál úgy raktam le, hogy senki ne lásson. Visszamentem a vasútállomásra, és a saját készpénzemből ismét jegyet váltottam a Tópart expresszre Albanyig, amire reggel negyed nyolckor szálltam fel.

A személyazonosságaimat tekintve Emma Larkról kiderült, hogy futó kaland volt csupán. Még úgy sem tudtam belőle hasznot húzni, hogy megszereztem a személyije és az útlevele másolatát a JAC Általános Iskolából, mert mindössze három nap alatt megrágtam és ki is köptem, hála egy Dolores Markham nevű rendkívül éles eszű hölgynek. De tudtam, hogy sokáig nem lehetek meg név nélkül, így azonnal munkához láttam.

Amint felszálltam, nekiálltam fel-alá járkálni, mintha csak meg akarnám mozgatni a lábamat, és minden kocsiban megfigyeltem a velem egykorúnak tűnő nőket. Aztán leszűkítettem a kört azokra, akikkel legalább kicsit hasonlított a külsőnk. Három ígéretes jelölt is volt. Szuper lett volna, ha tudok mérlegelni, miután tanulmányoztam a csontszerkezetüket, a magasságukat, akár vakmerően beszélgetésbe is elegyedem velük, hogy kiszedjem belőlük a korukat, születési helyüket, utazásuk indulási és végpontját, és ezek alapján hozni döntést. A lehetőség azonban az ölembe hullott, és nem tétováztam.

Egy hosszú, barna hajú nő, akinek egy rákbetegség túlélése után simán ki tudtam adni magam, kiment a mosdóba, és otthagyta a táskáját egy gyakorlatilag üres kocsiban. Gyorsan belenyúltam, elcsíptem a tárcáját, és a saját táskámba dobtam. Kerestem egy mosdót egy másik kocsiban, és bezárkózva kivettem a jogosítványát, jó néhány bankjegyet meg egy hitelkártyát, alig pillantva rájuk. Majd lazán visszasétáltam a kocsijához. Még nem ért vissza, és úgy gondoltam, kevésbé hamar jön rá a lopásra, ha a tárcája továbbra is a táskájában lesz, így a holmik nagy részét visszatettem. Majd továbbmentem a következő kocsiba. Mindez olyan villámgyorsan zajlott le, hogy még csak nem is láttam a nevet a jogsin.

Gondatlan majdnem-hasonmásom a New York állambeli Syracuse-ban szállt le a vonatról. Csak ekkor mertem közelebbről is szemügyre venni új személyazonosságom. Mámoros várakozással vettem ki a jogosítványt a táskámból.

Sonia Lubovich, Indianából, Bloomingtonból. Milyen név ez? Lengyel, orosz? Esetleg mondhatnám azt, hogy egy rövid életű házasság révén lett ez a nevem, és a férjem nem sokat mesélt a családjáról. Végül is a kommunikáció hiánya minden bizonnyal kulcselem a házasságok felbomlásában. Még akkor is, ha ugyanez az elem volt az, ami engem meg Franket ilyen sokáig egymás mellett tartott.

Úgy döntöttem, ez az identitás jó lesz. Sonia csak két évvel volt idősebb, és három centivel magasabb, mint én, és kellően hasonlítottunk egymásra. A fotó már évekkel ezelőtt készült róla, a mostani kinézetemet könnyen ráfoghattam arra, hogy az élet és a betegség megtépázott. Már nem tápláltam komoly illúziókat az életeimmel kapcsolatban, de akkor is úgy véltem, hogy Sonia Lubovich tovább ki fog tartani, mint Emma Lark.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2015. április 17.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Jo,

miért kellett őt hívnod, tőle segítséget kérned? Engem is hívhattál volna. Segítettem volna.

R.

2015. június 22.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Jo,

tíz éve, hogy elmentél. Újra szóba kerültél a városban. Minden újságból az arcod nézett vissza rám – istenem, bárcsak tudnám, most hogy nézel ki! Ettől megint csak újra elkezdtél hiányozni.

Légy óvatos! Jason Lyons visszajött a városba. Most már ügyészként dolgozik. Őt nem izgatja, hogy halottá lettél nyilvánítva, úgy gondolja, még mindig bujkálsz valahol.

R.

Sonia Lubovich

18. fejezet

Mikor eljöttem Recluse-ból, még nem tudtam, hová tartok. Nem is tudom, mikor öltött testet a konkrét terv. Talán mindig is ott volt, darabokra esve a csomagom mélyén, mint egy kirakós játék, amit össze kell raknom. Anyám gyerekként Manhattanben, egy egyszobás lakásban élt az anyjával. Az apai nagymamája, aki ugyan a hétköznapokban nem segített be sokat, minden nyáron befizette New York állam északi részén fekvő gyerektáborokba. Anyámat nyolc hétre kiemelték a betonsziget hőségdobozából, és szabadon futkározhatott a fenyők, juharfák, tölgyek, ciprusok és fűzfák között. Úszhatott tavakban, kenuzhatott folyókon, és általában véve olyan szabadidős tevékenységekben lehetett része, melyek az otthoni iskolatársainak csak ritkán adattak meg.

Számomra ezek a táborok mindig varázslatos helynek tűntek, gyakran rákérdeztem anyámnál, engem miért nem küld táborba. Ilyenkor csak a Waki víztározó felé mutatott, ahol tél kivételével minden évszakban úszni szoktam, és javasolta, hogy állítsak fel egy sátort a partján. Csak részben szánta viccnek. A házunk olyan kicsi volt, hogy biztos vagyok benne, nem bánta volna, ha több hely jutott volna neki.

Az anyám emlékeiből ismert fenséges táborok kitartóan lekötötték az érdeklődésemet, ezért esetenként kérdezősködtem róluk. Volt teljesen saját kenuja? Egy nap mennyit lehettek a vízben? Volt olyan, hogy megtámadt valakit egy medve? Tartotta a kapcsolatot a faházbeli társaival?

– Nem. Semmit nem tudok róluk – felelte anyám belekortyolva az aznap délutáni harmadik gin-tonikjába.

– Volt bárki, aki belefulladt a tóba?

– Mi ez a megszállott kíváncsiság a vízbe fúlással kapcsolatban? – kérdezett vissza anyám.

Szerintem erre a kérdésre sosem válaszoltam. Visszatekintve inkább enyhe érdeklődés volt részemről, mielőtt valóban megszállottság lett belőle.

– Volt barátod is a táborban? – érdeklődtem.

– Persze.

Nem volt nehéz észrevenni, anyám mikor kívánta berekeszteni a társalgást. Az ég felé fordította a tekintetét, akkor is, ha nem volt milyen eget nézni. De én mindig próbáltam még egy utolsó morzsát kiszedni belőle.

– A nyár vége után mi lett a táborhellyel?

– Semmi – felelte anyám. – Üresen állt egészen a következő nyárig.

Csak két óra volt hátra az útból, mikor végre leültem. Kinézve az ablakon láttam, milyen fantasztikus szép világ suhan el odakint. Ráébredtem, hogy megtaláltam az életemet tökéletesen leíró metaforát. A falevelek színe emlékeztetett, hogy ősz van, már október közepe. A levelek már átváltoztak, és hamarosan el fognak pusztulni, de pillanatnyilag a táj színei lélegzetelállítóak voltak. Egy kis ideig el tudtam feledni az összes életet, melyek elől menekültem, és lenyűgözve bámultam, milyen gyönyörű tud lenni ez a hihetetlenül kegyetlen világ.

Mielőtt felfoghattam volna, mi történik, könnyek csorogtak végig az arcomon. Gyorsan felvettem a napszemüvegem, és reméltem, hogy senki nem látott meg. Ám a napszemüveg tompította a varázslatos színeket, és az jutott eszembe, basszus, nem izgat, én ezt látni akarom rendesen, mert nem tudtam, hány őszt fogok még megérni, vagy pláne hogy hányat szabad nőként. Levettem a napszemüveget, és nem érdekelt, ki lát sírni.

Albanyban kicsivel három óra előtt szálltam le a vonatról. Rögtön vettem is egy jegyet Hudsonba, ami már csak egy megállónyira volt onnan. Ott addig mentem a főutcán, míg a szemem sarkából ki nem szúrtam egy olyasféle motelt, amihez újabban már hozzászoktam. Odasétáltam, és ki is vettem egy szobát a Roosevelt Fogadóban. Muszáj volt rendbe tennem magam azok után, hogy ennyit utaztam, de tudtam, hogy az ilyesféle luxust már nem sokáig engedhetem meg magamnak.

Készpénzben fizettem, hogy a hitelkártyáján ne legyen nyoma, de Sonia Lubovich nevét használtam, hogy hozzászokjak. Meglepődtem, milyen könnyedén sikerült kimondanom a kelet-európai hangzású nevet. A recepciós semmi furcsát nem talált a kiejtésemben. Akkor tudtam, hogy Sonia és én prímán kijövünk majd egymással.

– Mennyi ideig marad? – kérdezte a recepciós, akit komoly mennyiségű tetoválás borított, és lerítt róla, hogy ambíciói jócskán meghaladják aktuális helyzetét. A szóváltásunk mérhetetlenül untatta.

– Csak egy éjszakát.

Belépve a közel negyven négyzetméteres átmeneti szállásomra, kivettem a kék kontaktlencsét, ami szúrta a szemem, és vettem egy hosszú, forró zuhanyt. Átöltöztem a másik adag ruhámba, és kimentem az utcára, hogy megnyújtóztassam a tagjaimat, és kiélvezzem az érzést, amit csak szabadságként tudtam volna definiálni. Egy használtáru-boltban vettem pár praktikus holmit, betértem egy mosodába, hogy régi és új turkálós ruháimat kimossam, vettem két eldobható telefont, és kiforgattam tíz dollárért frissen beszerzett gyapjúkabátom zsebeit. Formátlan, oversized kockás kabát volt, de pont olyan, amitől elvárhatom, hogy láthatatlanná tegyen. Az egyik zsebében találtam is egy negyeddollárost.

Sétám során megkerestem a könyvtárt is, de aznapra már zárva volt. Egy régimódi étkezdében rendeltem egy hamburgert, majd visszatértem a motelbe az utolsó igazi ágyban eltöltött estémre.

Reggel lezuhanyoztam, meleg vízzel, kijelentkeztem a motelból, és minden világi javamat a vállamon hordozva visszamentem a hudsoni regionális könyvtárfiókba. Bár majd’ kifúrta az oldalamat a kíváncsiság, régi életeim közül egyikre sem kerestem rá. Helyette kutatómunkát végeztem, és listát írtam magamnak a harminc mérföldön belül lévő nyári táborhelyekről, illetve végigpörgettem a használt autós apróhirdetéseket.

Három óra elteltével öt tábort gyűjtöttem ki, és három lehetséges autót, amik csak gyalogtávolságra, esetleg rövid taxiútra voltak tőlem. Néhány telefonhívást követően rá is akadtam egy idős hölgyre, aki ezer dollárért árulta 1982-es Jeep Wagoneerjét. Ez az ár ugyan meredek volt az én anyagi helyzetemhez mérten, de egyébként szinte jóformán ingyen adta. Úgy gondolkodtam, hogy ezeken a vidéki utakon szükségem lesz egy masszív, négykerék-meghajtásos járműre, ami akár utat is tud törni, ha szükséges.

Mrs. Mildred Hensennel megbeszéltem, hogy tizenegy órakor találkozunk. Újra megszámoltam a tartalékaimat, remélve, hogy valami csoda folytán magától került pénz a tárcámba, de a helyzet pont olyan siralmas volt, mint addig. Az autó megvásárlása után épphogy marad ötszáz dollárom, ami aligha elegendő bevételi forrás nélkül. Az eladó házához taxival mentem Red Hookba.

Mrs. Hensen bájos idős hölgy volt. Nagyothallott, de ez érdekes módon csak segítette a kommunikációnkat. A szeme sem rebbent, mikor megmutattam neki Sonia jogosítványát, és csak legyintett, mikor próbáltam elmagyarázni, hogy el kéne vinnem az autó papírjait, és egyedül kitöltenem az átírást, miután intézkedtem a New York állambeli jogosítványomról. Előre kitaláltam valami messziről bűzlő sztorit arról, hogy az exem nem adja vissza az útlevelemet, de semmi szükség nem volt rá.

Elvittem a Wagoneert egy körre. A lengéscsillapítón nem ártott volna állítani, az utazás olyan élmény volt, mintha lóháton pattogtam volna. A motor is inkább zörgött, mint dorombolt. De az autó működött, jó ára volt, és mindenképp szükségem volt valamilyen közlekedési eszközre, így az üzlet megköttetett egy csésze erős tea és házi sütésű lekváros keksz mellett.

Mikor eljöttem Mrs. Hensentől, a kanyargós, fákkal övezett utakat járva próbáltam eltalálni a táborokhoz, amiknek nem volt igazán konkrét jelzése vagy címe, amiket ki lehetett volna venni a lombok sűrűjében. Végül egy juharlevél alakú táblához érkeztem, amin a jelentéktelen Rodney tábor név díszelgett. A Tilos a behajtás tábla mellett elhajtva végigmentem egy aljnövényzettel benőtt magánúton, ami egy tisztásra vezetett, ahol fehérre festett faházak álltak egymástól egyforma távolságra. A főépület is fehér volt, kék szegéllyel, és noha a korai telepesek stílusában épült, láthatóan új volt.

Kiszálltam az autóból, felmentem a lépcsőn, és kezemet a masszív tölgyfa ajtóra tettem. Retesz típusú zár védte, meg sem moccant. Az ottani ablakokon be volt húzva a függöny, így a ház oldalához sétáltam, és ott kukucskáltam be. Odabent egy csomó íróasztalt láttam, tanteremszerűen elrendezve, hátul meg acélszekrényeket, amiket még külön is bezártak. A terem végében a falon egy bináriskód-táblázat függött.

A környéken jobban végigpillantva egyetlen kicsi tollaslabdapályát láttam, egy kis tavat pár evezős csónakkal, egy tűzrakó helyet és egy étkezőcsarnokot. Dedukciós képességeim révén arra a következtetésre jutottam, hogy a Rodney számítógépes tábor volt. Miután ilyen felszereléssel dolgoztak, nem zárhattam ki, hogy valamiféle riasztórendszerük is van. Így továbbálltam.

Néhány mérfölddel odébb a Horizont tábor területén néztem szét. Volt egy csodás tavuk csónakokkal, a faházakba könnyű lett volna betörni, ráadásul eléggé szigeteknek tűntek ahhoz, hogy még a kora téli heteket is kihúzzam ott. Viszont azonnal ott termett egy bosszantó gondnok, és elő kellett adnom egy kitalált sztorit arról, hogy jövő nyárra keresek megfelelő tábort a válogatós fiamnak.

A Weezil táborban minden kényelmi felszerelést megtaláltam, amire szükségem volt, de a területe túlságosan látszott a főutakról, és így könnyen kiszúrhattak volna.

Már késő délután felé járt, mikor ráleltem a Wildacre táborra, Dutchess megyétől északra. A tábor területét a Wildacre folyó szelte ketté, és egy mérföldes magán bekötőút vezetett be, így kellően rejtve is volt. Sem keréknyomokat, sem más életjelet nem láttam. Egy alacsony drótkerítés védte, ami lakattal volt lezárva. Átmásztam a kerítésen, és körbejártam a terepet. Azonnal otthon éreztem magam. Csak drótvágó kellett, meg egy új lakat. Visszafelé átugrottam a kerítést, beszálltam a Jeepbe, és kitolattam az útra. Egy benzinkútnál útbaigazítást kértem a legközelebbi bevásárlóközponthoz, és az alapján a Rip Van Winkle híd felé vettem az irányt. Általában igyekeztem elkerülni, hogy a nagyobb forgalmú főutakon autózzak. Akárhányszor megpillantottam egy rendőrautót, a gyomrom görcsbe rándult. Alig láttam az utat magam előtt, annyira koncentráltam arra, hogy a Jeepet a megfelelő sebességtartományban tartsam. Tudtam, hogy abban a pillanatban, hogy a kék-piros fények feltűnnek a visszapillantó tükrömben, vége az életemnek.

A veszélyes vezetési stílusomat leszámítva sikeresen, rendőri közbeavatkozás nélkül átjutottam a nagy hídon. Egy benzinkútnál megálltam feltölteni az autót, és teszteltem, vajon Sonia bejelentette-e már, hogy ellopták a hitelkártyáját. Úgy számoltam, hogy talán még egy nagyobb bevásárlásra futja az időből, aztán a miniatűrre zsugorodott tartalékomra számíthatok csak. A kingstoni kihajtónál találtam egy bevásárlónegyedet. Négyszáz dollár értékben vásároltam be a szükséges kellékeket, köztük egy rezsót, favájó kést, kötelet, konzervnyitót, lakatot, drótvágót, hálózsákot, tartós élelmiszereket és annyi kávét, hogy kitartson a következő néhány hónapban. A boltból kijövet behajítottam egy kukába Sonia hitelkártyáját. Felmerült bennem, hogy egy nap esetleg majd írok neki, és megköszönöm.

A visszaúton ugyanolyan görcsösen kapaszkodtam a kormányba, az idegeim csak akkor lazultak el kissé, mikor befordultam az új otthonom felé vezető földútra. Sasnak éreztem magam, olyan szabadon szárnyalhatott a tekintetem. A barkácsboltban a legnagyobb drótvágót választottam, a kilencvencentiset. Emlékeztem gyerekkoromból, hogy Mr. Parsons mindig azt mondogatta, az erőkar számít, mikor például egy berozsdásodott csavart cserélt ki a mosogató alatt egy akkora csavarhúzóval, mint hatéves önmagam.

Kiderült, hogy a harmincöt centis drótvágó is bőven megtette volna. Öt percen belül kinyitottam a kerítést, és feltettem a saját lakatomat. Behajtottam az autóval a Wildacre táborba, rövid alkonyati idegenvezetést tartottam magamnak, majd letettem a Jeepet egy oldalról nyitott, de fedett kocsibeállóba, és körbejártam a faházakat, hogy kiválasszam új otthonomat.

A főépületet leszámítva tizenkét kisebb ház állt a Wildacre területén. Amennyire meg tudtam állapítani, ebből tíz a gyerekeké, kettő a felügyelőké volt. A főépületben valószínűleg további kényelmi dolgok is voltak a felnőtteknek, de nem láttam értelmét az addiginál is jobban betörni egy magánterületre.

Pont az vonzott ezekben a táborokban, hogy olyan helyen élhettem, ami üresen tátongott. A faházak ajtaján nem volt zár. Ezzel nem ártottam senkinek. Olyasmiből húztam hasznot, ami egyébként kihasználatlanul állt volna. Majdnem olyan volt, mint az újrahasznosítás.

A faházak mind teljesen egyformák voltak. A alakú, lambériázott épületek, bent a falakon zöld kerettel, mindegyikben tizenkét beépített ágy műanyaggal takart matracokkal. Az ágyak alatt bőséges tárolóhely állt rendelkezésre. A faházakat csak az A keretre graffitizett nevek különböztették meg egymástól. Olyat választottam, amin lánynevek voltak, és az ajtótól legmesszebb álló ágyra dobtam le a hálózsákomat. Pár holmimat bepakoltam az egyszerű szekrénybe, és kimentem, hogy felfedezzem az egyéb szolgáltatásokat. Két, kettéválasztott vizesblokk volt, folyó vízzel, viszont csak hideggel. Az jutott eszembe, bárcsak tudtam volna, hogy aznap reggel zuhanyoztam utoljára meleg vízben egy jó darabig.

A Wildacre táborban töltött első éjszakán egy szemhunyásnyit sem aludtam. Napközben valahogy megoldottam, hogy intézzem az életem anélkül, hogy remegő idegbetegnek tűnnék, de az éjszakák problémásak voltak. Bár nem volt valószínű, hogy látogatókat kapok, az ember pihenés közben a legsebezhetőbb. Tennem kellett valamit arra az esetre, ha hívatlan betolakodók érkeznének. A kertész fészerében találtam egy ásót, és azzal néhány stratégiailag elhelyezett lyukat ástam új otthonom körül. Beletelt néhány délutánba, míg kihegyeztem a faágakat, de végül lett kábé húsz karóm, amikkel négy apacs stílusú csapdát állítottam.

Az ilyen kelepcék állítása nem épp a szakterületem, és még én is meglepődtem, hogy lett okom hasznát venni a tudásomnak. Az első apacs csapdát több mint tizenöt évvel ezelőtt készítettem. Logan tanított meg rá. Ez még akkor volt, mikor nem ismertem olyan jól. Legalább kétlábnyi mély és széles gödröt kell ásni, aztán a földes oldalakba karókat kell szúrni kissé lefelé lejtve, úgy, hogy az éles végük mutasson középre. Ha egy állat (vagy ember) belelép a csapdába, és megpróbálja kihúzni a lábát, beszorul a fatőrök közé.

Amikor segítettem Logannek csapdát készíteni, azt mondta nekem, hogy a szarvaspopulációt szeretné megfékezni, aminek mérete egyre fenyegetőbb a közösségre nézve. Végül is csak az elmúlt évben három szarvas okozta halálos baleset történt az utakon, én magam is olvastam ezekről. Aztán pár nappal később egy srác, a focicsapat egy tagja, számonkérte Logant, amiért néhány keresetlen megjegyzéssel illette a focista barátnőjét. A focista srác legalább tizenöt kilóval nehezebb volt Logannél, és úgy tűnt, ütni készül. Logan inkább a futást választotta, és egyenesen az erdő felé vette az irányt. A focista üldözőbe vette, Logan meg egyenesen a csapdához vezette. Logan átugrotta, a focista nem. Az egész szezonra kivonták a forgalomból.

A wildacre-i faházak olyanformán voltak elrendezve, mint a holdak a Szaturnusz körül. Az enyém nagyjából két óránál állt. Az ajtó körül kábé egyméteres félkörben négy csapdát állítottam fel. Lehet, hogy túlzás volt, de az időmből bőven kitelt, és úgy gondoltam, ettől majd nyugodtabban alszom. Nagyon vonzó volt az elképzelés, hogy végigalhatom az éjszakát. És ha majd ismét útra kelek, betemetem mindegyiket.

Október tizenkilencedike volt a második éjjel, amit az új helyen töltöttem. A levegő annyira tiszta illatú volt, hogy akaratlanul is sűrűbben vettem a levegőt. Félhold ragyogott az égen, de nem tudtam kivenni az összes arcot a krátereiben, amit gyerekként még láttam. Odakint fekve a földön addig bámultam az eget, míg végül már nem bírtam nyitva tartani a szemem. A tücskök zenéje fülsiketítő volt. Igyekeztem nem gondolni a rengeteg szúnyogcsípésre, amit majd reggel találok magamon. Jóval éjfél után vonultam vissza a faházba, és reggelig az igazak álmát aludtam. Ébredés után úgy éreztem, mintha évek lemaradását sikerült volna behoznom az alvás terén.

Tudtam, hogy soha nem fogom elfelejteni, mit tettem, milyen hibákat követtem el, sem az ártatlan vagy épp bűnös embereket, akiket hátrahagytam. De ha bűneimet a nagyvilágéval mértem össze, hittem benne, hogy igenis jár nekem egy elfogadható minőségű élet. Hittem, hogy jogosan szeretnék legalább kis örömöket találni az életben. Abban a néhány, Wildacre-ben töltött hétben próbáltam erre fókuszálni.

Reggelente ébredés után kávét és zabkását főztem magamnak a hordozható főzőlapon. A tó partján reggeliztem, miközben vadkacsák jöttek-mentek a vízen, rám sem hederítve. Néha délutánonként a tábort jártam, és ha találtam egy túraösvényt, kitisztítottam a fejem egy jó hosszú sétával. Ha csak egy kicsit is melegebbnek bizonyult az idő, megmártóztam a tóban. Mindennap, amikor csak lehetett, úsztam, még akkor is, ha utána még egy órán keresztül zsibbadt az ujjam, és kék volt a szám a hidegtől. Úszás közben azt éreztem, hogy élek, és szabad vagyok.

Az első vihar emlékeztetett rá, hogy a Wildacre tábor hosszú távon nem megoldás a lakhatási problémáimra. A hőmérséklet jelentősen zuhant, és hiába burkolóztam a hálózsákomba, ha a faház alig bírt ellenállni az esőnek. Az épület minden egyes mennydörgésbe belerázkódott, és úgy éreztem, egy villámcsapás simán kettéhasíthatja a tetőt a fejem felett.

Alkalmanként kimerészkedtem ellátmányért, de semmi több. Lapulnom kellett volna, de miután két héten át folyamatosan a fenséges tájat csodáltam, valami más látványra is vágytam.

November elején egy napon egyszerűen kisétáltam a táborból, végig az út mentén egy eldugott kis falucskába, amit a legutóbbi kiruccanásomkor fedeztem fel. A Három Sarok gyakorlatilag egy szegényes kiadású bevásárlónegyed volt egy kis élelmiszerbolttal, egy postával meg egy bárral, aminek a nevét nem láttam sehol, de épp olyan csábítónak tűnt, mint a kristálytiszta vizű tó a táborban tett első látogatásomkor.

Elvettem a helyi újság egy példányát, és leültem a bárpulthoz. Régi farmer, flaneling és gyapjúkabát volt rajtam. Kék kötött sapkám befedte rövidre nyírt tincseimet. Senki nem figyelt fel rám. Eszembe jutott az az este Casperben, mikor Domenickel megismerkedtem: hogy csavarta el mindenki fejét Debra Maze, aki épp Blue-nak próbált látszani. Most gyakorlatilag láthatatlan voltam. Volt idő, mikor nem fogadtam volna örömmel, hogy nulla vonzerőm van, de most szupererőnek tartottam.

– Mit adhatok? – kérdezte a pultos.

Sört kértem, mivel a táborban volt egy üveg whiskey-m. Elolvastam egy cikket egy helyi fadoktorról, amiben részletezték, milyen gyökérrothadások léteznek, és mit lehet ellenük tenni, hogy megóvjuk az erdőt otthonunk körül. A cikk inkább arra szolgált, hogy reklámozza a szakértő szolgáltatásait, mintsem hogy információt adjon át, de legalább lekötötte a figyelmemet a következő vendégek érkezéséig.

Az ajtó nyitódásakor rögtön meghallottam a nő kuncogását és a férfi mély, szabályos hangját. Épp egy minden bizonnyal fergeteges sztori végén járt.

– Úgyhogy a végén odaadtam neki a pénzt, mondtam, basszus, csak egyszer élünk.

Komoly ellenérveket tudtam volna felsorakoztatni ez utóbbi megjegyzésével kapcsolatban, de visszafogtam magam. A városi hapsin designer farmer, barna csavart mintás kötött pulcsi és divatos bőr túrabakancs volt, ami nem túl sok túraösvényt látott még. A nő a mellét leszámítva csontsovány volt, és hasonlóan öltözött fel: farmer, szürke kardigán. A párocska mégis úgy festett, mintha egy idegen országból csöppentek volna ide.

A kocsmában azonnal elcsendesedett minden, hogy beléptek. Mintha a jelenlétük valamiképp kiszívná az életet a teremből. A korábbi vendégeket elnézve láttam, hogy ütköztetik egymásnak némán a véleményüket, és hogy vetnek ellenséges oldalpillantásokat az újakra. Ez nem is maradt észrevétlen a városi pár számára, akik nyomban el is hallgattak, amint meglátták a rájuk meredő neheztelő pillantásokat. Leültek két bárszékre, és láthatóan igyekeztek minél kisebbre zsugorodni.

– Mit adhatok? – szólította meg őket a pultos.

A pulcsis fazon sört kért, a csontkollekció meg vodka-szódát. Mindketten mosolyogva köszönték meg, miközben igyekeztek nem tudomást venni a kellemetlen pillantásokról, melyek a hátukra szegeződtek.

– Ma este vagy holnap szeretnél hazamenni? – kérdezte a pulcsis hapsi olyan halkan, mintha udvariatlanság lenne egy bárban beszélgetni.

– Ma este – felelte a vékony nő. – Kisebb lesz a forgalom.

Könnyű volt szolidarítanom a helyiekkel, hiszen olyan jól elvegyültem. De a városi párocska önkéntelenül is olyan csábító ajándékkal kedveskedett nekem, hogy csakis mélységes hálát éreztem irántuk.

Sok hasonló kiránduló volt arrafelé, amennyire meg tudtam állapítani. A pár alkalommal, mikor kimerészkedtem hétvégén, a város népessége szinte megduplázódott a nagyvárosi hajszából menekülő gazdag vendégeknek köszönhetően. Hétfőre mind eltűnnek, és ahogy közeleg a tél, a felgyülemlő hóval párhuzamosan egyre ritkábban jönnek. Vagyis a nyaralóik üresen, mondhatni hívogatóan állnak. Nagyon is lehetséges volt, hogy legalább heti öt napon át luxuskörülmények között élhetnék.

A városi párocska közben távozott, feltehetően a nyaralójukba, mely hamarosan kiürül. Vártam egy percet, az alatt még pont hallottam, hogy morognak a törzsvendégek arról, hogy az ilyenek teszik tönkre a helyi gazdaságot, és miattuk van adóemelés. Pont akkor léptem ki a kocsmából, mikor elhajtottak a pulcsis hapsi Mini Cooperével.

A Jeepbe ülve két mérföldön át követtem őket, mígnem befordultak egy magánbekötőútra. Az útról egyáltalán nem látszott a nyaraló a lombok takarásának köszönhetően. Ha ma este elmennek, hétfőn visszajöhetek körülnézni, gondoltam. Visszamentem a táborba, megfőztem egy konzerv marharagut a rezsómon, aztán sapkába-sálba burkolózva kiültem a stégre, és csak bámultam a csillagokat.

Másnap reggel vadászpuskalövésekre riadtam fel. A durrogás messziről hallatszott csak, hangokat pedig nem hallottam, így engedélyeztem magamnak, hogy visszaaludjak. Végül is vadászszezon volt, hozzá kellett szoknom a lövésekhez. Ki tudtam volna magam képezni, hogy nyugodtan aludjak fegyverropogásban, de az emberi neszekre mindig fel fogok riadni.

A következő emberi hang volt. Egy férfi vadul üvöltött fel fájdalmában ott, a faházam ajtaja előtt. Aztán lépteket és további férfihangokat hallottam, akik próbálták kitalálni azt, amire én már rájöttem. Az egyik vadász beleesett az apacs csapdáim egyikébe. Visszatekintve, a kelepceállítás nem volt olyan zseniális ötlet a részemről. Az lett volna a dolguk, hogy figyelmeztessenek, ha éjszaka akarna valaki letámadni, nem pedig az, hogy ártatlanokat sebesítsenek meg, ráadásul még fel is hívva a figyelmet a jelenlétemre.

Az ablakon kikukucskálva három férfit láttam, akik a negyedik, szerencsétlenül járt társuk körül ácsorogtak. Az egyiküknek feltűntek a faház körül szisztematikusan lehelyezett ághalmok. Pár óvatos lépés után odébb söpörte az ágakat a fegyvere végével. Láttam, amint lebámul a hatalmas, élesre fogazott gödörbe.

– Találtam még egyet! – kiáltotta el magát. – Mi a fene van itt? Ez egy gyerektábor, nem?

Míg a másik kettő segített a sérült lábát kiszedni a csapdám szorításából, ez a pasi szépen felfedte a harmadik és negyedik csapdát is, majd nekiindult, hogy megkeresse az elkövetőt… vagyis engem.

– Valaki él itt – jelentette a kis kíváncsi, amint belépett a velem szemben lévő faházba.

Az én lakhelyem kijárata nem esett bele a látószögükbe, de ahhoz, hogy elérjek a kocsimhoz, három felfegyverzett férfi előtt kellett volna elrohannom, sőt négy előtt, ha számítjuk a csapdába esettet is. Levettem a hálózsákom az ágyról, és egy olyan rakodórészre dugtam be, ami nem látszott. Felkaptam a cipőm és a kabátom, egy öngyújtót meg a kocsikulcsom, majd amilyen gyorsan csak tudtam, elfutottam az étkezőcsarnok mögött, amíg a kíváncsi vadász még az első faházban járt. Az épület mögött volt egy tisztás, ami nem látszott onnan, ahol a férfiak álltak. Gallyakat gyűjtöttem, és meggyújtottam. Mikor már pislákolt, további gyújtóst tettem rá, vártam, hogy elharapózzon, majd háromszög alakban ráraktam három tuskót is.

Az étkező ablakain át láttam, hogy a férfiak fegyverüket vállnak tartva kutatják át a faházakat.

Amint a tűz fellángolt, berohantam az erdőbe egy nagyjából két mérföldes túraösvényt követve, amiről tudtam, hogy egyfajta részeges félhold alakban megy, és a faházamtól pár száz méterre fogok kikötni, a tábornak azon a részén, ahol a Jeep bújt meg. Végig teljes erőmből futottam.

Húsz perccel később a tisztás szélére érve a fák takarásában mászva lestem, merre lehetnek a vadászok. A táborhoz közelítve láttam a sérültet, aki egy farönkön ült. Hallottam némi fennforgást a tűz felől, még füst is látszott. Bevágódtam az autóba, nem volt pazarolni való időm.

Beindítottam a motort, kikanyarodtam a kocsibeállóból, és elhajtottam, egyenesen a sebesült vadász mellett, végig a földúton, ami a főútra vitt ki. A drótkerítés még mindig le volt lakatolva, és előtte állt a vadászok Ford furgonja, elállva az egyetlen menekülőutamat.

Kinyitottam a kaput, és gyorsan felmértem a Fordot. Bent hagyták a slusszkulcsot.

Közben valaki háromszor a levegőbe lőtt. Feltételeztem, hogy a sebesült vadász figyelmezteti a társait. Nem volt elég időm ahhoz, hogy kitolassak az ő autójukkal a földút végéig, és futva visszaérjek a sajátomhoz. Így csak kábé ötvenméternyire tolattam hátra a göröngyös úton, egy kisebb tisztásig. Menetbe állítva a sebváltót egészen a széléig hajtottam, onnan egy rövid lejtő következett le a patakig. Nem akartam tönkretenni az autót, és így kellemetlenséget okozni a vadászoknak, de muszáj volt róla gondoskodnom, hogy ne kövessenek. A Ford klasszisokkal jobban gyorsult, mint az én Jeepem. A gázra lépve megindultam előre, gyakorlatilag orral betoccsanva a patakba. A lökhárító behorpadt, és megadta magát a lejtő okozta súlytöbblet miatt.

Kimásztam a Fordból, majd fel a köves talajon. Visszaszaladtam a jó öreg Jeephez, bepattantam, és indítottam a motort.

A visszapillantó tükörben már fel is tűntek a vadászok. Tövig tapostam a gázpedált, miközben lebuktam, mert golyók csattantak a csomagtartó fedelén. Élesen jobbra csavarva a kormányt kivágódtam a főútra, blokkolva egy Subaru útját, aminek sofőrje vadul dudált rám. Gyorsan befordultam balra egy mellékútra, hogy eltűnjek a Subaru elől, és hogy a lehető legmesszebb kerüljek a vadászoktól meg rövid életű otthonomtól a Wildacre táborban.

mnmk a mmmm marnom

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2015. augusztus 23.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Akkor is írok neked továbbra is, ha soha egy szót sem olvasol belőle. Most tudtam meg, mi történt veled, ki lettél, kihez mentél férjhez. Bent van a hírekben. Mindenki tudja, hogy élsz.

Van valami, amit tudnom kell.

Te ölted meg?

R.

19. fejezet

A vadászok csak néhány hetet raboltak el a tábori életemből. Nem haragudtam rájuk. Egy jobb hálózsákkal és még pár felszereléssel valószínűleg kibírtam volna a hidegebb éjjeleket is, de amint lecsap az első hóvihar, képtelenség kihajtani abból a táborból hókotró nélkül. Egyébként is tudtam már, mi lesz a következő lépésem. Így csak egy kissé előrébb kellett hoznom a tervezettnél. A vadászokkal való kalandom után három éjszakát az autóban töltöttem a Taconic főútvonal mentén egy pihenőben parkolva.

Aztán vasárnap nekiálltam a házvadászatnak. Elmentem az összes helyi eseményre és közösségi helyre: étkezdékbe, szupermarketekbe, de a termelői piac volt a legjobb. A hétvégi turisták mindig kitűntek a tömegből, még ha nem is akarták. Könnyen kiszúrtam őket, mert mind imádta a kötött pulcsikat, a garbókat, a kordbársonyt és az olyan farmereket, amit valahol Kínában egy ruhagyári munkás koptatott divatosra.

A legtöbbször párokat követtem. A beszerzett élelmiszert bedobták vadiúj Jeepjük, Mercedesük vagy Range Roverük csomagtartójába, és végigautóztak a kanyargós vidéki utakon, melyeket addigra már lehullott falevelek és csupasz fák szegélyeztek. Én jegyzetfüzetet vezettem róluk, lekörmölve az útvonalat, miután megérkeztünk a nyaralójukhoz. Megyei 7-es út, jobbra a Jackson Manornél, balra a Cyril Lane-nél, két mérföld után befordulni egy földútra, ami egy többnyire örökzöldek által eltakart házhoz vezet.

Hétfő reggel elmentem oda, ahol a Három Sarokban megismert pár lakott, hiszen végtére is ők inspiráltak. Lelassítottam, mikor közeledtem, hogy vethessek egy pillantást a nyaralójukra. Autóval vagy gyalog lehetett felmenni odáig, de csak kevesen mászkáltak ezen a hosszú, kanyargós úton, hacsak nem edzés céljából, vagy mert elhagyta el őket a szerencséjük.

Felmentem a kábé negyed mérföldes bekötőúton, és leparkoltam a ház előtti, keréknyomokkal tarkított fordulóban. Az A alakú faház kívülről szerénynek, de otthonosnak tűnt. A verandán két Adirondack stílusú, felújításra szoruló faszék állt. A bejárati ajtó mellett egy halott cserepes növény kókadozott. Megnéztem a cserép alatt, de legalább annyira ostobák nem voltak. A lábtörlőt is felemeltem, de ott sem volt kulcs. Végigmentem a sövény mentén, ami a bekötőúttól az ajtóig vezetett. A kerti kaviccsal szórt ösvények szélét nagyobb kövekkel rakták ki. Az összes olyat felfordítottam, ami kissé fényesebb volt a többinél, és bele-belerúgtam egybe, hogy kitapasztaljam a súlyukat.

Mikor másodszor kerültem meg a házat, feltűnt még egy haldokló cserepes növény. Bent a közepén, a földből kikandikálva ott volt a kulcs. Mivel nem láttam riasztóberendezésre figyelmeztető matricát, letörölgettem a kulcsot a farmeremen, és bedugtam a zárba. Elfordult.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és beléptem. A mennyezetről alacsonyan lógtak be a fagerendák, egy százkilencven centis férfi simán beverhette a fejét. Az építészet tehát kapóra jöhet még, gondoltam. A berendezést nem vitték túlzásba, és ami volt, az sem illett egymáshoz. A nappalit két azonos gyártmányú fakeretes kanapé foglalta el, egy nagyobb meg egy kétszemélyes. Egy ötvenes évekbeli stílusú élénkpiros fémasztal állt a konyhában, összecsukható zöld fémszékekkel övezve. Egy foszladozó keleti mintás szőnyeg hevert a szomszédos nappali padlóján, durván elütve a kanapé virágmintájától. Az összhatás arra utalt, hogy a bútorokat garázsvásárok során szerezték be, mindenféle megfontolás nélkül. Az első városi pár, akikbe belebotlottam, csak látogató volt itt, ki akartak szabadulni a nyüzsgésből. Teljességgel ki volt zárva, hogy ők ketten ilyen igénytelenül rendezték volna be a nyaralójukat.

Mindenesetre akkor is fedett, fűthető, funkcionáló konyhával rendelkező építmény volt, így folytattam a feltérképezését, mígnem rátaláltam egy gondos kézírással alkotott, laminált papírlapra:

Házirend

Érezd magad otthon!

Kérjük, ne morzsázz az egereknek!

Ha hagysz itt ételt, tedd be a hűtőbe!

Szolgáld ki magad bármiből bátran!

Kérjük, tampont és óvszert ne húzz le a vécén, mert eldugul az emésztőgödör!

Mielőtt hazaindulnál, kérjük, húzd le az ágyruhát, és tedd be a mosógépbe! A takarítónő minden egyébről gondoskodik majd.

Máris eldőlt, hogy ez a ház nem életképes megoldás. Ismeretlen látogatók, kiszámíthatatlanul érkező takarítószemélyzet: nem éppen a gondtalan házfoglalás receptje. Kimentem a hátsó ajtón, bezártam, és visszadugtam a kulcsot a cserepes növény földjébe. Beszálltam a kocsimba, és továbbhajtottam a listámon szereplő második házhoz.

Ahhoz is negyed mérföldes bekötőút vezetett fel. Mikor felértem a dombtetőre, kis híján nekimentem egy John Deere fűnyírótraktornak, amin egy idősebb úr trónolt. A fékre tapostam, majd letekertem az ablakot. Odapöfögött mellém, és leállította a motort.

– Segíthetek? – érdeklődött a traktoros férfi.

– A Bigelow-házat keresném.

– Kiket?

– Nem erre laknak Bigelow-ék?

– Nem ismerős a nevük. Mi a címük?

– Nem írtam le, emlékezetből navigáltam ide.

– Nőknek azt nem lenne szabad.

Ez nagyon érzékenyen érintett, tekintve, hogy valóságos szakértője voltam az Egyesült Államok államközi autópályáinak, és a belső iránytűm maximum holdtalan éjszakákon hagyott cserben. Biztos nem kellett volna tovább fűznöm a szót, de nem bírtam magammal.

– Igazából legtöbbször nagyon jól tájékozódom – közöltem. – De az összes ilyen magánbekötőút egyforma. Biztos elnéztem.

– Melyik városban élnek ezek a Bigelow-ék? – kérdezte a férfi. Nem akarta elengedni a témát, de további kérdésekre már tényleg botorság lett volna válaszolni.

– Elnézést a zavarásért – mondtam neki. – Megyek is.

A traktoros fickó nem mozdult, így nem tudtam U alakban megfordulni. Rükvercbe téve a dzsipet olyan gyorsan tolattam vissza a kanyargós úton, ahogy csak bírtam.

Minden ház, ahová aznap eljutottam, sajátos problémákkal szembesített. A harmadik nyaralót csak egy roskatag kerítés választotta el a szomszédtól, akik viszont helyi lakosoknak tűntek a parkoló autók és biciklik számából ítélve. Kizárt volt, hogy úgy közlekedjek, hogy ne tűnjön fel nekik. A negyedik épületnek már az udvarán több tábla figyelmeztetett, hogy riasztóberendezéssel van ellátva. Persze lehet, hogy csak blöfföltek, de nem láttam értelmét megpörgetni a rulettkereket.

Pont úgy éreztem magam, mint az aranyhajú kislány a mesében, aki az éppen megfelelő ágyacskát kereste magának. Már bőven leszállt az éj, mire rátaláltam. Kicsi, de barátságos kőház, egy hosszú magánút végén, teljesen eltakarva a tűlevelű lombok mögött. Félórás zseblámpás keresgélés után megtaláltam a pótkulcsot a konyhaablak alatt, két kilazult kő között.

Az ajtót kinyitva rögtön felkapcsoltam a villanyt az előszobában. A ház tiszta, egyszerű és visszafogott volt belülről is, pedig a legtöbb ilyen nyaralóban előbb-utóbb felhalmozódik a sok holmi, amit a szűkös városi lakások már nem bírtak magukban tartani. Próbáltam visszaemlékezni, milyen embereket vagy autót követtem idáig, de csak névtelen, homályos alakként szerepeltek a jegyzeteim között, a valamelyik motelből lopott olcsó papírtömbre lefirkantott útvonalakként.

Azon nyomban éreztem, hogy ez lesz az. A levegő kissé dohos volt a szellőztetés hiányától, vagyis a tulajdonosok nem jártak errefelé gyakran. Benéztem a szekrényekbe. A legtöbb üres volt, leszámítva pár télikabátot és konzervet. A kabátok közül még olyan is volt, ami jó lehetett volna rám. Volt egy tévékészülék, de kábelszolgáltató és internet nem. A telefont felemelve kaptam vonalat, de ez volt az egyetlen dolog, ami összekötötte a házat a külvilággal.

Megnéztem a mosókonyhát is. Rendes volt, semmit nem hagytak sem a mosógépben, sem a szárítóban. Az ágyakat katonás fegyelemmel vetették be, és még csak nyoma sem volt friss tűznek a fatüzelésű kályhában. A mosogató melletti edényszárító is üres volt, és a hűtőben is csak majonéz, ketchup meg szódabikarbóna állt. Lehet, hogy csak optimista voltam, de határozottan az volt az érzésem, hogy ezek a tulajdonosok még jó sokáig nem térnek vissza. A termosztát tizenhárom fokra volt állítva, ami ahhoz pont tökéletes, hogy ne fagyjanak el a csövek, de komfortérzetről nem gondoskodik. Mivel még csak november eleje volt, a csöveknek legalább hat hétig nem sok esélyük lett volna elfagyni egyébként sem. Ha szándékoznak még előbb visszatérni, az lett volna a logikus, ha egészen kikapcsolják a fűtést.

Addig folytattam a kamrában keresgélést, míg találtam egy bontott bourbonös üveget egy hátsó polcon. A konyhaszekrényből kivettem egy poharat, és töltöttem magamnak.

Tovább barangoltam a házban, igyekezve többet megtudni a helyről, amit egyre inkább új tartózkodási helyemnek gondoltam. Bár sem a bútorokat, sem a dekorációt nem vitték túlzásba, azért pár személyes emlék akadt itt-ott. A kandallópárkányon egy egyszerű családi fotó állt, melyet épp itt, a nyaraló teraszán készítettek. Egy ötvenes évei elején járó férfi és nő szerepelt rajta, akik mindketten sportosak, élettel teliek voltak, de nyoma sem volt rajtuk az egészségtudatosságot fennen hirdetők hiúságának. Mindkettőjüknek szürkült már a haja, napszítta arcukon meleg mosoly terült el. Közöttük két, húsz év körüli fiú ült. Az egyik az apja kiköpött mása volt, a másik pedig tökéletes elegye a két szülőnek: apja magas homlokát és szögletes állát örökölte, meg az anyja barna szemét és a két elülső foga közti kis rést is. A fotón a családtagok átölelték egymást, és őszintén mosolyogtak, mintha épp nevettek volna előtte.

Olyanfajta boldogság volt az arcukon, amilyet én sosem ismertem, és valószínűleg soha nem is fogok. Azon ritka alkalmakkor, mikor anyámmal (meg az aktuális pasijával) közös fotót csináltunk, mindenki belemosolygott a kamerába, de visszanézve a képeket senki nem hitte volna el, hogy tényleg jól éreztük magunkat. Már fiatalkoromban is, amikor még fogalmam sem volt, milyen korlátokat állít elém a jövő, ha boldog családot láttam, olyan ocsmány féltékenység fogott el, hogy úgy éreztem, belerohad a lelkem. Külön meg kellett tanulnom, hogy inkább rá se nézzek az ilyen családokra. Üzletekben, moziban, iskolák előtt mindig elfordítottam a tekintetem.

A mostani vendéglátó családom fényképét is lefelé fordítva tettem vissza a kandallópárkányra, mert tudtam, hogy beleszakadna a szívem, akárhányszor rápillantanék.

A folyosón, a bejárati ajtó közelében egy régi fa íróasztal állt. Rajta egy barna, nyomógombos telefonkészülék, amit jó eséllyel egy irodából csórtak el, meg egy naptár és egy tollakkal teli bögre állt. Rápillantottam a naptárra, hogy bejelölték-e az előző hétvégi látogatást, és valóban ott volt egy x szombatnál és vasárnapnál. Előrelapozva kérdőjelet láttam hálaadásnál, valamint további x jeleket karácsonynál. Lehajtottam az italom maradékát, és töltöttem még egy pohárral. Úgy döntöttem, kényelembe helyezem magam estére.

Az íróasztalfiókban pár akta volt a különböző szolgáltatók számával és régi rezsiszámlákkal. A telefonszámlára pillantottam, a Leonard Frazier név szerepelt rajta. Eltűnődtem, vajon Lennek vagy Lennynek szólítják-e. Fontos lehet, ha netán beugrana egy szomszéd. Tovább kutakodtam, hátha megtalálom a nő nevét is. A legalsó fiókban egy kis dobozban egy csomó levél és képeslap hevert. A legtöbbje karácsonyi üdvözlet volt, a Frazier családnak vagy Mr. és Mrs. Fraziernek címezve, de egy vagy kettő csak Gina Fraziernek szólt.

Amit furának találtam, hogy volt jó pár, talán egy tucat is, amit ki sem nyitottak. A borítékok alapján személyes üzenetek lehettek. Végül találtam egyet, amit szabályosan kibontottak a tetején. Tekintve, hogy már így is behatoltam ennek a családnak az otthonába, nem tűnt jelentős illetlenségnek, hogy még a magánéletükben is vájkálok.

Kihúztam a szépen összehajtogatott papírt a púderkék borítékból, és elolvastam:

Kedves Len és Gina!

Nem tudtuk, mit írhatnánk, vagy egyáltalán írjunk-e, hogy léteznek-e egyáltalán olyan szavak, melyek vigaszt nyújthatnak. Napokig küzdöttünk ezzel a levéllel. Legmélyebb együttérzésünk Toby miatt. Csodálatos lélek volt, aki hiányozni fog.

El sem tudom képzelni, min mehettek most keresztül, de szóljatok, ha bármit tehetünk értetek. Nagyon bután hangzik ezt leírni, de tényleg komolyan gondoljuk.

Szeretettel:

Tricia és Robb

Visszatettem a levelet a borítékba, és végigpörgettem a többit. Találtam egy másik nyitottat, abban egy Hallmark képeslap volt, „Részvétem gyermeketek elvesztése miatt" felirattal. Belül volt néhány sor a közösen gyászoló, és egymásban erőt találó emberekről, a küldő csak az aljára írt saját szavakat: „Gondolok rátok: Diane.”

Fogalmam sem volt, hogy létezik képeslap egy ilyen konkrét tragikus eseményre, de nem találtam jó ötletnek, és Diane-ről az volt a véleményem, hogy végtelenül tapintatlan. Voltak még további, kibontatlan levelek is. Talán Gina és Len nem látta értelmét folytatni az olvasást az első pár üzenetből kiindulva. De én nagyon is láttam. Megkerestem a levélbontó kiskést, a középső fiókban volt. Felkaptam egy borítékot találomra, és elvágtam a tetején.

Kedves Len és Gina!

Ne haragudjatok, hogy ilyen sokáig tartott írnom. Én magam is annyira megdöbbentem, hogy azt sem tudtam, mit írjak. Részvétem nektek! Toby érzékeny, törékeny személyiség volt. Nagyon fog hiányozni.

Természetesen, ha szükségetek lenne bármire, én itt leszek. Mindig.

Szeretettel:

Lynette

Furcsa volt átélni az érzelmi váltást, ami a Frazier-házba való belépésem óta történt. Ránézve a tökéletes család fotójára csinos kis nyaralójukban, engedélyeztem magamnak, hogy bevackoljam magam a kihasználatlan térbe, mert rosszindulat fogott el, ha belegondoltam, ezeknek az embereknek mindenük megvan. De most, hogy tudtam, min mentek keresztül, milyen kimondhatatlan veszteség érte őket, kényelmesebben éreztem magam az otthonukban, mintha valósággal ide tartoznék, hiszen az én életem is elég szerencsétlen.

Még napok teltek el, mire teljes valójában ráébredtem, mennyire megsértettem a ház lakóinak érzéseit. De akkor csak azt éreztem, hogy otthon vagyok. Töltöttem még egy italt, és leültem a földre az íróasztal előtt, kutatva a levelek között, hátha valamelyik konkrétabb információt is tartalmaz az általános részvétnyilvánításnál. Egy kicsi, üzleti jellegű borítékot fogtam kézbe, a feladó címe C. Larsen volt Oberlinben, Ohióban.

Kedves Gina és Len!

Ne haragudjatok! Annyira sajnálom.

Nem tudtam. Higgyétek el, ha bármi sejtésem lett volna, mire készül, mondtam volna valamit, tettem volna valamit. Tényleg úgy láttam, hogy egyre jobban van. Még előző nap is boldognak tűnt. Bocsássatok meg nekem.

Basszus, milyen hülye egy levél. Pont annyira hasznos, mint a búcsúlevele.

Carl

Visszatettem a leveleket a dobozba, becsuktam a fiókot, és a szoba sarkába mászva csak ültem ott, és hallgattam az érzékelhetően hangos szívverésemet. Pár pillanatra hirtelen mégsem éreztem annyira szívesen látott vendégnek magam. Olyan volt, mintha maga a ház akart volna elüldözni, könyörgött, hogy távozzam, mintha a falak gyakorlatilag löktek volna az ajtó felé. Én mégsem moccantam a padlóról, még jól meg is vetettem a sarkamat. Betegség terjengett abban a házban, és az a része pont megfelelőnek érződött számomra. Elszántam magam, hogy maradok.

Aznap este meleg vízben zuhanyoztam le, három hete először. Olyan luxusnak éreztem, mintha kaviárt ettem volna. A fiókokat átkutatva találtam egy régi Yankees-pólót. Lehetett Leonardé, Gináé, vagy akár Tobyé is. Felvettem, és bemásztam az ágyba. Aznap este nem aludtam, de legalább meleg és kényelmes helyen voltam, és nem hittem, hogy remélhetek ennél többet.

Másnap nem mozdultam ki a házból. A legtöbb világi javam a táborban maradt, feltéve, hogy a vadászok nem csórták el az összes készletemet. De nem volt semmi kedvem visszamenni értük. A Frazier-házban amúgy is volt minden, amire szükségem lehetett, legalábbis egy darabig. Találtam konzerveket, szárazételeket és fagyasztott zöldséget, legalább három üveg paradicsomszószt, na meg a whiskey maradéka is elfogyasztásra várt. Voltak könyveik és zenéjük is, de a filmgyűjteményük babonázott meg igazán az utóbbi idők tévémentes létezésének fényében.

A DVD-iket nem kötötte össze semmilyen téma, és láthatóan nem voltak rendszerezve sem. A Dr. Strangelove ott csücsült a Jobb, ha hulla vagy mellett, ezt a Philadelphiai történet követte, majd a Drágán add az életed, a Rakparton, az Isten nem ver Bobbal, az Apokalipszis most és a Másnaposok. Az ötvenvalahány többi film hasonló összevisszaságban sorakozott. Nagyjából egy órát ücsörögtem a polc előtt, próbálva eldönteni, melyiket nézzem meg, mígnem rájöttem, hogy időm, mint a tenger. Így levettem a legfelső polcon baloldalt lévő DVD-t, a Dr. Strangelove-ot, beraktam a DVD-lejátszóba, leültem a kanapéra, és bekapcsoltam.

Három nappal és húsz filmmel később még mindig alig mozdultam el onnan.

▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬▬

2015. szeptember 3.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Tudom, hogy szökésben vagy. Hogy boldogulsz? Ha pénzre van szükséged, ne kérj tőle többet! Tettem neked félre valamennyit. Mindig is gyűjtöttem neked, csak sosem említettem, mert úgy gondoltam, feldühítene. Bármikor a tiéd lehet, amikor kéred.

Eszembe jutott, hogy esetleg úgy gondolhatod, túl veszélyes visszaírnod. De óvatos vagyok. Mindig elmegyek valahová, mikor ezt intézem, és soha senkinek nem beszéltem róla.

Szerintem most segítségre van szükséged. Hagyd, hogy segítsek!

R.

2015. szeptember 16.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Figyelj, jött valami író, aki rólad kérdezősködik, felteszem, a tízéves évforduló miatt. Azt mondja, egy komplett könyvet akar írni Melinda Lyons meggyilkolásáról és Nora Glass eltűnéséről. Hozzám is eljött. Elküldtem, de kivette Mrs. Carlisle egyik kiadó szobáját, szóval úgy tűnik, maradni szándékozik.

Van még valami, ami talán felvidít. Edie elhagyta Logant. Vége köztük mindennek. Ha még mindig mérges vagy emiatt, hogy mit nem tettem, talán most már túltehetnéd magad rajta, és visszaírhatnál.

A tiéd: R.

20. fejezet

A Frazier-nyaraló tévéje fogságban tartott. Arra eszméltem, hogy képtelen vagyok másra, mint a kanapén heverve bámulni egy képernyőre. A negyedik napon aztán, miután sima zabkását ettem egymás után tíz étkezés gyanánt, arra gondoltam, ki kéne merészkednem, hogy elhozzam a holmimat a Wildacre táborból.

Fél mérföldnyire, egy örökzöld fa alatt megbújva parkoltam. Gina egyik ruhája volt rajtam, és még a fürdőszobaszekrényben talált cseresznyeszínű szájfénnyel is kihúztam a szám. Tudtam, hogy nem áll jól, de legalább kicsit sem hasonlítottam arra a nőre, akit a vadászok láthattak. Simán lehettem egy leharcolt anyuka, aki ottalvós tábort keres a fiának vagy a lányának. A tábort úgy találtam, ahogy hagytam, plusz a Ford furgon letört sárhányójával a patakban. A lánckerítést nem lakatolták le, és a vadászok még arra sem vették a fáradságot, hogy betömjék a kelepcéimet, nehogy valaki más is szerencsétlenül járjon.

Megnéztem a faházamat. Mindenütt sáros lábnyomok voltak, de nem vették észre, hogy hová rejtettem az összes tartalékomat. Lehet, hogy meg sem fordult a vadászok fejében, hogy valaki hosszabb távra akart berendezkedni. A ruhát és az ételt a hátizsákomba pakoltam, és összeszedtem a tábori felszerelésemet. Feltöltöttem az apacs csapdákat ugyanazzal a földdel, amit kiástam, majd az összes holmival visszacaplattam a kocsimig, a hideg őszi levegő ellenére izzadtan.

Már akkor elfogott a nosztalgia, mikor elhajtottam a tábortól. Hiába nem tudtam, mi vár még rám, már valahogy akkor éreztem, hogy a Wildacre volt az utolsó olyan hely, ahol valódi szabadságot találtam. Valami változóban volt. Ahogy az időjárás zordabbra fordulása miatt a lehetőségeim is szűkültek, tudtam, hogy esetleg lehetnek még percek, melyeket biztonságban, veszedelmektől mentesen tölthetek. De ettől függetlenül az életem általánosságban véve olyan volt, mint egy megbolondult zuhanyrózsa alatt állni: a víz két másodperc alatt válthatott jéghidegből égetően forróvá.

Bementem a boltba is, és vettem olcsó zöldségféléket, kenyeret, mogyoróvajat meg olyan dolgokat, amik épp akciósak voltak. Nagyon igyekeztem nem gondolni megcsappanó pénztartalékomra. Igyekeztem nem gondolni azokra a típusú munkákra, amiket a hozzám hasonlók kaphatnak ebben a városban, vagy bármely városban, ahol névtelen kívánnék maradni. Ahhoz, hogy túléljek oly módon, ahogy terveztem, nem volt szükségem sok pénzre, de azért valamennyi kellett.

Eszembe jutott, hogy felhívom Ryant, de egyelőre a büszkeség még visszatartott. Könnyebb volt távolságot tartanom. Különben is, még mindig volt kétszázhuszonnyolc dollárom, valamint tető a fejem felett.

A boltból hazafelé elmentem a névtelen bár mellett is. Vágytam egy kis társaságra, még ha nem is szándékoztam senkihez szólni. Boldog órás akció keretében a csapolt sör csak két dollár volt. A pultos úgy biccentett oda, mintha emlékezne rám a múltkorról. Eldöntöttem, hogy ez lesz itt az utolsó látogatásom.

Valaki otthagyott egy újságot, azt vettem kézbe, hogy ne kelljen társalogni.

– Mit adhatok?

– Csapoltat – mondtam.

Míg töltötte a sörömet, a pultos barátságos beszélgetésbe próbált elegyedni. Átfutott az agyamon, lesz-e még valaha olyan, hogy úgy tudok valakivel csevegni, hogy nem érzek a közelben egy meggyújtott dinamitot.

– Helyben laksz? – érdeklődött.

– Csak átutazóban vagyok.

– Honnan?

– Mindenhonnan.

A pultos egyenesen a szemembe nézett, de aztán elkapta a pillantását, mintha valami nem lenne rendben velem. Úgy szolgált ki, hogy többet nem létesített szemkontaktust. Kíváncsi lettem volna, mit látott. Én is látnám, ha tükörbe néznék? Egész valószínűtlen gondolatok törtek felszínre. Lehet, hogy látta, ki vagyok, hogy kivé tett ez az élet? Nem hagytam magamnak, hogy túl sokat rágódjak a múlton. Az a legjobb a teljes sebességgel való menekülésben, hogy nincs ideje az embernek hátranézni. De noha nem gondoltam rá sokat, igenis éreztem egy szeizmikus eltolódást magamban, miután megöltem Jack Reedet.

Ha újra meg kéne tennem, gondoltam, valószínűleg megtenném. De annak tudatában tenném, hogy az a személy, aki régen voltam, akiről álmodoztam, hogy majd újra visszatérhetek hozzá, teljes mértékben megszűnik létezni. Nem olyan primitív váltással, hogy jóból rossz leszek. Nem voltam gonosz. De a bensőmben terjedni kezdett valamiféle kórság, ami végül felfalja majd az egész testem. Addig még nem ébredtem rá, hogy ezt mások is észrevehetik kívülről.

– Hallottál Earlről? – kérdezte egy jókora bajusszal rendelkező vendég a pultostól.

– Nem. Mit kellett volna?

– Belelépett valami állatcsapdába a Wildacre táborban.

– Mit keresett ott?

– Vadászni mentek Garyvel, Louval meg asszem Mike-kal.

– Ki állított ott csapdát? – kérdezte a pultos.

– Azt mondják, egy kamasz fiú, aki valószínűleg elszökött otthonról, ott táborozott le. Mikor Earl megsérült, a kölyök lelépett. Részben meg tudták jegyezni a rendszámát, de Mike nem akarja bejelenteni a zsaruknál, mert a Wildacre-ben eleve nem is szabad vadászni.

– És szerintük a fiú csinálta a csapdákat?

– Gary erre tippel. Lehet, hogy ez is olyan beteg, paranoiás fajta, aki iskolákat robbant fel.

– Vagy csak állított egy csapdát – vélte a pultos. – Talán csak szarvast akart vacsorázni.

– A rosseb se tudja. Ezek a mai kölykök!

Odakint állt a Jeep, rajta a részleges rendszámmal, plusz golyó ütötte nyomokkal. Nem hittem, hogy közelről is kamasz fiúnak tűnök, de lehajtottam a söröm, és elhúztam onnan a csíkot.

Mikor hazafelé tartottam a Frazier-házhoz, párszor lehúzódtam a padkára, hogy elengedjek másokat, még a lassú, traktorokat vontató autókat is. Így nem volt egyetlen szemtanú sem, amikor befordultam a titkos otthonomhoz vezető bekötőútra.

Már két és fél hét ottlétet követően úgy éreztem, mintha ismerném őket. Az egész Frazier családot. A ház tele volt ismertetőjegyekkel: bio-takarítószerek, a hátsó udvarban szépen téliesített kerti ágyások, na meg persze az összevissza filmgyűjtemény. A ház mögött állt egy fakalyiba is. Öt órámba telt, míg megtaláltam a lakat kulcsát. Kiderült, hogy amatőr festészeti stúdiónak rendezték be, ahol Mr. vagy Mrs. Frazier tájképeket alkotott. Szerintem nem voltak rosszak, de a legérdekesebbnek azt találtam, hogy egyiket sem akasztották fel bent a házban. Ebben alázatot véltem felfedezni, amit tiszteltem bennük. Egy halom vászon mögött találtam egy félbehagyott portrét is Tobyról.

Egyik nap elmentem a könyvtárba, és rákerestem a „Toby Frazier”+öngyilkosság szókapcsolatra. A főiskolája újságjában találtam egy cikket a haláláról. A barátok és családtagok jellemzése szerint Toby visszahúzódó, de kedves természet volt. Érzékeny típus. Az öngyilkosságot nem sokkal egy szakítás után követte el. A lányt nem nevezték meg. Tobyt gyászolta családja: kétpetéjű ikertestvére, Thomas, aki másodéves volt a Yale-en, és szülei, Gina, aki matektanár Manhattanben, és Leonard Frazier, egy befektetési bankár.

Ekkor kukkantottam be utoljára Frazierék magánéletébe. A maradék levelet felbontatlanul hagytam a dobozban, pedig minden este hívogattak.

Időnként az a benyomásom támadt, mintha érezném a szomorúságot a házban, mintha személyesen ismerném a családot. Két és fél hét után már nem éreztem magam betolakodónak. Egyszerű vendég voltam, aki határozatlan ideig marad. Tisztelettel bántam a házzal. Minden étkezés után elmosogattam, időnként letörölgettem a port. Legalább hetente egyszer felmostam és kitakarítottam a fürdőszobát. Még az ablakokat is letisztítottam, amiről szinte biztosra vettem, hogy feltűnik majd nekik, ha visszatérnek. De így tűnt helyesnek.

Mint mindig, most is alkalmazkodtam a helyzethez. Hozzászoktam ahhoz, hogy szökésben vagyok, hozzászoktam minden új névhez, hozzászoktam, hogy hazudozom, hozzászoktam, hogy tolvaj vagyok, még ahhoz is hozzászoktam, hogy gyilkossá lettem. Nem is volt olyan nehéz hozzászokni egy új otthonhoz. Még az is előfordult, hogy sikerült végigaludnom az éjszakákat. Úgy aludtam, mintha a jelenlegi életem tökéletesen normális lenne. Sonia Lubovich voltam, Gina és Len Frazier szállóvendége. Egészen addig, amíg egy éjszaka arra riadtam, hogy valaki más vagyok.

Paige

21. fejezet

– Halló! Hahó! Van itt valaki? Hahó!

Nem ébredtem fel, mikor az autó feljött a kanyargós bekötőúton, a Prius motorja nagyon halk volt, még ha esetleg meg is csikordultak a kerekek a kavicson. Nem ébredtem fel arra sem, mikor betette a kulcsot a zárba, sem arra, mikor csendesen becsukta maga mögött az ajtót. De mikor a lába az előszoba padlódeszkáira lépett, riadtan ültem fel az ágyban, és az adrenalin úgy pumpált a véremben, hogy a tüdőm nem is tudott vele lépést tartani.

A fürdőszobaablakon nem volt szúnyogháló. Ha akkor rögtön nekilódulok, és kimászom, nem látott volna meg. A táskám, benne a tárcámmal és a pénzemmel, az ágy lábánál pihent, de a Jeep slusszkulcsa a folyosón álló íróasztalon hevert. Gyalog nem jutottam volna messze, és legalább tíz mérföldre voltam a legközelebbi civilizációtól.

– Hahó! – szólalt meg újra a női hang.

– Hahó! – válaszoltam.

Még mindig azon agyaltam, mit mondjak ezek után, mikor Gina Frazier végül belépett a hálószobába. Nagyon sok szempontból hasonlított a róla készült fotóhoz – ugyanaz a praktikus frizura, erős arccsontok, zömök testalkat –, mégis másnak látszott. A szeme alatt sötét karikák húzódtak. A halovány holdfénynél úgy tűnt, mint akibe hálni jár a lélek. Egy röpke pillanatra egyenesen rémisztőnek találtam.

– Paige, te vagy az?

– Sajnálom – mondtam.

Közelebb lépett, a szeme lassan szokott hozzá a sötéthez, próbált kivenni az árnyak közt. Nem félt. Ismert engem, vagy legalábbis azt hitte.

– Azt hittem, jövő héten jössz csak – szólalt meg Gina.

– Nem. Ezen a héten.

– Sikerült összeszedni minden cuccodat?

– Azt hiszem. Köszönöm. Menjek is?

– Késő van, Paige. Hová mennél?

– Egy motelbe. Mindegy.

– Dehogyis – mondta Gina hidegen. – Maradhatsz éjszakára.

– Köszönöm, Mrs. Frazier.

– Mrs. Frazier? Most komolyan?

– Gina – tettem hozzá habozva, amint kimásztam az ágyból. – Átmegyek a kanapéra. Aludjon itt.

– Ez milyen kedves tőled! – felelte Gina barátságtalanul. – De nem akarok még lefeküdni. Csinálok teát – ment ki a szobából.

Követtem Ginát a konyha-nappali részbe, ahol ő feltette a teáskannát. Szorosan a kabátjába burkolózva a termosztáthoz lépett.

– Meg lehet itt fagyni. Miért nem vetted fel a fűtést?

– Hogy olyan legyen, mintha itt sem lettem volna soha – válaszoltam.

– Érdekes – mormogta, amint feljebb tekerte a termosztátot.

Hallottam, amint az alagsorban felizzik a bojler, megremegtetve az egész házat, csatlakozva az idegeim dübörgéséhez.

Céltalanul ácsorogtam a szoba közepén. Akkoriban már mindent térképként láttam, az agyam folyton az aktuális kihívásból kivezető egérutat kereste. De Gina esetében csupa zsákutcába ütköztem.

– Ülj le! – szólt rám. – Idegessé teszel.

Leültem a kanapéra.

– Csodálom, hogy még nem hűltél ki – jegyezte meg.

Fáztam. De még mindig melegebb volt, mint a táborban, ráadásul volt forró víz.

– Megvoltam – feleltem.

Gina lerúgta a cipőjét, és a lábát maga alá húzva elhelyezkedett a kanapé másik oldalán. Megint rám nézett, fejét különböző szögekbe billentve.

– Másképp festesz. Gondolom, a hajad miatt.

Arra tippeltem, hogy látta már korábban ezt a Paige-t. Majdnem biztos voltam benne, hogy ha a nagylámpát felkapcsoltuk volna, azonnal rájön, hogy csaló vagyok. Próbáltam fegyelmezni az arckifejezésemet, de annyi mindent kellett fejben tartanom, többek között azt, hogy fogjam a pénzem és a slusszkulcsot, és rohanjak, hogy kétlem, hogy bármennyire is sikerült. Biztos zavarodottnak tűntem, mert Gina kifejtette.

– Rávettem, hogy mutasson rólad egy képet. Azon hosszú hajad volt.

Addigra már nagyszerűen tudtam bárki bőrébe bújni, de Paige keményebb diónak bizonyult. Ki lehetett az a Paige?

– Levágtam – válaszoltam.

– Azt látom – bólogatott Gina. – A nők igen furcsa dolgokat tesznek férfiak kapcsán.

– Részegen csináltam – mondtam.

– Ó! – jegyezte meg Gina.

Észrevette a kandallón lefelé fordított családi fotót. Felkelt, és megigazította. Mikor leült, kifürkészhetetlenül nézett a szemembe. Elfordultam.

– Hogy van mostanában? – érdeklődtem, mert úgy véltem, ez olyan kérdés, amit Paige vagy Gina egy ismerőse kérdezne. Azért is kérdeztem, mert tudni akartam.

– Mit gondolsz, hogy vagyok?

– Felteszem, hülye kérdés volt.

– Különösen tőled volt hülye kérdés – közölte Gina.

– Gondolom, azért jött ide, hogy egyedül legyen.

– Azért jöttem, hogy ne kelljen a férjemmel lennem.

– Miért?

– Nem bírom elviselni még az ő bűntudatát is a sajátom mellett – mondta Gina.

A hangjában folyamatosan csattanó él szép lassan elmosta mindazt a baráti érzést, amit éreztem iránta, mielőtt ismertem volna. A fotókon kedvesebbnek tűnt.

A teafőző sípolni kezdett, mire Gina ijedten ugrott fel. Az idegei talán épp annyira cafatokban lógtak, mint az enyémek. Odament a tűzhelyhez.

– Kérsz egy csésze teát? – érdeklődött furcsán kimérten.

– Legyen.

– Menta vagy kamilla?

– Menta.

Gina kitöltötte a teát, átnyújtotta a csészémet, és visszaült ugyanoda.

– Akartam már veled találkozni – jegyezte meg. – De Len nem lelkesedett az ötletért.

– Én is akartam magával találkozni.

– Hazug.

Erre nem tudtam, mit mondjak. Belekortyoltam a teába, ami megégette a nyelvem.

– Hol tervezed tölteni a hálaadást? – kérdezte Gina.

Az elmúlt nyolc évben úgynevezett árvák vacsoráját rendeztünk a Dubois’ bárban. Számomra mindig az év egyik legrosszabb napja volt, ami mellé csak a karácsony és a hamis születésnapom sorakozott fel.

– Nem tudom – feleltem. – És maguk?

– Mi a nővéreméknél leszünk – mondta Gina.

– Az jól hangzik.

Ezután egy darabig egyikünk sem szólalt meg. Megittuk a teát, én meg igyekeztem ürügyet találni, hogy miért is akarok távozni az éjszaka kellős közepén.

– Bűnösnek érzed magad? – kérdezte Gina.

– Egyfolytában.

– Helyes.

A radiátor zörgött egyet, mint egy felhangolatlan hangszer. Éreztem, ahogy meleggel telik meg a szoba, Gina reakciójától mégis kirázott a hideg. Csak arra tudtam gondolni, hogy Paige nyilván a halott fia meg nem nevezett barátnője lehetett, az, aki közvetlenül az öngyilkosságot megelőzően szakított Tobyval. Üresen meredtem Ginára.

– Nem csak a te hibád volt, tudom azt is – folytatta.

– Nem? – kérdeztem vissza.

De miért jött Paige a nyaralóba?

– Hogy ismerkedtetek meg? – érdeklődött Gina.

– Nem mesélte el?

– Sosem faggatóztam.

– Persze.

– Szóval, hogy ismerkedtetek meg?

A szemben ülő nőben annyi sötét, kegyetlen érzés sűrűsödött össze, amit már régen nem tapasztaltam. Az, hogy ilyen mértékű gyászt és dühöt zúdítanak rám, olyan dolgokat és olyan embereket juttatott eszembe, amiket legszívesebben azonnal elfelejtettem volna.

De vajon hogy is találkozott Paige Tobyval?

– Egy bárban – feleltem.

Mondhattam volna, hogy egy buliban, de akkor esetleg megkérdezi, kinek a partija volt. Mondhattam volna, hogy órán, de akkor meg bezavartak volna a konkrétumok.

– Egy bárban – ismételte Gina rossz szájízzel.

– Közhelyes, tudom.

– Az egész ügy közhelyes.

Gina hangja olyan éles volt, mint egy kard hegye. Sötét félholdakba összeszűkült szeme kutatóan mért fel.

– Mit látott benned?

Nem tudtam, Gina miért teszi fel ezt a kérdést, de nagyon is ismerős kérdés volt. Régebben én is kérdezgettem magamtól, vajon mit lát bennem. Később aztán fel kellett tennem a fontosabb kérdést: mit láttam benne én valaha is?

– Nem tudom – mondtam.

– Biztos csodás cickóid vannak.

– Micsoda?

Gina szavai ostorként csattantak. Már nem tudtam, kit kéne alakítanom.

– Semmi nincs benned, csak a fiatalságod. Csak egy üres burok vagy. Olyan üresnek tűnsz belül, mintha kiradírozták volna a személyiségedet.

Olyan érzésem támadt, mintha karmok tépnék ki a bensőmet. Mélyen elpirultam, és a szemembe is könny szökött. Bementem a hálóba, hogy felöltözzek. Képtelen voltam tovább megszemélyesíteni egy valódi emberi lényt anélkül, hogy kivájnám magamból és hátrahagynám a régi énem utolsó darabkáit is. Minden, amit Gina mondott nekem, igaz volt, még ha ő valaki másnak szánta is a szavait. Követett a hálóba is, és nézte, ahogy elkészülök.

– Elmész? – kérdezte némileg meglepve.

– Igen.

– Mondtam, hogy maradhatsz.

– Jó lesz így. Jobb, ha megyek.

Az összes ruhámat behajítottam a táskámba, és végigfuttattam a szemem a házon, hátha itt felejtek valami bűnjelet. Végig két szó ismétlődött a fejemben: „Tűnj innen!” Levettem a nyaraló kulcsát a csomómról, és leraktam az íróasztalra. Mikor már a bejárati ajtót nyitottam, hátrafordultam, hogy ránézzek Ginára.

– Elnézést mindenért.

– Miért kérsz bocsánatot? – kérdezte ezúttal őszinte kíváncsisággal.

– A fia miatt – mondtam.

– A fiam? De miért? Te nem is ismerted.

Csak átvitt értelemben beszélt? Vagy nem az volt Paige, akinek hittem? Kiléptem a verandára. A Jeep csak pár lépésnyire állt. Mindössze tíz lépést kellett megtennem a szabadságig.

– Sajnálom, hogy ilyen veszteség érte – mondtam, amint leléptem a verandáról.

– Ezért sajnálkozol?

– Olyan sok mindent bánok már – jegyeztem meg.

– Azt is bánod, hogy lefeküdtél a férjemmel?

Az utolsó lépcsőfokon megbotlottam. Mikor kiegyenesítettem a lábam, visszafordultam Gina felé. Az arca továbbra is éppúgy kőből volt, mint a nyaraló mögötte. Ellenségeként tekintett rám, de én nem tudtam ezt viszonozni. Majdnem három hétig használtam ki a vendégszeretetét a tudta nélkül. Úgy éreztem, tartozom neki, bár nem adhattam neki túl sok mindent. De amit tudtam, megtettem.

– Igen, bánom, hogy lefeküdtem a férjével – mondtam.

– Köszönöm – felelte Gina, amint visszalépett a házba, és becsukta az ajtót.

Jo

22. fejezet

Az autó órája hajnali három óra öt percet mutatott, mikor rátértem a Maple sétányra. Nem volt semmilyen úti célom, ahová kellett vagy akartam volna menni. Ébren voltam. Teljesen ébren. Muszáj volt továbbvezetnem, csak menni előre, mert a kezemnek szüksége volt valamire, amibe kapaszkodjon, mielőtt ökölbe szorulva ütésre emelkedne. Végigmentem a vidéki mellékúton, ami végül a 9-es főútba torkollott. Ott jobbra fordultam, észak felé. Rengeteg mérföld feküdt még előttem a kanadai határig.

Reggelre az Adirondack-hegység lábánál jártam. Éjjel csak egyszer álltam meg, hogy tankoljak, elmenjek mosdóba, és vegyek vizet. Aztán vezettem még két órát. Hajnalhasadáskor a szélvédőn beözönlő fény elvakított. Leparkoltam egy kis élelmiszerüzlet, Walt Közértje előtt. Hátrahajtottam az ülésemet, ameddig lehetett, eltakartam a szemem a kabátommal, és próbáltam aludni egyet.

Három szapora kopogtatás ébresztett fel. Lehúztam a fejemről a kabátot, és egy rendőrt pillantottam meg a furgonom mellett. Intett, hogy húzzam le az ablakot. Így is tettem.

– Jó reggelt! – köszönt a járőr. A szemét pilóta stílusú napszemüveg rejtette.

– Jó reggelt! – feleltem, amint feljebb igazítottam az ülésemet.

– Hogy van ma reggel, asszonyom?

– Remekül, köszönöm.

– Tudja, hogy milyen régóta parkol itt?

A műszerfalon tizenegy óra huszonnégyet mutatott az óra.

– Elnézést. Csak azért álltam meg, hogy pihentessem a szemem.

– Walt hívott minket. Ez itt az ő kisboltja. Aggódott, hogy minden rendben van-e. Már négy órája itt áll.

– Nem vettem észre, hogy így elment az idő. Már indulok is.

– Merre tart?

– Csak körbeautózom a környéket, nézelődöm.

– A környéken él?

– Nem – feleltem, hátha elkéri az igazolványom. Honnan is származott Sonia Lubovich? – Indianában.

– Mi hozta New York államba?

– Egy nagynénikémet látogatom meg Red Hookban – válaszoltam, hátha elkéri a kocsi papírjait, ami még mindig Mildred Hensen Red Hook-i lakos nevén volt.

De ha a befizetett biztosítás szelvényét is elkéri, nekem végem.

– Remélem, jól telik az itt-tartózkodása.

– Köszönöm.

A rendőr elindult, de visszafordult.

– Biztos benne, hogy eleget pihent?

– Igen, már jól vagyok – biztosítottam.

A járőr visszaült a kocsijába, és a parkolóból jobbra fordult a 9-es főútra. Mire én balra fordulva nekivágtam ugyanannak az útnak visszafelé, amin egész éjszaka mentem.

A Ginával történt összeütközésem óta az agyam zavarodott homályban kereste a kiutat. Úgy éreztem magam, mint aki elsötétítéskor barangol egy ismeretlen terepen. Az egyetlen tervem ugyanaz a jó öreg terv volt: találni egy másik nyaralót, és hívatlan vendégként addig maradni, míg a körülmények távozásra nem kényszerítenek. Nem volt tervem pénzkeresetre, pedig egyre jobban futottam ki a pénzből. Nem volt tervem arra, hogy legyek valaki más, olyan valaki, aki normális módon tudna létezni a világban. Arra meg végképp nem volt tervem, hogy mégis mihez kezdjek magammal életem elkövetkező kábé negyven évében.

A dolgok állása alapján viszont annyi biztosnak tűnt, hogy teljes életet már nem nagyon élhetek. Vezetés közben, hiába ismertem az utat, illetve, hogy hová vezet, jobban elveszettnek éreztem magam, mint amikor először el kellett hagynom egy helyet annyi évvel ezelőtt, anélkül, hogy sejtelmem lett volna arról, mit tartogat a jövő.

Úgy döntöttem, teszek egy kitérőt Saratoga Springsbe. A levegő már téliesen hideg volt, de egy darabig csak fel-alá mászkáltam a városkában, mintha én is csak egyszerű turista lennék. Senkinek nem tűntem fel. A jelzőlámpákon és az utcákon átívelve már ott lógott a karácsonyi díszkivilágítás. Utánaszámolva rájöttem, hogy már csak öt nap van hálaadásig.

Olyan honvágy fogott el, hogy kis híján belefulladtam. Keményen küzdöttem pedig az érzés ellen, hiszen nem kéne vágyakoznom egy olyan hely után, ami ilyen kegyetlenül kiköpött magából. Sokáig sikerült tudomást sem vennem a múltamról. Tulajdonképpen az összes múltamat igyekeztem elfelejteni, míg megkíséreltem ezt az árnyékéletet. Mikor elsétáltam a könyvtár előtt, olyan erősen sajdult belém a honvágy, hogy bementem, és elhatároztam, hogy elmerülök az emlékeimben.

Abban a pillanatban megfájdult a hátam a szokásos módon, hogy leültem a számítógép elé. A napnak abban a szakában a könyvtár jobbára üres volt, így nem kellett folyton a hátam mögé tekintget-nem, mégis éreztem azt a belső dübörgést, amit a túljáratott szívem okozott.

Csak bámultam az üres képernyőre, nem is tudtam, hol kezdjem, melyik életemet ellenőrizzem előbb, mely bűnténytől tartsak a legjobban. Végül Tanyával kezdtem. Szalagcímek, fotók, életem töredékei villantak fel.

Aztán rákerestem a Tanya előtti életemre is. Botor módon azt hittem, már csak régi híradásokat találok. Úgy képzeltem, ez az egy előnye van annak, hogy hivatalosan is halottá nyilvánítottak. De most rosszabb voltam a holtaknál is. A régi életeim primitív pont-összekötögetős kép módjára kezdtek el összeolvadni. Csak a szalagcímeket futottam át, nem vesztegettem az időm a cikkekre.

Ki Tanya Dubois?

Tanya Pitts Dubois 8 éven át álnéven élt

Új nyomok tíz év után a Melinda Lyons-gyilkosságban

Jason Lyons ügyész szerint Nora Glass még életben van

Megfordult a fejemben, hogy besétálok egy rendőrőrsre, és feladom magam, majd a bíróság kegyelméért könyörgöm. Nem tűnt valószínűnek, hogy bármit is elhinnének nekem, de legalább vége lenne a menekülésnek, és nem kéne aggódnom amiatt, hol alszom aznap. Minden reggel, amikor felébredtem, és eszembe jutott, szorult helyzetem felért egy adrenalininjekcióval.

Végigpillantottam a könyvtáron, hátha figyel valaki, miközben visszagondoltam néhány évvel azelőttre, próbálva emlékezni a régi e-mail-fiókom jelszavára. Nagyon sokszor próbáltam már elfelejteni, abban a reményben, hogy soha nem nézek vissza.

De most ideje volt visszatérni a bajok gyökeréhez.

Már másodszorra sikerült belépnem. Soha nem tudnám elfelejteni a jelszót, hiszen őt sem tudtam elfelejteni. Egyszerűen egy ideig sikerült nem gondolnom rá, ennyi az egész. Már két év telt el azóta, hogy utoljára beléptem erre a címre. Arra számítottam, hogy egy idő után Ryan feladja, de nem ez történt. Hét üzenet várt rám. Szégyelltem, hogy ez milyen boldoggá tett, hányingerem volt tőle, hogy még mindig van felettem valami kis hatalma. Megnyitottam a legrégebbit, amit még 2014-ben írt, amikor még biztonságban tengettem az életem Frankkel.

2014. március 30.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Hol vagy? Élsz még?

Folytattam a levelekkel, amiket a szökésem alatt írt, mikor nem túl gyakran tekintgettem hátra, legalábbis rá nem.

2015. augusztus 23.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Akkor is írok neked továbbra is, ha soha egy szót sem olvasol belőle. Most tudtam meg, mi történt veled, ki lettél, kihez mentél férjhez. Bent van a hírekben. Mindenki tudja, hogy élsz.

Van valami, amit tudnom kell.

Te ölted meg?

R.

Válaszolni akartam. Sőt, fel akartam hívni, és a fülébe sikítva számonkérni, hogy komolyan feltételezi-e rólam, hogy meg tudnék ölni valakit. De aztán eszembe jutott, hogy megöltem, csak épp másvalakit. Ryan igazából arra volt kíváncsi, mennyit változtam az elmúlt tíz év alatt. Többet, mint el tudná képzelni. Most már fel sem ismerne.

Elolvastam az utolsó két e-mailt is, amik csak négy hét különbséggel íródtak.

2015. szeptember 16.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Figyelj, jött valami író, aki rólad kérdezősködik, felteszem, a tízéves évforduló miatt. Azt mondja, egy komplett könyvet akar írni Melinda Lyons meggyilkolásáról és Nora Glass eltűnéséről. Hozzám is eljött. Elküldtem, de kivette Mrs. Carlisle egyik kiadó szobáját, szóval úgy tűnik, maradni szándékozik.

Van még valami, ami talán felvidít. Edie elhagyta Logant. Vége köztük mindennek. Ha még mindig mérges vagy emiatt, hogy mit nem tettem, talán most már túltehetnéd magad rajta, és visszaírhatnál.

A tiéd: R.

2015. október 21.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Jesszusom, Jo!

Hol vagy?

Vigyázz magadra! Változtak a dolgok. Tudják, hogy ki vagy, és ki lett belőled. Már nem tartanak halottnak. Keresnek.

R.

Olyan sok mindent akartam megírni neki, olyan sok mindent meséltem volna. Az volt a szomorú helyzet, hogy még mindig Ryan volt a legjobb barátom, még akkor is, ha miatta voltam ilyen elveszett. Szerettem volna megbízni benne, de nem tudtam, hogy megtehetem-e még. Nem tűnt bölcs dolognak bízni bárkiben is. De muszáj volt visszaírnom.

2015. november 22.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Itt vagyok. Bocs, hogy ilyen sokáig nem jelentkeztem, de így tűnt a legjobbnak. Rövid leszek.

Nem, nem én öltem meg Franket. Leesett a lépcsőn, de nem tudtam, mi lesz, ha a rendőrség alaposabban szemügyre vesz. És tudod, hogy az lett volna az első dolguk. Úgyhogy leléptem.

Ami Mr. Olivert illeti, kényszerűségből fordultam hozzá.

Nemcsak pénz kellett, hanem valami olyasmi, amit csak ő tudott megszerezni. Említette neked, hogy megpróbált megöletni? Pedig így volt. Úgyhogy utána már nem zargattam. Mit kell tudnom? Mesélj még erről az íróról! Közelebb került már az igazsághoz? Az aztán kellemetlen lenne mindenkinek, nem igaz? Kivéve engem.

Pénzre van szükségem.

Jo

Kiléptem az e-mail-fiókból, kitöröltem a böngészési előzményeket, belebújtam a kabátomba, és elhagytam a könyvtárt. Finoman szemerkélő esőben sétálgatva próbáltam kiszellőztetni a fejem. De aztán mennydörgést hallottam, és villámlott is. Az eső özönvízként csapott le a városra. Gyapjúkabátom percek alatt átázott. A járdán botorkálva boltok beugrói és építkezési állványok alatt kerestem menedéket, mígnem belebotlottam egy kocsmába. Kinyitottam az ajtót, és besétáltam a teljes sötétségbe.

23. fejezet

Két whiskey kellett hozzá, hogy összeszedjem magam, és csak miután a harmadik is lecsúszott, voltam képes újra tisztán gondolkodni. A múltbeli életeim egyelőre várhattak, a jelent kellett valahogy megoldanom. A személyazonosságom gyenge lábakon állt, szinte teljesen elfogyott a pénzem, és tetőt kellett találnom a fejem fölé, méghozzá inkább előbb, mint utóbb,

Senki rám sem hederített, csak annyit szóltak hozzám, hogy akasszam a kabátom a kandalló mellé, hogy száradhasson. Gyapjúsapkám, tüsi hajam, beesett szemem és férfiruházatom révén gyakorlatilag láthatatlanná váltam a másik nem számára.

Rendeltem még egy italt, és úgy döntöttem, maradok. Talán egy vendég elejt valami információt egy üresen álló házról. De a felületes csevejek semmivel nem szolgáltak, csak focihírekről, pitiáner környékbeli bűnözésről meg egy válás szélén tántorgó házasságról szóltak. Addigra már tisztában voltam vele, hogy nem fogok tudni vezetni, úgyhogy kértem még egy whiskey-t, majd otthagytam a bárt.

A Jeep hátuljában aludtam. A vihar erőteljesen verte a tetőt felettem. Reggel, mikor felnyitottam a csomagtartó ajtaját, az ég még mindig borús volt, de az eső elvonult. A levegő friss, párás volt, a hideg fuvallat pedig jeges pakolásként hatott a másnaposságomra. Elballagtam egy kávézóhoz, ahol használtam a mosdót, megmostam a fogam, hideg vizet lötyköltem az arcomra, és vettem egy kávét elvitelre.

Beszálltam a kocsimba, elfordítottam a kulcsot, mire a motor felköhögött, és lerobbant. Megint megpróbáltam. Az akkumulátor jelzője felvillant a műszerfalon, de a Jeep néma maradt. Újra rátapostam a gázra, és újra megpróbáltam, mert ilyen az ember, akkor is próbálkozik tovább, mikor már tudja, hogy hiába erőlködik.

Miközben imádkoztam, hogy induljon be az autóm, valaki bekopogtatott az ablakon. Ha ököllel üti meg az arcom, akkor sem ijedhettem volna meg jobban. Odanézve egy ötven-hatvan év körüli férfit láttam, némileg őszülő, dús, barna szakállal. Kócosan meredő sötét hajába is vegyültek már fehér szálak. Letekertem az ablakot.

– Úgy hallom, lemerült az aksija – állapította meg.

Valóban, én is úgy hallottam.

– Alighanem – válaszoltam.

– Nyissa ki a motorháztetőt – utasított a férfi. – Van bikázó kábelem.

Nem vagyok én olyan, aki visszautasítaná egy irgalmas szamaritánus segítségét. A férfi kocsija pár hellyel odébb parkolt. Egy élénkvörös Chevrolet furgonja volt, kétszer akkora, mint az enyém. Járó motor mellett rácsatlakoztatta a kábeleket az én aksimra, és megpörgette az ujját a levegőben, jelezve nekem, hogy indítsam be a motort. A Jeep kissé élénkebben köhécselt, de be nem indult így sem. Az irgalmas szamaritánus intett, hogy állítsam le, és odajött az ablakhoz.

– Ennek annyi. Új akkumulátor kell. Van egy autósbolt nem messze innen. Elviszem.

Bólintottam, de máris kifogásokon és magyarázkodáson törtem a fejem. Lecsukta a kocsim motorháztetejét, majd az övét is, és visszatette a kábeleket a Chevy platóján tárolt szerszámosládába. Kiszálltam a Jeepből, mikor láttam, hogy kinyitja nekem az utasoldali ajtót.

Arra gondoltam, hogy csak most az egyszer mégis sikerülhet, mindössze két mérföldet kéne utaznom az anyósülésen anélkül, hogy elborítana a hányinger és a bénító félelem. De mikor ott álltam a nyitott ajtó előtt, képtelen voltam beszállni.

Mosolyogva az irgalmas szamaritánus felé fordultam.

– Nem baj, ha hátra pattanok fel? Durva macskajaj van rajtam ma reggel, és nem akarnám kiadni magamból az ebédet a szép új furgonjában.

Az irgalmas szamaritánus úgy festett, mint aki mindjárt visszavonja az ajánlatot, nem a hálátlanságom miatt, hanem mert megfordult a fejében, hogy nincs ki mind a négy kerekem. Összehúzott szemmel méregetett, mintha így, jobban fókuszálva könnyebben kiderítené, vannak-e veszélyes jellemhibáim. Én közben felmásztam a platóra és leültem, feltartva a hüvelykujjamat.

– Nagyon kényelmes itt hátul. Köszönöm szépen a kedvességét!

Az irgalmas szamaritánus vállat vonogatva beindította a kocsit.

Mikor odaértünk az autósbolthoz, leugrottam a platóról. Az irgalmas szamaritánus is kiszállt, és továbbra is úgy vizslatott, mintha egy gumiszobában ugrándoznék.

– Innen már megoldom, köszönöm – búcsúztam.

– Tudja, milyen aksi kell egyáltalán? – kiáltott utánam.

– Gondolom, megmondom nekik az autó típusát és modelljét, és abból már ki lehet indulni – fordultam vissza.

Helyeslően bólintott.

– És azt tudja, hogyan kell aksit cserélni?

Ennyire előre nem gondoltam. Mikor még Frankkel éltem, ha hallottunk bármi szokatlan zajt a motor felől, csak kihívtuk Otist, aki annyira gyakori vendég volt a bárban, hogy sokszor még hívni sem kellett.

– Azt nem, meg kell hogy mondjam – vallottam be.

Nagyon is igaza volt, de nagylelkűsége kezdett kényelmetlenül hatni. Tapasztalataim alapján senki nem erőlteti meg magát egy vadidegen kedvéért, csak ha akar valamit cserébe.

– De azért majd rájövök valahogy – tettem hozzá.

Az irgalmas szamaritánus erre vett egy mély levegőt, és bemasírozott előttem a boltba. Egyenesen arra a részlegre ment, ahol az akkumulátorok voltak. Követtem. Rámutatott arra, amelyik nekem kell. Én fogtam, és odavittem a pénztárhoz. Visszamentünk a furgonjához. Ezúttal meg sem próbálkozott kinyitni nekem az ajtót. Letettem az akkumulátort a platóra, és utánamásztam. Visszaautóztuk azt a két mérföldet az autómig. A hideg szél kifejezetten jólesett a hasogató fejfájásomnak.

Tizenöt perc múlva a régi aksit már fel is váltotta az új, én pedig a kormány mögött ültem, és a motor dorombolva járt. Benyúltam a pénztárcámba, előhúztam egy húszdollárost, amire nagyon nagy szükségem lett volna, és kinyújtottam az ablakon.

– Köszönöm szépen, uram. Mivel tartozom?

Ezzel megsértettem. Közelebb jött, kezét zsebre vágva, hogy jelezze, semmilyen hálálkodást nem fogad el.

– Van egy ilyesmi korú lányom. Ő tud kereket cserélni, sőt aksit cserélni is, és sehová nem megy bikakábel nélkül. De tegyük fel, hogy az apja nem tanította volna meg ezekre a dolgokra. Akkor reménykednék benne, hogy egy rendes ember megtenné érte ugyanezt.

Szörnyen éreztem magam, amiért mindenféléket gondoltam erről az emberről. Az meg sem fordult a fejemben, hogy egyszerűen egy jótét lélek, hogy egyáltalán vannak még ilyenek. Biccentettem, és még egyszer megköszöntem. Ezúttal szívből jövően, nem falak mögül kikandikálva.

Az irgalmas szamaritánus már indulni készült, de még visszanézett.

– Megértem, hogy miért nem akart beszállni egy vadidegen kocsijába, de akkor sem biztonságos furgonok platóján utazni. Többet ne csinálja! És olyat se csináljon, hogy bikázó kábel, pótalkatrész és szerszámok nélkül furikázik egy öreg autóval.

Mikor kiértem a városból, észak felé indultam, amerre nagyjából Kanadát sejtettem, bár a főbb utaktól távol tartottam magam. Pár óra múlva Saranac Lake-be értem, ahol megálltam tankolni és élelmiszert venni. A kisbolt épületében egy Western Union iroda is működött. Kivettem a számlámról ötven dollárt a maradék nyolcvanból, és előre fizetett hitelkártyára töltöttem fel. Az ügyintéző elkérte a tb-azonosítómat meg a személyimet. Leírtam egy rögtönzött számsort, ami csak pár számjegyben tért el Debra Maze társadalombiztosítási számától, és meghagytam, hogy utalják át a pénzt a kártyára.

Bementem a könyvtárba, leültem a számítógép elé, és beléptem a régi e-mail-fiókomba. Ryan még nem írt vissza, de végül is még csak huszonnégy óra telt el. Küldtem még egy üzenetet neki, Sürgős tárgymegjelöléssel. Megadtam neki a számlaszámom, és azt is hozzátettem, hogy öt napon belül deaktiválódik. Fogalmam sem volt, hogy megkísérelne-e lenyomozni, és ha igen, hogyan, de muszáj volt védekezőállásba helyezkednem.

Tulajdonképpen már alig maradt pénzem, a hátam viszont brutálisan fájt. Tudtam, hogy nem bírok ki még egy éjszakát az autóban, így minden erőmmel belevetettem magam a házvadászatba.

Körbe-körbe autóztam a hegy lábát körülölelő utakon, túltelített postaládákat figyelve, arra gondolva, hogy az egyik csak elvezet egy üres nyaralóhoz. Volt néhány ígéretesnek tűnő jelölt, de egy különösen kivált a többi közül. Egyszobás, A alakú faház volt, legalább ötholdnyi magánterületen. A ház pont olyan volt, amilyen nekem kellett. Számos örökzöld takarta el, és a legközelebbi szomszéd is minimum egy mérföldnyire volt. Még generátor is tartozott hozzá, ami furának tűnt, tekintve, hogy egyébként milyen puritán volt. A postaládát kinyitva szórólapok és reklámújságok ömlöttek ki, de semmi időhöz kötött számla vagy levél.

Az egyszerűsége ellenére nehezebb volt betörni a kunyhóba, mint számítottam rá. Amennyire sikerült megállapítanom, nem rejtettek el pótkulcsot. De az egyik ablak épp annyira volt nyitva, hogy a zsebkésemmel addig piszkáltam, míg szélesebbre tudtam tárni. Fogtam egy régi hintaszéket a verandáról, és azon egyensúlyozva óvatosan felálltam, és bemásztam a házba.

Valóságos jutalomfalat volt egy házfoglalónak. Mindent vastag por borított. A bent ragadt szagot nehéz még leírni is: kosz, penész és áporodott levegő keveréke fogadott. A minimális számú és díszítésű bútor arra engedett következtetni, hogy ez a nyaraló egy agglegényé, aki ritkán vonul ide vissza. A postaládán szereplő felirat alapján Reginald Leenek hívták.

Azon nyomban nekiláttam takarítani, mert a bűzök undorító elegyétől tüsszögőrohamot kaptam, ami csak akkor szűnt meg, ha kimentem a friss levegőre. Egy órán belül megvoltam a portörléssel. Mosógép nem volt a házban, így összeszedtem az ágyneműt és a fürdőben talált törülközőket, és elmentem a legközelebbi önkiszolgáló mosodához.

Míg forgott a centrifuga, szépen kidolgoztam egy történetet, arra az esetre, ha Reginald Lee épp úgy döntene, hogy kiruccan a nyaralójába, és egy ismeretlen nőt talál az ágyában. Úgy döntöttem, a legjobb lesz némi igazságot keverni egy jó adag kitalációval:

„A férjem meghalt, és semmit nem hagyott rám. Nem volt bevételi forrásom, így nem tudtam fizetni a jelzáloghiteit. A házamat elvette a bank, engem meg kilakoltattak. Eddig a kocsimban éltem, és esetenként motelekben, de már nincs több pénzem, és túl hideg van ahhoz, hogy a kocsiban aludjak. Belebotlottam a házába, Reginald… Reggie?, és láttam, hogy üres. Az ablak nyitva volt, és én tényleg csak meleg szállást kerestem az éjszakára. Kérem, legyen jó szívvel irántam, hiszen mindjárt itt a karácsony.”

Úgy képzeltem, Reggie halk szavú, egyszerű férfiember lehet, aki nem áll kőszívűén elszegényedett embertársai szenvedései előtt. Tényleg hittem benne, hogy megszán. A tükörbe nézve kénytelen voltam belátni, mennyire szánalomra méltóan nézek ki. A hajamat semmi sem tehette volna csinossá, és az elmúlt hónapban fogytam is vagy hét kilót. Reginald biztosan kegyes lesz hozzám, gondoltam, ráadásul kicsi az esélye, hogy meggyanúsítson azzal, hogy lefeküdtem a feleségével.

24. fejezet

Reggie házához kissé tovább tartott hozzászoknom a Frazier-nyaraló kényelme után. Egy fatüzelésű kályhán kívül nem volt más fűtési lehetőség, de legalább tárolt egy adag tűzifát a verandán, egy ponyva alatt. Viszont semmi fogalmam nem volt még a szomszédságról, hogy mennyire éberek vagy kíváncsiak. Vajon ha füstöt látnának a kéményből felszállni, beugranának ellenőrizni, hogy minden rendben van-e?

Azon az első estén így gyapjúsapkában és vastag zokniban aludtam, a házban fellelhető összes takarót magamra terítve. Hajnalban, mikor az ember csak a szél süvítését és a tetőn végigmászó, bejutást remélő rovarok kaparászását hallja, én valami mást is hallottam. Halk berregést, olyasmit, mint amit egy kazán csinálna, de Reggie-nél nem volt bevezetve a fűtés. Nem a hűtő volt, és nem is valamilyen más háztartási eszköz. Próbáltam nem foglalkozni a rejtélyes zajjal, és megkíséreltem visszaaludni. Fájó ízületekkel és ködös aggyal ébredtem. Mikor először kimerészkedtem, bevásároltam némi alapvető ennivalót, most kávét csináltam magamnak reggelire mogyoróvajas és lekváros kenyérrel. Imádkoztam, hogy Ryan segítsen ki, mert már nem sok mogyoróvajas-lekváros szendvicsre futotta a költségvetésből.

Reginald háza szórakozás terén nem sokat nyújtott. Volt egy régi tévékészüléke és DVD-lejátszója is, de meglepő módon filmeket nem találtam. A könyvespolca elsősorban Clive Cussler kalandregényeinek adott otthont, a nagy halom Fegyverek & töltények magazin mellett. Egyéb könyvei is voltak, többek között Az anarchista szakácskönyv, a szélsőjobbos erőszakregény, A Turner-naplók, az Én jól vagyok – Te is jól vagy önsegítő könyv, vagy épp a Hová lett a sajtom?, az üzleti motivációs történet. Reggie jellemét nehéz lett volna egyértelműen megrajzolni a könyvespolc alapján, de volt egy olyan sejtésem, hogy nem az a kellemes egyén, akinek én eredetileg elképzeltem.

A faházban nem volt más személyes jellegű dolog, semmi fotó, semmi művészeti alkotás, semmi dekoráció, csak egy poros, régi szőnyeg, egy kockás dönthető fotel, egy cipőtartó állvány meg néhány margarétás konyharuha. Ezzel szemben döbbenetesen sok tartós élelmiszert halmozott fel, konzerveket, fagyasztva szárított készételeket és ásványvizet, mintha legalábbis a világvégére készülne. Jelen nem lévő vendéglátóm iránti tiszteletből igyekeztem csak napi egy levest elcsórni a készletéből. A mormogás továbbra is felhangzott néha, majd elhallgatott. Eleinte nem is foglalkoztam vele. Minden háznak, ahol valaha éltem, megvolt a maga zaja.

Másnap reggel visszamentem a könyvtárba, és megnéztem a Western Union-kártyám egyenlegét. Ryan ezer dollárt utalt rá. Úgy véltem, a jelenlegi körülményeim között kitarthat pár hónapig, de semmiképp nem számított hosszú távú megoldásnak. Beléptem az e-mailbe, ahol láttam, hogy visszaírt.

2015. november 23.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Küldök többet is, ha felhívsz.

Megadott egy telefonszámot meg három különböző idősávot a hét folyamán, amikor kapcsolatba léphetek vele. Visszaírtam neki:

2015. november 24.

Címzett: Ryan

Feladó: Jo

Ha ez csapda, nem foglak kímélni. Nem kímélek senkit.

Még néhány órán át a könyvtárban maradtam, más ügyek után kutatva. Először is rákerestem a Saranac Lake-i ingatlan-nyilvántartásban Reginald Lee kunyhójának címére. Az előző tulajt Jedediah Leenek hívták, tehát nyilván családi tulajdon volt, ami tizenöt évvel ezelőtt került a fiúhoz. Rákerestem Reginald nevére is, de mivel viszonylag gyakori volt, lehetetlen volt rájönni, hol lakik jelenleg. Csak remélni tudtam, hogy jól elvan ott, ahol él, és nem tervez mostanában elugrani a nyaralójába.

A könyvtár központi fűtése nagyon csábító volt, így nem moccantam onnan. A több mint elegendő olvasnivaló mellett a számítógép vonzásának sem bírtam ellenállni, mert kapcsolatot jelentett egy olyan világgal, aminek már nem voltam része. Úgy látszott, minél távolabb kerültem a civilizációtól, annál jobban húzott magához a hamis közösségi érzés. Az utóbbi jó pár évben sok mindennel kapcsolatban megtartóztattam magam. Nem néztem hátra, egyedül a Ryannel folytatott levelezésem volt kivétel. De most, az ünnepek közeledtével olyan magányosnak éreztem magam, amiről nem is hittem, hogy lehetséges.

Bepötyögtem a böngészőbe Edie Oliver nevét. Az első link a profilja volt azon a közösségimédia-weboldalon, ami akkortájt indult, amikor én először leléptem a térképről. Edie profilképén egy kislány szerepelt, aki leginkább rá hasonlított, de egy kicsi az apjából is volt benne. A biztonsági beállításokra nem ügyelt, így szépen áttekinthettem az elmúlt évtized mérföldköveit: házasság, lánygyermek születése, válás. Pár kép róla. Ugyanúgy nézett ki, ahogy emlékeimben élt, legfeljebb egy kicsit kerekedett ki az arca, és volt pár apró ránca. A frufrut is kinőtte. Szerettem volna írni neki, csak üdvözölni, de eszembe jutott, hogy nézett rám, mikor legutóbb találkoztunk, és megint újra átéltem, hogy elárultak.

Elolvasgattam a kommenteket is az oldalán.

A válás bejelentése után egy srác, akivel talán matekra jártunk együtt, odaírta: Hívj fel! Pár nő, akiknek a neve rémlett régről, olyasmiket írt, hogy gratulálok, kitartást, szeretünk, csajszi. Eltűnődtem, jelentettek-e ezek a biztató szavak valódi vigaszt Edie-nek. Úgy képzeltem, hogy nem teljes szívvel vesz részt ebben a világban, csak azért regisztrált, mert ez is társadalmi kötelesség. Legalábbis én biztos így lennék vele, ha maradtam volna.

Ahogy görgettem lefelé az oldalán lévő posztokat, egyikük megragadta a kíváncsiságomat. Egy Laura Cartwright nevű, fotó nélküli illető hagyott neki üzenetet: Kérem, keressen meg. Melinda Lyonsról írok könyvet, és interjúalanyokat keresek.

Ráklikkeltem Laura Cartwright profiljára. Az a név… tudtam, hogy ismerős valahonnan, de nem jöttem rá, miért. A személyes adatait ritkásan és rejtélyesen töltötte ki. A munkahelye saját maga, a születésnapja április elsején volt. Semmit nem like-olt. Online jelenléte, amennyire meg tudtam állapítani, mindössze hat hete kezdődött. Az élete látszólag egy az egyben Melinda Lyons esete körül forgott.

Készítettem magamnak egy profilt Jane Doe néven. Végül is csak egy név kellett, nem kellett igazi személynek lennie. Nekiálltam megfogalmazni egy üzenetet Laura Cartwrightnak, melyben felajánlottam névtelen segítségemet a nyomozásához, és érdeklődtem, fedezett-e fel már újdonságokat az üggyel kapcsolatban.

De aztán ahogy a Küldés gombra kattintottam volna, meggondoltam magam. Ez is lehetett csapda. Akármerre fordultam, mindenütt lehetséges aknamezőt gyanítottam. Alaposan mérlegelnem kellett mindent, mielőtt cselekedtem.

A könyvtár zárni készült, így még egyszer ellenőriztem az e-mailemet, és láttam, hogy Ryan már reagált is.

2015. november 24.

Címzett: Jo

Feladó: Ryan

Miért lenne csapda?

Miért lenne az nekem jó, ha hazajönnél?

Ez a megfogalmazás érzékenyen érintett. Nyilvánvalóan azért, mert mindig is abban a hitben éltem, hogy Ryan szeretné, ha visszatérnék.

Reginald faházába visszavonulva kinyitottam egy leveskonzervet. Aznap éjjel esett le az első hó. Másnap reggelre a világot fehér lepel borította. A fákon és a ház kiugró részein kristálycsillárra emlékeztető jégcsapok lógtak. A világ olyan tisztának, békésnek, és tökéletesnek tűnt, mint amilyennek már rég nem láttam.

Az óvatosságot sutba dobva tüzet raktam a kályhában. A házban egy óra múlva már izzasztó meleg uralkodott. Levettem nemcsak a sapkám, de a pulóverem is. Csináltam egy csésze teát, és hagytam, hogy hipnotizáljanak a lángokban üszkösödő fadarabok. Milyen csodálatos lenne, ha egész télen itt maradhatnék!

A hó egyre csak hullott, nem tudtam, meddig még, mert a könyvtárban az időjárás-jelentést elfelejtettem megnézni. De gondoltam, Reggie-nek biztos van valahol egy rádiója, mert a ház felszerelése alapján gyakorlatias embernek tűnt.

Egyszer már futólag átnéztem a házat. Pinceajtót nem találtam, pedig arra már rájöttem, hogy az a mormogó hang berezegteti a padlót. Szóval lennie kell valahol egy pincének. A ház elején kezdve a földön mászva haladtam, hátha észreveszek egy ajtót. Továbbra sem leltem meg, de egyértelműen éreztem a finom vibrálást a lábam alatt. Újrakezdtem, és ezúttal odébb húztam a dohányzóasztalt is az útból, hogy felemelhessem az alatta fekvő viseltes szőnyeget. Ekkor megláttam a pincébe vezető bejáratot. Résnyire felnyitva láttam, hogy létra vezet lefelé a betonaljzatig. Kihoztam a zseblámpát a kamrából, és levilágítottam vele a pincébe. A berregő mormogást most már teljes hangerőn lehetett hallani.

Nem volt jobb dolgom, így úgy döntöttem, felfedezem a terepet. Odébb rugdostam a sűrű pókhálókat, és lemásztam a létrán. Lent öt olajoshordó támaszkodott a falnak. Megkopogtattam az egyiket, gongszerűen rezonált. A többit is kipróbáltam, mind üres volt. Közvetlenül a konyha alatt egy óriási fémszekrény állt, és a terem másik végében, Reggie ágya alatt egy súlyos, retesszel zárt ajtót láttam. Amennyire meg tudtam állapítani, onnan származott a mormogás.

Közelebb mentem. Közben meglódult a fantáziám arról, mi lehet odabent. Talán itt tartotta Reggie a tartalék húst és italokat, a fagyasztott romlandó dolgokat. Rengeteg embernek van hűtője az alagsorban. Csakhogy innen kívülről ez egy nagy, körbejárható hűtőkamrának tűnt, ami gyanús volt, tekintve a ház egyébként szerény berendezését. Hirtelen kirázott a hideg, de nem a pince hőmérsékletétől. Eszembe jutott, hogy felmegyek a földszintre, és lelépek. De ez a fajta élet nem kínál sokat, és néha a félelem, a rettegés is jobb, mint az unalom.

Kinyitottam az ajtót. A hűtőkamra kivilágosodott, élesebb fénnyel, mint bármi, amit az elmúlt napokban láttam. Odabent több mint egy tucat műtrágyás zsák állt, amiken figyelmeztető felirat hirdette, hogy ammónium-nitrátot tartalmaz, gyúlékony. Megszámoltam a zsákokat, tizenöt volt belőle. Árasztottak némi jellegzetes szagot, de azt a hűtő tízfokos hőmérséklete kordában tartotta. Becsuktam az ajtót, és odamentem a fémszekrényhez. A kilincsével hiába próbálkoztam, zárva volt.

Felmentem, és addig kutakodtam a táskáimban, míg találtam két gemkapcsot. Felemeltem az egyik fémgerincét, hogy hurkot képezzen, a másikat pedig kiegyenesítettem. Frank szerette lakatokkal körbevenni magát, így én megtanultam, hogy törjem fel őket. Az alagsorba visszatérve bedugtam a hurkos végét a zár aljába, baloldalt nyomva tartva. A másik gemkapoccsal addig böködtem a zárszerkezetet, míg megadta magát, és meghallottam a sikert jelentő kattanást. Émelyítő adrenalin szaladt végig rajtam, mikor kinyitottam az ajtót.

Odabent kézifegyverek, vadászpuskák és félautomata fegyverek sorakoztak. Az alsó polcon töltényes dobozok hevertek. Elég tűzfegyver volt abban az egy szekrényben ahhoz, hogy kiirtsanak vele egy kisebb várost. Amint megpillantottam őket, a műtrágya jelentősége is leesett. Reggie nem az a szeretetre méltó ember volt, akinek reméltem. Arra jutottam, hogy Reggie azt tervezi, felrobbant valamit. Egy ilyen alak pedig túlságosan hosszú időre nem hagyja el a bunkerét.

Felmásztam a létrán, összeszedtem a holmimat, és igyekeztem pontosan úgy elrendezni a házat, ahogy találtam. A kocsimhoz rohanva három órán keresztül meg sem álltam, egészen a vermonti Burlingtonig. Nem volt közvetlen út oda, így többször is meg kellett állnom, hogy tanulmányozzam a térképet. Burlingtonba érve vettem két eldobható mobilt egy drogériában, és végigsétáltam a főutcán az első telefonfülkéig. A Saranac Lake-i rendőrséget tárcsáztam, és közöltem, hogy egy nyomozóval akarok beszélni.

– Itt Webb nyomozó.

– Névtelen bejelentést szeretnék tenni – mondtam.

– Rendben, miről van szó?

– Információim vannak egy személyről, aki szerintem arra készül, hogy felrobbantson valamit.

– Valóban? – kérdezett vissza Webb.

– A neve Reginald Lee, a címe pedig Church Street 333., Saranac Lake külterületén.

– Megkérdezhetem, kivel beszélek?

– Ahogy már mondtam, névtelen bejelentést teszek.

– Értem. Azt tudja, hogy mit tervez felrobbantani ez az alak?

– Nem. Bármit, amihez tizenöt zsáknyi műtrágya elegendő.

– Megkérdezhetem, milyen kapcsolatban áll ezzel a személlyel? – érdeklődött a nyomozó.

– Nem ismerem – feleltem. – De ha kimennek a házhoz, és felhajtják a szőnyeget a nappaliban, ott lesz a pinceajtó. Lent pedig minden bizonyítékot megtalálnak.

– Megkérdezhetem, mi köze van ehhez a személyhez?

– Nincs hozzá közöm.

– Valamiképp ismernie kell, asszonyom.

– Kezdenek vele valamit?

– Sajnos, a jelen körülmények között semmit sem tehetek.

– Miért nem?

– Mert maga bárki lehet, aki hátsó szándékkal bemártja ezt a személyt. Ahhoz, hogy átkutassuk a házát, parancs kell, és azt nem kapok, csak akkor, ha nyomós okaim vannak, illetve egy valódi ember, nem egy névtelen betelefonáló, hivatalos panaszt tesz. Így semmit sem tehetek.

– De tennie kell valamit! Ez a fickó nem azért tárolja azt a műtrágyát, hogy tavasszal tudjon kertészkedni! Van egy komplett hűtőkamrája hozzá. Ráadásul kész arzenál is van ott lent, legalább húsz fegyver.

– Az alkotmányos jog, asszonyom.

– Ne vicceljen, hogy semmit nem fog tenni!

– Ha bejönne az őrsre, és hivatalos vallomást tenne, esetleg elindulhatunk az ügyön. Látom, hogy Vermontból, Burlingtonból hív…

Gyorsan leraktam a telefont.

Kábultan róttam az utcákat, az agyam egymásba futó utak hálózataként működött. Ha befordultam egy helyen, és kicsit követtem azt az irányt, majd kiderült, hogy zsákutca, kitolattam onnan, elindultam egy másik úton, mígnem ott is falakba ütköztem.

Ha másról lett volna szó – mondjuk, emberi maradványokról –, lehet, hogy nem törődöm vele többet. Olyan sok mindennel megtanultam nem törődni életem során. De nagyon úgy látszott, hogy Reggie egyszerre sok embert akar kiirtani, és úgy voltam vele, hogy a lelkiismeretem nem hagyna nyugodni ez ügyben.

Az órámra pillantva láttam, hogy még nagyjából egy órám van a Ryannel egyeztetett telefonhívásig. Betértem egy bárba, hogy megerősítsem magam. Megittam két whiskey-t, majd távoztam. Beültem a kocsimba, kézbe vettem az egyik eldobható mobilt, és tárcsáztam.

– Halló! – szólt bele.

Ez az egyetlen szó, meg a felfokozott várakozás, amit éreztem, visszarepített az időben tíz évet. Arra számítottam, hogy ha meghallom a hangját, egy évtizednyi düh tör fel bennem, ehelyett azonban majd’ megszakadt a szívem. Jobban hiányzott Ryan, mint amennyire gyűlöltem.

– Szia! – szólaltam meg. Igyekeztem kimért lenni, mintha az érzések nem szerepelnének az aktuális repertoáromban.

– Tényleg te vagy az? – kérdezte Ryan.

– Ki más lenne?

– Hiányzol.

– Tényleg?

– Mi újság veled? – érdeklődött Ryan.

Letettem a telefont, vártam öt percet, és visszahívtam a másikon.

– Mi történt? – kérdezte.

– Nagyon remélem, hogy nem méred be a hívást.

– Miért tenném?

– Miért csinálsz te bármit is? – kérdeztem vissza. – Mert valaki azt mondja, csináld.

– Ezt megérdemeltem.

– Egyedül vagy? – kérdeztem.

– Igen, egyedül vagyok. Everettben vagyok üzleti úton, egy hotelszobában.

– Van szeretőd?

– Miért?

– Csak kíváncsi vagyok, milyen a házasságod.

– Ha lenne szeretőm, biztos szeretnék vele megosztani dolgokat.

– Akkor nincs? – ismételtem.

– Nincs szeretőm.

Letettem, vártam ismét öt percet, és megint a másik telefonról hívtam Ryant.

– Muszáj ezt csinálnod? – vette fel.

– Nem kockáztathatok meg egy hosszú, elhúzódó emlékbörzét. Mi mondanivalód akad nekem?

– Anyád beteg.

– Mindig is az volt.

– De most haldoklik – pontosított Ryan.

– Hm! Miben haldoklik?

– Tüdőrákban.

– Hát, köszönöm, hogy szóltál.

Mindig abban a hitben éltem, hogy fogom még látni anyámat, hogy a hozzá intézett utolsó szavaim helyét átveszik más utolsó szavak. Sosem fordult meg a fejemben, hogy anyám még azelőtt itt hagyja ezt a világot, hogy esélyem lenne megbocsátani neki. Valószínűleg sokáig hallgattam.

– Itt vagy még? – szólalt meg Ryan.

– Igen.

– Szerintem el kéne hagynod az országot – javasolta.

– Miből gondolod, hogy még az országban vagyok?

– Ha kell, tudok segíteni útlevelet szerezni.

– Jó tudni – feleltem. Nem volt értelme bármilyen részletet kiadni az életemről.

– Épp most utaltam még ezer dollárt a számládra. Majd küldök még, ha tudok.

– Te aztán állod a szavad – mondtam.

– Ne haragudj rám.

– Ezt már mondtad máskor is.

– Vigyázz magadra, Jo, nagyon rád álltak! És még ez az író is úgy szimatol, mint a csontot kereső kutya.

– Nem Laura Cartwright véletlenül?

– De. Honnan tudod a nevét?

– Láttam, hogy a neten próbál interjúalanyokat gyűjteni. Te beszéltél vele? – érdeklődtem.

– Egyszer eljött hozzánk. Megmondtam neki, hogy semmi mondanivalóm nincs. De aztán megint belebotlottam, mikor anyádat látogattam meg a kórházban.

– Ha nem állsz vele szóba, az gyanúsnak tűnhet – jegyeztem meg.

– Nem megy. Még ránézni sem bírok. Olyan furcsa kék szeme van. Bárki máson lehet, hogy szépnek találnám, de az övé olyan hideg.

– Kék szemű? – kérdeztem vissza.

– Jégkék.

25. fejezet

A sok telefonhívással amennyi mobiltornyot eltaláltam, muszáj volt mozgásban maradnom, még akkor is, ha csak a keleti part egy részét jártam be. Miután véget ért a Ryannel való eget rengető beszélgetésem, eldobtam a két mobilt, és felvettem a Western Union-kártyámról ezer dollárt, hátha valaki úgy döntene, hogy befagyasztja a számlát. Elmentem a burlingtoni vasútállomásra, de a következő vonat csak reggel indult, így kerestem egy szokásos olcsó motelt, hogy éjszakára ott lapuljak meg. Hajnalban ébredtem, és minden világi javamat bepakolva a kicsi hátizsákomba, visszamentem az állomásra, a hosszú távra kialakított parkolóban állítva le a kocsit. Nem tagadom, hogy Blue jelenléte a múltbeli életemben nagyon is aggodalomra adott okot, de úgy éreztem, előbb a Reginald Lee-ügyben kell intézkednem.

Csak egy vonatjárat közlekedett a burlingtoni régióban, így Philadelphiába vettem jegyet. Kissé túlzásnak éreztem, hogy tíz órát vonatozzak oda-vissza egyetlen telefonhívásért, de az elmúlt évben már annyiszor buktam le majdnem, hogy nem akartam tovább kísérteni a szerencsét. A jegy százötven dollárba került. A vonaton aludtam, hogy ne kelljen majd kivennem szobát éjjelre. Mikor felébredtem, belém hasított az ismerős hátfájás.

Nagyjából este kilenckor értem Philadelphiába. Végigmentem a Market Streeten, és betértem az első drogériába, ahol árultak eldobható mobilokat. Vásároltam kettőt, és továbbsétáltam, mígnem egyenesen a Szabadságharang emlékműbe botlottam. Pár percre egyszerű turistává vedlettem át, elolvastam a harang történetéről és többször megrepedt szerkezetéről szóló kiírást. Eszembe jutott Andrew, hogy ő biztosan minden adatot fejből tudna a harangról, mint például hogy a harangnyelv majdnem húszkilós, rézből, cinkből és más egyéb fémekből készült, köztük arzénból is. Azt kívántam, bárcsak küldhetnék Andrew-nak egy képeslapot.

Miután kituristáskodtam magam, beljebb sétáltam a belvárosba, és végül a Ritz Hotelbe tértem be. Rögtön a mosdóba mentem, és igyekeztem annyira rendbe tenni magam, hogy ne szólítsanak fel távozásra. Nem kellett vendégnek tűnnöm, de mindenképp olyasvalakinek, akivel szóba állna egy ilyen hotel vendége. Bepúdereztem az arcom, lazán sálat tekertem csapzott fürtjeimre, és élénkvörös rúzzsal húztam ki a szám. A télikabátom elég csöves kinézetű volt, így azt inkább betömtem a táskámba. Visszamentem a lobbiba, és leültem egy csendes sarokba. Ez is éppolyan kiváló helyszín volt a telefonálásra, mint bárhol másutt lett volna.

– Lowell sheriff – szólt bele.

– Domenic?

– Én vagyok.

– A segítségedre van szükségem.

– Merre vagy, édesem? Elmegyek érted.

– Egyedül vagy?

– Igen.

– Felesleges idő- és energiapocsékolás lenyomoztatnod ezt a hívást – közöltem. – Több száz mérföldet utaztam, csak hogy felhívjalak.

– Te aztán tudod, hogyan vágódj be egy pasinál!

– Hadd kérdezzek valamit! – tértem a tárgyra. – Tudsz bármiféle jóindulatú okot arra, ha valaki több mint egy tucat zsák ammónium-nitrátot tartalmazó műtrágyát tárol?

– Azért hívtál, hogy műtrágyáról beszélgessünk?

– Többek között.

– Ez már kevésbé hízelgő – jegyezte meg Domenic.

– A zsákokat hőszabályozós hűtőkamrában tartja. Ugyanabban az alagsorban egy komoly méretű fegyvertár is van csomó tölténnyel, meg több üres olajoshordó.

– Ki ez a fickó?

– Inkább nem mondanám meg.

– Hogy kerültél te az alagsorába?

– Vigyáztam a házára.

– És ő tud erről? – kérdezte Domenic.

– Nem.

– Akkor az nem házvigyázás.

– Téged nem aggaszt, hogy mire készülhet ez az illető?

– Rendkívül aggaszt – felelte Domenic. – De az is aggaszt, hogy vajon te mire készülsz.

– Csak szeretném, ha lekapcsolnák a fickót. Ez minden.

– Tartsd magad távol tőle! Szerintem veszélyes alak.

– Tudom, és fel is hívtam a rendőrséget, de azt hiszik, csak valami keserű excsaja vagyok.

– Kedvesem, ha megmondod, hol vagy, megígérem, hogy segítek.

– Ezzel tudsz segíteni. Mondd meg, mit tegyek, hogy megállítsam ezt az alakot.

– Egy dolgot kell tenned, mégpedig minél messzebb kerülni ettől az embertől.

– Tehát nincs más tipped, hogy adhatnám fel a rendőrségen? – kérdeztem.

– Bemehetsz az őrsre. Azonosítod magad, és felteszem, előadhatnád, hogy hajléktalan vagy, hogy a hideg elől menekülve törtél be a házba, majd elmondhatod, mit láttál.

– Ennyi? Más nincs?

Húsz óra és százötven dollár a semmiért.

– Szeretnék neked segíteni. Engedd meg!

– Most már mennem kell, Domenic.

– Akármit is tervezel csinálni, édesem, nagyon kérlek, ne tedd!

– Nem csinálok én semmit.

– Nem hiszek neked – közölte Domenic.

– Sosem volt alkalmunk kiépíteni a kölcsönös bizalmat – állapítottam meg, és már kis híján letettem, mikor Domenic ismét megszólalt:

– Kábé egy héttel azután, hogy elmentél, egy holttest került elő a Döglött Ló tóból. Még nem azonosították, de csak idő kérdése.

Még mindig rárakhatom a telefont, gondoltam, de az talán még gyanúsabbnak tűnne.

– Milyen szomorú.

– Te persze semmit nem tudsz erről, ugye? – kérdezte Domenic.

– Nem. De sok sikert a nyomozáshoz! Vigyázz magadra…

– Várj! Rémlik, mikor ott hagytál az út szélén?

– Azért már elnézést kértem.

– Nem is bocsánatkérésre vágyom – magyarázta Domenic. – Rosszabb is lehetett volna.

– Ügyködhettem volna valamit mogyoróval – vetettem fel. Át is futott a fejemen akkor.

– Hagytál ott nekem egy üveg vizet – folytatta Domenic.

– Valóban.

– Nagyon figyelmes volt tőled.

– Szerintem is.

– Levettem róla az ujjlenyomataidat.

Torkomra forrt a szó. Levegőt venni sem bírtam. Még csak az kellett, hogy Debra Maze-t a két másik múltbéli énemhez kössék.

Ő volt mind közül a legbűnösebb.

– És lefuttattad a rendszerben? – kérdeztem végül.

– Nem – felelte Domenic.

– Miért nem?

– Mi van, ha lenne találat? Akkor én lennék az a zsaru, aki hagyott meglépni egy zseniális bűnözőt.

– Zseniális? Most meg te akarsz bevágódni nálam. Ez az egyetlen ok?

– Nem, nem csak ez.

– Viszlát, Domenic.

A Ritz személyzete hajnali kettő körül kezdett kinézni a hotelből. Fogtam egy taxit, visszamentem a vasútállomásra, ahol hat órám volt mérlegelni, hogy mi legyen a következő lépés. Reggelre olyan álmos és kába voltam, hogy alig bírtam egyenesen tartani a fejem a vermonti vonatra várók között állva. A rendőrök egyáltalán nem tűntek fel, csak amikor már közvetlenül előttem álltak.

– Igazolványt és jegyet, legyen szíves! – mondta a női járőr.

Bambán bámultam rá.

– Igazolványt és jegyet – ismételte.

Tárcámba nyúlva megmutattam neki Sonia Lubovich jogosítványát. A rendőrnő rápillantott az élettel teli, egészséges Sonia fotójára, majd rám nézett. Összeráncolt szemöldökkel vetett még egy pillantást a fotóra.

– Tud róla, hogy lejárt a jogosítványa? – kérdezte.

– Igen? Nem, nem vettem észre.

A nő egy pillanatig együttérzően nézett rám, majd újra hivatalos hangra váltott:

– Intézkedjen ez ügyben, amint hazaér!

– Rendben – mondtam.

Fejemet a rázkódó ablaknak támasztva aludtam végig a vonatút első négy óráját. Aligha nevezhető pihentető alvásnak, de arra elég volt, hogy újra képes legyek gondolkodni. Mikor felébredtem, épp New Havent hagytuk el.

Ideje volt új név után nézni. Egyik kocsitól a másikig sétáltam, úgy nézelődve a szóba jöhető személyazonosságok között, mint más nők cipővásárláskor. Találtam is egy ígéretes jelöltet, harmincéves lehetett, hosszú, barna haja volt, és az orra meg az állvonala hasonlított az enyémre. Viszont az ajka tele volt pumpálva, és a homloka is olyan rezzenéstelen volt, mint egy szoboré. Nem tudhattam, hogy a jogosítványán a fotó még a természetes vagy már az átszabott verzióról készült-e, így továbbmentem, életszerűbb megoldás keresve.

Már át is haladtunk Connecticut állam határán, mikor ráleltem valakire, aki esetleg szóba jöhet. Fiatalabb volt, talán ha huszonhárom éves, és több mint húsz kilóval nehezebb. Ugyanakkor a magasságunk meg a színvilágunk stimmelt. Ahogy Blue is mondta egyszer, sokszor a legjobb álca egy jó adag zsírréteg. Ezúttal legalább nem kéne kizárólagos fánkdiétát tartanom, hiszen senki nem tudná megmondani, hogy nézne ki az illető több mint húsz kilós fogyást követően.

A duci nő azonban egy zsúfolt kocsiban ült, és karjával átölelte a kézitáskáját. Két sorral odébb ültem le, és vártam, hogy adódjon lehetőség. De nem adódott. Mikor a kalauz bemondta a következő állomást, Wallingfordot, az új nevem felvette a kabátját, és a vállára akasztotta a táskáját. Ahogy másokkal együtt összegyűlt az ajtónál a leszállásra várva, én is közéjük furakodtam. Levettem a kabátom, és a karomra terítettem. A kezem már motozott is a duci táskájában. Amint a vonat bepöfögött az állomásra, ráleltem egy sima, lapos, bőr tapintású tárgyra. Megragadtam a tárcáját, és elrejtettem a kabátom alá. Elmentem a leszálló utasok mögött, át egy másik kocsiba, ahol beléptem a mosdóba, és magamra zártam az ajtót. Mikor kissé lecsillapodott a zihálásom, kinyitottam a tárcát, és megnéztem az igazolványt. A neve Linda Marks volt. Tökéletesen tiszteletre méltó név. Elmerengtem a fotóján, és lehet, hogy túlzottan optimista voltam, de úgy véltem, el tudnám hitetni, hogy én vagyok Linda Marks.

A vonat megállt, az ajtók kinyíltak. Én is elcsúsztattam a mosdó tolóajtaját, de egy kellemetlen külsejű, középkorú férfi elállta az utamat, sőt, visszalökött, és bezárta maga mögött az ajtót.

– Láttalak – közölte.

– Mit láttál? – kérdeztem.

– Add csak ide!

Az a helyzet, hogy ha bűnöző az ember, az jelentősen leszűkíti a mozgásterét, mikor más bűnözőkkel szemben kéne segítséget kérni, amint erre Reginald Lee kapcsán is rá kellett jönnöm. Elővettem a tárcát a táskámból, és átadtam a férfinak.

– Nesze – közöltem.

Az egészet, pénzestül, igazolványostul a hátizsákjába tette.

– És most a te tárcádat – nyújtotta a felfordított tenyerét.

Nyolcszáznyolcvan dollár készpénz meg a Western Union-kártyám volt abban a tárcában. Nem igazán fűlt hozzá a fogam, hogy átadjam. De mikor felmértem az ellenfelet, világos volt, hogy bármilyen fizikai összetűzésből csak rosszul jöhetek ki. Így úgy csináltam, mintha kotorásznék a táskámban, de közben kivettem a tárcámból a kártyát, és a táska legaljára süllyesztettem. Aztán odaadtam a férfinak a tárcát, a benne lévő pénzzel együtt. Mikor meglátta, mennyi van benne, elismerően füttyentett. Kihúzott belőle negyven dollárt, és felém tartotta.

– Útiköltségre.

– Baszd meg! – feleltem, de azért elvettem a pénzt. – Most pedig, ha megbocsátasz, nem szeretném, ha bárki azt hinné, randevúzunk idebent.

– Legközelebb várd meg, míg a kalauz meghúzza a féket! Olyankor mindenki azzal van elfoglalva, hogy ne dőljön el, nem veszik észre a matatást.

– Köszönöm a tanácsot – mondtam, amint rácsuktam a mosdóajtót.

Elballagtam a vonat legvégébe, és lekucorodtam az utolsó ülésre. Aznapra feladtam a vadászatot. A tolvajt nem láttam többet. Burlingtonba éjszaka érkeztünk meg. Egy motelhez hajtottam, a Western Union-kártyával fizettem, és Sonia Lubovich nevét használtam. Az utazást követően még mindig teljesen éber voltam, és a Ryannel folytatott beszélgetés pörgött a fejemben.

A motelnek volt egy szerény, üzleti utazók számára kialakított részlege is fénymásolóval meg egy számítógéppel. Beléptem, és létrehoztam egy profilt Amelia Lightfoot néven. Egy mindössze egyszavas üzenetet küldtem Laura Cartwrightnak:

– Blue?

Öt perc múlva Laura Cartwright visszaírt.

– Mi tartott ilyen sokáig?

Váltottunk még pár szót, majd Blue küldött egy telefonszámot:

– Lenne mit megvitatnunk.

Visszakerestem a telefonszámot. Az is éppolyan előre fizetett eldobható mobil volt, mint az enyém. Visszatérve a 209-es szobába, próbáltam eldönteni, csapdába sétálok-e. Legutóbb, mikor néztem, harmincezer dollárt ajánlottak annak, aki információval szolgál a letartóztatásomhoz. De nem tudtam elképzelni, hogy Blue ennyire kijátszana, különösen, hogy mennyi terhelő dolgot tudtam róla. Igyekeztem észszerűen gondolkozni az egész ügy kapcsán, de ha őszinte akarok lenni, igazából a kíváncsiság volt a legerősebb.

Felhívtam.

– Laura Cartwright – szólt bele egy hang, ami teljes bizonyossággal Blue-é volt.

Először nem szólaltam meg, csak figyeltem, hátha hallok gyanús hangokat a háttérből.

– Te vagy az? – kérdezte Blue.

– Igen – feleltem végül.

– Mennyire jött be Debra Maze? – érdeklődött Blue.

– Nem igazán.

– Ezt sajnálattal hallom. Szeretnél beszélgetni róla?

– Jack Reedről nem bánnám, ha ejtenénk pár szót – mondtam.

– Ja, róla – sóhajtott Blue unottan.

– Utánam jött, Blue. Fegyverrel.

– Basszus. Elnézést érte – felelte Blue.

– Ez volt a terved? Tudtad, hogy ez lesz?

– Őszintén szólva, átfutott a fejemen, mint halvány lehetőség.

– És ha megölt volna?

– De nem tette, nem? – Blue türelmesen várt, mintha válaszra érdemes lenne a kérdés.

– Nem.

– Mondtál neki valamit? – kérdezte Blue. Érzékeltem rajta, hogy ideges, és egy kicsit még szerettem volna bizonytalanságban tartani.

– Elmondtam neki mindent – feleltem.

Blue egy pillanatig csendben volt, mielőtt reagált.

– Megértem. Jack nagyon meggyőző tud lenni. De már nem Amelia Keen néven futok, szóval valószínűtlen, hogy a nyomomra bukkan.

– Szerintem felettébb valószínűtlen – jelentettem ki.

– Mégis miért?

– Mert megöltem.

– Hogyan? – érdeklődött Blue. Még sosem hallottam egyetlen szóban ennyi élvezetet összesűríteni.

– Azzal a pisztollyal, amit tőled kaptam.

– Ez csodálatos! Az Jack fegyvere volt, képzeld. Úgy csináltad, hogy öngyilkosságnak tűnjön?

– Nem. Eléggé biztos vagyok benne, hogy csak sima, jó öreg gyilkosságnak tűnik.

– Mesélj el mindent, és nehogy kihagyj akár csak egy részletet is!

– Én már beszéltem eleget. Most te jössz – feleltem.

– Mit akarsz tudni?

– Először is, ki a franc volt az a pasi, akit az erdőben temettünk el?

– Hát nem jöttél rá? – kérdezte Blue csalódottan.

– Nem. Esetleg felvilágosítanál?

– Lester Cartwright. Laura férje, az özvegy.

– Ne már, te kinyírtad Laura Cartwright férjét? Akivel a temetésen találkoztunk?

– Én inkább úgy mondanám, hogy „nincs már köztünk”.

– De miért?

– Te mondtad, hogy Lester ölte meg Laurát. Nem emlékszel? – kérdezte Blue.

– Arra tuti nem emlékszem, hogy azt mondtam volna, öljük meg!

– Talán engedélyt kell kérnem tőled, mielőtt teszek valamit?

– Úgy általában nem. De az például szuper lenne, ha elárulnád, mit keresel a szülővárosomban.

– Melinda Lyons meggyilkolásáról írok könyvet. Nem semmi csaj volt, mi?

– Az volt.

– Érthető, miért voltál rá féltékeny.

– Annyira nem voltam féltékeny.

– Egy kicsit azért az voltál. Most mennem kell. Tizenöt perc múlva lesz egy interjúm.

– Senki nem fog veled szóba állni, Blue.

– Anyád már meg is tette. Sőt, felvettem a majdnem-vallomását is. Sajnos kétlem, hogy a bíróságon megállná a helyét, mert anyád egyértelműen részegen beszél.

– Úgy tudtam, letette a piát – mondtam.

– Igen, már tiszta. De hát kénytelen voltam leitatni, hogy rávegyem, hogy beszéljen.

– Blue, mit akarsz ezzel elérni?

– Próbálom tisztára mosni a nevedet – válaszolta Blue.

– Egyelőre nekem úgy tűnik, mintha forralnál ellenem valamit.

– Akkor félreérted a motivációmat. Azok után, amit tettél értem, tartozom neked ennyivel. Mindent rendbe fogok hozni. Csak bízz bennem, Nora!

Olyan mélyről jövő hideg borzongás szaladt át rajtam, mintha egy jégkocka közepébe fagytam volna bele. Tíz év alatt ez volt a legelső alkalom, hogy bárki az igazi nevemen szólított.

26. fejezet

Képtelen voltam felfogni, miféle erkölcsi iránytű vezérli Blue cselekedeteit. Amennyire számomra kiderült, saját választása volt, hogy ilyen életet él, nem kényszerítette rá senki. Tanúja voltam szívtelenségének, ugyanakkor hajlottam rá, hogy higgyek a lojalitásában, abban, hogy tényleg tisztázni próbálja a nevemet.

Mikor elváltunk Austinban, fegyverével a kesztyűtartóban és az igazolványával a táskámban, ő már előre kiszámította Debraként töltött életem legvalószínűbb alakulását. Tudta, hogy Jack a nyomomra bukkan majd. Talán még tippet is adott neki. Tudta azt is, hogy Jacket összezavarja, ha engem talál helyette. Blue ezek után a szerencsére bízta, hogy lelövöm-e Jacket vagy sem. Valószínűleg úgy vélte, ötven-ötven százalék az esélye, hogy én kerülök-e ki élve a dologból, vagy Jack. Akkor hajlandó volt kockára tenni az életem, de most komoly tartozása volt felém. És Blue adóssága lehet az, ami végül megment engem.

Eltűnődtem, milyen lehetett Blue mindezek előtt. Szökevény élete elején is olyan villámgyorsan húzta meg a ravaszt, mint most? Nem akartam úgy végezni, mint ő, de világosan láttam, hogy a helyzetem olyan, mint egy fejsze, mely kitartóan darabolja fel a rendes, törvénytisztelő állampolgárt, aki valaha voltam. Mostanra olyan dolgokra is képes voltam, amikre fiatalabb koromban gondolni sem mertem volna. Nekem is megvolt a magam tartozása, tartozás a világ felé. Úgy éreztem, ezt még meg kell fizetnem, mielőtt feljogosítva érezném magam arra, hogy megkíséreljek új életet kezdeni. Mivel az eddigi bűneim miatt nem járhattam végig a törvényes utat ahhoz, hogy Reginald Leet számonkérjék, más módszerhez kellett folyamodnom.

Másnap késő délelőtt jelentkeztem ki a motelből. Visszamentem Saranac Lake-be, útközben vettem egy üveg bourbont meg grillezéshez való gyújtófolyadékot. Megnéztem a Church Street 333 postaládáját: még mindig nem nyúltak hozzá. A bekötőúton felhajtva láttam, hogy semmi nyoma nincs annak, hogy Reginald vagy bárki más erre járt volna, mióta elmentem.

Hálaadásnapi lakomámat Reginald Lee otthonában költöttem el. Pulykás-rizses levest ettem, konzervből kikanalazott sütőtökpite-töltelékkel. Felhajtottam két pohár whiskey-t, hogy kitisztítsam a torkom. Az egyik legszomorúbb napom volt életemben, de emlékeztettem magamat, hogy ez most csak átmeneti. Úgy gondoltam, Reggie nem marad el sokáig, de úgy döntöttem, adok is neki némi okot a hazatérésre.

Nem tudtam, hogy ismeri-e a szomszédait, ám ha így volt, elhatároztam, hogy világossá teszem, hogy valaki használja a házát. Begyújtottam a fatüzelésű kályhába, és vártam. Három óra múlva valaki kopogtatott. Nem reagáltam. Megint kopogtak, és felkiáltott egy férfihang:

– Reggie! Reggie, itt vagy?

A férfi még próbálkozott további öt-tíz percig. Aggódtam, hogy esetleg van kulcsa, de végül eltűnt. Az órára néztem. Délután három óra harmincnégy perc volt. Úgy számoltam, hogy Reggie biztosan nem lakik pár óránál messzebb a kis fegyvergyűjteményétől. Nekiláttam a munkának.

Lementem a pincébe, és több zsák műtrágyát kicipeltem a hűtőből. A hátsó udvaron álló grillező alól kivettem a propántartályt, és azt is levonszoltam a pincébe. Felmentem a lakószintre, és további fahasábokat raktam a tűzre. Magamra húztam három pulóvert, Reggie egyik télikabátját, egy fejre tapadó sapkát és két kesztyűt. Elloptam az egyik fegyvert a szekrényből – gondoltam, nem fogja hiányolni –, és beletettem a kabátzsebbe. Ezek után guggolva bebújtam a veranda alá, mintha az lenne a bunkerem.

Egy óra és negyvenöt perc telt el, mikor meghallottam egy pickup furgon zaját a havas bekötőúton. A férfi közvetlenül a Jeepem mellé parkolt le, és körbejárta a házat. Odabent minden fényt leoltottam, a tüzet leszámítva. Reggie vigyázva felment a lépcsőn. Az ajtó résnyire nyitva volt. Csikorogva nyílt szélesebbre, mikor lassan belökte. Levettem a kesztyűm, ujjaimmal megmarkoltam a pisztolyt, és mikor Reginald belépett a házba, én felosontam a verandára.

Felkapcsolta a villanyt, és megpillantotta a pincébe vezető titkos ajtót, amely tárva-nyitva állt.

– Baszd ki – szaladt ki a száján.

– Foglalj helyet – szólaltam meg, a pisztollyal a hátára célozva. – Beszélnünk kell.

Reggie megfordult, és végigmért. Sűrű szakálla és hosszú, barna haja volt. A korát negyvenötre saccoltam. Flanelinget, vadászdzsekit meg sapkát viselt. A fegyver láttán nem tűnt rémültnek, inkább csak haragosabbnak.

– Te meg ki vagy? – kérdezte.

– Ülj le! – ismételtem.

Leült a szakadozott kockás kanapéjára, de közben le sem tudta venni a szemét a pinceajtóról.

– Kitől jöttetek? – találgatott. – FBI? Á, ahhoz túl bénán nézel ki. DEA?

Jobbnak láttam nem válaszolni.

– Reggie, áruld már el nekem, mit tervezel csinálni azzal a rengeteg robbanásveszélyes anyaggal a pincédben.

– Milyen robbanásveszélyes anyag?

– Az a tizenöt zsák ammónium-nitrátos műtrágya, amit hőszabályzós hűtőkamrában rejtegetsz.

– Tavasszal szeretnék majd kertészkedni.

– És azok a fegyverek?

– Szarvasvadászat.

– Szarvasokhoz nem kell félautomata fegyver – állapítottam meg.

– De néha kell.

– Mondd el, mire készültél!

– Nem mondok én szart se! – köpött Reggie.

Szinte éreztem a dühe izzását. Kihívóan nézett velem farkasszemet. Mintha nem is látta volna a ráfogott fegyvert.

Kivettem egy mobilt a zsebemből, és odahajítottam a kanapéra Reggie mellé.

– Most szépen felhívod a 911-et, és megmondod nekik, hogy veszélyes vegyi anyagok vannak a házadban, amiket szeretnél biztonságban elvitetni.

Reggie vizslató pillantást vetett rám. A telefonra odatekintett, de nem vette kézbe.

– Miért nem kértél még erősítést? – érdeklődött.

– Gondoltam, ketten is el tudjuk ezt intézni.

Reggie összezavarodott, de aztán végigjártatta a szemét a házon, és észrevett a sarokban egy szemeteszsákot, amiben üres konzervdobozok tornyosultak.

– Itt csöveztél?

– Telefonálj, Reggie!

Nem tette.

– Nem vagy te senki, igaz? – kérdezte.

Erre ráhibázott.

– Egy senki vagyok – hagytam rá.

Reggie erre elmosolyodott, kivillantva sárguló, szürkés fogait. A félelme utolsó morzsái is elszálltak. Kilőttem az ablakon, hogy visszaszerezzem a figyelmét. Ő meg sem rezzent, miközben nekem az egész testem beleremegett a visszarúgásba.

– Mi lenne, ha most elhúznád a csíkot, és ennyiben hagynánk a dolgot? – állt fel a kanapéról.

Felkaptam a gyújtófolyadékot, és alaposan megöntöztem vele a kanapét. Aztán fogtam a tűzhely mellől elvett gázgyújtót, és a kanapé fölé tartottam.

– Hívd a 911-et! Vagy leégetem az egész kócerájt.

Reggie felém lódult. Karon lőttem. Pár lépésnyit hátratántorodott, de kiegyenesedett, vérző karjára pillantva. Én nem foglalkoztam azzal, hogy másodszor is figyelmeztessem. Kattintottam a gázgyújtón. Másodpercek kellettek csak hozzá, hogy az egész kanapé lángoljon, és füst töltse meg a szobát. Láttam, hogy Reggie mérlegeli a lehetőségeit. Megpróbáltam a helyes irányba terelni.

– Vége van, Reggie. Menjünk innen!

Úgy tűnt, mintha csökkent volna a harciassága. A tűzre bámult, majd bólintott. Megfordult, és lassan a bejárati ajtó felé indult. Én is követtem, egy kicsit talán túl közelről. Hirtelen megfordulva lendületből leütött, mire a földre zuhantam. Reggie jól irányzott rúgást intézett a bordáimba.

Meghúztam a ravaszt. A második golyó a hasába fúródott. Reggie meglepettnek látszott. Pár lépést előretántorgott, majd fájdalmasan hörögve a földre rogyott. A szemem már könnyezett a hőségtől és a füsttől. Felkeltem, és az ajtó felé indultam. Reggie is megpróbált feltápászkodni, de nem bírt.

– Legalább könyörülj meg rajtam – szólalt meg.

– Mit akarsz? – fordultam hátra.

– Már úgyis halott vagyok. Úgyhogy lelőhetnél rendesen is. Ennyivel tartozol.

Az futott át az agyamon, hogy talán valóban tartozom ennyivel. Felemeltem a fegyvert még egyszer, utoljára.

– Isten bocsásson meg nekem – mondta Reggie.

Meghúztam a ravaszt. A golyó a homlokán találta el. Reggie feje oldalra billent, mintha szunyókálna. Kirohantam a házból, lázasan kapkodva a levegőt. Beugrottam a kocsimba, kitolattam a ház elől, és a gázra taposva lementem a bekötőúton. A kereszteződésnél megálltam egy pillanatra, és a visszapillantó tükörbe nézve láttam, hogy az apró házból erdőtűz lett.

Ismét a gázra taposva kifordultam a főútra. Talán negyed mérföldnyit haladhattam, mikor meghallottam a vészjósló dörrenést, és egy sor kisebb földrengést éreztem. Lehúzódtam az út szélére, és megint a visszapillantóba néztem: Reggie házából semmi nem maradt, csak a tűz, az élénken lobogó tűz. Ekkor ébredtem rá, hogy vége van. Már legalább nyolc életet felhasználtam a kilencből. Erősen kételkedtem benne, hogy még sokáig leszek szabadlábon, és arra gondoltam, előbb még szeretnék valami szépet látni.

Elmentem Albanyba, a vasútállomásra, ahol a parkoló autóban hagytam a slusszkulcsot, és megnéztem az induló járatokat. Aznap este már nem volt egy sem, így vettem egy jegyet a délelőtt tíz órás vonatra, és bejelentkeztem egy olcsó motelba.

Semmit nem aludtam. Hét órán át bámultam a műstukkós mennyezetet, de újra meg újra csak Reginald arcát láttam, előbb a küzdőszellemet, majd a beletörődést rajta.

Ha az ember egyszer elveszi egy embertársa életét, még ha az önvédelem gyenge kifogása mögé bújva is, ráfoghatja a balszerencséjére, hogy rosszkor volt rossz helyen, rossz néven. De mikor legközelebb is gyilkol, fel kell tennie a kemény kérdéseket magának. Tényleg önvédelem vagy szabad akaratból hozott döntés? Mikor hidegvérrel megöl az ember valaki mást, saját magából is elpusztít egy darabot. Addig a percig minden erőmmel csimpaszkodtam a régi énem foszlányaiba. Tudtam, hogy mélyen, legbelül ki vagyok. Ez most megváltozott. Tíz, szökésben töltött év után végül valóban azzá a hidegvérű gyilkossá váltam, akinek hittek. Éreztem, hogy a lelkiismeretem árnyékként fog kísérteni. Soha többé nem leszek képes úgy lehunyni a szemem, hogy ne látnám Reginald Lee arcát.

Másnap reggel felszálltam a Niagara-vízeséshez tartó vonatra. A hatórás út alatt végig le sem vettem a szemem a tájról, próbáltam megfeledkezni róla, hogy ki voltam, és kivé lettem. Mikor leszálltam, gyorsan bejelentkeztem egy szállásra a megbízható, bár lejárt Sonia Lubovich néven, ledobtam a táskáimat a szobában, és egyenesen a vízeséshez mentem.

A robaj fülsiketítő volt. Úgy éreztem, a vízpára tisztára mos. Lehetetlen volt bármilyen csúfságra gondolni, mikor ilyen hatalmas erejű és szépségű jelenség állt előttem. Akár itt is bedobhattam volna a törülközőt. De nem álltam még igazán készen rá. Kivettem a pisztolyt a kabátzsebemből, és beledobtam a dübörgő vízbe. Ha nem ez a legjobb hely arra, hogy megszabaduljak egy fegyvertől, akkor nem is tudom, mi lenne az.

Mint kiderült, a legtöbb turista nem télen látogatja meg a Niagara-vízesést. Így abban a luxusban volt részem, hogy egyedül mászkálhattam a hideg utcákon. Az összes, filmekből ismert látványosság – a hajókirándulások, a hosszú, vizes séta a vízesés közvetlen közelében épült piros lépcsőkön – zárva volt szezonon kívül. Még onnan emlékeztem ezekre, hogy gyerekként láttam a Niagara című Marilyn Monroe-filmet anyámmal. Anya istenítette Marilyn Monroe-t, bár egyáltalán nem hasonlítottak egymásra, maximum a szerencsétlen párválasztásaikban. Ezzel együtt az, hogy láthattam az óriási, fagyos vízesést, olyan érzéssel töltött el, mintha csak egy átlagos turista lennék. Olyan sokáig maradtam, amíg csak el bírtam viselni a hideget. Aztán visszasétáltam a városba, kerestem egy motelt, aminek bárja is volt, és rendeltem egy ír kávét, hogy felmelegítsen.

Keményen küzdöttem, hogy csak üljek csendesen, és élvezzem, ahogy a whiskey forrósága végigsiklik a torkomon. Keményen küzdöttem, hogy ne gondoljak arra, mit hoz a következő nap, pedig addigra már kész tervvel rendelkeztem. Keményen küzdöttem, hogy ne lopjam el annak a nőnek a tárcáját, aki a pultnál igyekezett flörtölni egy pasival, aki semmibe vette. Számára az este dupla arcra eséssel végződött, de meg kellett tennem. Benne volt a pakliban, hogy Sonia Lubovich lejárt igazolványa nem juttat el oda, ahová mennem kellett. A flörtölő nő, aki nemcsak egyedül, hanem a tárcája nélkül ébredt másnap, kellően hasonlított rám, és arra már rájöttem, hogy ennyi is elegendő. Kiléptem a hideg levegőre.

A vízesés moraját még a városban is hallani lehetett. Kinyitottam a lopott tárcát, hogy megnézzem az igazolványt. A neve Moira Daniels volt, pár centivel alacsonyabb volt, és kábé tíz kilóval nehezebb. A fotón hosszú, barna haja és kék szeme volt. Nem pazaroltam rá időt, hogy gyakoroljam hangosan kimondani az új nevet, bemutatkozni, vagy hogy kitaláljak magamnak egy komplett háttérsztorit. Moira csupán egy zsebben megbúvó igazolványnak kellett, addig, míg elérek a végcélomhoz.

Útban a hotel felé betértem egy drogériába, és vettem szőkítő festéket, kontaktlencse-folyadékot meg egy új fogkefét. A szobámban átszíneztem rövid, barna hajamat szőkére, mert tapasztalataim azt mutatták, minél jobban különbözöm az igazolványfotótól, annál jobban hajlamosak az emberek a szépségipar számlájára írni a dolgot. A hajfesték szaga beette magát a szobába, és még alvás közben is csípte az orromat. Reggel hosszasan zuhanyoztam, mert tudtam, hogy ez az utolsó lehetőségem egy darabig. A tükörbe nézve még mindig fel tudtam magam ismerni, így átöblítettem a rémisztő kék kontaktlencséket a folyadékban, és jó fél órát szenvedtem, mire ráerőltettem őket a szememre. Mire kész lettem, a szemem vérben úszott, de már én sem lettem volna képes megállapítani, ki vagyok.

Összecsomagoltam, és kijelentkeztem. Buffalóba jártak buszok, így oda vettem jegyet, hogy ne kelljen várakoznom tíz órát, mikor még el sem kezdődött az utam. Kerestem egy kávézót, ahonnan rá lehetett látni a vízesésre, és egy időre igyekeztem láthatatlanná válni, egyik koffeines italt a másik után döntve magamba. Elővettem az egyik mobilomat, és elintéztem egy hívást. Nem vették fel, de hagytam hangpostaüzenetet.

– Képtelen vagyok ezt tovább csinálni. Nem érdekel, mi lesz velem. Csak haza akarok menni. Újra önmagam akarok lenni.

Másnap reggel felszálltam a Tópart vonatjáratok egyikére. Szemben velem egy idősebb úriember ült, akinek szemét zöldhályog homályosította. Rámosolygott az árnyékomra, legalábbis én úgy gondoltam, ennyit fog fel belőlem. Volt valami megnyugtató abban a tudatban, hogy nem lát rendesen. Bár már régóta nem látott engem senki igazából.

– Jó reggelt! – köszönt az utastársam.

– Jó reggelt! – mondtam.

– Hazafelé tart? – érdeklődött.

– Igen – feleltem.

– Mindig jó hazamenni – jegyezte meg.

Nem álltam le vele vitatkozni.

Nora Glass

27. fejezet

A hazafelé vezető utam első szakaszában úgy döntöttem, itt az ideje, hogy megszabaduljak az összes többi életemtől. Újra önmagam leszek. Ezzel csak annyi volt a gond, hogy olyan sok évet töltöttem azzal, hogy elnyomjam saját magam emlékét, hogy most eltartott egy darabig, míg újraélesztettem magam.

A születési anyakönyvi kivonatomon a Nora Jo Glass név szerepel. A Washington állambeli Bilmanben születtem 1987. március 15-én. Egy darabig két szülőm volt, Naomi és Edwin Glass. Aztán már csak egy, miután apám öngyilkosságot követett el. Mindenki összevissza találgatott, miért tehette. Vannak, akik szerint azért, mert nem volt képes eltartani a családját. A Glass családnak azóta volt vegyeskereskedése Bilmanben, hogy először betették a városba a lábukat, de ez tönkrement apukám vezetése alatt. Mások úgy gondolják, azért nyírta ki magát, mert anyám megcsalta. Szerintem meg csak azért, mert szomorú volt.

Akkoriban a gyerekkorom távolról sem tűnt normálisnak: halott apa, részeges, nemtörődöm anya. Visszatekintve viszont az volt életem legátlagosabbnak mondható időszaka. A jelen tükrében könnyű volt a távoli múltamat rózsaszín szemüvegen keresztül nézni.

Ahogy bámultam kifelé az ohiói tájra, melyen a vonat épp átsuhant, régi emlékeim árvízként borítottak el. A visszaszámlálásom elkezdődött. Ötvenhat órán belül hazaérek.

Gyerekként és tinédzserként akkora szabadságot élveztem, amit később soha nem tapasztaltam. Anyám vagy dolgozott, vagy a Sundownersben ivott, vagy az ágyában heverte ki a másnaposságát.

Én meg találtam magamnak elfoglaltságokat, amivel kitöltöttem az időmet. A legjobb barátnőm Edie Parsons volt. Ők a város túloldalán laktak, egyemeletes, négy hálószobás házban, pont olyanban, amilyen házban a rendes családok élnek a tévében. Edie-éktől csak három mérföldet kellett bicikliznem hazáig, de sok olyan este volt, mikor inkább haza sem mentem.

A középiskola első évében csak úgy buliból, meg hogy legyen miért eljönnöm hazulról, jelentkeztem az úszócsapatba. Edie is jött, de neki a szülei ragaszkodtak hozzá, mondván a sportszakkör jól fest majd a főiskolai felvételikor. Én felfedeztem, hogy tehetséges vagyok. A gyorsúszás és a hátúszás számokban versenyeztem. Nem a gyorsaság, inkább a hosszú távok voltak az erősségeim, de azért mindig jó eredménnyel zártam. Az edzőm egyszer azt mondta, hogy szerinte mentálisan még erősebb vagyok, mint fizikailag. Értettem, mire gondol. Mindig érzékeltem, hogy adják fel magukban a versenyzőtársaim. Láttam, hogy Edie nap mint nap feladja. Az iskolai órákon Edie sem volt ilyen, de gyűlölte azt a keserves érzést, mikor a szervezetnek levegőre lett volna szüksége. Engem nem zavart ez a víz alatti nyomás, mikor úgy éreztem, mindjárt felrobban a mellkasom. Edie az év végén ott is hagyta a csapatot, ráadásul összejött egy everetti sráccal. Az ő otthona már nem szolgált menedékemül, így olyan sokáig maradtam az uszodában, ameddig csak lehetett, vagy fel-alá bicikliztem a városban, míg az időnként felbukkanó rendőrjárőr haza nem küldött.

Az iskolai teljesítményem sem volt rossz, de a víz volt az igazi közegem. Életemben először jutott eszembe, hogy talán jobb is lehetek az átlagnál. Esetleg kiemelkedő. Először éreztem rá az ambíció ízére. De aztán beleszerettem Ryan Oliverbe.

Előreszaladtam.

Bilman nagy részét Roland Oliver tartotta kézben. Építési vállalkozása volt, az Oliver és Mead. Ott dolgozott anyám is, recepciósként. Mellesleg viszonya volt Rolanddel. A férfinak két fia volt, Logan és Ryan Oliver. Mióta az eszem tudtam, ismertem őket. Logan egy évvel idősebb volt, kicsit magasabb, és olyan kisugárzása volt, amit nehéz szavakba foglalni. Az embernek folyton késztetése volt, hogy ránézzen, még akkor is, ha mindent megtett, hogy ne bámulja. Logan mosolya volt az, ami leterítette az embert, talán azért is, mert nem túl gyakran osztogatta.

De nem csak az vonzott hozzá, hogy milyen jóképű, vagy hogy milyen elegánsan tudta dobni a labdát foci közben. Egyszer, tizenegy éves koromban láttam, hogy Logan péppé veri Mike Milest, mert rajtakapta, hogy Mike egy helyi Down-kóros fiút bánt. Attól fogva bálványoztam Logant. Olyan jó és figyelmes fiúnak tűnt. Teljesen közhelyes rajongás volt: a térdem remegett, és egy szót sem tudtam kinyögni, ha Logan a közelemben volt.

De nagyon gyorsan kiábrándultam belőle, mikor egy délután követtem Logant a Waki víztározót körülvevő erdőbe. Szégyen, de gyakran követtem akkoriban Logant. Világosan előttem van az a délután. Meleg, fülledt május volt. Kém módjára lopóztam Logan után egészen a Vadmacska sétányig, ami az arra bóklászó macskák sokaságáról kapta a nevét.

Minden alkalommal, mikor Logan hátranézett, beugrottam egy bokor mögé. Sosem jött rá, hogy ott voltam. Nem tudta, hogy láttam. Utána csodálkozott, mi változott meg bennem, hogy miért én voltam az egyetlen, aki a csillogó kisugárzása mögé láttam. Pedig egyszerű. Én voltam az egyetlen, aki látta, hogy kapja fel Logan azt a kóbor macskát, és hogy tekeri ki a nyakát. Mikor ezt végignéztem, arra gondoltam, kell lennie valami észszerű magyarázatnak. Esetleg a macska beteg volt, így a halál megváltás lehetett neki. De Logan arckifejezése másról árulkodott. Élvezte, amit csinált. Senkinek nem említettem az esetet, de ezek után mindig három lépés távolságot tartottam Logantől.

Ryan Oliver azonban más volt. Visszahúzódó, csendes alkat, aki úgy figyelte az embereket, mintha próbálná őket megfejteni. Néha rajtakaptam, amint felém néz. Olyankor mindig elfordította a tekintetét. Ryan akkoriban nem sokat szólt hozzám. Sosem beszélt a lányokkal, akik a bátyja körül legyeskedtek. Szerintem helyettük is kínosan érezte magát.

Ryan nem volt olyan kemény, mint Logan. Ha bárki belekötött, Logan tett róla, hogy megfizessen érte az illető. Nem is volt semmiféle vetélkedés a testvérek között, hiszen Logan annyival jobb volt mindenben, a suliban, a sportokban, a lányok körében. Ryan már kiskorában rájött, hogy nincs értelme a versengésnek. Azonkívül Logan végül is sosem dicsekedett a teljesítményével. Megelégedett annyival, hogy csendben győzedelmeskedik.

Ryannel kilencedik osztályban kerültünk először össze, kémián laborpartnerek lettünk. A kísérlet során citromból csináltunk akkumulátort, cink- és rézszögeket használtunk vezetőként, és egy pici karácsonyfaégőt kellett bekapcsolnunk a keletkezett elektromossággal. Az osztály már hozzá volt szokva a mindenféle látványosan robbanó kísérletekhez, senkit nem hozott lázba az apró fény, kivéve Ryant. Még mindig emlékszem arra az idétlen mosolyára, ami a karácsonyfaégővel együtt villant fel.

Később, mikor az osztályunk a Tacoma Narrowshoz ment kajaktúrára, ismét ő lett a párom. Amint eveztünk a Puget tengerszoros vizén, Ryan újra meg újra kimondta a nevemet különféle hangsúlyozással, tesztelve, hogy hangzik jobban.

– NO-ra, N-ora, No-RA. Ez sehogy sem jó így.

– Minden okés nálad, Ryan? – érdeklődtem.

– A nagymamámat is Norának hívják, és Nora nagyinak szólítjuk. Téged baromi fura Norának szólítani. Nincs másik keresztneved?

– Jo – közöltem. – A Joseph rövidítése, a nagypapámat hívták úgy.

– Jo. Jo, hogy s mint, Jo? Akkor holnap, Jo – ízlelgette Ryan a nevet. – Ez tetszik. Ha nincs kifogásod, mostantól Jónak hívlak.

Akkor még tetszett az ötlet, hogy más nevet használjak. Meg sem fordult a fejemben, hogy egyszer még visszasírom az eredetit.

– Nincs kifogásom – mondtam.

A bilmani ifjúság társadalmi élete a víztározó köré szerveződött. Hétvégente csapatokba verődött kapatos kamaszok barangoltak a Waki víztározó sziklás partjainál, egy Stonehenge nevű tisztás környékén, amit pár szokatlanul elhelyezkedő szikladarab miatt hívtunk így. Én meg rákaptam, hogy az iskolai edzéseken felül még a víztározóban is rátegyek egy lapáttal.

Egy délután Ryan is megjelent. Mikor kimásztam a vízből, ott találtam a parton.

– Mit keresel te itt? – kérdeztem.

– Vigyázok, hogy ne fulladj vízbe.

– Nem fogok belefulladni.

– Valószínűleg nem, de akkor sem lenne szabad felügyelet nélkül úsznod.

– És te ezért vagy itt? Hogy felügyelj?

– Igen.

Ryan másnap és harmadnap is eljött felügyelni. Hamar hagyománnyá vált. Voltak napok, mikor figyelte, ahogy úszom, de volt, amikor egyáltalán nem is úsztam. Sétáltunk a Vadmacska sétányon, vagy csak leültünk, hátunkat nekitámasztva egy óriási sziklának, és füvet szívtunk. A többiek persze beszéltek rólunk, és kérdezősködtek is. De sosem éreztem, hogy konkrét meghatározást kéne adnom. Nem tudtam, mi volt számomra Ryan. Csak azt tudtam, hogy ő az az ember, aki ott lesz. Mert mindig ott volt.

Aztán egy nap nem volt ott. Elmentem úszni a víztározóhoz, és mikor kijöttem a vízből, úgy éreztem, egy elhagyatott szigetre pottyantam. Ryan másnap sem jelent meg. Felhívtam otthon, de az anyja azt mondta, nem ér rá. Harmadnap, mikor odaértem a víztározóhoz, Logan várt rám helyette. Átölelte a vállam, és próbált komoly bátyként viselkedni. Sok mindent mondott, de csak töredékek maradtak meg.

„Túlságosan közel kerültetek egymáshoz…”

„A fiúk mások…”

„Ryan nem lehet veled…”

„Te nem az a fajta lány vagy…”

Megkérdeztem, miért nem tudta mindezt maga Ryan közölni velem. Mielőtt visszatarthattam volna, egyetlen könnycsepp végiggördült az arcomon.

– Mert Ryan nem bírja a női könnyeket – felelte Logan.

– És te? Te bírod?

Úgy láttam, hogy nagyon is élvezte.

Ezek után távol tartottam magam Ryantől, még akkor is, ha ő próbált közeledni. Egy nap volt képe megkérdezni, mi a baj. Kérte, hogy találkozzunk a víztározónál. Én mindig csak annyit mondtam: semmi, nem. Egyszavas válaszoknál többet nem kapott tőlem. Egy idő múlva feladta. Már nem is köszönt, ha elmentünk egymás mellett a folyosón. Időnként azzal szórakoztam, hogy úgy tettem, mintha Ryan láthatatlan lenne, vagy hogy én lennék az.

Az egyetlen módja annak, hogy kijussak Bilmanből: egy úszóösztöndíj valamelyik egyetemre. Márpedig én el akartam menni. Volt egypár jó úszó a csapatunkban, de igazi versenytárs, aki kihívást jelentett volna, nem akadt. Egészen addig, míg Melinda Lyons Bilmanbe nem költözött.

Amikor először úsztam gyorsúszásban az új lány ellen, Melinda megelőzött, ráadásul egy teljes testhosszal. Véget értek a laza edzések. Most, hogy Ryan sem volt már a képben, megdupláztam az edzésre fordított időt. Mikor a következő versenyen ismét Melinda ellen úsztam, már csak egy hajszállal volt gyorsabb. Rögtön össze is barátkoztunk.

Akkoriban a legtöbb estémet Lyonséknál töltöttem. Melindának volt egy bátyja, Jason. Egy nap, mikor nem tudtam aludni, kimentem a hátsó verandájukra, hogy elszívjak egy cigit. Jason kijött utánam, és elkobozta.

Megmutogatott az égen pár csillagképet. Én úgy tettem, mintha látnám őket, hiszen annyira erősködött, és mikor kirázott a hideg, Jason átkarolt. Még épp azon voltam, hogy eldöntsem, mit is érzek, mikor megcsókolt. Kellemes volt. Vele minden könnyű volt. Az volt az első igazi csókom. Korábban azt gondoltam, hogy több mindent fogok érezni, de azzal intéztem el, hogy biztos én nem vagyok az a fajta érzelmes alkat. Az jutott eszembe, hogy esetleg a világmindenség hozza így egyensúlyba a dolgokat, hiszen anyám olyan volt, aki egy bábuba is képes lenne belezúgni.

Három hónapig mászkáltam át titokban Jason szobájába, és úgy csináltam, mintha a valóságosnál többet éreznék. Pár hét elteltével Jason úgy vélte, akkor együtt vagyunk. A suliban is mindenki azt hitte, egy pár vagyunk. Csak én nem gondoltam semmit.

Egy nap, mikor befejeztem a Waki víztározós extra edzésemet, Ryan ismét ott várt rám a parton. Mikor kimásztam a sziklákra, odatartotta a törülközőmet. Volt valami mondanivalója. Mindig láttam rajta, ha cikáztak a fejében a gondolatok. Ilyenkor többnyire csomószor belekezdett ugyanabba a mondatba, mintha nem is tudná, hol kezdje.

– Mi az? – szóltam rá türelmetlenül.

– Szereted? – kérdezte Ryan.

– Kit?

– Jasont.

– Mit érdekel az téged? – vetettem oda.

– Igenis érdekel.

– Eltűntél.

– Nem engedték, hogy veled lógjak – magyarázta Ryan.

– Miért?

– Nem tudom.

– De tudod – vágtam rá, noha még én sem voltam teljesen biztos benne, miért.

Anyám hírnevének valószínűleg volt valami köze hozzá, és talán apám öngyilkosságának is, és esetleg annak a régi száztíz centis tévének is, ami a barnára száradt füvön terpeszkedett a kertünkben.

– Mit számít, hogy tudom-e? – kérdezte Ryan.

– Te küldted Logant, hogy szakítson velem?

– Micsoda?

– Nem is tudtál róla?

Ryan nem tudta.

– Ne haragudj – mondta.

– Mégis miért? – kérdeztem.

– Amiért gyáva voltam.

– Hát, jó volt dumálni.

Elindultam, de Ryan elállta az utamat, majd a vállamra téve a kezét lehajolt, és megcsókolt. Ez a csók más volt, mint Jasoné, ennek ellenére ellöktem Ryant, talán pont azért, mert éreztem valamit. Talán megijedtem, hogy valamiben hasonlítok az anyámra. Nekiálltam felöltözni.

– Jo, hiányzol – mondta Ryan.

– Mi hiányzik? – kérdeztem, amint a fürdőruhám fölé magamra rántottam a pulcsimat, és nedves lábbal belebújtam a tornacipőmbe.

– Te voltál a legjobb barátom.

– A legjobb barátjával nem csókolózik az ember – közöltem, majd felkaptam az iskolatáskám, és elindultam.

– De van, hogy igen – mondta Ryan elém lépve.

Megint megcsókolt. Tényleg nagyon más volt. Melegnek és könnyűnek éreztem magam, de féltem is, hogy az egész csak valami szívatás, és Logan, aki erre az egészre rávette az öccsét, ott rejtőzik a bokrokban.

– Mennem kell – mondtam, és végighaladtam a Vadmacska sétányon. Eszembe jutott az a nap meg Logan arckifejezése.

Ryan a nyomomban járt.

– Neked nem hiányoztam?

– Egy kicsit.

– Veled akarok lenni! – mondta Ryan.

– De azt neked nem szabad, nem rémlik?

– Tizenhat évesek vagyunk. Csak két évig kell eltitkolnunk.

Másnap szakítottam Jasonnel.

Ryan és én majdnem két éven át úgy bujkáltunk, mint két házasember, akik botrányos módon csalják házastársaikat. A legtöbb délután a Stonehenge melletti erdős részen találkoztunk, mindig komoly alibivel felszerelkezve. Volt, hogy kocsival átmentünk egy másik városba, leparkoltunk egy félreeső részen, és a hátsó ülésen szexeltünk. Olyan ügyesek lettünk az autós szexben, hogy még azzal is viccelődtünk, hogy kéne írnunk közösen egy könyvet róla. Ha az időjárás engedte, leterítettünk egy plédet a fák között, és mikor végeztünk, átnéztük magunkat a kullancsok miatt. Időnként Ryan a zsebébe nyúlt, és kivett egy motelszobát. Azokon az éjszakákon mindig arról álmodoztunk, milyen lesz majd a jövőnk. Ryan nélküli jövőt sosem képzeltem el. Még azután is, ami történt, azután is, hogy valaki más lettem, még mindig kapaszkodtam valamiféle reménybe, hogy egy nap majd ő lesz a jövőm.

Párszor elkaptak minket, olyankor mindig durva büntetések következtek. Ryan autóját elvették és eladták. Utána a barátaira és a bátyjára volt szorulva, hogy szállítsák. Anyám is próbált egyszer-kétszer szobafogságot kiszabni rám, de mindig túl korán kiütötte magát ahhoz, hogy keresztülvigye.

Egy úszóversenyen történt, hogy Logan észrevette Melindát. Akkor tűnt fel neki úgy igazán. Aznap este egy buliban vitt neki egy sört, és elhívta sétálni. Egy ilyen meghívást ritkán utasítottak vissza, de Melinda megtette. Másnap a suliban Logan a szekrényénél várta Melindát, és megint elhívta. Melinda nemet mondott. Logan kitartott, olyasmit is bevetve, amit korábban eszébe sem jutott volna. Virágot szedett Melindának, kedves üzenetekkel bombázta, úszóedzések után egy bögre kakaóval várta. Melinda elhatározása gyengülni kezdett. Azt hitte, talán ő az az egyetlen nő, aki képes megszelídíteni Logant.

Egyik este elment vele egy everetti autósmoziba. Logan arra számított, hogy legalább a pettingig eljut Melindával. A legtöbb lány már az első randin beadta a derekát teljesen, Logannek nem sűrűn volt szüksége másodikra. Melinda hagyta, hogy Logan megcsókolja, és ennyi.

Onnantól kezdve Logannek nem létezett más lány Melindán kívül.

Melinda belement egy második és egy harmadik randiba is. Figyelmeztettem, hogy legyen óvatos. Elmondtam neki, amit tudtam, amit láttam azon a délután a Vadmacska sétányon. Melinda véleménye az volt, hogy kell lennie valami logikus magyarázatnak. Nem szakított Logannel, legalábbis akkor nem.

Egy hónappal később, mikor a párkapcsolat ténye már biztos volt, Melinda meglátta Logannek azt az oldalát, amiről én is meséltem. Logan észrevette, hogy Melinda Bennel cseveg, aki osztálytársa volt franciaórán. Épp franciául beszélgettek, és Logan, bár nem értette, azt a következtetést vonta le, hogy Ben nyomul az ő barátnőjére.

Tanítás után Logan betörte Ben orrát. Melinda úgy vélte, a következő az ő orra lesz, és még aznap este szakított Logannel. Gyorsan be is szerzett magának egy másik pasit, Hank Garnert. Úgy hallottam, kémia szakon tanult főiskolán, és valódi úriember volt, aki tartotta az ajtót, és a hölgy megfelelő oldalán sétált. Melindának mindezek fontosak voltak, engem sosem érdekeltek. De a lényeg az, hogy Melinda továbblépett. Logan azonban nem. Leérettségizett, de Bilman-ben maradt, időnként besegített az apja vállalkozásában, ám főleg Melindát tartotta szemmel.

Mikor beköszöntött a végzős évünk, Ryannel konkrét terveket kezdtünk szőni, tekintve, hogy ő januárban töltötte be a tizennyolcat, én meg márciusban. Ryan több egyetemre is jelentkezett odaát, a keleti parton. Neki kellően jók voltak a jegyei hozzá. Én abban reménykedtem, hogy talán még mindig sikerülhet megcsípnem egy úszóösztöndíjat.

Egyik este, egy állami szintű verseny után, ahol Melinda első lett gyorsúszásban, én meg a második, tetováltatással ünnepeltünk. Melinda delfint csináltatott, én végül a kínai semmi mellett döntöttem. Továbbra is edzettünk iskola után, de én kezdtem elmaradozni. Míg Melinda le sem vette a szemét a célról, vagyis az ösztöndíjról, én nem tudtam fókuszálni. Ryannel egyre többet tervezgettünk. Sok fiatal lány elköveti azt a hibát előbb-utóbb, hogy beleveszik egy fiúba. De erősen kétlem, hogy lenne olyan, aki drágábban megfizet ezért, mint én.

– Következő megálló: Chicago.

Négy órát kellett várakoznom az átszállásig. A mosdóban alaposan megnéztem magam a kérlelhetetlen fénycsövek megvilágításában. Senki nem mondaná meg, ha látna egy régi képet Nora Glass-ról, hogy ő és én ugyanaz a személy vagyunk. Csak remélni tudtam, hogy egy nap majd úgy nézek a tükörbe, hogy felismerem magam.

Betértem egy bárba egy italra. Egyetlen férfi sem hederített rám. A pultnál ültem le, és sört rendeltem. A tévében a híradó ment, de a készülék le volt némítva. Bambán meredtem a közlekedési hírekre meg az időjárás-jelentésre. Aztán meg bambán meredtem egy ismerős arcra. A fotót egy rendőrőrs előtt készítették. Az összeaszott nő kopasz fejét sállal takarta. Nagyon úgy nézett ki, mint akinek a halál dörömböl az ajtaján, és ő hamarosan beengedi.

A képernyőn öles betűkkel írták ki: Naomi Glass vallott: csalás és az igazságszolgáltatás akadályozása.

Kiborítottam az italomat. A pultos feltakarította, és töltött még egyet.

– Felhangosítaná a tévét? – kértem.

A pultos épp akkor adta rá a hangot, mikor egy rólam készült, tíz évvel ezelőtti kép villant fel a képernyőn. Sima, puha arc, könnyedség, ragyogó, tiszta, reménnyel telt szempár meg az a béna iskolai fotózásos vigyor.

A riporter, aki egy ismerős Craftsman stílusú ház előtt ácsorgott, folytatta:

– Mrs. Webber állítása szerint lánya, Nora Glass, egy bűnös összeesküvés áldozata lett, melynek részese szülővárosa, a Washington állambeli Bilman egy prominens családja is. Kiáll amellett, hogy Miss Glass ártatlan minden ellene felhozott vádban. A hatóságok nemrég tárták fel, hogy Nora Glass nyolc éven át Tanya Dubois néven élt. Tanyát jelenleg is keresi a rendőrség, férje, Frank Dubois gyanúsnak minősülő halála miatt.

A pultos megszólított, hogy kérek-e még egy sört. Egyenesen a szemembe nézett, a felismerés legkisebb jele nélkül.

– Igen – feleltem, de a szememet nem tudtam levenni a tévéről.

Új felirat jelent meg: Lars Hendriks rendőrfőnök, Bilman, Washington. Mikor még ott éltem, nem ő volt a rendőrfőnök. Az őrs előtt állt egy pódiumon, és egy kezében tartott papírból olvasott fel:

– Nora Glass, ha hallja ezt, kérem, térjen haza! Új információk kerültek birtokunkba az ügyével kapcsolatban. Úgy vélem, itt az ideje, hogy tisztázzuk ezt a bűntényt.

A híradó visszakapcsolt ismét a házhoz, a szülőházamhoz. Kinyílt az ajtó, és anyám lépett a verandára. Olyan vékony és törékeny volt, mint egy üvegbaba. A riporter kérdezett tőle valamit, és ő válaszolt. Nem tudtam kivenni a szavait, annyira le voltam taglózva, hogy ennyi idő után újra látom. Túl sok érzelem viaskodott bennem. A szememben könnyek égtek, mikor a riporter elköszönt, és az időjárásjelentő jelent meg helyette a képernyőn. A pultos közben kitöltötte az italt, és a tévé felé bökött a fejével.

– Mit szól hozzá, tíz évig más néven élt! Maga szerint? Bűnös ez a Tanya vagy Nora?

– Szerintem valószínűleg bűnös valamiben – mondtam.

28. fejezet

A Birodalomépítő vonalon közlekedő vonatra vettem jegyet a Washington állambeli Everettig. A járat egy darabig a hajdanán Lewis és Clark felfedezők által kitaposott utat követte. Az órámra nézve megállapítottam, hogy negyvennyolc órán belül hazaérek.

A hófödte hegyek miatt minden ablak olyan volt, mint egy mozgó tájfotó. Próbáltam élvezni a kilátást, de az emlékeim elárasztottak. Anyám arcát nem tudtam elfelejteni. Nem azt a nőt, akit a híradóban láttam, hanem anyámat az utolsó estén, mikor láttam. Részeg volt, mégis józan. A pillantása üveges, de tiszta volt. Annyit mondott: „Mondtam, hogy tartsd magad távol attól a fiútól!” Eszembe jutott a hajfesték szúrós szaga az orromban, amint anyám reszkető kézzel masszírozta be a fejembe. És eszembe jutott, hogy arra gondoltam, hogy mindez nem történt volna meg, ha nem akartam volna annyira azzal a fiúval lenni.

Fejemet a hideg vonatablaknak döntöttem. Kellemes érzés volt a forrongó dühöm ellenében. Engedélyeztem magamnak, hogy gondolatban visszamenjek az időben, addig a percig, amikor egyetlen bárdcsapással elvágtam az életemet.

A végzősbál estéjén történt. Ryan és én külön érkeztünk, hiszen az Oliver család még mindig figyelte minden mozdulatát. Csak egyszer táncoltunk egymással. Utána egy rakás más diákkal együtt átöltöztünk, és kimentünk a Stonehenge-hez. Volt nálunk vagy egy tucat olajlámpa, két hordós sör és tömény szesz is, amit egyenesen az üvegből ittunk, körbeadogatva. A vízen tükröződő fények játéka miatt úgy látszott, mintha a víztározón lobogna a tűz. Eszméletlenül boldog voltam, úgy, ahogy csak fiatalon tud lenni az ember.

Emlékszem, Logan csak később bukkant fel. Helyi srácok hozták ki, akik már pár éve leérettségiztek, de még mindig a középsulisokkal lógtak hétvégenként, piát vásárolva nekik, illegálisan fiatal lányok körül legyeskedve. Láttam Logant a szemem sarkából, amint a saját külön bejáratú whiskey-s üvegét meg-meghúzva fel-alá járkál a környéken, Melindát keresve. Rémlik, hogy láttam Melindát is Hankkel, ahogy egy nagy szikla mögött smároltak, de aztán utána már nem.

Csak akkor tudtam meg, hogy már elmentek, mikor Logan elkérte a kocsim kulcsát.

– Nem adom! Menj, vitesd el magad valamelyik városi haveroddal!

– Ha nem adod ide, megmondom nekik, hogy láttalak titeket Ryannel az erdőben szexelni.

– Jól van – álltam fel. – Majd én vezetek akkor.

Ryan és én követtük Logant a tisztás felé, ahol az autók parkoltak, beleértve anyám viharvert 1986-os Datsunját is. De Logan türelmetlenül visszafordult, kikapta a kezemből a slusszkulcsot, és öles léptekkel átvágott az erdős részen.

Mikor Ryan és én utolértük, Logan szoborrá meredve állt, Hank Volvójára meredve. Odabent szólt a rádió, és égett a lámpa, a két sziluett világosan kivehető volt.

A pia megoldotta a nyelvem. Kibukott belőlem mindaz, amit azóta hozzá akartam vágni, hogy rájöttem, nem olyan makulátlan, mint amilyennek mindenki hiszi.

– Tedd már túl magad rajta! Melinda nem szeret! Soha nem is fog! Semmit nem tehetsz!

– Fogd be! – mordult rám Logan.

– Egyetlen tisztességes, jóérzésű nő sem fog soha szeretni! Lehet, hogy egy darabig elszédíted őket, de aztán rájönnek, mit rejtegetsz ott mélyen magadban! Bárki láthatná, ha alaposan odafigyelnének…

– Nora, hagyd abba! – szólt Ryan.

Nem hagytam.

– Te halott vagy belül. Egy halott csajt kéne találnod…

Logan megragadta a torkomat. „Ilyen érzés lehet megfulladni”, futott át az agyamon. Ryan megpróbálta leválasztani a bátyját rólam, de Logan a földre lökte. Hallottam, amint beindítják a Volvo motorját, láttam a felvillanó fényszórókat. Logan elengedett, én kapkodtam a levegőt. Logan közben kinyitotta a sofőrülés felőli ajtót, és beszállt.

Nem gondoltam bele. Fogalmam sem volt, mit akar Logan. Csak arra tudtam gondolni, hogy anyám kinyír, ha az autója nélkül megyek haza. Gyorsan a kocsihoz szaladtam, és beugrottam az anyósülésre, Ryan pedig hátra.

A Volvo kifordult az erdei útról a kétsávos mellékútra. A Datsun kerekei kipörögtek, ahogy a Volvo után eredt.

– Mit csinálsz, Logan? – kérdezte Ryan.

Logan nem felelt. Csak követte Hank és Melinda autóját a víztározó mentén két mérföldön át húzódó, ködbe burkolózó úton.

Tövig nyomta a gázpedált, míg már csak pár lépésnyire voltunk a Volvo lökhárítójától. Akkor rátenyerelt a dudára.

– Lassíts le! – mondtam.

Logan nem felelt.

– Mit művelsz, Lo? – ismételte Ryan.

Logan nem felelt.

– Állítsd már le! – fordultam Ryanhez.

Logan nekikoccant a Volvónak. Akkor már tudtam, hogy valami szörnyű fog történni. Hank felgyorsított, de nem eléggé. Gondolom, megijedt. Logan viszont nem félt.

Hank befordult élesen jobbra, a Skyline útra, északnak, Everett felé. Talán hazafelé tartott. Logan követte. Mikor odaértek a Skyline hídhoz, ami egy egy mérföldes útszakasz a Moses-tó ujj alakban benyúló víztükre felett, Hank lelassított. A híd egy keskeny, alacsony szalagkorláttal felszerelt építmény volt, ami bármilyen más körülmények között óvatosságot igényelt, de az, hogy akkor lelassított, Hank életének legnagyobb hibája volt.

Mikor Loganre pillantottam, láttam, hogy a szeme elszántan mered előre, összeszorított állkapcsában remegett az ideg.

– Légy szíves, ne csináld! – mondtam, de addigra már megtette.

Tövig nyomta a gázt, és belerohant a Volvo bal hátsó sárhányójába.

Hank feje nekicsapódott a kormánynak. Esélye sem volt a fékre lépni. A Volvo átszakította a szalagkorlátot, és orral előre belezuhant a vízbe. Logan továbbra is a gázon tartotta a lábát, meg sem kísérelte kiegyenesíteni a kormányt. A mi kocsink is a vízbe csobbant, majdnem ugyanott, ahol a Volvo.

Bevertem a fejem a műszerfalba, de a beömlő, csontig hatolóan hideg víz magamhoz térített. Sem Melindát, sem Hanket nem láttam. Igazából nem nagyon érzékeltem semmit, csak azt, ahogy Logan letekeri az ablakot, és kimászik a tóba.

Ahogy a Datsun süllyedt, éles fájdalom hasított a homlokomba. Mikor odanyúltam, a kezem véres lett. Hátrafordulva láttam, hogy Ryan a hátsó ülésen bekötött biztonsági övvel ül, és sokkos állapotban bámul ki a fejéből, lemerevedve a félelemtől. A vízszint olyan gyorsan emelkedett, hogy már az orráig ért. Kicsatoltam magam, és beszívtam az utolsó adag levegőt. Odaúsztam Ryanhez, kikapcsoltam az övét. Pánikba esett, mikor a víz elborította a fejét.

Ryan karját a vállamra csavarva kinyitottam a hátsó ajtót, kihúztam a kocsiból, és addig tapostam a vizet, míg fel nem jutottunk a felszínre. A tajtékzó hullámok fölé tartottam a fejét, hogy levegőt vehessen. Kiúsztunk a partra, ahol Ryan a kövekre dőlve fuldokolva köhögött.

Én hanyatt vágódtam, és felnéztem. Emlékszem az égboltra, és a csillagok ezreire. Aztán minden elsötétült.

A kórházban ébredtem fel. Egy orvos és egy ápoló közölte velem, hogy agyrázkódásom van. Még egy napig bent tartottak megfigyelésre. Anyám ott ült az ágyam mellett, de nem volt hajlandó a szemembe nézni. Mikor megkérdeztem tőle, mi történt, azt válaszolta, hogy az autója a Moses-tó fenekén landolt, majd kiment, hogy hozzon egy kávét.

Az orvos tájékoztatott, hogy Ryannek még mindig volt némi folyadék a tüdejében, Logan pedig enyhén kihűlt. Az Oliver fiúkat a következő egy-két napban tervezték hazaengedni.

Anyámon kívül csak két nyomozó látogatott meg. A nevükre nem emlékszem, de egy férfi és egy nő volt. Megkérdeztem tőlük, mi lett Hankkel és Melindával. A nyomozónő közölte, hogy meghaltak.

Furcsa volt, ahogy mondta, minden együttérzés nélkül. A férfi meg utasított, hogy ne menjek sehová, amiről az volt a véleményem, hogy fura ilyet mondani egy kórházban fekvő lánynak.

A hírek hallatán egy órán át zokogtam. Senki nem próbált megvigasztalni, de ez akkor fel sem tűnt.

A telefonhívások, SMS-ek és netes üzenetek nem sokkal azután kezdődtek, hogy hazamentem. Úgy éreztem magam, mint egy szellem. Anyám alig bírt rám nézni vagy hozzám szólni. Ugyanaz a két nyomozó eljött hozzánk is, hogy felvegyék a vallomásomat. Folyton azt kérdezgették, biztos vagyok-e benne, hogy így történt. Anyám kiment cigizni. Mindent elmondtam a rendőröknek, amire csak emlékeztem. Bólogattak, jegyzeteltek, és megint figyelmeztettek, hogy ne menjek sehová. Kíváncsi lettem volna, mégis mit hisznek, hová akarok menni.

Ellen, egy ismerősöm matekról, a következő SMS-t küldte: Miért csináltad?

John, angolról: Remélem, halálra ítélnek majd.

Kurva.

Szociopata.

Remélem, meghalsz.

Gyilkos.

Hívtam Ryan mobilját. Nem vette fel. Felhívtam a vezetékes számukat is, amit az anyja, Sarah vett fel. A hangja alapján durván be volt nyugtatózva. A szavai úgy egybefolytak, mintha egy lejtőn csúszna lefelé.

– Mosssst nem tudommmadni – mondta.

Megkérdeztem, hol van Ryan. Sarah motyogott valamit, amit nem értettem, aztán letette. Hívtam Edie-t, de mivel nem vette fel, elmentem hozzájuk. Egyenesen a hálószobája ablakához mentem, és csendesen bekopogtam háromszor.

Edie kinyitotta az ablakot.

– Mit akarsz?

– Szeretném tudni, mi folyik itt – mondtam.

– Jobban tudod te azt, mint bárki más.

– Miért hív mindenki gyilkosnak?

– Mert az vagy.

– Ezt nem értem.

– Melinda és Hank halott. Neked nem szóltak?

– Azt tudom, de a mi kocsinkat Logan vezette.

– Nem. Te vezettél – vágott vissza Edie, és úgy nézett rám, mintha nem is lennék ember. Később hozzászoktam ehhez a pillantáshoz, de akkor még nem voltam megedződve.

Hazamentem anyámhoz, aki zsinórban szívta a cigiket, és egy üveg olcsó bourbont iszogatott a verandán. Tőle is megkérdeztem, mi történik.

– Öten voltak érintettek abban a balesetben. Hárman élték túl. Ketten azt állítják, hogy te vezettél.

– De én csak utas voltam!

– Mondtam, hogy tartsd magad távol attól a fiútól – válaszolta anyám.

Sötétedés után elbicikliztem az Oliver-villához. Egy nyolcholdas birtokon álló csiricsáré háromemeletes giccsparádé volt, négy görög stílusú oszloppal, négyméteres kovácsoltvas kapuval. Ryan egyszer mesélte, hogy a kertésznek egy napjába telik, hogy lenyírja a füvet. A ház mögé kerülve megkerestem Ryan ablakát az első emeleten, és kis kavicsokkal dobáltam meg, ahogy korábban már annyiszor. Ryan mindig reagált, de ezúttal nem jelent meg.

– Miért nem használod inkább a bejárati ajtót? – szólalt meg Mr. Oliver a veranda széléről.

Felmerült bennem, hogy elfutok, de nem láttam értelmét. Követtem Mr. Olivert be az épületbe. Csak az előszoba akkora volt, mint az egész házunk. Mr. Oliver elsétált a főlépcső mellett, belépve egy szalonba, ahol Sarah Oliver ült a kanapén, két oldalán a két fiával. Térdén egy párás pohárban átlátszó italt szorongatott.

Sarah elbámult valahová a messzeségbe. Ryan a cipőjére koncentrált. Egyedül Logannek volt annyi vér a pucájában, hogy a szemembe nézzen. Sem megbánást, sem lelkiismeret-furdalást, sem semmi helyzethez illőt nem láttam a pillantásában. Diadalmasan nézett rám, mintha megérdemelném, ami most következik.

– Foglalj helyet – mutatott Mr. Oliver egy plüss-bőr fotelre, szemben a családjával.

Roland Oliver a kanapé mögött fel-alá járkálva beszélt.

– Értesüléseim szerint a rendőrség holnap reggel elmegy hozzátok egy letartóztatási paranccsal a kezükben.

– Miért akarnak letartóztatni? – érdeklődtem.

– Melinda Lyons és Hank Garner meggyilkolásáért.

Addig nem igazán hittem el, míg Roland ki nem mondta. De akkor a tüdőmet hirtelen olyan üresnek éreztem, mint egy verseny végén szoktam.

– Logan vezette az autót! – nyögtem ki.

– Nem – felelte Mr. Oliver nyugodtan. – Te voltál a sofőr. Logan és Ryan utasként ült abban az autóban.

– Ryan – szólítottam meg, próbálva felébreszteni.

Nem volt hajlandó rám nézni.

– Ryan! – ismételtem. – Mondd meg nekik, ki vezetett! Emlékszel, nem?

Ryan felpillantott egy másodpercre.

– Te vezettél – suttogta.

A könnyeim olyan forrón ömlöttek, hogy égették az arcom. Ryan másfelé nézett, hogy ne kelljen látnia.

– Logan, te is tudod, mi történt – szólaltam meg.

– Megölted! Megölted a szerelmem! – válaszolta Logan.

Ha nem tudtam volna, hogy hazudik, még el is hittem volna neki.

– Szeretnék segíteni neked, ha hagynád – nézett rám Mr. Oliver.

– Segíteni? Nekem aztán nem kell a segítsége!

Felálltam, de a padló alattam valahogy nem tűnt olyan szilárdnak, mint szokott. Kicsit bizonytalanul kidülöngéltem a bejárati ajtó felé. Szédültem, és egyszerre éreztem émelygést és gyilkos dühöt. Mr. Oliver az előszobában ért utol. Gyengéden megfogta a karom, és egyenletes, nyugtató hangon beszélt hozzám. A zsebkendőjét is felajánlotta, de én a ruhaujjammal töröltem meg a szemem.

– Hazaviszlek, és megbeszéljük a lehetőségeidet – jelentette ki.

Beszálltam az autójába. Rémlik, hogy szédültem, és apró pontokat láttam magam előtt. Útközben Mr. Oliver gyakorlatias modorában felvázolta a választási lehetőségeimet.

– Maradhatsz is, kivárhatod a tárgyalásod. Valószínűleg gondatlanságból elkövetett emberölés lesz a vád. Az ítélet minimum tíz év börtön, de akár már hét év után kijuthatsz…

– De én nem öltem meg senkit. Logan tette.

– Nora, figyelj rám! A te anyád autójáról van szó, és mindkét élő szemtanú azt állítja, hogy te vezettél.

– És mi volt az indítékom?

– Féltékeny voltál Melindára. Mindenben jobb volt, mint te.

– Ez jó hülye indíték.

– Nincs is szükség indítékra, ha egyszer van két szemtanú is.

– Miért gyűlöl engem ilyen régóta?

– Nem gyűlöllek – válaszolta Roland Oliver úgy, hogy szinte hihető volt. – Érdekel, hogy mi lesz veled. Ezért is próbálok segíteni.

– Ryan nem teszi meg ezt velem!

– Azt képzeled, Ryan téged választana az egész családjával szemben?

– Álljunk meg! – mondtam, azt hiszem.

Mr. Oliver épp a kihalt gimnázium előtt állt félre az út szélére, én meg szinte kiestem a kocsiból, és az aszfaltra hánytam. Mr. Oliver türelmesen várt, míg kétrét görnyedve görcsöltem.

Mikor a testem végre lenyugodott, feltápászkodtam, és elindultam haza gyalog. Mr. Oliver nem szólt semmit, de egészen hazáig követett, lépésben haladva Mercedesével.

Otthon Mr. Oliver és Naomi leültettek, hogy megvitassuk azt az egyetlen lehetőségemet, aminek nem volt része a huzamosabb börtönben töltött idő.

– Neked semmi keresnivalód a börtönben – jegyezte meg Mr. Oliver.

– Logannek van.

– Anyád és én úgy gondoljuk, az lenne a legjobb, ha megszöknél. Tudok benne segíteni. De még ma este el kell menned. Elbújtatunk egy motelben Tacoma mellett. Pár nap múlva elmegyek hozzád egy új jogosítvánnyal, társadalombiztosítási azonosítóval és születési anyakönyvi kivonattal. Új életet kezdhetsz valahol másutt. Bárki lehetsz, aki csak szeretnél – magyarázta Mr. Oliver.

– Én Nora Glass akarok lenni.

Mr. Oliver felállt, és begombolta a zakóját.

– Éjfélig döntést kell hoznod. Megyek, hadd beszéljétek meg kettesben.

Roland elment, én meg anyámra néztem, valami valódi után kutatva a szemében. Akkor épp eléggé józan volt hozzá.

– Anya, ezt nem tehetik meg, ugye?

Anyám bement a szobámba, én utána.

– Becsomagoltam neked – szólalt meg.

Az ágyamon egy kis bőrönd hevert.

– Nem – mondtam.

De nem volt túl sok meggyőződés a hangomban. Vége volt. Három választásom volt: ha lelépek, szabadon élhetek, ha maradok, börtönbe megyek, vagy meghalhatok, mint apukám tette. Azért választottam a szökést, mert úgy gondoltam, úgy lesz a legtöbb esélyem valami életfélére. És pontosan ez is lett belőle. Valami életféle.

Anyám kézen fogott, és a fürdőszobába vitt. A keze hideg izzadságtól ragadt, és idegennek éreztem. Nem is emlékeztem, mikor érintett meg utoljára. Naomi leült a kád szélére, elővett egy ollót a fiókból, majd a vállamnál egyenes vonalban levágta hosszú, homokszínű hajamat, és sűrű, egyenetlen frufrut is csinált. Az volt a sok közül az első alkalom, hogy belenéztem a tükörbe, és nem ismertem fel magam.

Emlékszem, ahogy anyám készítette elő a hajfestéket, ráébredtem, hogy ő már órákkal azelőtt eldöntötte, hogy el fog küldeni. Eszembe jutott a vegyi anyagok szaga az orromban és a hidegen maró érzés a fejbőrömön.

Amíg vártuk, hogy lejárjon a hatóidő, anyám csak egyszer szólalt meg:

– Tudom, hogy sosem fogod megérteni, de így a legjobb.

A fekete hajszín nem illett hozzám. A bőröm sárgásnak tűnt tőle. A hiúsági kérdéseknek kellett volna a legkevésbé bántaniuk, mégis fájt, hogy olyan csúnyácskává váltam.

– Később megváltoztathatod – mondta anyám. – Csak soha ne legyen olyan színű, mint eredetileg.

Mr. Oliver pontban éjfél előtt ismét megjelent. Anyám megpróbált megölelni. Én csak lógattam a két karom a testem mellett.

– Szeretlek, Nora! – mondta Naomi.

– Baszódj meg, anya! – mondtam én.

Mr. Oliver fogta a bőröndömet, és kikísért az autójához. Egyenesen a hátsó ülésre szálltam be. Két órán át autóztunk, majd Roland leparkolt a tacomai Motel 6 előtt. Bement a recepcióra, kivett egy szobát, és visszajött a kocsihoz.

Átadta a szobakulcsot, kivette a bőröndömet a csomagtartóból, és a kezembe nyomott egy műanyag szatyrot is.

– A 3C a te szobád. Az étel-ital kitart két napig. Négyszer fogok kopogtatni, mikor visszajövök.

Két napig várakoztam a 3C szobában. Megfordult a fejemben, hogy a rendőrségre menekülök, és elmondom nekik az igazságot, de mikor megnéztem az esti híradót, láttam, hogy már nyilvánosan is engem vádolnak.

Mikor Mr. Oliver visszatért, négyszer kopogtatott. Kinyitottam az ajtót, ő meg egy borítékot nyomott a kezembe.

– A neved Tanya Pitts. 1985. április 3-án születtél Arizonában, Mesában. A szüleid, Leona és Bemard Pitts elhunytak. A borítékban van tízezer dollárnyi készpénz, egy születési anyakönyvi kivonat és egy tb-kártya. Ezekkel simán vállalhatsz legális állást.

– És mégis hová kéne mennem? – kérdeztem.

– Csak menj olyan messzire, amennyire csak tudsz, és soha ne gyere vissza!

Amikor a vonat befutott a Washington állambeli Everettbe, átfutott az agyamon, hogy rögtön vissza is szállok egy keletre tartó járatra. Azok után, hogy elmerültem a korábbi életembe és abba, ahogy véget ért, nem voltam biztos benne, hogy a hazatérés olyan bölcs lépés. Végül is már egy évtizede szökésben voltam. Lehet, hogy kihúzhatnék még tíz évet. De aztán eszembe jutott mindaz, amit meg kéne tennem ahhoz, hogy szabad maradjak, és eldöntöttem, hogy többé nem akarok ilyesmiket csinálni. Leszálltam a vonatról, használt ruhákkal tömött táskámat hátrahagyva.

Vásároltam egy buszjegyet a Washington állambeli Bilmanbe. Két órával később, mikor a busz megállt a szülővárosomban, tízéves utam csaknem a végéhez ért. Végigsétáltam a két mérföldet a főutcáig, majd felmentem a bilmani rendőrőrshöz vezető téglalépcsőkön. A pultnál ülő férfi felpillantott, és kérdőn nézett rám.

– Segíthetek?

– A nevem Nora Glass. Azért jöttem, hogy feladjam magam.

29. fejezet

A szolgálatban levő rendőrtiszt gyors pillantást vetett rám, majd egy unott tinédzser sóhajával kísérve felemelte a telefont.

– Főnök, megint jött egy Nora Glass.

A rendőr bólogatva, néhányszor aházva figyelt, majd visszahelyezte a telefonkagylót a helyére.

– Ms… – kezdte, szünetet tartva, mintha nem épp most közöltem volna vele a nevemet.

– Glass. Nora Glass. Úgy tudom, letartóztatási parancs van érvényben velem szemben.

– Sosem fogom megérteni a magafajta embereket.

– A rendőrfőnök most Lars Hendriks, ugye? Miért nem hívja ide, hogy tisztázzuk a dolgokat?

– Figyeljen ide, Ms…

– Glass. Nora Jo Glass. Az igazi.

– Nézze, Ms. Glass, ezt már vagy tucatszor eljátszottuk. Mi lenne, ha inkább megspórolná nekem egy háromoldalas jelentés megírását, és élvezné a szabadságot, aminek a biztosításáért ez az ország olyan sokat küzdött?

Ácsoroghattam volna ott vitatkozni ezzel a férfival, de tulajdonképpen a kezembe nyomott egy „ingyen kijöhetsz a börtönből” szerencsekártyát, és úgy voltam vele, elfogadom. Különben is, tartoztam valakinek egy látogatással. Pár emberi kapcsolatomat elrendezhetném, mielőtt lecsuknak.

Elindultam a főutcán, hogy felidézzem a helyeket, de minden, amit ismertem, már megváltozott. Csak a posta maradt az eredeti helyén. A családom régi élelmiszerüzlete, ami futólag turkálóként működött, most egy menő piacnak adott otthont, ahol minden bio volt, háromszáz százalékos haszonkulccsal. Mivel majd éhen haltam, vettem egy banánt két dollárért. Az étkezde helyét, ahová úszóedzések után beültem csokiturmixért és hamburgerért, egy olasz étterem foglalta el. A Parsons barkácsbolt megduplázta méretét, kiszorítva Art Delikát Pizzázóját, a cipészműhely helyén pedig egy divatbutik állt. A Sundownersnek olyan elegáns új cégtáblája lett, mintha el akarná riasztani régi vendégkörét.

Ugyanúgy mentem végig a városon, mint tíz évvel ezelőtt, csak épp senki nem intett vagy köszönt oda nekem. Pár arcot felismertem az évek és/vagy kilók gyarapodása ellenére is. A biopiacon láttam Mrs. Winslow-t, a volt angoltanáromat, aki valószínűleg már nyugdíjas volt. Kiszúrtam a régi postásunkat is, aki most járókerete fölé görnyedve bandukolt. Láttam Edie-t is, egy nagyjából hároméves, szőke fiúcska után szaladt épp, aki Logan kiköpött mása volt. Mindennél jobban szerettem volna odarohanni hozzá, megölelni őt és a gyermekét is. De aztán eszembe jutott, hogy nézett rám a legutolsó találkozásunkkor. Azt az arckifejezést nem akartam látni soha többé.

Megfordult a fejemben, hogy bemegyek a Sundownersbe vagy a postára, hogy bejelentsem, itt vagyok, de valahogy nem tűnt jónak az időzítés, ahhoz meg pláne nem volt kedvem, hogy azon vitatkozzak, én vagyok-e a körözött személy, vagy csak egy imposztor.

Addig mentem, míg el nem értem a Cypress utca 241.-ig, a címhez, amit régen otthonomnak hívtam. Csakhogy ez nem az volt. Az otthon az én fejemben egy szépiabarna fotószerű, mély depresszióba zuhant házként élt, lepattogzott festékkel, törött lépcsővel, hiányzó cserepekkel. Ez a ház előttem tökéletes állapotban tündöklött. A gyep harsogóan zöld volt, és nemrégen nyírhatták le, az illata bekúszott az orromba. Az egész házat átfestették halványkékre, az ablakok körül fehér szegélyeket hagyva. A verandára vezető második lépcsőfok, ami szinte egész életemben be volt törve, most éppolyan masszívan állt, mint a többi. Az ablakokat tisztára súrolták, a teljes tetőzetet kicserélték. Az udvaron nem hányódott egyetlen kidobásra ítélt tárgy sem. A frissen festett verandán két hintaszék állt, és ennyi.

Becsöngettem. Egy hatvanas, ősz szakállú, kissé pocakos férfi nyitott ajtót. Farmer és szépen vasalt kockás ing volt rajta. Mikor megpillantott, a szeme kitágult, és kissé könnyes is lett. A döbbenettől ösztönösen hátralépett, hogy kitámassza magát.

– Nora? – kérdezte.

Nem tudtam, hozzászokom-e valaha ahhoz, hogy a régi nevemen hívjanak. Nem úgy éreztem magam benne, mint egy régi pulcsimban, inkább olyan benyomásom volt, mintha valaki más cipőjét vettem volna fel.

– Igen – feleltem.

A férfi szeme ekkor meleg, szomorú mosolyba ráncolódott, mintha őszintén boldoggá tenné, hogy lát. Kezet nyújtott.

– Pete vagyok. Pete Owens.

Kezet fogtunk.

Pete csak állt ott, még mindig mosolyogva, de szomorúan és kissé elveszetten.

– Elnézést – szólalt meg. – Elfelejtkeztem magamról kissé. Kerülj beljebb!

Pete belépett a házba, de én nem moccantam.

– Pete – szóltam utána a verandáról –, te ki vagy?

– Jaj nekem – fordult vissza csoszogó léptekkel Pete. – Édesanyád vőlegénye vagyok.

Ismét kezet nyújtott, amit megszorítottam.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Pete.

Pete ellépett az ajtóból, némán betessékelve. Beléptem a régi házunkba, de úgy éreztem, mintha a ház valami párhuzamos valóságban létezne.

– Gondolom, a temetésre jöttél – szólalt meg Pete.

Az arcomat olyan könnyek áztatták, melyeket sosem gondoltam, hogy hullajtani fogok anyámért.

– Mikor halt meg? – kérdeztem.

– Két nappal ezelőtt.

Lehuppantam a kanapéra, és igyekeztem visszafojtani a sírást. Nem akartam bőgni az egyik árulóm miatt.

– Mindent megbánt. Próbálta helyrehozni a dolgokat a végén – mondta Pete.

– Hallottam, hogy beszélt a rendőrséggel.

– Hivatalos vallomást tett. Elmondta az igazságot.

– A halálos ágyán. Amikor már nem volt mit veszítenie.

– Kérsz egy teát vagy kávét? – érdeklődött Pete.

– Nincs valami erősebb?

– Ez egy alkoholmentes háztartás.

Ilyen az én szerencsém. Akkor egyszer, mikor piára lett volna szükségem a szülőházamban, pont nem volt.

– A tea jó lesz – mondtam.

– Máris hozom – indult Pete a konyha felé.

Arra az érzésre számítottam, mikor megragad egy emlék, és az ember egész teste visszarepül az időben. De ebben a házban sosem éltem, gondoltam magamban. Maradhatok még egy kicsit anélkül, hogy a rossz emlékek kirázzák belőlem a lelket.

De aztán mikor benyitottam a régi szobámba, az emlékek mégis elborítottak.

Az a régi virágos paplan, amit utáltam, poszterek zenekarokról, akiket évek óta nem hallgattam, a könyvespolc, amit apám a szeméttelepről kiguberált deszkákból és téglákból csinált nekem, a falon porosodó úszómedáljaim. A szoba ugyanolyan maradt, mint valaha, mintha a régi énem szentélye lett volna.

Gyorsan rávágtam az ajtót a múltamra, és visszaültem Pete kanapéjára.

Már hozta is a csésze teát.

– Az írónő már úton van – jegyezte meg. – Meghagyta, hogy hívjam azonnal, ha visszajössz.

Csengettek. Pete ajtót nyitott, és Blue belépett gyerekkori otthonomba. Ugyanúgy nézett ki, mégis máshogy. A haját szigorú bubifrizurára vágatta, és fekete keretes szemüveget viselt, amiről biztosan tudtam, hogy nincs rá szüksége. A vállán egy nehéz vászontáska lógott, amit a jelek szerint egy csomó irat húzott le.

– Nora Glass, teljes életnagyságban! – szólalt meg erőteljes déli akcentussal. – Laura Cartwright vagyok. Én kutatom az ügyét.

– Örülök, hogy megismerhetem, Laura – álltam fel.

Kezet fogtunk, kiválóan játszva az idegeneket.

– Hallotta már a hírt? – kérdezte Blue.

– Milyen hírt?

– Most már szabad ember.

– Az meg hogy lehetséges?

– Ryan vallomást tett. Az ön édesanyja is. Ez elég bizonyíték volt ahhoz, hogy meggyőzze az ügyészt, Jason Lyonst. Sőt, Mr. Lyons már vár is minket a rendőrségen. Elviszem a kocsimmal.

Az egész csapdának érződött, de Pete olyan becsületes, jó embernek tűnt, hogy hinni kezdtem, talán tényleg igaz.

– Remélem, átérzed, micsoda hálával tartozol ennek a hölgynek – szólalt meg Pete. – Laura volt az, aki meggyőzte édesanyádat, aztán meg Ryant is, hogy vallomást tegyenek.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Semmiség volt – legyintett Blue. – Csak a tisztességes jóérzésükre kellett hivatkoznom.

– Hát, mindenesetre ki kell majd találnom, hogy fizethetem vissza – jegyeztem meg.

– Szerintem kvittek vagyunk – válaszolta Blue.

Mélységesen egyetértettem vele.

– Tényleg ő az? – nézett Hendriks kapitány Blue-ra.

Kissé kínos hangulatban ácsorogtunk ott hárman a rendőrőrs várótermében.

– Igen, én vagyok Nora – feleltem.

– Ő az – erősítette meg Blue is.

– De maga sosem találkozott az igazi Nora Glass-szal, nem?

– Nem – ismerte el Blue. – De láttam egy rakás fotót, és az orrát egyértelműen az anyjától örökölte.

Hendriks kapitány kifürkészhetetlen tekintetet vetett rám, majd lassan, tisztán artikulálva szólalt meg, mintha az angol nem is az anyanyelvem lenne.

– Hadd magyarázzam el. Az elmúlt tíz évben egész pontosan tizennégy állítólagos Nora Glass tűnt fel. Kábé a felét ki lehetett zárni már első pillantásra is, mert az egyik például majdnem hetvenéves, a másik meg transzvesztita volt. Ezek az ügyek minden egyes alkalommal pazarolják a rendőrségi erőforrásokat. Azonkívül rendkívül traumatikus szokott lenni Naominak, mikor ide kellett jönnie, hogy megerősítse vagy cáfolja a személyazonosságot.

– Ő pedig most már nincs – jegyeztem meg.

– Jason Lyons rövidesen megérkezik. Felteszem, ő majd ki tudja mondani a végső szót.

Egy órán keresztül ültem Blue-val a kihallgatószobában, az egyoldalú tükörrel szemben.

– Jó kis időjárásunk van mostanában – jegyezte meg Blue.

Fejével a sarokban felszerelt kamera felé bökött. Nyilván felvettek minket.

A rendőr, aki először elküldött, hozott nekünk kávét.

– Nem úgy néz ki, mint Nora. Egyik fotóra sem hasonlít, amit én láttam. Ezért küldtem el.

– Az emberek megváltoznak idővel – mondtam.

– Maga sokat változott – jelentette ki, amint kiment.

Pár perccel később Hendriks kapitány kíséretében Jason Lyons lépett be a szobába. Jasonön egy láthatóan új öltöny volt, a kezében egy viseltes aktatáskát tartott. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint amire emlékeztem, mégis láttam még benne a fiút, aki régen volt. Nem volt olyan teljes mértékben elveszett, mint én. Pont úgy festett, mint egy ügyész, és nem tudom miért, de úgy véltem, jól illik hozzá ez a szerep. Nem volt egyszerű rendezni a gondolataimat, mikor a múltam és a jelen hirtelen összeütközött. Fel tudtam idézni a Jason hálószobájában elcsattant gyakorlatlan csókjait, de a mostani arckifejezése engesztelhetetlen volt.

– Ő az? – tette fel a kérdést Hendriks kapitány.

– Szia, Nora! – szólalt meg Jason.

– Szia, Jason!

– Remek, akkor ez elintézve – közölte Hendriks. – Akkor hagyom is magukat.

A kapitány kiment, Jason meg leült velem szemben, és kinyitotta a táskáját. Blue-ra pillantva szavak nélkül utalt rá, hogy semmi keresnivalója itt.

– Nora, ha itt végzett, találkozzunk a Sundownersben! – javasolta Blue. – Van még pár kérdésem, mielőtt leadnám a cikkemet.

– Rendben, később találkozunk.

Amint Blue kitette a lábát, Jason nekem szegezte a kérdést:

– Miért léptél le?

– Mert nem akartam börtönbe menni azért, amit nem én tettem. Tizennyolc éves voltam. Szabadon akartam élni.

Jason elém tolt egy dokumentumot.

– Ez Ryan Oliver saját kezűleg aláírt vallomása, melyben alátámasztja az általad elmondottakat.

– Mikor történt ez? – kérdeztem.

– Tegnap este hívott fel. Azt mondta, hazajössz, és hogy itt az ideje elmondani az igazságot. A vallomását ma reggel vettem fel. Felettébb érdekes egy beszélgetés volt.

Mielőtt érzékelhettem volna, mit történik, ismét potyogtak a könnyek a szememből. Az elmúlt huszonnégy órában többet sírtam, mint az előző tíz évben összesen.

– Részvétem. Sajnálom – mondtam.

Semmi mást nem mondhattam. Évek óta először gondoltam Melindára. Nem arra, amit a halála tett velem, hanem az elveszett életre. A halála után olyan hamar menekülnöm kellett, hogy sosem volt igazán esélyem, hogy meggyászoljam. Az, amit az emberek beszéltek, végül is részben igaz volt. Tényleg féltékeny voltam rá. Tényleg jobb volt nálam, és nemcsak a tanulásban és az úszásban, de jobb ember is volt. Ha fordítva történt volna a dolog, biztosan tudom, Melinda nem szökött volna el.

– Köszönöm – mondta Jason. – Emlékszem, közel álltatok egymáshoz.

– Most mi lesz? – érdeklődtem.

– Minden vádat ejtünk. Beszéltem a hatóságokkal Waterlooban is. Szeretnék, hogy a következő hetekben visszamenj, és válaszolj pár kérdésükre, de az elfogatóparancsot visszavonták. Mostantól szabad ember vagy. Azt csinálsz, amit akarsz.

Be kell vallanom, kissé csalódás volt. Olyan sokáig és olyan küzdelmesen menekültem, erre csak úgy közlik, hogy szabad vagyok. Olyan érzés volt, mintha egy bajnokságra készültem volna, aztán az ellenfél egyszerűen visszalépett volna. Még mindig bennem volt a harci láz. Olyan sokáig éltem beszűkült lehetőségekkel, hogy nem láttam még, hogyan lépjek tovább úgy, hogy a teljes, valódi világ nyitva állt előttem.

– Mi a helyzet Logannel és Mr. Oliverrel? – érdeklődtem. – Letartóztatták már őket?

– Újra elővettük a régi ügyet, tárgyi bizonyítékokat keresünk. A Roland-féle embereknek mindenféle védőügyvéd áll rendelkezésre gyorshívón. Csak akkor hozom be őket, ha a vád sziklaszilárd lábakon áll.

– Három szemtanú nem elég sziklaszilárd?

– Soha ne becsüld le az ellenfeleidet!

– Nem teszem – feleltem.

– Van valami, amit nem értek. Nem hagy nyugodni – folytatta Jason.

– Mi az?

– Anyád. Miért hallgatott róla ennyi éven át?

Magamban végiggondoltam, védelmezzem-e anyám emlékét, megőrizzem-e a titkát. De már így is annyi hazudozás volt az ügy körül, jobban esett igazat mondani. Azonkívül anyám kiárusított, méghozzá tíz éven keresztül.

– Mert szerelmes volt Roland Oliverbe – magyaráztam. – Amióta az eszemet tudom, volt valami köztük.

Jason nem reagált. Láttam rajta, hogy magában illesztgeti össze a kirakós elemeit, de egy darabot még így is hiányol.

– Akkor ezek szerint őt választotta helyetted? – kérdezett vissza. Nem győzte meg az elméletem.

– Igen, őt választotta.

– Szerintem kell lennie még valaminek mögötte – mondta Jason.

– Talán – feleltem, de magamban arra gondoltam, úgysem tudjuk meg soha.

– Nem semmi életed volt az elmúlt tíz évben – jegyezte meg Jason.

– Ne is mondd!

Amikor elbúcsúztunk, kissé elfogódottan átöleltük egymást. Amint kiléptem a rendőrségről, immár szabad emberként, arra számítottam, hogy végre másként fogom magam érezni. Felszabadultan. De a valóság az volt, hogy csak még inkább imposztornak éreztem magam, amiért olyan névre hallgatok, ami már nem is az enyém. Napszemüvegemet feltéve elsétáltam a bárig.

Blue egy sarokasztalnál ült, és vidám mosollyal integetett.

– Mesélj el mindent! – mondta olyan lelkesen, mintha pletykálkodó tinilányok lennénk.

Észrevettem, hogy a gyűrűsujján egy óriási gyémánt fityeg.

– Férjhez mentél?

– Csak pár hónapra. Általában Laura Bainbridge néven futok, de az irodalmi karrieremhez a lánykori nevemet használom.

– Gyors munka volt.

– Igen, elismerem, villámudvarlás volt. De fut ki az időből.

– Miért, beteg, vagy mi?

– Nem, nem úgy – mondta Blue. – Mit iszol? Gint?

Alattomosan elmosolyodott, mintha mindig is tudta volna, hogy azt csak álcaként szoktam rendelni.

– Whiskey-t – feleltem.

Blue odament a pulthoz kikérni az italainkat. Kicsit nosztalgikus érzés volt Blue-val iszogatni. Csak arra nem volt hajlandó, hogy elhagyja azt az elnyújtott déli akcentust, akárhányszor is kértem.

Kölcsönösen elmeséltük utazásainkat, és összehasonlítottuk, milyen viszonylagos sikereket tudtunk elérni, míg a másikat alakítottuk. Blue Amelia Keenként sikeresen kicsikart még húszezer dollárt Roland Oliverből, mielőtt ő becsukta a bankot. Coloradóba költözve megismerkedett Eugene Bainbridge-dzsel. Blue nem bocsátkozott részletekbe az eljegyzéséről, én meg nem kérdeztem. Voltak dolgok, melyekkel kapcsolatban jobban éreztem magam, ha nem is tudok róluk. Én is elregéltem pár sztorit a recluse-i tanári pályámról. Blue-nak tetszett az ötlet, hogy a földrajzot az autós térképek alapján tanítottam. Eszembe jutott, vajon mi lehet Andrew-val.

– Tudtad, hogy mindig is író akartam lenni? – kérdezte Blue. – Te vagy az én szerencsehozó talizmánom.

Én éppenséggel nem mondhattam el ugyanezt róla, noha most az egyszer tényleg a segítségemre volt.

Rendeltünk még egy kört. Blue feltartotta a whiskey-s poharát.

– Naomi Glassra, nyugodjon békében! – nézett egyenesen a szemembe.

– Milyen volt? – kérdeztem tőle.

– A te anyád volt. Jobban kéne tudnod, mint nekem.

– Tíz éve nem láttam anyámat. Milyen volt a végén?

– Mint a legtöbb ember élete végén. Ijedt és csupa megbánás. Olyan, mint te folyton.

Úgy éreztem, Blue apró kis sírokat ás a lelkiismeretemben. Nem bírtam ránézni. Lehet, hogy Bilman városa álbűnözőt csinált belőlem, de Blue volt az, aki miatt igazi bűnössé váltam.

Blue elmosolyodott. Nem úgy, ahogy az emberek általában szoktak, amikor vidámság, öröm vagy egy kedves emlék hívja elő. Blue elégedetten mosolygott. Máris többet tudott rólam, mint öt perccel azelőtt. Megkérdezte, mikor döntöttem el, hogy hazatérek, mire meséltem neki Reginald Lee-ről.

– Felrobbantottad az egész házát?

– Vagy ő, vagy hagyom, hogy végezzen sok-sok ártatlan emberrel.

Blue szeme felragyogott.

– Videót csináltál róla?

– A robbanásról?

– Igen.

– Nem, nem csináltam.

– Még egy képet sem? – A fény kissé elhalványult Blue szemében.

– Nem.

– Nem baj, akkor is büszke vagyok rád.

– És veled mi lesz most, Blue? Hazamész?

– Addig nem, míg be nem fejezem a Nora Glass-sztori utolsó fejezetét.

– Ez most ugye nem komoly?

De az volt.

Blue kitett a szülőházam előtt.

– Akkor holnap találkozunk? – búcsúzott.

Az idő elvesztette minden jelentőségét számomra. Ha nem tudja az ember, mit tartogat a jövő, inkább a jelenben él.

– Holnap? – kérdeztem vissza.

– Anyád temetésén.

– Persze – mondtam.

Furcsa érzés volt ismét bekopogtatni a Cypress utca 241 .-be. Felmerült bennem, hátha ott van még a kulcs a műszikla alatt.

Pete ajtót nyitott, és idegesen elmosolyodott.

– Isten hozott itthon!

Annyi éven át vágytam ezekre a szavakra, de most csak felállt a szőr a hátamon tőlük.

Pete húsos-krumplis vacsorát főzött nekem, melyet kínos csendben fogyasztottunk el. Később szertartásosan átnyújtotta anyám kétéves Toyotájának slusszkulcsát. Naomi a házat Pete-re hagyta, mivel ő fizette ki a hitelt, de volt némi megtakarítása a bankban. Annak a papírjait Pete átadta nekem.

– Tudom, hogy nincs már élő családtagod. Ha szeretnéd, rám gondolhatsz családként – mondta.

Pete rendes ember volt, de nekem nem olyan fogalmaim voltak a családról, mint másoknak. Nem hiányzott az életemből.

Kimentettem magam, és lefeküdtem aludni. Gyorsan álomba merültem, és mélyen, önfeledten aludtam, ahogy a gyerekek, mintha most pótolnám a rengeteg éberségben töltött évet.

De éjszaka egyszer csak felébredtem. Valaki kívülről kopogtatott az ablakomon.

Kinyitottam az ablakot, és ott állt. A legjobb barátom, a férfi, akit túlságosan is sokáig szerettem, az ember, aki mélyebben elárult, mint bárki más. A látványa olyan boldoggá és egyben szomorúvá tett, amilyet még nem tapasztaltam. Kimásztam hozzá, és csak álltunk ott egymásra bámulva. Nem öleltük meg egymást, nem fogtunk kezet, semmi.

Megváltozott az évek alatt. A haja kevesebb lett, a testsúlya több. Az aggódás és bánat kusza pályákat vájt magának a homlokán.

– Nem úgy nézel ki, mint te – szólalt meg Ryan.

– Nem lehettem saját magam.

– Úgy értem, nem úgy nézel ki, mint amire számítottam.

– A hajam miatt – feleltem, remélve, hogy nem lát egyenesen a lelkiismeretembe.

– Tervezed, hogy maradsz? – érdeklődött Ryan.

– Nem tervezek én semmit.

– Nekem családom van – tett néhány lépést felém.

– Tudom.

– Van egy lányom.

– Hallottam.

Már közvetlenül előttem állt. Ilyen közelről csak a szemét láttam, ugyanazt a szempárt, amiben valaha többezerszer merültem el. Most szomorú volt a tekintete, de akkor is Ryan volt az, és most is fájó vágyakozással töltött el.

Megcsókolt. Az ajkát ismerősebbnek éreztem, mint a saját tükörképemet. Megint tizenhét évesnek éreztem magam, mintha bármi lehetséges lenne. De aztán véget ért a csók, és hirtelen minden kegyetlen kis trükk eszembe jutott, amit a világ tartogatott számomra.

– Tönkretetted az életemet – mondtam.

– Te meg az enyémet – felelte Ryan.

– Nem maradok itt.

– Jó. Soha többé nem akarlak látni.

Így is lett.

30. fejezet

Anyám temetésének reggelén úgy döntöttem, visszafestem a hajam barnára. Egyre jobban bosszantottak a pillantások, amiket szőkített, kurta tincseim vonzottak. Miután kiöblítettem a festéket, és megszárítottam a hajam, legalább kívülről félig normálisnak tűntem, még ha belül nem is éreztem úgy. Kivettem egy régi ruhát a szekrényemből a temetésre. Bő volt rám. Ugyanezt az egyszerű fekete ruhát vettem fel annak idején Hazel nagymamám temetésére is. Ott csak hárman voltunk jelen.

Anyámra már nagyobb tömeg volt kíváncsi. Pontosabban inkább hírhedt lányára. Úgy tűnt, a fél város beszuszakolta magát a Bronson & Fiai temetkezési vállalat termébe, hogy vethessen egy pillantást az elhíresült Nora Glassra. A koporsó le volt zárva, úgyhogy nem is nagyon volt mit nézni rajtam kívül.

Mikor Edie belépett az ajtón, elfordítottam a tekintetem. De ő odajött, olyan óvatosan, mintha valami kóbor kutya lennék. Aztán megölelt, de nem úgy igaziból, szorosan, csak finomkodva, ahogy egy törékeny idős rokont szokás.

– Ne haragudj – suttogta. – Tudhattam volna, hogy nem te voltál.

– Örülök, hogy otthagytad Logant. – Mindössze ennyit válaszoltam.

Pete az ajtóban állt, és üdvözölt mindenkit, azokat is, akikről tudta, hogy csak a látványosság miatt jöttek. Mindenkivel kezet rázott, mígnem megérkezett Roland és Logan Oliver. Pete úgy fordult el az ajtóból, mintha láthatatlanok lennének. Az egybegyűltek egy emberként szisszentek fel, majd halk duruzsolás futott végig a tömegen, mint egy látszólag nyugodt óceánon.

A bűntudat nem hagyott nyomot Loganen úgy, mint az öccsén. Még mindig izmos, jóképű férfi volt, aki el tudta hitetni magáról, milyen jó ember. Logan leült az egyik padba, de Roland egyenesen odalépett hozzám.

– Együttérzésem a veszteségért – mondta.

– Pontosan melyik veszteségért? Anyám életére vagy az enyémre gondol?

– Igyekeztem segíteni rajta, tudod? Én fizettem be az elvonóra. Adtam neki pénzt, amikor csak kérte.

– Mások lefizetése nagyon jól megy magának.

– Lehet, hogy sosem fogod megérteni, de én őszintén úgy gondoltam, hogy azt tesszük, ami mindenkinek a lehető legjobb.

– Ha feloldozást akar, javaslom, keressen egy papot.

Roland visszavonult, és leült a hátsó sorban. Közvetlenül a szertartás kezdete előtt Blue lépett be. Testhez simuló fekete ruhát, magas sarkút és még fátyolt is viselt.

– Kissé túlöltöztél – jegyeztem meg.

– Milyen sokat eljöttek – állapította meg Blue. – Jaj de jó, Oliverék is eljöttek.

– De miért vannak itt?

– Utaltam rá, hogy ha nem jelennek meg a temetésen, az bűnösnek tünteti fel őket.

– De hát bűnösök is.

– Ennek nem most van itt az ideje, Nora. Bocsáss meg, de addig nem lesz teljes a könyvem, míg nem csinálok exkluzív interjút Logannel. Meg is próbálok most rögtön lecsapni rá. Kétlem, hogy végig akarna ülni holmi unalmas temetést.

Távolról figyeltem, miként bűvöli el Blue romlott bája Logant. Csupán pár szót váltottak, de Logan már ment is kifelé a teremből Blue nyomában. Esküdni mernék, hogy Blue egy oroszlánbarlangból is kidumálná magát.

Pete kedves búcsúztató beszédet mondott a megváltásról, és próbálta meggyőzni a cinikus seregletet, hogy Naomi tényleg helyrehozta az életében elkövetett számos félresikerült cselekedetét. Én leghátul álltam, remélve, hogy így minél kevesebben látnak, de így is sokan nyújtogatták a nyakukat, hogy vethessenek rám egy pillantást. Eltűnődtem, vajon a bámészkodók könnyeket várnak-e tőlem. Ha így volt, csalódniuk kellett. A szemem olyan száraz maradt, mint a sivatag. Én már tíz évvel azelőtt elvesztettem anyámat, akkor elsírtam az összes könnyemet.

A szertartás vége felé csendesen kiléptem a teremből. Semmi szükségem nem volt álgyászolókra, akik odajönnének részvétet nyilvánítani. Odakint viharos felhők gyülekeztek az égen, és már szemerkélt is az eső. Kiszúrtam Blue-t és Logant, akik meghitten csevegtek a parkolóban, egy fekete Range Rover mellett ácsorogva.

Feléjük indultam, de akkor Blue észrevett a szeme sarkából, és mondott valamit Logannek. Logan is felém pillantott, és kinyitotta az utasoldali ajtót Blue-nak. Aztán ő is beszállt, és kikanyarodott a parkolóból.

Anyám Toyotája a parkoló túlsó felén állt. De nem számított, hogy Blue-nak és Logannek előnye volt, mert pontosan tudtam, hová mennek. Beindítottam a motort, és kigurultam a parkolóból. A Buckwheat utcánál jobbra, majd a 47-es úton balra fordultam, hogy aztán lehajthassak a Skyline útra. A megengedett sebességhatár hatvan volt, én kilencvennel mentem.

Tíz perc autózás után feltűnt előttem a Range Rover a kétsávos mellékúton. Nem jártam a Skyline úton Melinda halálának estéje óta, de még legalább négy mérföld választott el a Lyons hídtól. Emlékeztem, hogy évekkel azelőtt olvastam, hogy róla nevezték el az egy mérföldes viaduktot. Felkaptam a telefonomat, és tárcsáztam Blue számát. A harmadik kicsengés után vette fel.

– Most nem alkalmas – szólt bele.

– Tudom, mit művelsz, Blue. Légy szíves, ne tedd! Én nem ezt akarom.

– Majd hívlak, ha végeztem Logan interjújával.

– Blue… – kezdtem, de már lerakta.

Addigra már száztízzel mentem, csak hogy ne veszítsem el őket szem elől. Kevesebb mint két mérföldre, kevesebb mint két percre voltunk a hídtól. De az idő elvesztette minden jelentőségét. Egyszerre voltam a múltban, a jelenben és a jövőben.

Láttam, ahogy Logan kocsija kicsúszik a sávból, de visszatér, majd újra félrerántódik, és nekicsapódik a híd korlátjának, behorpasztva az acélt. Az elsötétített ablaküvegek miatt nem láthattam, mi történt odabent, de így is tudtam, hogy mikor a Range Rover vadul jobbra húzott, Blue keze volt a kormányon. Nem csúsztak ki, fékezésnek sem volt nyoma. A Range Rover egyenesen átvágtatott a szalagkorláton, és hat métert zuhant, bele a Moses-tóba.

A fékre tapostam, bekapcsoltam a vészjelzőt, és kiugrottam a kocsimból. A fekete autót lassan nyelte el a tó. Megkönnyebbülten sóhajtottam, mikor láttam, hogy Blue kimászik az ablakon. Logant nem láttam az elsötétített ablakai miatt, de azt tudtam, hogy Blue nem fog neki segíteni.

Ledobtam a kabátomat és a cipőmet, és leugrottam a hídról, bele a felkavarodott vízbe. Elúsztam Blue mellett, lebuktam, és a nyitott ablakon át bemásztam a kocsiba.

Logan még életben volt, a biztonsági övével bajlódott. Az arca már pulykavörös volt a levegő visszatartásától. Odanyúltam, és lenyomtam a gombot, de az öv beragadt. Megint megpróbáltam. Meg sem moccant. Kezdtem kifogyni a levegőből. Megpróbáltam még egyszer, de már nagyon kellett az oxigén.

Logan látta, ahogy az utolsó adag levegőm kis buborékjai felszállnak. Megragadta az ingem gallérját, és hurokként szorította a nyakamhoz. Próbáltam szabadulni, de gondolom, elszánta magát, hogy ha neki meg kell halnia, akkor nekem is.

A tüdőm robbanásközeli állapotban volt. Belenéztem Logan szemébe, némán könyörögve kegyelemért. Tudhattam volna, hogy azt ő nem ismeri. De aztán beszívott egy adag vizet, görcsbe rándult, és így elengedett. Megfordultam, kibukdácsoltam az autóból, és felrúgtam magam a felszínre, ahol a tüdőm végre belakmározhatott a levegőből. Amíg feltöltődtem oxigénnel, a tó hideg vizét tapostam.

Közben kiszúrtam Blue-t a parton. Odaúsztam hozzá, és kivergődtem a vízből, még mindig zihálva.

– Elment – mondtam.

– Igen, sejtettem – felelte Blue elkékült ajkakkal, reszketve, de nyugodtan. – Aggódtam, hogy téged is magával visz.

– Mit csináltál?

– Én nem csináltam semmit – vágta rá Blue, de nem túl meggyőzően. – Logan ráébredt, hogy szabadon töltött napjai meg vannak számlálva, és ő akarta eldönteni, miként távozzon.

– Szóval csak úgy magától lerántotta az autóját a hídról?

– Költői vég, nem? Ugyanazon a hídon hal meg, amelyen gyilkossá lett. Én imádom a szimmetriát, te nem?

– Az igazságot jobban szeretem – feleltem.

– Van, hogy mindkettőt megkapod.

Blue és én felkaptattunk a töltésen, vissza az útra.

– Vigyél el a motelemhez! – kérte Blue.

– A rendőrségre kéne mennünk.

– Miért?

– Mert te is ott ültél abban az autóban.

– Tényleg? – nézett rám Blue. – Nekem nem rémlik.

Nem vitatkoztam vele. Nem hittem, hogy végeredményben bármin is változtatna. Elvittem Blue-t a város szélén álló Super 8 motelbe. Mondta, hogy várjam meg az autóban. Teljesen feltekertem a fűtést, de még mindig reszkettem, hiszen teljesen átáztam.

Mikor Blue visszatért, egy nagy, vastag borítékot hozott magával.

– Ez legyen a tiéd – mondta. – Azt hittem, Logan halála az a befejezés, amit kerestem, de ez végül is Nora Glass története, és annak még nincs vége. Nem adhatom ezt ki így, ahogy van. Te valószínűleg ismered a nagy részét, tekintve, hogy te vagy Nora Glass. De van egy apróság Norával kapcsolatban, amit talán te sem tudsz, és ami tisztába tehet pár dolgot.

– Nekem nem kell – mondtam.

– Nem baj, vedd csak el – dobta le Blue a papírcsomót az anyósülésre. – Légy boldog, Nora! Az igazságszolgáltatás megtörtént.

– Neked és nekem nagyon más elképzelésünk van az igazságról.

– Valóban?

– Minden jót, Blue!

– Látjuk mi még egymást – felelte Blue távolodva.

Visszamentem a régi otthonomba, és vettem egy forró zuhanyt. Később Pete is hazajött, és érdeklődött, hová tűntem. Azt válaszoltam, hogy az egész túl sok volt számomra, muszáj volt eljönnöm. Bemásztam az ágyamba, és addig aludtam, míg a lelkiismeretem fel nem ébresztett. Egyfolytában Logant láttam magam előtt, amint a halált várva próbál kitörni a biztonsági öv alól. Felkapcsoltam az olvasólámpát, és belelapoztam Blue nedves kéziratába.

Mikor átnéztem, nevetnem kellett. Az összes papír üres volt, leszámítva a fedlapot meg a legutolsó oldalt, ami egy jelentés volt, és amit eltartott egy darabig felfognom.

Blue-nak igaza volt. Valóban volt valami velem kapcsolatban, amiről nem tudtam, és ami tényleg tisztázott jó pár dolgot. Legalább már tudtam, hogy anyám és Mr. Oliver miért akart olyan határozottan eltávolítani. De még mindig úgy gondoltam, hogy kellett lennie más megoldásnak is.

Még két napig maradtam Bilmanben, segítettem Pete-nek elrendezni anyám holmijait. Közvetlenül mellette álltam, mikor csörgött a telefon, és elújságolták neki Logan sorsát. A rendőrség járművel elkövetett öngyilkosságnak nevezte az esetet.

Beszálltam anyám autójába, és elbúcsúztam Pete-től. Roland Oliver házához mentem. Volt még egy utolsó elintéznivalóm, mielőtt örökre magam mögött hagynám Bilmant.

Mr. Olivert a verandán ücsörögve találtam. Whiskey-t ivott, nyilvánvalóan nem az első pohárral aznap.

– Együttérzésem a veszteségért – szólítottam meg.

– Tényleg?

– Kicsit. Azt hiszem, már másképp gondolok Loganre.

– Tudod? – kérdezte Mr. Oliver.

– Tudom.

– Akkor megérted most már?

– Azt értem, hogy miért akartak anyámmal annyira elküldeni. Azt nem, hogy miért próbált meg eltetetni láb alól Austinban.

Mr. Oliver sóhajtva hunyta be a szemét.

– Az nem én voltam. Logan rájött, hogy kapcsolatba léptél velem, és… – Roland ezt a mondatot befejezetlenül hagyta.

– Értem.

– Ryan nem tudhatja meg soha.

– Egyetértek – mondtam.

– Bocsáss meg nekem! – nézett rám Mr. Oliver.

– Nem hiszem, hogy menni fog – feleltem, amint átadtam neki egy borítékot.

– Ez mi?

– A pénz, amit kölcsönkértem. Visszafizetem.

– Nekem nem kell a pénzed, Nora.

– Nekem meg nem kell a magáé.

Felálltam, és még egyszer utoljára ránéztem az öregre. Próbáltam másnak látni, de ugyanolyan maradt.

– Viszlát, apa!

Epilógus

Beszálltam a kocsimba, és csak mentem. Az I-5-ösön délnek tartottam, majd a 405-ösön át ráhajtottam az I-90-esre keleti irányban. Éjfélig mentem. Akkor megálltam a montanai Missoulában egy olcsó motelben, és mikor reggel felébredtem, továbbindultam. Szürkületkor már Wyomingban voltam. Az I-25-ösön mentem délnek, Casper felé. Kivettem egy szobát a Barátságos Szellem Fogadóban, ahol beálltam a forró zuhany alá, majd átöltöztem, és némi harci festéket is magamra kentem.

Végigsétáltam az utcán, majd betértem az Alapvonal nevű vendéglátóipari egységbe. A legdrágább whiskey-ből kértem. Az ártatlanságomat ünnepeltem. Ültem, és az italomat forgatva vártam, hogy észrevegyen. Már majdnem kiürült a poharam, mire letelepedett mellém. Óvatosan felém pillantott, de nem szólt egy szót sem. Félresöpörtem a haját a homlokából, és megérintettem a sebhelyet, amit a fékre taposással okoztam neki.

– Úgy tűnik, szépen gyógyul a sebed – jegyeztem meg.

– Csak a külső sérülések – felelte kacsintva.

– Rendbe fogsz jönni.

– És mi járatban errefelé, édes?

– Domenic, kell még továbbra is folyton a hátam mögé nézegetnem?

– Nem tudom – válaszolta. – Nekem kell az enyém mögé?

– Én csak szabad akarok lenni. Az vagyok?

Domenic a szemembe nézett, és úgy tűnt, fontolgatja a dolgot.

– Megígéred, hogy törvénytisztelő állampolgár leszel? – kérdezte.

– Megteszek minden tőlem telhetőt.

– Annál többet senki sem tehet – jegyezte meg.

– Mi lenne, ha elölről kezdenénk? – vetettem fel.

– Tetszik az ötlet. Meghívhatlak egy italra?

– Szerintem inkább én tartozom neked egy itallal.

– Szerintem is – mondta, amint kezet nyújtott. – Engem Domenicnek hívnak.

Kezet ráztunk.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Domenic.

– És te? A neved…?

Köszönetnyilvánítás

Mint mindig, először is Stephanie Kip Rostant és Marysue Ruccit illeti köszönet. Hatalmas szerencsém van, hogy olyan ügynököm és szerkesztőm van, akik egy bárban elhangzott kétmondatos összefoglaló alapján is hittek benne, hogy meg tudok írni egy egész regényt.

Az S&S Kiadónál Carolyn Reidy és Jón Karp munkáját kell megköszönnöm. Mindketten elképesztően nagylelkűek és segítőkészek voltatok, adósotok vagyok. Szintén az S&S-nél: Richard Rhorer, Laura Regan, Amanda Lang, Sarah Reidy, Marilyn Doof, Allison Har-zvi, Kristen Lemire, Ebony LaDelle és Maureen Cole. Mindannyian fantasztikusak vagytok. Végül, de nem utolsósorban Jonathan Evans. Hála neked, sosem kell igazán tökéletesen elsajátítanom az angol nyelvet.

Az összes csodálatos embernek az irodalmi ügynökségemnél, a Levine Greenberg Rostannál! (szerintem jó ide a felkiáltójel): Jim Levine, Dan Greenberg, Melissa Rowland, Beth Fisher, Miek Coccia, Monika Verma, Tim Wojcik, Kerry Sparks, Lindsay Edgecombe és Shelby Boyer. A köszönöm sosem lesz elegendő.

Clair Lamb és David Hayward valamiféle díjat érdemelnének, amiért végigszenvedik az írásaimat legkezdetlegesebb változatukban is. Elképesztő, hogy mindig rátalálnak a szavakra, amik továbblendítenek. Imádlak mindkettőtöket!

És a barátok: Morgan Dox, Steve Kim, Julie Ulmer és Julie Shiroishi. Nélkületek el lennék veszve. Diego Aldana, köszönöm a múltkori könyvhöz a segítséget és a mostaniban a búvóhely ötletét. Hopeton Hay és Tim Chamberlain: köszönöm az austini ismertetőt és évek nagyszerű interjúit.

Köszönöm Davidnek a Scatico tábortól, hogy körbevezetett.

Család: Bev néni, Mark bácsi, Jeff bácsi, Eve néni, Jay, Anastasia, Dan és Lori.

Köszönöm az összes kriminális barátomnak, akik révén úgy érzem, részese vagyok valaminek. Túl sokan vagytok a felsoroláshoz, de tudjátok, kiről van szó.

Mivel most már le kell ezt adnom, és tudom, hogy valakit úgyis kifelejtek:

Köszönöm,____________________!1* Te vagy a kedvencem!

Megjegyzések

[←1]

* Ide helyettesítsd be a neved!