LISA JEWELL

A FENTI LAKÓK

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű: Lisa Jewell: The Family Upstairs

Copyright © Lisa Jewell 2019 All rights reserved.

Borítóterv © Simon&Schuster Borítófotók © Shutterstock

Hungarian translation © Katona Ágnes, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021 ISBN 978 963 568 159 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna Szerkesztette Szekeres Dóra Előkészítés Takács Andrea Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ezt a könyvet az olvasóimnak ajánlom, szeretettel és hálával

A Cerian Tahany név eredetéről

A „Cerian Tahany” nevet a valóságos Cerian Tahanytől kaptam, aki a „Get in Character” kampány egyik idei nyertese.

A CLIC Sargent az Egyesült Királyság legfőbb jótékonysági szervezete gyerekés fiatalkorú rákos páciensek számára. Célja, hogy megváltoztassa azt, amit a fiatalkori rák diagnózisáról gondolunk. Hisznek benne, hogy a gyerekés fiatalkorú rákbetegeknek a legjobb ellátás, ápolás és támogatás jár a betegséggel vívott küzdelmük során is, és utána is. A „Get in Character” (kb. Kerülj szerepbe) kampány 2014 óta fut, és az Egyesült Királyság legismertebb írói támogatják.

Nem állíthatnám, hogy a gyerekkorom normális volt, mielőtt ők beléptek az életünkbe. Messze nem volt normális, de én annak éreztem, mert nem ismertem mást. Csak most, amikor évtizedekkel később visszatekintek rá, most látom, hogy mennyire furcsa volt.

Majdnem tizenegy éves voltam, amikor jöttek, a húgom meg kilenc.

Velünk éltek öt éven át, és minden nagyon, nagyon sötét lett általuk. A húgomnak és nekem meg kellett tanulnunk túlélni.

És amikor tizenhat voltam, a húgom meg tizennégy, jött a baba.

I

1

Libby felveszi a levelet a lábtörlőről. Forgatja a kezében. Nagyon elegáns; a boríték krémszínű, és tapintásra mintha bélelt lenne. A bélyegzőn ezek a szavak: Smithkin Rudd & Royle Solicitors, Chelsea Manor Street SW3.

Magával viszi a levelet a konyhába, letámasztja az asztalra, amíg megtölti a forralót vízzel, és teafiltert dob egy bögrébe. Libby nagyjából biztos benne, mi van a borítékban. Múlt hónapban töltötte be a huszonötöt. Tudat alatt már várta ezt a levelet. De most, hogy itt van, nem tudja, ki meri-e bontani.

Felkapja a telefont, és felhívja az anyját.

– Anyu – mondja. – Megjött. A levél a vagyonkezelőktől.

A vonal túlsó végén hallgatás. Elképzeli anyját ezermérföldnyire Déniában a saját konyhájában: hófehér konyhabútor, lime-zöld kiegészítők, tolóajtó a kis teraszra, ahonnan a Földközi-tengert látni, anyja a füléhez tartja a telefont, aminek kristálydíszes tokját úgy nevezi, a kedvenc ékszerem.

– Hű – mondja. – Oké. Azta. És kibontottad?

– Nem. Még nem. Előbb iszom egy csésze teát.

– Oké – ismétli meg az anyja. Aztán megkérdezi: – Maradjak vonalban? Amíg kibontod?

– Igen – mondja Libby. – Légy szíves.

Elszorul a torka, mint olyankor szokott, amikor ki kell állnia a munkahelyén és üzleti beszámolót kell tartania, vagy mintha megivott volna egy erős kávét. Kiveszi a filtert a bögréből, és leül. Ujjai a boríték sarkát simogatják, mély levegőt vesz.

– Rendben – mondja az anyjának. – Most. Most mindjárt.

Az anyja tudja, mi van a borítékban. Vagy legalábbis sejti, bár soha nem mondták el neki hivatalosan, mi a vagyon. Lehet, ahogy mondani szokta, egy teáskanna és egy tízfontos.

Libby megköszörüli a torkát, és ujjával feltépi a borítékot.

Vastag, krémszínű lapot húz elő, és átfutja:

Miss Libby Louise Jones

Az 1977. július 12-én létrehozott Henry és Martina Lamb-letét vagyonkezelőjeként az ön kezéhez óhajtom juttatni a mellékelt program szerint…

Leteszi a kísérőlevelet, és előhúzza a mellékelt iratokat.

– Na? – kérdezi az anyja elfúló hangon.

– Még olvasom – válaszolja.

Végigfut rajta, és a szeme megakad az ingatlan címén: 16 Cheyne Walk, SW3. Arra gondol, itt lakhattak a vér  szerinti szülei a haláluk előtt. Tudja, hogy Chelsea-ben éltek. Tudja, hogy egy nagy házban. Azt hitte, már régen eltűnt. Bedeszkázták. Eladták. Eláll a lélegzete, amikor felfogja, mit is olvas.

– Izé – mondja.

– Mi van?

– Azt írják… Nem, ez nem lehet igaz.

– Mi van?!

– A ház. Rám hagyták a házat.

– A chelsea-i házat?

– Azt – mondja.

– Az egész házat?

– Azt hiszem. – A kísérőlevélben valami olyasmi áll, hogy más, akit a letét megnevez, nem jelentkezett a határidő letelte előtt. Nem bírja felfogni.

– Istenem. Szóval, az szerintem megér vagy…

Libby beszívja a levegőt és a mennyezetre emeli a szemét.

– Ez nem lehet igaz – mondja. – Ez biztosan tévedés.

– Menj el az ügyvédhez – mondja az anyja. – Hívd fel őket.

Kérj időpontot. Bizonyosodj meg róla, hogy nem tévedés.

– De mi van, ha nem tévedés? Mi van, ha igaz?

– Akkor, angyalkám – mondja az anyja, és Libby hallja a hangján, hogy annyi mérföldre tőle mosolyog –, igazán gazdag lány lesz belőled.

Libby leteszi a telefont, és körbebámul  a  konyhájában.  Öt perccel ezelőtt ez a konyha volt az a konyha, amit megengedhetett magának, ez a lakás az egyetlen, amit  meg tudott vásárolni St Albans szélén, egy csöndes, sorházas utcában. Visszaemlékezik a lakásokra  és  házakra,  amiket  a neten való keresgélés közben látott, ahogy halkan felhördült, amikor megpillantotta a tökéletes helyet: napcsapda terasz, lakókonyha, öt perc séta a vasútállomásig, kiöblösödő, régi,

apró szemű ablak, a zöld téren keresztül mintha a katedrális harangjai konganának, aztán meglátta az árat, és bolondnak nevezte saját magát, mert azt hitte, ez rá várt.

Végül mindenben kompromisszumot kötött,  hogy  találjon egy olyan helyet, ami közel van a munkahelyéhez és  nincs messze a vasútállomástól. Nem érzett otthonosságot, amikor belépett; a szíve nem szólalt meg, amíg az ingatlanos körbevezette. De olyan otthont csinált  belőle,  amire  büszke lehet, gondosan beszerezte a legjobbat, amit a TK Maxx kínált, és mostanra ügyetlenül leválasztott, kicsit kényelmetlen egy hálószobás lakása boldoggá teszi. Ő vette meg; ő díszítette fel. Az övé.

Most viszont úgy tűnik, a tulajdonosa lett egy háznak Chelsea legelegánsabb utcájában, és lakása hirtelen már  csak rossz vicc, akárcsak minden más, ami öt perce még fontos volt… az ezerötszáz fontos éves fizetésemelés, amit a munkahelyén kapott, a barátnős víkend Barcelonában, amire hat  hónapja spórol, a Mac szemhéjpúder, amit „megengedett” magának múlt hétvégén, mert megkapta a fizetésemelést… az örömteli borzongás, hogy kicentizett havi költségvetését  egy  csillogó, édes illatú pillanatra elengedte a House of Fraserben, az apró MAC feliratú papírtáska pehely súlya a kezében, az izgalom, amikor neszesszerjébe tette a kis, fekete tokot, a tudat, hogy az övé, hogy valószínűleg használja majd Barcelonában, és felveszi az anyjától karácsonyra kapott ruhát is a French Connectionből, csipkebetétes, és ezer éve vágyott rá. Öt perccel ezelőtt örömei aprók voltak, várta, kívánta őket, megdolgozott és

takarékoskodott értük, komolytalan kis pazarlások, amelyek az élet nagy színjátékában nem számítottak, de adtak annyi csillogást a mindennapjainak, hogy érdemes legyen reggel felkelni, és elvégezni egy munkát, amit kedvelt, de nem szeretett.

Most pedig van egy háza Chelsea-ben és az élete fenekestül felfordult.

Visszacsúsztatja a levelet az elegáns borítékba, és megissza a teáját.

2

Vihar készül a Côte d’Azurön; szilvakéken ül a szemhatáron, megfájdítva Lucy fejét. Egyik kezét a koponyájára simítja, a másikkal felkapja lánya üres tányérját, és leteszi a földre, hogy a kutya lenyalhassa róla a szószt és a rántott csirke panírmorzsáit.

– Marco – mondja a fiának –, edd meg az ételed.

– Nem vagyok éhes – válaszol a fiú.

Lucynak düh robban és pulzál a halántékán. A vihar közeledik; érzi, hogy a párától hűlni kezd a levegő.

– Ez van – mondja, hangja kimért, mert próbál nem kiabálni.

– Ennyi van ma enni. A pénz elfogyott. Nincs több. Hiába szólsz lefekvéskor, hogy éhes vagy. Akkor már késő lesz. Edd meg. Kérlek.

Marco lemondón ingatja a fejét, és belevág a rántott csirkébe. Lucy a feje tetejét nézi, ahogy sűrű, gesztenyebarna haja felborzolódik a két forgó körül. Megpróbál visszaemlékezni rá, mikor mosták meg utoljára a hajukat, de nem tudja.

Stella megszólal:

– Mama, kaphatok édességet?

Lucy lenéz rá. Stella ötéves, a legcsodásabb hiba Lucy életében. Nemet kéne mondania; annyira kemény Marcóval, nem lenne szabad engedékenynek lennie a húgával. De Stella olyan jó, olyan engedelmes és nyugodt. Hogyan tagadhatná meg tőle az édes falatot?

– Ha Marco megette a csirkét – mondja békésen –, megosztozhatunk egy fagyin.

Ez nem tisztességes Stellával, aki már tíz perce befejezte a csirkét, és most várnia kell, amíg a bátyja is végez. De Stella nem foglalkozik még a méltánytalanságokkal, hanem bólint.

– Siess, Marco!

Lucy elveszi a tányért Marco elől, amikor végez, és leteszi a földre a kutyának. Jön a fagylalt. Három különböző íz üvegtálkában, forró csokoládéöntettel, pralinémorzsával és rózsaszín alufóliapálmával.

Lucy feje megint megsajdul, a látóhatárt fürkészi. Menedéket kell találniuk, és gyorsan. Kéri a számlát, a tányérkára teszi a kártyáját, beüti a PIN-kódot, lélegzete elakad a tudattól, hogy mostantól nincs pénz ezen a számlán, nincs pénz sehol.

Megvárja, hogy Stella kinyalja az üvegtálkát, leoldja a kutya pórázát az asztal lábáról, összeszedi a szatyraikat, kettőt Marcónak ad, egyet Stellának.

– Hova megyünk? – kérdezi Marco.

Barna szeme komoly, pillantása csupa aggodalom.

Lucy felsóhajt. Végignéz az utcán Nizza óvárosa felé, aztán a másik irányba is, a tenger felé. Még a  kutyára  is  rápillant, mintha ő tudna jótanácsot adni. A kutya izgatottan néz vissza,

mintha lenne valahol még egy kinyalásra váró tányér. Egyetlen helyre mehetnek, oda, ahová a legkevésbé vágyik. De sikerül elmosolyodnia.

– Tudom már – mondja –, látogassuk meg Mémét!

Marco felnyög. Stella habozik. Mindketten emlékeznek rá, mi történt, amikor utoljára voltak Stella nagyanyjánál. Samia régen filmsztár volt Algériában. Most hetvenéves, fél szemére vak, és a mozgássérült felnőtt lányával egy piszkos lakásban lakik egy l’Ariane-i toronyház hetedik emeletén. A férje meghalt, amikor csak ötvenöt volt, egyetlen fia, Stella apja, három éve eltűnt, és azóta sem jelentkezett. Samia dühös és rosszindulatú, jogosan. De van tető a feje fölött, padló a lába alatt, párnái és folyó vize. Mindene van, amit Lucy most nem tud megadni a gyerekeinek.

– Csak egy éjszakára – mondja. – Csak ma éjjel, és holnapra majd kitalálok valamit. Ígérem.

Pont akkor érnek Samia lakótelepére, amikor elered az eső, apró vízibombák toccsannak a forró járdán. Az összefirkált liftben, úton a hetedik emelet felé, Lucy érzi a szagukat: a piszkos ruhák kipárolgását, a zsíros hajét, a régóta hordott tornacipőkét. A sűrű, göndör bundájú kutya különösen rossz szagú.

– Nem lehet – mondja Samia az ajtóban, és elállja az útjukat.

– Egyszerűen nem lehet. Mazie beteg. Az ápolónak itt kell aludnia ma éjjel. Nincs hely. Egyszerűen nincs hely.

Mennydörgés csattan a fejük fölött. Mögöttük az ég vakítóan fehér. Az eső vastag pászmákban ömlik az égből. Lucy kétségbeesve mered Samiára.

– Nincs hova mennünk.

– Tudom – válaszolja Samia. – Tudom jól. Stella maradhat. De te, meg a fiú meg a kutya, sajnálom. Máshová kell mennetek.

Lucy érzi, hogy Stella a lábához bújik, félelem reszket végig kis testén.

– Veled akarok maradni – súgja Lucynak. – Nem akarok itt maradni nélküled.

Lucy leguggol, és megfogja Stella kezét. Stella szeme zöld, mint az apjáé, sötét hajába szőke csíkokat szívott a hosszú, forró nyár, arca lebarnult. Szép kislány; az emberek néha megállítják Lucyt az utcán, hogy elakadó lélegzettel elmondják neki.

– Babus – mondja. – Itt száraz leszel. Le tudsz zuhanyozni; Mémé mesét olvas neked…

Samia bólint.

– Elolvasom neked a kedvenced – mondja –, a holdasat.

Stella szorosan Lucyhoz bújik. Lucy érzi, hogy fogytán a türelme. Bármit megadna érte, ha Mémé ágyában alhatna, olvasnának neki a holdról, zuhanyozhatna, és tiszta pizsamába bújhatna.

– Csak egy éjszakára, babus. Holnap korán reggel itt leszek, hogy felszedjelek. Oké?

Érzi a rebbenést, ahogy Stella bólint, ahogy kapkodja a levegőt, hogy ne sírjon.

– Oké, mama – mondja Stella, és Lucy betolja Samia lakásába, mielőtt bármelyikük meggondolná magát. Innentől csak ő van, meg Marco, meg a kutya, jógamatracokkal a

hátukon útnak indulnak az ömlő esőben, a sötétedő éjszakában, pedig nincs hova menniük.

Egy darabig a felüljáró alatt húzzák meg magukat. A forró, nedves aszfalton surrogó kocsikerekek zaja fülsiketítő. Az eső csak esik.

Marco az ölében tartja a kutyát, arcát a hátához szorítja. Felnéz Lucyra.

– Miért ilyen szar az életünk? – kérdezi.

– Tudod, hogy miért ilyen szar – mordul rá Lucy.

– De miért nem tudsz csinálni valamit?

– Próbálok – válaszol Lucy.

– Nem is próbálsz. Hagyod, hogy elsüllyedjünk.

– Próbálok– sziszegi, és dühösen mered rá. – Minden egyes nap minden egyes percében.

Marco bizonytalanul néz rá. Túlságosan okos, és túlságosan jól ismeri őt. Lucy felsóhajt. – Holnap visszaszerzem a hegedűm. El tudok kezdeni pénzt keresni.

– Hogyan fizeted ki a javíttatást? – Marco szeme résnyire szűkül.

– Valahogy.

– De hogyan?

– Fogalmam sincs, oké? Fogalmam sincs. De valami majd történik. Valami mindig történik.

Elfordul a fiától és a szembejövő reflektorok fényének párhuzamos csíkjait bámulja. Fejük fölött hatalmas mennydörgés csattan, az ég megint kivilágosodik, és az eső, ha

lehet, még erősebben esik. Előhúzza megviselt okostelefonját a hátizsákja külső zsebéből, és bekapcsolja. Látja, hogy az akkumulátor töltöttsége nyolc százalék, és már készül kikapcsolni, amikor észreveszi, hogy a telefon értesítést küldött neki a naptárából. Hetek óta ott van, de nincs szíve törölni.

Csak ennyi: A baba huszonöt.

3

CHELSEA, A NYOLCVANAS EVEK VEGE

A nevem, akárcsak az apámé, Henry. Ez a kettőződés időnként kavarodáshoz vezetett, de mivel anyám drágámnak hívta apámat, a húgom Apunak, nagyjából mindenki más Mr. Lambnek vagy uramnak, valahogy ellavíroztunk.

Apám volt az egyetlen örököse az apja játékautomatákból szerzett vagyonának. Nem ismertem a nagyapám, öreg volt már, amikor apám született, de Blackpoolból származott és Harrynek hívták. Apám egyetlen napot sem dolgozott életében, csak várta, hogy Harry meghaljon, s így a saját jogán lehessen tehetős.

Aznap vette meg a házunkat a Cheyne Walkon, Chelsea-ben, amikor rátette a kezét a pénzre. Harry haldoklása alatt házakat nézett, néhány hete rajta tartotta a szemét ezen a helyen, rettegett, hogy valaki más ajánlatot tesz rá, mielőtt hozzájut az örökségéhez.

A ház üres volt, amikor megvette, évek alatt, sok ezer fontért töltötte meg azzal, amit úgy nevezett,objets:faburkolatú falon emelkedő jávorszarvasfejek, ajtók fölött keresztbe tett

vadászkardok, mahagóni trónszékek csavart keretű háttámlával, középkori, tizenhat személyes, karcolásokkal teli, szúrágta étkezőasztal, pisztolyokkal és korbácsokkal teli vitrinek, hatméteres gobelin, más emberek felmenőinek ijesztő olajportréi, aranyszélű, bőrkötéses könyvek tonnái, amiket soha, senki nem fog olvasni, életnagyságú ágyú az előkertben. Egyetlen kényelmes szék nem volt a házban, egyetlen lakályos szeglet sem. Minden csupa fa, bőr, fém és üveg. Minden kemény volt. Főleg az apám.

Súlyt emelt a pincében, a saját bárjában a saját hordójából csapolt Guinnesst ivott. Nyolcszáz fontos öltönyöket viselt Mayfairből, amelyek szinte szétrepedtek hasán és izmain. Haja színe, mint a régi pennyké, keze repedezett, ujjpercei vörösek. Jaguarja volt. Golfozott és gyűlölte, mert nem arra született, hogy golfütőt lengessen; túl masszív volt, túl merev. Hétvégéken vadászni járt: szombat reggel eltűnt szoros tweedzakóban, a kocsi csomagtartója tele puskával, vasárnap este jött haza egypár vadgalambbal a hűtőládában. Egyszer, amikor ötéves lehettem, egy angol buldogot hozott haza, az utcán vette egy embertől, a vadonatúj ötvenfontosokból fizette ki, amiket a zakózsebében összetekerve hordott. A kutya odaszart az antik szőnyegre, ő meg kidobta.

Anyámnem hétköznapi szépségvolt. Nem én mondom. Apám mondta így. Anyád nem hétköznapi szépség.

Félig német volt, félig török. Martinának hívták. Tizenkét évvel fiatalabb volt apámnál, és akkoriban, mielőtt ez

hétköznapivá vált volna, stílusikon. Felvette sötét napszemüvegét és elment a Sloane Streetre, hogy apám pénzét élénk selyemsálakra költse, aranytokba zárt rúzsokra, erős illatú francia parfümökre, és néha lefényképezték karján bevásárlótáskák szalagjával és beletették az elegáns lapokba. Azt mondták, társasági hölgy. Pedig nem is volt az. Ragyogó partikra járt és szép ruhái voltak, de otthon a mi anyukánk volt. Nem a legjobb anyuka, de nem is rossz, és nagy, férfias, machetével díszített chelsea-i palotánkban mondhatni, a lágyság maga.

Egyszer volt egy állása, úgy egy évig, fontos divatembereket mutatott be egymásnak. Legalábbis én így emlékszem. A táskája tele volt ezüstszínű üzleti névjegykártyával, rajta neonrózsaszínnel: „Martina Lamb és társa”. Volt egy irodája a King’s Roadon, világos tetőtéri szoba egy bolt fölött, bőrszékekkel és üvegasztallal meg telexgéppel, átlátszó nejlonhuzatban lógó ruhákkal, egy szobortalapzaton egy váza fehér liliommal. Engem és a húgomat magával vitt dolgozni iskolai szünetben, és csodálatosan fehér papírt adott nekünk egy nagy dobozból, meg egy maroknyi Magic Markert. Néha csengett a telefon, Anyu azt mondta: „Jó reggelt, Martina Lamb és társa.” Néha vendég érkezett, akinek a berregővel lehetett kinyitni az ajtót a távolból… a húgom és én mindig veszekedtünk, kin van a sor, hogy megnyomja a gombot. A vendégek éles hangú, csontsovány nők voltak, akik csak ruhákról és híres emberekről akartak csevegni. Nem volt „társa”, csak anyánk és néha egy-egy nagy szemű tinédzser volt

még az irodában, aki munkatapasztalatot gyűjtött. Nem tudom, mi történt végül az egésszel. Csak azt tudom, hogy a tetőtéri iroda eltűnt, az ezüst névjegykártyák eltűntek, és anyu megint csak háziasszony volt.

A húgom és én Knightsbridge-ben jártunk iskolába – valószínűleg London legdrágább iskolájába. Apánk akkoriban nem aggódott a pénzköltés miatt. Imádott pénzt költeni. Minél többet, annál jobb. Az egyenruhánk szarbarna és epesárga volt, a fiúknak térdnadrággal. Hála az égnek, mire szégyenkezhettem volna az öltözet miatt, apámnak már nem volt pénze az iskolára, nemhogy a Harrods iskolaiegyenruha-osztályán a kordbársony térdnadrágra.

Olyan lassan történt, mégis olyan sebességgel változtak meg tőle a szüleink, az otthonunk, az életünk, miután ők megérkeztek. Azon az első estén, amikor Birdie felbukkant a küszöbünkön két nagy bőrönddel és egy fűzfafonatos macskahordozóval, soha nem gondoltuk volna, mekkora hatással lesz ránk, milyen embereket hoz majd az életünkbe, hogyan fog végződni az egész.

Azt hittük, hogy csak hétvégére jött.

4

Libby szinte érez minden egyes pillanatot, amióta ez a szoba létezik, érzi az összes ember leheletét, aki valaha ott ült, ahol most ő ül.

– Ezerhétszázkilencvenkilenc óta – válaszolta Mr. Royle a kérdésére. – A város egyik legrégebbi ügyvédi irodája.

Mr. Royle őt nézi fényesre viaszolt íróasztala mögül. Ajkán mosoly fut át, és azt mondja:

– Nahát, nahát, nahát. Nem akármilyen születésnapi ajándék, ugye?

Libby idegesen elmosolyodik.

– Még mindig nem vagyok benne biztos, hogy igaz – mondja.

– Várom, hogy valaki szóljon, hogy az egész egy nagy átverés.

A szavak –nagy átverés– nem hangzanak megfelelően ezen a tiszteletre méltó, régies helyen. Azt kívánja, bár más kifejezést választott volna. De Mr. Royle nem akad fenn rajta. Mosolya meg sem rebben, ahogy átnyúl az asztalon és egy vastag iratcsomagot nyújt Libbynek.

– Nem átverés, biztosíthatom róla, Miss Jones.

– Tessék – mondja, ahogy a csomagból kihúz valamit. – Nem voltam biztos benne, hogy most kell-e odaadnom önnek ezt. Lehet, hogy el kellett volna küldenem. A levélben. Nem tudom…

olyan kényelmetlen az egész. Az iratanyag része volt, és én visszatartottam, hátha esetleg nem érezné helyesnek. De most helyénvaló odaadnom. Szóval. Nem tudom, örökbe fogadó szülei mennyit tudtak mesélni a vér szerinti családjáról. De rászánhatna egy percet, hogy ezt elolvassa.

Libby széthajtogatja az újságlapot, és maga elé teríti az asztalra.

Társasági hölgy és férje közös öngyilkossága

Tinédzser gyerekek eltűntek; baba él

Tegnap riasztották a rendőrséget a hajdani társasági hölgy, Martina Lamb és férje Henry chelsea-i házához, miután bejelentés érkezett egy lehetséges hármas öngyilkosságról. A rendőrség ebédidőben ért a helyszínre; Mr. és Mrs. Lamb holttestét a konyha padlóján fekve, egymás mellett találták. Egy második férfi, akinek kiléte egyelőre ismeretlen, szintén halott volt. Egy kisgyermeket, aki állítólag lány és tíz hónapos, az egyik emeleti szobában találtak. A kisgyermeket a gyermekvédelem vette gondjába, szavaik szerint egészséges. A szomszédok bejelentése alapján több gyermek is lakott a házban az elmúlt években, és különböző beszámolók szerint egyéb felnőttek is éltek az ingatlanban, de más lakóknak nem találták nyomát.

A halál oka egyelőre ismeretlen, de a vérvizsgálatok első eredményei arra utalnak, hogy a három áldozat mérget vett be.

Henry Lamb, 48 éves, az egyetlen örököse apja, a blackpooli (Lancashire grófság) Mr. Harry Lamb vagyonának. Az elmúlt

években egészségi gondokkal bajlódott, és állítólag kerekesszékbe kényszerült.

A rendőrség az egész országra kiterjedő keresést indított a házaspár fia és lánya után, akik a leírás alapján tizennégy-tizenhat évesek lehetnek. Kérik, hogy aki bármit tud a gyerekek hollétéről, mielőbb vegye fel a kapcsolatot a fővárosi rendőrséggel. Aki az elmúlt években az ingatlanban élt a családdal, szintén számíthat a rendőrség érdeklődésére.

Libby Mr. Royle-ra bámul.

– Ez…? A kisgyerek, akit hátrahagytak… az lennék én? Mr. Royle bólint. Szeme őszinte szomorúságról árulkodik.

– Igen – mondja. – Olyan tragikus történet, ugye? És olyan rejtélyes. Úgy értem, a gyerekek. A ház az ő örökségük is, de egyikük sem jelentkezett soha. Csak azt tudom feltételezni, hogy már… nos, igen. – Előrehajol, megmarkolja a nyakkendőjét és fájdalmasan elmosolyodik. – Adhatok egy tollat?

Egy fadobozt dönt Libby felé tele drágának látszó tollakkal, ő elvesz egyet. Aranybetűkkel a cég neve áll rajta.

Libby vakon mered rá. Egy fivér.

Egy nővér.

Egy közös öngyilkosság.

Feje egy egészen kicsit megrázkódik, megköszörüli a torkát.

– Köszönöm.

Szorosan megmarkolja a kemény tollat. Már arra sem emlékszik, hogyan szokott aláírni. Öntapadós műanyag

nyilacskák vannak az oldalak szélén, ahol alá kell írnia, a helyes irányba terelik. A papírt szántó toll hangja szinte fülsértő. Mr. Royle jóindulatúan figyeli; néhány centivel arrább tolja teáscsészéjét, aztán visszahúzza.

Aláírás közben Libby érzi a pillanat súlyát, életének ez a fordulópontja visziinnen oda.A papírok egyik oldalán vannak a megfontolt bevásárlókocsi-körök a Lidlben, az évi egy egyhetes utazás és egy tizenegy éves Vauxhall Corsa. A másikon egy chelsea-i nyolc hálószobás ház kulcsai.

– Kiváló – mondja megkönnyebbült sóhajjal Mr. Royle, amikor Libby visszatolja elé az iratcsomagot. – Kiváló, kiváló, kiváló. – Végigpörgeti a papírokat, ránéz a tapadós nyilacskák melletti helyekre, aztán Libbyre pillant, és elmosolyodik. – Remek. Azt hiszem, itt az ideje, hogy magához vegye a kulcsokat. – Kisalakú, fehér bélelt borítékot húz elő az íróasztala fiókjából. A borítékon felirat: „Cheyne Walk 16”.

Libby belenéz. Három garnitúra kulcs. Az egyik egy Jaguar-logós fém kulcskarikán. Egy másik réz kulcskarikán, beépített öngyújtóval. És egy harmadik, kulcskarika nélkül.

Mr. Royle felemelkedik.

– Indulhatunk? – kérdezi. – Gyalog is mehetünk. Itt van a sarkon.

Éget a nyári nap. Vékony vászoncipőjén keresztül Libby érzi a járda köveinek forróságát, a déli nap ragyogását, ahogy áttör a felhők fátylán. Végigsétálnak egy utcán, ami tele van éttermekkel, mind kitelepült a járdára, makulátlanul

megterített asztalok kis emelvényeken, hatalmas, szögletes ernyők védik őket a napsütéstől. Óriási napszemüveget viselő nők ülnek kettesével-hármasával mellettük, és bort isznak. Néhányan egyidősek vele, és Libby csodálkozik, hogy engedhetik meg maguknak, hogy elegáns étteremben üldögéljenek és igyanak hétfő délben.

– Nos – mondja Mr. Royle –, gondolom, ez lesz a szomszédsága mostantól. Ha ide szándékozik költözni.

Libby megrázza a fejét és idegesen felnevet. Nem képes normális választ adni. Az egész olyan képtelenség.

Apró butikok mellett sétálnak el, régiségboltok mellett, tele rókákat és medvéket ábrázoló bronzszobrokkal, hatalmas kristálycsillárokkal, akkorák, mint egy dézsa. Aztán a folyópartra érnek, és Libbynek az orra előbb fedezi fel, mint a szeme: ázottkutya-szagot áraszt. Széles hajók úsznak el egymás mellett; egy kisebb hajó további gazdagokkal pöfög el: pezsgő ezüst hűtővödörben, szélfútta golden retriever az orrban, szemét összehúzza a napfényben.

– Mindjárt ott is vagyunk – mondja Mr. Royle. – Egy perc, legfeljebb kettő.

Libby combja összedörzsölődik, azt kívánja, bárcsak sortot vett volna szoknya helyett. Érzi, hogy melltartója beszívja az izzadságot középen, ahol a kosarak összeérnek, és látja, hogy Mr. Royle a karcsúsított öltönyben és ingben szintén elviselhetetlennek tartja a hőséget.

– Megérkeztünk – mondja az ügyvéd, és megáll egy sor vörös téglás ház előtt, mindegyiknek más a magassága és a szélessége.

Libby azonnal rájön, melyik az övé, még mielőtt meglátná a cikornyás tizenhatos számot a bejárati ajtó fölötti ablakon. A ház háromszintes, négyablaknyi széles. Gyönyörű. De, ahogy elképzelte, deszkapalánk veszi körül. A kémények és az ereszek telenőve gazzal. A ház teljesen elhanyagolt.

De milyen szép elhanyagoltság! Libby beszívja a levegőt.

– Nagyon nagy – mondja.

– Igen – válaszol Mr. Royle. – Tizenkét szoba. Nem számítva az alagsort.

A ház jóval beljebb áll, mint az utca vonala, díszes vaskerítés és elburjánzott előkert mögött. Kovácsoltvas előtető nyúlik a bejárat fölé, balra egy életnagyságú ágyú áll betontalapzaton.

– Megengedi? – Mr. Royle a lakatra mutat, amely a bejárati ajtó előtti deszkafalat zárja.

Libby bólint, az ügyvéd pedig kinyitja, ujjaival megragadja és elhúzza a deszkát, ami nagy nyikordulással feltárul, mögötte hatalmas, fekete ajtó. Mr. Royle összedörzsöli az ujjhegyeit, és módszeresen válogatni kezd a kulcsok között, amíg meg nem találja azt, amelyik az ajtót nyitja.

– Mikor járt utoljára ember ebben a házban? – kérdezi Libby.

– Hát, azt hiszem, néhány éve, amikor eltört egy vízcső. A gyorsszolgálat vízvezeték-szerelőjével kellett bejönnünk. Kijavítani a károkat. Ilyesmi. Remek, itt is vagyunk.

Belépnek az előtérbe. A kinti hőség, a forgalom zaja, a folyó visszhangja elhal. Benn hűvös van. Lábuk alatt puha, sötét parketta, karcos, poros. A lépcsőnek csavart oszlopai vannak, az orsópillér tetejére túlcsorduló gyümölcsöstálat faragtak. Az

ajtókon függönyredős faragás, díszes kilincsük bronzból készült. A falakon derékmagasságig további sötét faburkolat, fölötte rongyos borvörös tapéta, nagy hézagokkal, ahol a molyok kirágták. A levegő sűrű, tele porszemcsékkel. Fény csak az ajtók fölötti félköríves ablakokon jut be.

Libby megrázkódik. Túl sok a fa. Kevés a fény. Kevés  a levegő. Úgy érzi, mintha koporsóban lenne.

– Szabad? – Az egyik ajtó kilincse felé nyúl.

– Azt csinál, amit akar. Az ön háza.

Az ajtó nagy, téglalap alakú szobába nyílik a ház hátsó traktusában, a négy ablak fák és bokrok sűrű szövedékére néz. Még több faburkolat. Faspaletták. Itt is parketta a lábuk alatt.

– Az hova vezet? – kérdezi Libby Mr. Royle-tól, és a faburkolatba vágott keskeny ajtóra mutat.

– Az a személyzeti lépcső ajtaja. Egyenesen a tetőtéri kicsi szobákhoz visz, de van egy másik rejtett ajtaja az emeleti pihenőn. Teljesen átlagos az ilyen házakban. Olyanok, mint a hörcsögketrecek.

Felderítik a házat, szobát szoba, emeletet emelet után.

– Mi történt a bútorokkal? A szerelvényekkel? – kérdezi Libby.

– Rég eltűntek. A család mindent eladott, hogy meg tudjanak élni. A földön aludtak, matracokon. Maguk varrták a ruháikat.

– Szóval szegények voltak?

– Igen – válaszol Mr. Royle. – Azt hiszem, igazából szegények voltak.

Libby bólint. Nem azt gondolta a vér szerinti szüleiről, hogy szegények. Persze elképzelte, milyenek lehetnek. Még a nem örökbe fogadott gyerekek is képzelnek maguknak szülőket. Az ő elképzelt szülei fiatalok voltak, és társaságkedvelők. Folyóparti házukban két teljes fal ablaküvegből volt, a ház körül terasszal. Voltak kutyáik, kiskutyák, mindkettő szuka, gyémántos nyakörvvel. Az anyja a divatvilágban volt PR-os, apja tervezőgrafikus. Amikor az ő babájuk volt, elvitték reggelizni, etetőszékbe ültették, és briósdarabokat adtak neki, miközben egymáshoz értek az asztal alatt, ahol a két kutya összegömbölyödött. Egy koktélpartiról hazafelé haltak meg. A karambolban valószínűleg egy sportkocsinak is szerepe volt.

– Maradt bármi más? – kérdezi. – A búcsúlevélen kívül? Mr. Royle megrázza a fejét.

– Hivatalosan semmi. De volt egyvalami, amikor önt megtalálták. Valami a gyerekágyában. Azt hiszem, még mindig itt van. A gyerekszobában. Mehetünk?

Libby követi Mr. Royle-t egy nagy szobába az első emeleten. Két nagy tolóablaka a folyóra néz; a levegő állott, sűrű, a magas mennyezet sarkaiban pókháló és por dús függönye.  A  szoba túlsó oldalán ajtónyílás, a sarkon túl egy kis szoba. Öltözőszobának van berendezve, három falát gyöngyléces és fiókos szekrények borítják, fehérre festették őket. A szoba közepén bölcső.

– Ebben…?

– Igen. Ebben találták. Állítólag gügyögött és gurgulázott, boldogan.

A bölcsőt ringatni lehet, fém emelőkarokkal lehet előre-hátra tologatni. Sárgás krémszínre van festve, halványkék rózsákkal. Az elején kis fémtábla a Harrods logójával.

Mr. Royle felnyúl a hátsó falon egy polcra, és leemel egy dobozkát.

– Tessék – mondja –, ezt dugták a takarói alá. Feltételeztük, mindannyian azt feltételeztük, mi is és a rendőrség is, hogy önnek szánták. A rendőrség lefoglalta mint bűnjelet, aztán visszajuttatták hozzánk, amikor az ügy elhalt.

– És mi az?

– Nyissa ki és nézze meg.

Libby elveszi a kis kartondobozt, és felhajtja a fedelét. Tele van apróra tépett újságpapírral. Ujjai valami keményet és selymeset tapintanak. Kihúzza a dobozból és az ujjhegyeivel tartja. Egy nyúlláb aranyláncon. Libby elszörnyed, a lánc kicsúszik a kezéből és a padlóra esik. Lehajol érte.

Ujjai végigsimítják a nyúllábat, a selymes bunda hideg halálosságát, a karmok szúrós hegyét. Másik keze a láncot babrálja. Feje, amit egy hete még megtöltött az új szandálja, a lánybuli, a töredezett hajvégei, a megöntözésre váró növények, most matracokon alvó emberekkel telik meg, halott nyulakkal, és egy nagy, ijesztő házzal, amely üres, eltekintve a Harrodsból származó bölcsőtől, oldalán vészjósló halványkék rózsákkal. Visszateszi a nyúllábat a dobozba és kelletlenül tartja. Lassan leereszti a kezét a bölcső aljában a matracra, próbálja kitapogatni apró, alvó testének visszhangját, annak az embernek a szellemét, aki utoljára ide fektette, gondosan

betakargatta és mellédugta a nyúllábat. De persze nincs ott semmi. Csak egy üres ágy és dohszag.

– Mi volt a nevem? – kérdezi. – Van bárkinek fogalma róla?

– Van – válaszol Mr. Royle. – A levélben, amit a szülei hátrahagytak, megírták. Serenitynek hívták.

– Serenitynek?

– Igen. Szép név. Szerintem. Bár talán kicsit… bohém?

Libbyre hirtelen rátör a klausztrofóbia. Szeretne színpadiasan kirohanni a szobából, de ő nem szokott színpadiasan viselkedni.

Ehelyett azt mondja:

– Megnézhetnénk a kertet, kérem? Friss levegőre van szükségem.

5

Lucy kikapcsolja a telefont. Nem szabad lemerülnie, hátha Samia fel akarja hívni. Marcóhoz fordul, aki kíváncsian nézi.

– Mi van?

– Mi volt az üzenet? A telefonodon.

– Milyen üzenet?

– Láttam. Az előbb. Hogy A baba huszonöt. Mit jelent?

– Nem jelent semmit.

– Biztos jelent valamit.

– Nem. Csak egy barátom babája. Emlékeztető, hogy huszonöt éves lett. Üdvözlőlapot kell küldenem.

– Milyen barátod?

– Egy angol barátom.

– Nincsenek is angol barátaid.

– Dehogy nincsenek. Angliában éltem.

– És mi a neve?

– Kinek a neve?

Marco mérgében felüvölt.

– A barátod neve!

– Mit számít az? – válaszolja élesen Lucy.

– Számít, mert az anyukám vagy, és én tudni szeretnék rólad egy csomó mindent. Igazából semmit sem tudok rólad.

– Ez nevetséges. Rengeteg mindent tudsz.

Marco tágra nyílt szemmel, döbbenten bámul rá.

– Demittudok? Úgy értem, tudom, hogy a szüleid meghaltak kiskorodban. Tudom, hogy Londonban nőttél fel a nénikédnél, ő hozott Franciaországba és tanított meg hegedülni, aztán meghalt, amikor tizennyolc éves voltál. Szóval, persze, ismerem a sztorit. De nem ismerem a részleteket. Hogy hol jártál iskolába, és kik voltak a barátaid, és miket csináltál hétvégén, hogy milyen fura dolgok történtek, semmi hétköznapi dolgot.

– Ez bonyolult – válaszol Lucy.

– Tudom, hogy bonyolult – mondja Marco. – De már tizenkét éves vagyok, és nem bánhatsz úgy velem, mint egy kisbabával. El kell mondanod mindenfélét.

Lucy a fiát bámulja. Igaza van. Tizenkét éves és nem érdeklik a tündérmesék többé. Tudja, hogy az élet nemcsak öt nagy eseményből áll, hanem a pillanatokból a nagy események között.

Lucy felsóhajt.

– Nem lehet – mondja. – Még nem.

– Akkor mikor?

– Nemsokára – válaszolja. – Ha eljutunk Londonba, mindent elmesélek.

– Mikor indulunk?

Lucy sóhajt és megemeli a haját a tarkóján.

– Nem tudom. Nincs pénzem. Neked és Stellának nincs útleveletek. A kutya. Minden olyan…

– Apu – vág közbe Marco. – Hívd föl aput.

– Eszemben sincs.

– Találkozhatnánk vele nyilvános helyen. Akkor nem próbálkozna meg semmivel.

– Marco. Azt sem tudjuk, hol van az apád.

Furcsa csönd a válasz. Lucy érzi, hogy fia idegesen mocorog, megint a kutya szőrébe temeti az arcát.

– Én tudom.

Lucy gyorsan felé fordul, és ránéz. Marco lehunyja a szemét, aztán kinyitja.

– Értem jött az iskolába.

– Mikor?

Marco megvonja a vállát.

– Egyszer-kétszer. A félév végén.

– És nem is mondtad!

– Azt mondta, ne szóljak.

– A francba, Marco. A francba. – Lucy ököllel püföli a földet.

– Mi történt? Hova vitt?

– Sehova. Csak sétálgattunk.

– És?

– És mi van?

– Mit mesélt? Mit csinál?

– Semmit. Nyaral. A feleségével.

– És hol van most?

– Itt van. Egész nyáron itt lesz. A házban.

– A házban?

– Igen.

– Az istenit, Marco! Miért nem mondtad ezt eddig?

– Mert tudtam, hogy begőzölsz.

– Nem gőzölök be. Nézz csak rám. Kicsit sem gőzöltem be. Csak kicsit itt ülök a kemény, vizes földön a felüljáró alatt és nincs hol aludnunk, amíg apád egy mérföldre innen a luxusban fetreng. Miért gőzölnék be?

– Bo-bocs. – Marco cöcög. – Azt mondtad, soha nem akarod látni.

– Az még akkor volt, amikor nem egy sztráda alatt aludtam.

– Szóval akarod látni?

– Dehogy akarom. De kiút kell ebből a katyvaszból. És ő az egyetlen esélyem. Legalább azért fizethet, hogy visszakapjam a hegedűm.

– Aha, mert akkor annyira gazdagok leszünk, mi?

Lucy ökölbe szorítja a kezét. A fia mindig megfogalmazza a kellemetlen igazságot, aztán a képébe vágja.

– Július közepe van. Most zárnak be az angol és a német iskolák. Kétszer annyi turista lesz. Nem tart sokáig, hogy összeszedjünk annyi pénzt, hogy Angliába mehessünk.

– Miért nem kéred meg aput, hogy fizesse ki az utunkat? Akkor simán indulhatunk is. Nagyon szeretnék Londonba menni. El akarok szabadulni innen. Csak kérd meg aput, hogy fizesse ki. Miért nem kéred?

– Mert nem akarom, hogy tudja, hogy megyünk. Senki sem tudhat róla, hogy megyünk. Még Mémé sem. Érted?

Marco bólint.

– Értem.

Álla a mellkasára esik, és Lucy látja az összetapadt hajcsomókat a tarkóján, amik az elmúlt egy hét hajléktalansága alatt képződtek. Megfájdul a szíve, tenyerét a vékony fiúnyak köré simítja, finoman megszorítja.

– Annyira sajnálom, drága kicsi fiam – mondja –, annyira sajnálom az egészet. Holnap találkozunk apáddal,  és  minden jóra fordul, esküszöm.

– Jóra – mordul rá Marco –, de semmi sem lesz normális soha, ugye?

Nem, gondolja Lucy. Nem. Valószínűleg soha.

6

CHELSEA, 1988

Birdie jött először. Birdie Dunlop-Evers.

Anyám valahol megismerkedett vele. Egy bulin. Birdie hegedült egy popegyüttesben, Original Version volt a neve, és enyhén híres volt. Volt egy fülbemászó kislemezük, ami majdnem slágerlistavezető lett, és kétszer szerepeltek a Top of the Popsban. Nem mintha engem különösebben érdekelt volna mindez. Igazából sosem szerettem a popzenét és a hírességek istenítése enyhe undorral tölt el.

A konyhánkban ült, és teát ivott az egyik barna bögrénkből. Hátrahőköltem kicsit, amikor megláttam. Egy nő, derékig érő, egyenes, ritka hajjal, övvel összefogott férfinadrágban, csíkos ingben és nadrágtartóban, hosszú, szürke kabátban és ujjatlan zöld kesztyűben. Annyira nem illik a házunkba, gondoltam. A mi házunkba csak olyan emberek jártak, akik kézzel varrott öltönyt hordtak és ferdén szabott szaténruhát; Christian Dior aftershave-től és l’Air du Temps parfümtől illatoztak.

Birdie felpillantott rám, ahogy beléptem, apró, kék szeme fölött keskeny ceruzavonal szemöldök, kemény szája nem

csukódott össze rendesen apró fogain, gyengeségre valló álla mintha arca örömtelensége miatt csúszott volna hátra. Arra gondoltam, el fog mosolyodni, de nem tette.

– Henry – mondta anyám –, ő Birdie! Az a lány, akiről meséltem neked, a popegyüttesből.

– Helló – mondtam.

– Helló – válaszolta. Nem tudtam eligazodni rajta. A hangja olyan volt, mint az iskolám igazgatónőjéé, de úgy öltözött, mint egy csavargó.

– Birdie együttese a házunkban akar egy popvideót forgatni!

– mondta anyám.

Bevallom, ebben a pillanatban kénytelen voltam megjátszani az érdektelenséget. Rezzenetlenül tartottam az arcom és nem mondtam semmit, némán indultam a pulton álló kekszesdoboz felé a szokásos megjöttem az iskolából falatomért. Kiválasztottam két Malted Milk kekszet és töltöttem magamnak egy pohár tejet. Csak ekkor szólaltam meg:

– Mikor?

– Jövő héten – mondta Birdie. – Választottunk már helyszínt, de elöntötte őket a víz vagy valami hasonló szerencsétlenség. Bouf. Lemondták.

– Én meg azt mondtam, gyertek és nézzétek meg a mi házunkat, hogy mit gondoltok róla – folytatta anyám.

– És itt vagyok.

– És itt vagy.

Könnyedén bólintottam. Szerettem volna megkérdezni, mikor jönnek és kimaradhatok-e aznap az iskolából és

segíthetek-e, de akkor sem, és azóta sem szívesen árulok el lelkesedést semmi iránt. Így aztán belemártottam a Malted Milk kekszet a tejbe, pontosan ugyanúgy, mint mindig, a „Malted” T-jéig, ahol az álló tehén vége találkozik a fekvő tehén végével, és csendben megettem.

– Szerintem szuper – mondta Birdie, és  körbemutatott.  – Jobb, mint az előző hely. Tökéletes. Úgy hiszem, alá kell majd írnunk egy csomó mindent. – Égnek emelte a szemét. – Tudod, felelősségvállalásokat satöbbi. Ha felgyújtanánk a házatokat. Vagy ráesne egy jávorszarvasfej valamelyikünkre és megölné. Ilyesmik.

– Persze, persze – mondta anyám, mintha naponta kellene véletlen jávorszarvasfej-gyilkossági ügyekben felelősségvállalást aláírnia. – Világos. És természetesen először meg kell beszélnem a férjemmel. De tudom, hogy nem lesz kifogása. Szereti a zenéteket.

Gyanítottam, hogy ez nem igaz. Apám a rögbinótákat szerette meg a sikamlós operetteket. De szerette a felhajtást és a fontoskodást, és szerette a házát, és ha valaki szerette a házát, annak nyert ügye volt nála.

Birdie néhány perccel később elment. Észrevettem, hogy az asztalon, a bögréje mellett száraz, letépkedett bőr kis halma áll, és enyhe undor fogott el.

A videó forgatása két napig tartott, és sokkal unalmasabb volt, mint vártam. Folyton a fénymérőt figyelték, és az ápolatlan bandatagokat kérték, hogy újra és újra ismételjenek meg

valamit. Az együttes egyformán barna ruhadarabokban volt, amiknek büdösnek kellett volna lenniük, de nem voltak, mert egy álló ruhafogasos hölgy hozta őket nejlonba csomagolva. A nap végére a szám úgy beleragadt a fejembe, mint egy csapdába esett légy. Szörnyű szám volt, de listavezető lett, és kilenc hosszú, szörnyű hétig az is maradt. A videó ment minden tévé képernyőjén, ami mellett elhaladtál, a házunkban, milliók szeme előtt.

Jó videó volt. Ezt elismerem. És elfogott némi büszkeség is, hogy elmondhattam embereknek, hogy az én otthonom van a videóban. De ahogy teltek a hetek, a büszkeség eltűnt, mert jóval azután, hogy a filmesek elmentek, és a szám lekerült a slágerlistáról, aztán az együttes következő száma is lekerült a slágerlistáról, gombszemével és apró fogaival Birdie Dunlop-Evers még mindig a házunkban volt.

7

Libby egy drága konyhatervező cégnél dolgozik. Ő az értékesítési vezető, irodája egy bemutatóteremben van St Albans központjában, a katedrális mellett. Két üzletvezető tartozik alá, és két üzletvezető-helyettes, fölötte pedig egy kereskedelmi vezetőhelyettes, egy kereskedelmi vezető és egy ügyvezető igazgató áll. Félúton jár a ranglétrán, azon a ranglétrán, ami már öt éve áll a léte középpontjában. A fejében Libby hidat épített egy olyan élet felé, ami majd harmincéves korában fog elkezdődni. Amikor harminc lesz, ő lesz a kereskedelmi igazgató, és ha mégsem, akkor állást változtat az előléptetésért. Akkor hozzámegy a férfihoz, aki után most éppen kutat online és a való életben is, akinek mosolyráncai vannak, kutyája és/vagy macskája, érdekes vezetékneve, amit összekapcsolhat a Jonesszal, aki annyit keres, mint  ő,  vagy többet, aki jobban élvezi az ölelést, mint a szexet, akinek szép cipői vannak, hibátlan bőre és nincs tetoválása, kedves az anyukája és jó a lába. Aki legalább százhetven magas, de még jobb, ha százhetvenöt, vagy több. Nincs terhes múltja, van jó kocsija és majdnem kockás a hasa, bár lehet, hogy a lapos has is elég.

Ennek a férfinak még fel kell bukkannia, és Libby tisztában van vele, hogy kicsit hosszú a kívánságlistája. De van még öt éve, hogy megtalálja és hozzámenjen, további öt, hogy gyereket szüljön, és még talán kettő utána, hogy egy másodikat, ha az első tetszik neki. Semmi sem sürgeti. Még nem. Egyelőre balra húzhatja a profilokat, csinosan öltözhet, amikor szórakozni megy, elfogadhatja a meghívásokat, pozitív maradhat, karcsú maradhat, önmaga maradhat, elszánt maradhat.

Még akkor is meleg van, amikor fölkel, hogy munkába menjen, a levegőben már reggel nyolckor opálos remegés.

Nyitott ablaknál aludt, pedig tudja, hogy a nőknek ezt nem tanácsolják. Az ablakpárkányon sorba állította a poharakat, hogy ha egy férfi rátör, időben riassza valami. De így is csak forgott, fészkelődött egész éjjel, az összegyűrődött lepedő nyirkos alatta.

A nap ébresztette rövid álmából, lézerfény erejével tört be a függöny apró résein, percek alatt felforrósította a szobát. Egy percig minden normális volt. Aztán már nem. Gondolatai vadul visszatértek az előző naphoz. A sötét házhoz, a függönyredős ajtókhoz, a titkos lépcsőhöz, a nyúllábhoz, a bölcső oldalán a világoskék rózsákhoz. Ez tényleg megtörtént? A ház még mindig ott van, vagy atomjaira esett a távozása után?

Ő érkezik másodiknak a munkába. Dido, a főtervező már az asztalánál ül és beindította a légkondit. A hűvös levegő csodás felhevült bőrének, de Libby tudja, hogy fél óra múlva már fázni fog és azt kívánja, bár hozott volna egy kardigánt.

– Jó reggelt – mondja Dido, és nem néz fel a billentyűzetről. – Hogy ment?

Bizalmasan elárulta Didónak tegnap, hogy azért kell kivennie egy napot, hogy felkeressen egy ügyvédet az öröksége ügyében. Nem mesélte el, hogy örökbe fogadták, vagy hogy az örökség egy ház is lehet. Azt mondta, egy öreg rokonról van szó, és érzékeltette, hogy csak néhány száz fontban reménykedhet. Dido nagyon izgatott lett a néhány száz font lehetőségétől, és Libby elgondolkozott, szembe tud-e nézni a reakciójával, ha elmondja neki az igazságot. De most, hogy itt van, és csak ketten vannak, kedd reggel van, és legjobb barátnőjével, Aprillel csak a hét végén fog találkozni, és nincs, akinek elmondhatná, Libby úgy dönt, talán jó lenne megosztani; talán Dido, aki  tizenkét évvel idősebb nála, mond valami bölcset  vagy  hasznosat,  és segít neki megemészteni az egész nevetséges ügyet.

– Örököltem egy házat – kezd bele Libby, miközben vizet enged a Nespresso gépbe.

– Haha – válaszolja Dido, aki nyilván nem hisz neki.

– De. Tényleg. Chelsea-ben van, a folyóparton.

– Chelsea-ben, Londonban? – kérdezi leesett állal Dido.

– Ott.

– Mint a Made in Chelsea Chelsea-jében?

– Ott – válaszolja megint Libby. – A folyóparton. Hatalmas.

– Most ugratsz?

Libby megrázza a fejét.

– Nem.

– Ó, te jóisten – mondja Dido. – Szóval gyakorlatilag milliomos vagy?

– Lehet.

– És mégis itt vagy, a Northbone Konyhabirodalomban kedd reggel, mint egy hétköznapi ember.

– Hagyom, hogy ülepedjen bennem.

– Istenem, Libby, ha a helyedben volnék, egy pohár pezsgő mellett hagynám ülepedni a St. Michael’s Manor kertjében.

– Háromnegyed kilenc van.

– Akkor egy csésze tea és Benedek tojás mellett. Mi a csudát keresel itt?

Libby úgy érzi, életének eresztékei meglazulnak, elengednek a gondolatra, hogy nem muszáj itt lennie, hogy a masszív ranglétra, amelybe görcsösen kapaszkodott, hirtelen egy halom aranypénzzé vált, hogy minden megváltozott.

– Csak tegnap tudtam meg! Még nem adtam el – válaszolja. – Lehet, hogy nem is tudom.

– Ja persze, mert kinek kellene egy ház Chelsea-ben, a folyóparton!

Talán hat— vagy hétmillió font. Ezt a becslést adta tegnap az ügyvéd, amikor Libby végre összeszedte a bátorságát, hogy megkérdezze. Mínusz, folytatta, a költségek és az irodának járó díjak. És aztán örökösödési adót kell fizetni. Végül ön három és fél milliót fog kézhez kapni, mondta. Nagyjából.

Mr. Royle az övéhez ütötte a tenyerét. Azt hitte, olyan, mint azok a fiatalok, akikről az újságban olvasott. Libby nagyon zavarba jött.

– Nincs jó karban – mondja most Libby. – És története van.

– Története?

– Igen. Meghalt benne néhány ember. Kicsit gyanús. Távoli rokonok. – Éppen készült megemlíteni a bölcsőben hagyott kisgyereket, de elhallgatott.

– Ne mondd!

– Hm. Kicsit megrázó eset. Szóval most egyelőre úgy fogok viselkedni, mintha minden a szokásos lenne.

– Tovább árulod a konyhákat? St Albansben?

– Igen – válaszolja Libby, és érzi, hogy az egyensúlya újra visszatér a gondolatra, hogy semmi sem változott. – Tovább árulom a konyhákat St Albansben.

8

Marco és Lucy végül a parton töltötték az éjszakát. Az eső két óra körül elállt, ők pedig összegyűjtötték a holmijukat, és húsz perc alatt lesétáltak a Promenade des Anglaisre, ahol leterítették a jógamatracukat a nedves kavicson, bevackoltak a szárongok alá, és nézték az egymást kergető szürke felhőrongyokat a nagy, rózsaszín hold előtt, míg csak a nap csíkja meg nem jelent a tenger és az ég határvonalán.

Nyolc órakor Lucy összeszedte a centeket a hátizsákja és a pénztárcája aljáról, és rájött, hogy van annyi, hogy croissant-t és kávét vegyenek. Egy padon ülve ették meg, mindketten gyengék voltak a kialvatlanságtól és az éjszaka szörnyűségétől. Aztán végigsétáltak a városon Samia lakásáig, hogy magukhoz vegyék Stellát, és Samia nem hívta be őket ebédelni, pedig dél volt, és tudta, hogy nem aludtak ágyban. Stellát megfürdették, tiszta ruhát kapott, hullámos haját kifésülték és rózsaszín, bolyhos hajcsattal hátratűzték, és ahogy megint átvágtak gyalog a városon, Lucy azon gondolkozott, hogy alighanem úgy néznek ki, mintha Marco és ő elrabolták volna a kislányt.

– Itt tarthatom még egy éjszakára – mondta Samia, kezét Stella vállán nyugtatva. Lucy látta, hogy Stella szinte észrevétlenül megrázkódik, nemet int a fejével Samia keze alatt.

– Ez kedves tőled, de találtam helyet ma éjszakára. – Érezte, hogy Marco szeme égeti a vállát a hazugságot hallva. – De nagyon, nagyon hálás vagyok neked. Tényleg.

Samia félrebiccentette a fejét, összehúzta a szemét, némán elgondolkozott Lucy helyzetén. Lucy levegőt sem mert venni, várta a lesújtó véleményt a külsejéről, a szülői teljesítményéről, a szerepről, amit Samia drága fiának éjszakai menekülésében játszott. De Samia lassan az előszobai asztalhoz araszolt, és kivett egy kis tárcát a válltáskájából. Belenézett a tárcába, elővett egy húszeuróst, és Lucynak adta.

– Csak ennyim van – mondta. – Nincs több.

Lucy elvette, aztán odahajolt és megölelte Samiát.

– Köszönöm – mondta. – Áldjon meg az isten.

Most a gyerekekkel és a kutyával a Promenade des Anglaisen gyalogolnak a forró délutáni napsütésben, egy szatyornyi tiszta ruhával az önkiszolgáló mosodából, hasuk tele kenyérrel, sajttal, Coca-Colával. Az egyik strandklubhoz tartanak, amikkel tele a part itt Nizzában: a le Beach Club Bleu et Blanc felé.

Lucy evett itt a múltban. Ült ezeknél az asztaloknál Marco apjával nagy tányérnyi tenger gyümölcseit eszegetve, könyökénél egy pohár pezsgő vagy fehérborból készült fröccs, hűtötte az apró szórófejekből spriccelő hűvös víz permete. Most már nem ismernék meg az unott, öreg pincérek a trendi kék-fehér pólóingükben. Tizenkét évvel ezelőtt szívderítő  látvány volt.

Az étterem bejáratánál magas széken egy nő ül. Szőke, amilyen szőke csak Dél-Franciaországban lehet valaki,

vaníliaszín haja és mélybarnára sült bőre meglepő kontrasztot alkot. Rápillant Lucyra, közönyösen, felméri Lucy, Marco és a kutya külsejét, majd visszatér a számítógépe képernyőjéhez. Lucy úgy tesz, mintha várna valakit a strandról, kezével árnyékolja a szemét és a láthatárt fürkészi, amíg a nő figyelmét el nem vonja öt, ebédelni érkező vendég.

– Most – súgja. – Most.

Felemeli a kutyát, és maga előtt tolja Stellát. Erősen ver a szíve, ahogy megjátszott magabiztossággal végigvonul a faemelvényen az étterem háta mögött a zuhanyozók felé. Előrenéz.

– Menj tovább – mordul Stellára, aki érthetetlen módon megáll félúton. Aztán végre ott vannak a zuhanyozók nyirkos, párás sötétjében.

„Kizárólag a le Beach Club Bleu et Blanc vendégei számára fenntartva”, írja számos, a deszkafalra szögezett tábla. A betonpadló homokos és vizes a lábuk alatt, a levegő dohos. Lucy jobbra vezeti Stellát. Ha sikerül átmenniük a zuhanyozókhoz vezető lengőajtón anélkül, hogy észrevennék őket, nyert ügyük van.

És már benn is vannak. A zuhanyfülkék üresek. Ő és Marco levetkőznek, először nyolc nap után. Keres egy szemetest a bugyijának. Soha többé nem akarja fölvenni. Sampont és balzsamot vesz elő a hátizsákjából, egy szappant, törülközőt. Beviszi magával a kutyát, sampont dörgöl a szőrébe, a farka alá, a nyakörve alá, a füle mögé. A kutya nyugodtan, mozdulatlanul áll, mintha tudná, hogy erre szükség van. Aztán Lucy átadja

Stellának, aki kinn vár. A kutya megrázza magát, Stella pedig kacag, ahogy a szőréről rápermeteznek  a  vízcseppek.  Végre Lucy beáll a meleg vízsugár alá, hagyja, hogy végigcsorogjon a fején, bele a szemébe és fülébe, a hóna alá, a lábai és lábujjai közé, érzi, hogy az elmúlt hét pokla oldódni kezd  a  porral, sárral, sóval együtt. Besamponozza a haját, addig  húzogatja benne az ujjait, amíg nem nyikorog. Akkor a  válaszfal  alatt átadja az üvegcsét Marcónak. Nézi, ahogy a kettőjükről lefolyó habos lé összeér középen, szomorú, szürke patakban.

– Mosd meg alaposan a hajad a tarkódon, Marco – mondja Lucy. – Ott egészen össze van tapadva. És a hónod alatt. Alaposan mosakodj meg a hónod alatt.

Utána a padon ülnek egymás mellett törülközőbe csavarva. A deszka résein át embereket látnak jönni-menni, a csillogó kék ég darabkáit, érzik a nap melengette fa illatát és a sülő fokhagymáét. Lucy felsóhajt. Majdnem könnyednek érzi magát, de még nem áll készen a következő teendőre.

Tiszta ruhába bújnak, bedezodorozzák magukat, Lucy hidratálót masszíroz az arcába, naptejet a gyerekekébe. Tisztálkodószeres táskájának alján van egy kis üveg parfüm, fúj belőle a füle mögé és a mellei közé. Összetekeri nedves haját, és egy műanyag karmos csattal feltűzi. Nézi magát a tükörben. Majdnem negyvenéves. Hajléktalan. Egyedülálló. Egy fillérje sincs. Nem is az, akinek mondja magát. Még a neve is csalás. Egy kísértet. Egy élő, lélegző kísértet.

Kifesti a szempilláit, szájfényt ken föl, eligazítja arany nyakláncán a medált, hogy napbarnított melle között középen

lógjon. Ránéz a gyerekeire: gyönyörűek. A kutya jól néz ki. Mindannyiuknak jó szaga van. Ettek. Napok óta nem volt ilyen jó a helyzet.

– Rendben – mondja Marcónak, piszkos ruháit a hátizsákba gyömöszöli, és behúzza a zsinórt. – Menjünk, látogassuk meg apádat.

9

CHELSEA, 1988

Lestem őket a lépcsőről, úgyhogy már tudtam róluk. Egy sötét, hullámos hajú férfi, karimás kalapban, munkáskabátban, fűzős bakancsba tűrt tweednadrágban. Öreg bőröndök, mint egy régi film kellékei, egy fűzfafonatos macskahordozó, bőrszíjjal összefogva. És mellette Birdie, olyan ruhában, ami hálóing is lehetett volna.

– Drágám! – hallottam anyámat, ahogy apámat hívja. – Gyere, ismerkedj meg Justinnal!

Néztem, ahogy apám kilép a szalonból. Foga között szivar, rajta bolyhos, zöld pulóver.

– Szóval – mondta és túl erősen szorította meg a férfi kezét –, maga Birdie fiúja?

– A párom – szólt közbe Birdie. – Justin a párom.

Apám úgy nézett rá, ahogy akkor szokott, amikor azt hitte, valaki szándékosan hülyét csinál belőle,  mintha  meg  akarná ütni. De az arca gyorsan kisimult, láttam, ahogy egy mosollyal igyekszik elvenni az élét.

– Igen – mondta. – Persze. Manapság így mondják, ugye?

Birdie azt mesélte anyámnak, hogy neki és a párjának néhány napra szállásra van szüksége. A főbérlőjük kidobta őket, mert vettek egy macskát – milyen hülye vesz macskát anélkül, hogy a bérleti szerződést megnézné? Még nem voltam tizenegy éves és soha nem laktam bérleményben, de ennyit én is tudtam

– és Birdie nem tudott máshoz fordulni. Negyvenegy éves felnőttként én is gyakran használom ezt a refrént, hogy az emberek azt csinálják, amit szeretnék. Nem tudok kihez fordulni. Akit manipulálni akarsz, az innen nem tud menekülni. Egyetlen lehetőségük, hogy megadják magukat. És anyám is pontosan ezt tette.

– De hát annyi szobánk van – mondta, amikor panaszkodtam, hogy hol fognak aludni. – És csak néhány napról van szó.

Szerintem anyám azt akarta, hogy egy popsztár lakjon a házunkban.

A húgom elment mellettem a lépcsőn és hirtelen hangosabban szívta be a levegőt, amikor megállt, mert észrevette a macskahordozót az előtérben.

– Hogy hívják? – kérdezte és letérdelt, hogy belessen a rácson.

– Kislány. Sukinak hívják – mondta Birdie.

– Suki – mondta a húgom, és a rácsok között bedugta az ujját.

A macska a kezéhez dörgölte magát és hangosan dorombolt.

A Justinnak nevezett férfi felkapta kellékbőröndjét és megkérdezte:

– Hova tehetjük a holminkat, Martina?

– Van nektek egy gyönyörű szobánk a ház tetején. Gyerekek, mutassátok meg a vendégeinknek a sárga szobát, legyetek szívesek.

A húgom ment elöl. Kettőnk közül ő volt a társaságszerető. Én aránylag ijesztőnek találtam a felnőtteket, ő meg mintha kedvelte volna őket. Rajta zöld pizsama volt. Rajtam skótkockás köntös és kék posztópapucs. Már majdnem kilenc óra volt, közeledett a lefekvés ideje.

– Na – mondta Birdie, ahogy a húgom kinyitotta a titkos ajtót a falburkolatban, ami mögött a tetőtéri lépcső volt. – Hova a csudába viszel minket?

– Ez a hátsó lépcső – mondta a húgom. – A sárga szobához.

– Úgy érted, a cselédlépcső? – kérdezte sértődötten Birdie.

– Igen – válaszolt csillogó szemmel a húgom, mert bár csak másfél évvel volt fiatalabb nálam, ahhoz kicsi volt, hogy felfogja, a titkos lépcsők tetején lévő titkos szobákban alvás nem mindenkinek kaland; bizonyos emberek úgy gondolják, őket igazi, nagy hálószoba illeti meg, és megbántódnak.

A titkos lépcső tetején faajtó nyílt egy keskeny folyosóra, amelynek falai ki-és befelé dőltek, a padló megvetemedett és ruganyos volt, úgy érezte az ember, mintha mozgó vonaton sétálna végig. A sárga szoba volt a legszebb a négy közül a tetőtérben. Három tetőablaka volt, nagy ágy állt benne sárga dunnával, amely illett a sárga Laura Ashley tapétához és a kék üvegernyős modern asztali lámpákhoz. Anyánk egy vázányi sárga és piros tulipánt helyezett el benne. Figyeltem Birdie

arcát, ahogy körülnézett, álla kelletlenül megemelkedett, mintha azt mondaná: hát, végül is megfelel.

Ott hagytuk őket, követtem a húgomat le a lépcsőn, át a szalonon és ki a konyhába.

Apu éppen a bort nyitotta. Anyu fodros kötényében salátát készített.

– Meddig maradnak ezek az emberek? – bukott ki akaratlanul a számon. Láttam, hogy apám arcán árnyék fut át a szemtelenségemtől, amit nem sikerült lepleznem.

– Ó. Nem sokáig. – Anyám kedves mosollyal visszanyomta a dugót a vörösborecet üvegébe és odább tette.

– Fennmaradhatunk? – kérdezte a húgom, aki nem foglalkozott a nagy összefüggésekkel, nem látott az orránál tovább.

– Ma nem – válaszolta anyám. – Talán holnap, mert hétvége jön.

– És aztán elmennek? – kérdeztem, az engem és az apám irántam tanúsított türelmét elválasztó keskeny mezsgyén egyensúlyozva. – A hétvége után?

Hátrafordultam, amikor megéreztem, hogy anyám a vállam fölött mögém pillant. Birdie állt az ajtóban, karjában a macskával. Barna és fehér macska volt, arca mint egy egyiptomi királynőé. Birdie rám nézett és megszólalt:

– Nem maradunk sokáig, kisfiú. Csak amíg egy saját helyet találunk Justinnal.

– Henry a nevem – mondtam, mert mérhetetlenül megdöbbentem, hogy a saját otthonomban valaki „kisfiúnak”

nevez.

– Henry – ismételte meg Birdie, és élesen nézett rám. – Hát persze.

A húgom sóváran bámulta a macskát és Birdie megkérdezte:

– Szeretnéd megfogni?

A húgom bólintott, a macskát a karjába tették, ahol azonnal hátracsavarta magát, mint egy elengedett gumiszalag, és elmenekült, ronda vörös karmolásnyomot hagyva a húgom karjának belső oldalán. Láttam, hogy könnyes lesz a szeme, a szája pedig bátor mosolyra húzódik.

– Nincs semmi baj – mondta, ahogy anyám körbeugrálta, nedves kendővel törölgetve a karját.

– Henry, hozd a Germolene-t a fürdőszobai szekrényemből, kérlek.

Ahogy kimentem, végigmértem Birdie-t, azt akartam, hogy tudja, tisztában vagyok vele, hogy nem kellő óvatossággal adta oda a húgomnak a macskát. Birdie visszabámult, szeme olyan kicsi volt, hogy a színét se lehetett kivenni.

Furcsa fiú voltam. Most már látom. Találkoztam azóta hozzám hasonló fiúkkal: nehezen mosolyognak, túl komolyak, visszafogottak, gyanakvók. Alighanem Birdie is nagyon furcsa kislány lehetett. Talán magára ismert bennem. De tisztában voltam vele, hogy gyűlöl, már akkor is. Világos volt. És teljesen kölcsönös.

Találkoztam Justinnal, ahogy átmentem az előtéren. Egy doboz viharvert Black Magic csokit szorongatott és elveszettnek látszott.

– A szüleid arrafelé vannak? – kérdezte, és a konyha irányába mutatott.

– Igen – válaszoltam. – A konyhában. Azon a boltíven túl.

– Merci beaucoup – mondta, és hiába voltam csak tízéves, ahhoz elég idős voltam, hogy tudjam, hogy felvág.

Nem sokkal később ágyba küldtek minket, a húgom karjára sebtapasz került, nekem meg kavargott a gyomrom. Ilyenfajta gyerek voltam: az érzelmeim a gyomromat támadták meg.

Később, az éjszaka folyamán, hallottam, hogy a fejünk fölött jönnek-mennek. Párnát szorítottam a fülemre és visszaaludtam.

A Black Magic ott ült a konyhaasztalon másnap reggel, amikor szokatlanul korán jöttem le. Nagy volt a csábítás, hogy lehámozzam a celofánt és kinyissam. Egy apró lázadás, amitől rövid távon jobban éreztem volna magam, de hosszú távon sokkal, sokkal rosszabbul. Mozgást éreztem a hátam mögött és láttam, hogy a macska préseli át magát az ajtó mellett. Eszembe jutott a karmolás a húgom karján és Birdie türelmetlen megjegyzése:

– Baleset volt, nem fogta rendesen, Suki nem karmolna meg senkit szándékosan.

A düh forró, vörös buborékja rohant át rajtam az emléktől, hangosan rásziszegtem a macskára és kikergettem a szobából.

Szinte megkönnyebbülés volt aznap iskolába menni, normálisnak érezni magam néhány órán át. Az elemi  iskola utolsó félévét kezdtem éppen. A következő hónapban betöltöm a tizenegyet, az évfolyam egyik legfiatalabbja voltam, és akkor

egy nagyobb iskolába visznek át, közelebb az otthonomhoz, ahol nem kell többé térdnadrágot viselni. Akkoriban ez volt a legfontosabb nekem. Alaposan kinőttem a térdnadrágos iskolát és a gyerekeket, akikkel felnőttem. Tisztában voltam vele, hogy más vagyok. Teljesen más. Senki nem volt ott, aki hasonlított volna rám, és arról fantáziáltam, hogy a nagy iskolába kerülök és olyan emberek fognak körülvenni, akik hasonlítanak rám. Minden jobb lesz a nagy iskolában. Csak tíz hetet kell kibírnom, majd a hosszú, unalmas nyarat, és aztán kezdődik.

Elképzelésem sem volt, halvány elképzelésem se, hogy annak a nyárnak a végére mennyire megváltozik az életem, és hogy mindaz, amit annyira vártam, nemsokára már csak álom lesz.

10

Libby a konyhaasztalánál ül. A hátsó ajtó nyitva a kertjére, amely késő délután már árnyékos ugyan, de túl párás ahhoz, hogy kiüljön. Keze ügyében diétás kóla egy pohárban, tele jégkockával, mezítláb van, szandálját azonnal lerúgta, amikor hazaért. Felnyitja rózsaaranyszínű laptopjának fedelét, és elindítja a Chrome-ot. Szinte meglepődik, hogy utolsó keresése, négy nappal ezelőtt, mielőtt megjött volna a mindent felforgató levél, salsaoktatás volt a környéken. El se tudja képzelni, mire gondolhatott. Nyilván férfiakkal akart találkozni.

Új fület nyit, és lassan, idegesen beírja:Martina és Henry Lamb.

Azonnal talál egy linket egy 2015-ös Guardian-cikkhez. Rákattint. A cikk címe: Serenity Lamb és a nyúlláb  titokzatos esete.

Serenity Lamb, gondolja, az én voltam, énvagyok.  És  én vagyok Libby Jones. Libby Jones konyhákat árul St Albansben, és salsát akar tanulni. Serenity Lamb festett bölcsőben fekszik egy faborítású szobában, Chelsea-ben, takarója alá dugva egy nyúlláb.

Nehéz megtalálni az átfedést, azt a pontot, ahol az egyikből a másik lesz. Az lehetett, amikor örökbe fogadó anyja először a

karjába vette,gondolja. De ő akkoriban még nem volt tudatánál. Nem érzékelte az átmenetet Serenityből Libbybe, identitása szálainak néma szétbomlását, összesodródását.

Iszik egy kortyot a kólából, és olvasni kezd.

11

Az antibes-i ház színe a halott rózsáké: poros, fakópiros, a zsaluk meg élénkkékek. Ez az a ház, ahol hajdan Lucy élt, egy előző életben, amikor Marco apjának a felesége volt. Tíz évvel a válásuk után még mindig alig bírja rászánni magát, hogy a szájára vegye a nevét. Az íze a nyelvén, az ajkán, émelygőssé teszi. De itt áll, a férfi háza előtt, és a férfi neve Michael. Michael Rimmer.

A bekötőúton vörös Maserati parkol, biztosan bérelt, mert Michael sok mindent elért, de nemolyan gazdag, mint ahogy járna neki.Lucy látja, hogy Marco szeme áthatón vizsgálja a kocsit. Látja a nyílt vágyakozást az arcán, a visszafojtott lélegzetet, a csodálatot.

– Nem az övé – motyogja –, csak bérli.

– Honnan tudod?

– Csak tudom, oké?

Bátorítón megszorítja Stella kezét. Stella sosem találkozott Marco apjával, de pontosan tudja, hogyan érez Lucy vele kapcsolatban. Odamennek az ajtóhoz és Lucy megnyomja a csengőt. Szobalány jön az ajtóhoz, fehér overallban és gumikesztyűben. Rájuk mosolyog.

– Bonjour, Madame – mondja.

– Itthon van Mr. Rimmer? – kérdezi Lucy, legelegánsabb és legtisztább angolságával.

– Oui – válaszol a szobalány. – Igen. A kertben van. Várjon egy pillanat. – Kis, fekete Nokiát húz elő az overall zsebéből, leveszi az egyik gumikesztyűt, és tárcsáz. Felnéz. – Mit mondok, ki keresi?

– Lucy – válaszolja. – És Marco.

– Mr. Rimmer úr, egy hölgy van itt, Lucy. És egy fiú, Marco. – Bólint. – Oké. Igen. Oké. Oké. – Leteszi és visszacsúsztatja a telefont a zsebébe. – Mr. Rimmer azt mondta, vigyem magukat hozzá. Jöjjenek.

Lucy követi a csöpp asszonyt az előtéren át. Elfordítja  a szemét a kőlépcső alján arról a pontról, ahol törött  karral  és törött bordával feküdt, miután Michael lelökte, amikor négy hónapos terhes volt Marcóval. Elfordítja a fal azon pontjáról a folyosón, ahova Michael többször is odaverte a fejét, mert rossz napja volt a munkában – legalábbis így magyarázta egy órával később, amikor megpróbálta megakadályozni, hogy ő elhagyja, mert annyira szereti, mert nem tud nélküle élni. Milyen nevetséges. Mert Michael itt van, van másik felesége, és teljesen és tökéletesen eleven.

Lucy keze remeg, ahogy a hátsó ajtóhoz érnek, amit olyan jól ismer, a hatalmas, kétszárnyú faajtóhoz, amely a kert trópusi pompájára nyílik, ahol kacsafarkú szenderek isznak nektárt szarv alakú virágkelyhekből, banánfák nőnek az árnyékos sarkokban, kicsiny vízesés csobog a virágos sziklakertben és téglalap alakú, csillogó, azúrkék víz fénylik a legdélebbi ponton

a délutáni napban fürödve. És ott a férfi. Ott van  Michael Rimmer. A medence mellett ül egy asztalnál, egyik fülében vezeték nélküli fülhallgató, előtte nyitott laptop és két telefon, kis üveg sör cáfolja az elfoglaltüzletember-képet, amit mutatni akar.

– Lucy! – mondja mosolyogva, feláll, megpróbálja behúzni napbarnított pocakját, próbálja leplezni, hogy negyvennyolc évesen már nincs meg az edzőteremben szerzett, kidolgozott teste, ami harmincnyolc évesen megvolt, amikor Lucy tíz éve elmenekült előle. Kikapja a fülhallgatót a füléből, és felé indul. – Lucy! – ismétli, még melegebben, kitárt karral.

Lucy megborzad.

– Michael – válaszolja óvatosan, és távolabb lép.

A férfi Marco felé fordítja kitárt karját, szorosan magához öleli.

– Szóval elmondtad neki? Marco bólint.

Michael állesújtó pillantást vet rá.

– És te ki vagy? – kérdezi Michael Stellához fordulva,  aki Lucy lábába kapaszkodik.

– Ő Stella – mondja Lucy. – A lányom.

– Hűha – mondja Michael. – Milyen gyönyörű kislány. Nagyon örvendek a szerencsének, Stella. – Odanyújtja a kezét, hogy megrázza Stelláét, és Lucyban erős a kísértés, hogy elhúzza az útjából a kislányt.

– És ő ki? – A férfi lenéz a kutyára.

– Ő Fitzgerald. Röviden Fitz.

– Mint F. Scott?

– Igen, mint F. Scott. – Kis löket adrenalin száguld át Lucyn: visszaemlékezik a kérdezz-felelekre, aminek Michael régen alávetette, hogy bebizonyítsa, Lucy buta és műveletlen, nem méltó őrá, szerencsés, hogy van neki. De Lucy tudatának legmélyén volt egy kicsi, kemény, magabiztos mag, ami mindig emlékeztette, hogy a férfinak nincs igaza, emlékeztette, hogy egy nap majd megtalálja a szabadulás útját, és ha sikerrel jár, soha nem néz vissza. Most meg itt van, idegesen válaszolgat a kérdéseire, pénzt szándékozik kérni tőle; majdnem a kiindulópontra tért vissza.

– Hát helló, Fitz – vakarja meg a kutya állát a férfi. – Cuki kutyus vagy. – Aztán hátralép, és szemügyre veszi Lucyt és kis családját. Így szokta akkor is szemügyre venni Lucyt, amikor azon gondolkozott, hogyan büntesse meg. Annak a késélességű pillanatnak a vége lehetett egy nevetés és ölelés, vagy egy törött ujj, kicsavart csukló.

– Nahát, nahát, nahát – mondja –, jó látni titeket. Olyan bájosak vagytok. Kértek valamit? Dzsúszt? – Lucyra néz. – Szabad dzsúszt inniuk?

Lucy bólint, Michael felnéz a szobalányra, aki a ház háta mögötti terasz homályában álldogál. – Joy! Hozzon dzsúszt a gyerekeknek! Köszönöm! És neked, Lucy? Bort? Sört?

Lucy hetek óta nem ivott alkoholt. Meghal egy sörért. De nem lehet. Tökéletesen észnél kell lennie a következő fél órában. Megrázza a fejét.

– Nem, köszönöm. Nekem is jó a dzsúsz.

– Három dzsúszt, Joy. Köszönöm. Én meg még egy üveg sört kérek. És hozzon chipset. Azt a hogyishívjákot, azt a hullámosat. Remek.

Visszafordítja szemét Lucyra, még mindig nyílt, kisfiús lelkesedést mímel.

– Ülj le, ülj le.

Átrendezi a székeket, ők meg leülnek.

– Szóval – mondja –, hol a pokolban voltál, Lucy Lou? Lucy megvonja a vállát, mosolyog.

– Tudod. Éltem az életem. Öregedtem. Bölcsebb lettem.

– És itt voltál azóta is?

– Ja.

– Nem mentél vissza Angliába?

– Nem.

– És a lányod… az apja? Összeházasodtatok?

– Nem – ismétli Lucy. – Pár évig együtt éltünk. Aztán visszament Algériába, „rokonlátogatóba”, három  évvel  ezelőtt, és azóta nem hallottunk róla.

Michael megrándul, mintha Stella apjának eltűnése fizikai támadás lett volna Lucy ellen. Kibírhatatlanul ironikus.

– Szörnyű – mondja. – Ez szörnyű. Szóval egyedülálló anya vagy?

– Igen. Az. Teljesen.

Joy visszatér egy tálcával, rajta egy kancsó hűtött narancslé, három pohár papíralátéten, chips ezüsttálkákban, apró papírszalvéták, szívószálak. Michael kitölti a narancslét,

mindhármuknak odaadja a poharát, odakínálja a hullámos chipset. A gyerekek rávetik magukat.

– Lassabban – sziszegi Lucy.

– Semmi gond – mondja Michael. – Akárhány zacskóval van belőle. Szóval, hol laksz?

– Itt meg ott.

– És még mindig…? – Michael hegedülést mímel. Lucy kesernyésen elmosolyodik.

– Még mindig. Igen. Legalábbis amíg egy részeg angol disznó egy legénybúcsún el nem vette tőlem, aztán üldözhettem őt meg a haverjait fél órán át, hogy visszaszerezzem, ők meg átdobták egy falon. Most éppen javítják. Illetve megjavították.  De…  – Szája kiszárad a rettegéstől. – Nincs pénzem rá, hogy kiváltsam.

Michael azt aszegény kicsimtípusú pillantást veti rá, mint régen, miután bántotta.

– Mennyi? – kérdezi, és már fordul is a székében, hogy elérje a tárcáját a farzsebében.

– Száztíz euró – mondja, és megremeg a hangja.

Lucy figyeli, ahogy előhúzza a papírpénzeket. A férfi félbehajtja és odaadja neki.

– Tessék – mondja. – És egy kis ráadás. Mondjuk, hajvágásra a fiamnak. – Megint megborzolja Marco haját. – És neked. – És ott is van, ahogy a hajára néz, az a szörnyű, sötét, csalódott pillantás. Elhagytad magad. Nem is igyekszel. Hogy szerethetnélek, amikor. Nem. Is. Próbálsz. Kibaszottul. Igyekezni. Lucy elveszi a félbehajtott pénzt a kezéből, és érzi a szinte észrevehetetlen rántást, ahogy a férfi kicsit erősebben tartja, az

undorító uralmi, hatalmi játszma jelzését. A férfi elmosolyodik és lazít a szorításon. Lucy elteszi a bankjegyeket a válltáskájába, és azt mondja:

– Köszönöm. Nagyon hálás vagyok. Néhány héten belül megadom, ígérem.

– Ne – mondja a férfi, hátradől, szétnyitja a combját, sötéten mosolyog. – Nem kérem vissza. De…

Jeges hideg fut végig Lucy hátán.

– Ígérj meg valamit.

Lucy mosolya megdermed.

– Szeretnélek látni. Úgy értem, gyakrabban. Téged és Marcót. Persze téged is. – Gonosz pillantását Stellára fordítja, rákacsint.

– Itt vagyok egész nyáron. Szeptember közepéig. Két munka között. Tudod.

– És a feleséged, ő…?

– Rachelnek vissza kellett mennie. Fontos dolga van Angliában.– Lenézőn mondja. Rachel lehetne agysebész vagy politikus, Lucynak fogalma sincs róla, tarthatná a kezében százak, ezrek életét. De Michael szerint bármi, ami elvonja egy nő figyelmét róla, akár egyetlen pillanatra is, csak szánalmas vicc. A gyereket is beleértve.

– Ó – mondja Lucy. – Milyen kár.

– Hát annyira nem – válaszol a férfi. – Térre volt szükségem.

Mert tudod, mit csinálok…?

Lucy erősen megrázza a fejét és mosolyog.

– Könyvet írok. Illetve valójában memoárt. Vagy talán a kettő keverékét. Olyan félig önéletrajzi holmit. Még nem tudom.

Istenem, annyira elégedett magával, gondolja Lucy, azt várja, hogy azt mondjam: Hűha, Michael, ez elképesztő, hogy te milyen okos vagy.Ehelyett szíve szerint a képébe nevetne, és azt mondaná: Méghogy te könyvet írsz? Tényleg?

– Szuper – mondja. – Milyen izgalmas.

– Annak kéne lennie, igen. Bár gondolom, elmegy vele egy csomó idő. Szóval szívesen látnálak titeket gyakrabban. Lóghatnánk együtt. Használhatnánk a medencét.

Lucy pillantása követi a férfiét a medence felé. Érzi, hogy benne akad a levegő, a tüdeje tágul és elszorul, szíve erősen ver az emléktől, amikor a feje az alatt a tökéletes pávakék víz alatt volt, a férfi keze meg a feje tetején. Lenyomta. Addig nyomta a víz alá, amíg a tüdeje majdnem szétrobbant. Aztán hagyta, hogy a felszínre emelkedjen, fuldokolva, levegőért kapkodva, míg a férfi kimászott a medencéből, felkapott egy törülközőt a nyugágyról, maga köré tekerte, és bevonult a házba, hátra se nézve.

– Megölhettelek volna – mondta később a férfi. – Ha akarom.

Ugye tisztában vagy vele? Megölhettelek volna.

– És miért nem tetted? – kérdezte Lucy.

– Mert nem volt kedvem.

– Hát – mondja most Lucy –, talán. Bár elég elfoglaltak leszünk ezen a nyáron.

– Biztos – mondja lenézőn a férfi. – Biztos azok vagytok.

– Tudod – mondja Lucy, és a házra néz –, azt hittem, eladtad ezt a helyet. Más embereket láttam itt élni az évek során.

– Nyári fizetővendégek – mondja a férfi. És Lucy hallja a szégyent a hangjában a gondolatra, hogy a fényes, elképesztő, sikeres, gazdag Michael Rimmer arra kényszerül, hogy idegeneknek adja bérbe antibes-i nyaralóját. – Kár lett volna – szedi össze magát – hagyni üresen állni, amikor mások meg élvezhették.

Lucy bólint. Nem cáfolja meg a szánalmas hazugságot. A férfi gyűlöli a „másokat”. Nyilván pincétől padlásig fertőtleníttette az egész házat, mielőtt képes lett volna visszajönni.

– Hát – mondja Lucy, és a gyerekekre mosolyog –, azt hiszem, lassan indulnunk kéne.

– Ugyan – mondja Michael. – Maradjatok még! Miért ne? Kinyitok egy üveg valamit. A gyerekek pancsolhatnak a medencében. Klassz lesz.

– A zenebolt nemsokára bezár – mondja Lucy, próbál uralkodni a hangján. – Muszáj kiváltanom a hegedűm, hogy ma este dolgozhassak. De köszönöm. Nagyon szépen köszönöm. És ti, gyerekek?

Ők is köszönetet mondanak, Michael meg sugárzón rájuk mosolyog.

– Szép gyerekek – mondja –, igazán szépek.

Kikíséri őket a bejárati ajtóig. Úgy néz, mintha meg akarná ölelni Lucyt, aki gyorsan leguggol és a kutya nyakörvét kezdi igazgatni. Michael az ajtóból figyeli őket, nevetséges kocsija orra fölött, és még mindig mosolyog.

Lucy egy pillanatra úgy érzi, hányni fog. Megáll, mélyeket lélegzik. Aztán, éppen ahogy befordulnának a sarkon, a kutya hirtelen behajlítja a lábát, és Michael házának falához szarik egyet, a délutáni napfény pászmájában. Lucy belenyúl a táskájába egy nejlonzacskóért, hogy fölszedje. Aztán megáll. Egy órán belül a szar megsül, bugyborékolni fog, mint a brie. Ez lesz az első, amit a férfi meglát, amikor legközelebb elhagyja a házat. Lehet, hogy bele is lép.

Ott hagyja.

12

Libbynek egy baráti barbecue-ra kellett volna szombaton mennie. Nagyon várta. A barátnője, April, azt ígérte, meghív „egy izmos munkatársat. Szerintem tetszeni fog. Dannynek hívják.”

De ahogy felvirrad a szombat, az újabb forró nap, makulátlanul kék éggel, az ablaküveg már akkor forró, amikor Libby kitárja, a lány nem gondol a menő Dannyre, sem April híres, csípős kuszkuszsalátájára, sem az Aperol Spritz fénylő narancssárga gömbjére a kezében, míg lábát a pancsolómedencében áztatja. Csak Serenity Lamb titokzatos esetére gondol, és a nyúllábra.

Sms-t küld Aprilnek.

Aaannyira sajnálom. Legyen klassz napod. Írj, ha este is tart még a buli, és beugrom egy italra.

Aztán lezuhanyozik,felveszi trópusi mintás rövidnadrágos overallját, aranyszínű, bőrből készült, nyitott orrú szandálját, naptejet dörgöl karjára-vállára, feje tetejére biggyeszti a napszemüvegét, ellenőrzi, hogy táskájában ott a ház kulcsa, és felszáll a londoni vonatra.

Libby beilleszti a kulcsot a deszkaborítás lakatjába, és elfordítja. A lakat kinyílik, és ő egy másik kulcsot illeszt a bejárati ajtóba. Várja, hogy valaki a vállára teszi a kezét, megkérdezi, hogy mit művel, van-e engedélye kinyitni ezeket az ajtókat ezekkel a kulcsokkal.

Aztán benn van a házban. A házában. Egyedül.

Becsukja maga mögött az ajtót, és a délelőtti forgalom zaja azonnal elhal; égő nyaka hűlni kezd.

Egy pillanatig teljesen mozdulatlanul áll.

Elképzeli a rendőröket itt, ahol most ő áll. Régimódi sisakban vannak. Tudja, hogyan néztek ki, mert volt róluk fénykép a Guardian cikkében. Ali Shah és John Robbin közrendőr. Egy „aggódó szomszéd” névtelen hívására jöttek. Az aggódó szomszédról sose derült ki, kicsoda.

Libby követi Shah és Robbin eltűnt lábnyomait a konyhába.

Elképzeli, hogy a szag egyre erősödik.

Shah felidézte a legyek hangját. Azt mondta, azt hitte, valaki bekapcsolva felejtett egy borotvát vagy egy elektromos fogkefét. A testek, mondták, az oszlás legelső fázisában voltak, még látszott, hogy egy vonzó, sötét hajú, harmincas nőé és egy idősebb, őszülő férfié. Egymás kezét fogták. Mellettük egy másik férfi holtteste hevert. Negyvenes. Magas. Sötét hajú. Mindannyian feketében voltak: a nő tunikában és cicanadrágban, a férfiak valami köntösfélében. A ruhadarabokat, mint kiderült, otthon varrták. Később találtak egy varrógépet a hátsó szobában, fekete anyagmaradékokat a szemetesben.

A zümmögő legyektől eltekintve a ház csendes volt, mint a sír. A rendőrök azt mondták, eszükbe sem jutott volna kisgyereket keresni, ha az ebédlőasztalon hagyott levél nem említi. Majdnem elsiklott a figyelmük a fő hálószobából nyíló öltöző fölött, de aztán hangot hallottak, egy „hú”-t, mondta Shah.

Egy „hú”.

Libby lassan felmászik a lépcsőn a hálószobába. Az ajtó sarkánál beles az öltözőbe.

És ott volt! Egy bájos kisbaba! Így mondta Robbin.Egy bájos kisbaba!

Végigfut rajta a hideg a festett bölcső láttán. De leküzdi a szorongást és addig bámulja a bölcsőt, amíg érzéketlen nem lesz. Egy perc múlva olyan közönyösnek érzi magát, hogy meg tudja érinteni. Elképzeli a két fiatal rendőrt, amint a bölcsőbe bámulnak. Elképzeli magát, hófehér kezeslábasban, haja már tíz hónaposan is Shirley Temple-féle loknikkal teli, lába izgatottan rúgkapál a két barátságos arc láttán.

– Megpróbált felállni – mondta Robbin. – Belekapaszkodott a bölcső oldalába. Azt akarta, hogy vegyük ki. Nem tudtuk, mit csináljunk. Bizonyíték volt. Szabad-e megérintenünk? Hívjunk erősítést? Meghökkentünk.

Végül úgy döntöttek, nem veszik ki. Shah énekelt neki, amíg várták az eligazítást, hogy mit  csináljanak.  Libby  azt  kívánja, bár vissza tudna emlékezni: milyen dalokat énekelt neki  a kedves, fiatal rendőr. Élvezte a rendőr, hogy énekelhet neki? Zavarban volt? A cikk szerint később ötgyerekes apa lett belőle,

de amikor megtalálta Serenity Lambet a bölcsőben, még nem volt tapasztalata kisgyerekekkel.

Nemsokára megérkeztek a bűnügyi helyszínelők, köztük egy különleges megbízott a babáért. Felicity Measuresnek hívták. Akkor negyvenegy éves volt. Ma hatvanöt, most vonult nyugdíjba, Algarvéban él harmadik férjével. „Nagyon édes baba volt – idézte a cikk. – Aranyhajú, jól táplált, gondozott. Meglepő módon mosolygós volt, bújós, tekintettel a horrorisztikus környezetre, amelyben találták. Igen, egészen horrorisztikus.”

Libby meglöki a bölcsőt, ami szánalmasan nyikorog, mutatja, mennyire régi. Kinek vették?, töpreng el.  Nekem?  Vagy  az előttem járó babák nemzedékeinek? Mert most már tudja, hogy más szereplők is vannak az ő történetében. Nem csak Martina és Henry Lamb, és a titokzatos férfi. Nem csak a hiányzó gyerekek. A szomszédok nem két, hanem „számos” gyerekről beszéltek, emberekről, akik „jöttek-mentek”. A ház tele volt azonosíthatatlan vérfoltokkal és DNS-sel, elemi szálakkal és kihullott hajjal, furcsa jegyzetekkel és firkákkal a falakon, rejtekhelyekkel a faburkolatban és egy gyógynövényekkel teli kerttel, amely a szülei állítólagos közös öngyilkosságában is szerepet játszott.

„Megszabadulunk ezektől a törött testektől, ettől a hitvány világtól, a szenvedéstől és a csalódástól. A kisbabánkat Serenity Lambnek hívják. Tíz hónapos. Kérjük, gondoskodjanak  róla, hogy kedves emberekhez kerüljön. Béke, örökre, HL, ML, DT” írták a levélben, amit oszló testük mellett találtak.

Libby kilép a szobából, és lassan végigjárja a házat, keresi a szokatlan dolgokat, amiket a halottak után találtak. Aki a házban volt az öngyilkosság éjszakáján, mind elmenekült, írta a cikk, nyitott szekrényajtókat hagyva maguk után, ételt a hűtőben, félig elolvasott könyveket a földön, a falról letépték a papírokat, csak celluxozott sarkuk maradt.

Libby talál egy ilyen celluxcsíkot a konyhafalon, megsárgult, felpöndörödött. Kihúzza alóla a papírmaradékot és a tenyerében vizsgálgatja. Mi lehetett azon a lapon, amit a süllyedő hajóról menekülő emberek nem akartak mások szeme elé tárni?

Hűtőszekrény áll a countrystílusú konyhában, hatalmas, amerikai hűtő, krémfehér és bézs színű,valószínűleg különleges lehetett a nyolcvanas évek Angliájában, gondolja. Kinyitja és belekémlel. Penészfoltok, egypár repedt, törött jégkockatartó tálca, semmi más. A konyhaszekrényekben üres zománcdobozokat talál, egy zacskó lisztet, ami olyan öreg, hogy kővé keményedett. Van még ott egy szett fehér teáscsésze, egy króm teáskanna, ősrégi fűszertartók, pirítósrács, egy nagy, feketére festett tálca. Megkapargatja a feketeséget és ezüst csillan alatta. Azon gondolkozik, ki festhetett feketére egy ezüsttálcát.

Aztán megdermed. Hallott valamit. Valami mozgást az emeleten. Visszacsúsztatja a tálcát a konyhaszekrénybe, és a lépcső aljához áll. Megint hallja a hangot, tompa döndülés. Szíve hevesen ver. Lábujjhegyen a pihenőre óvakodik. Már megint. És

megint. És aztán – szíve kétszeres tempóra kapcsol – valaki megköszörüli a torkát.

Mr. Royle, gondolja, biztos Mr. Royle az, az ügyvéd. Becsukta maga mögött az ajtót, amikor megérkezett. Biztos becsukta.

– Halló! – kiabál. – Halló! Mr. Royle?

De csönd van. Azonnali, határozott csönd.

– Halló! – kiált megint.

A csönd úgy ül a ház tetején, mint egy mozdulatlan medve.

Majdhogynem hallja valakinek a szívverését.

A többi rejtélyre gondol, amiket a cikk említett: a gyerekekre, akik elszöktek a házból, arra, aki ott maradt és gondját viselte; a firkákra gondol a falon, a fűtőtestről csüngő vászondarabra és a falba karmolt csíkokra, a kínos levélre, amit a szülei hagytak, a nyikorgó bölcső kék rózsáira, a falakról letépett lapokra, a vérfoltokra és a gyerekek hálószobáin a külső zárra.

Aztán barátnője, April rendezett pázsitjára gondol, a csípős kuszkuszra, az Aperol Spritz neonsárgájára, megviselt lábára a pancsolómedence hideg vizében. A vonzó Dannyre gondol, a lehetséges gyerekekre, akiket majd harmincévesen szülhet neki. Vagy előbb. Igen, miért is ne? Miért halogatná? Eladhatja ezt a nyomasztó, szörnyű örökséggel terhes házat, a penészes hűtővel és halott kerttel, a torokköszörülő, dohogó valakivel a tetőtérben. Eladhatja most, gazdag lehet, hozzámehet Dannyhez és gyerekeket szülhet neki. Már nem érdekli, mi történt itt. Nem akarja tudni.

Kotorászik a táskájában a kulcsok után, bezárja a nagy, fa bejárati ajtót, lelakatolja a deszkaborítást, és megkönnyebbülve lép ki a forró járdára, kiveszi a táskájából a telefont.

Tegyél el nekem kuszkuszt. Egy óra múlva ott vagyok.

13

Lucy ide-oda forgatja a hegedűjét a hangszerjavító bolt félhomályában.

Álla alá szorítja és gyorsan elhúz egy háromoktávos A-dúr skálát és arpeggiót, hallgatja a hang egyenletességét, az üveghangot vagy a sivítást.

Rámosolyog Monsieur Vincent-ra.

– Elképesztő – mondja franciául. – Jobb, mint újkorában.

Szíve átmelegszik a mellkasában. Fel sem tűnt neki, a tengerparton és felüljáró alatt alvás szörnyűségei közepette, hogy mennyire nehéz volt megválnia a hangszerétől és mennyire dühös volt a részeg seggfejekre, akik eltörték. És még ennél is jobban hiányzott neki, ismeri föl, hogy játszhasson.

Kiszámolja a húszeurósokat a pultra és Monsieur Vincent számlát ír róluk, letépi a blokkról, átnyújtja. Aztán kihúz két Chupa Chups nyalókát a pulton álló csokorból és a két gyereknek adja.

– Vigyázz édesanyádra – mondja Marcónak. – És a húgodra

is.

A lassan hűlő esti levegőben a bolt előtt Lucy lehámozza a celofánt Stella nyalókájáról és odaadja neki. Aztán a

turistaközpont felé sétálnak, a gyerekek a nyalókát szopogatják, a kutya a forró járdát szimatolja, csirkecsontot és fagylaltfoltot keres. Lucynak még mindig nincs étvágya. A találkozás Michaellel teljesen kiölte belőle.

A korai vacsorázók már megérkeztek: az öregebb nyaralók és a kisgyerekesek. Ez keményebb közönség, mint a későbbiek. A későbbi tömeg már ivott; nem jönnek zavarba, ha odamennek a lebegő voalészoknyás hölgyhöz, akin mellényke van, barna karja izmos, melle nagy, orrában piercing, bokáján lánc, mögötte két szép, fáradt gyerek ül a jógamatracon az árnyékban, bozontos Jack Russel terrier előttük, orrát a lábára hajtja. Nem vonja el a figyelmüket a nyűgös kisgyerek, akinek már ágyban lenne a helye. Nem tesznek cinikus megjegyzéseket arra, hogy italra vagy kábszerre költi majd a pénzt, hogy a gyerekek és a kutya csak a látszat kedvéért vannak, hogy megveri-e őket, amikor hazaért, ha nem keresett eleget. Az évek során mindent hallott már. Mindennel megvádolták már. Nagyon vastag bőrt növesztett mostanra.

Kiveszi a hátizsákból a kalapot, amit Marco régen

„pénzeskalapnak” hívott; most „kolduskalapnak” hívja, és gyűlöli.

Leteszi maga elé a földre, és kinyitja a hegedűtokot. Hátranéz, hogy a gyerekei elhelyezkedtek-e. Marcónak van egy könyve, hogy olvashasson. Stella színez. Marco fáradtan ránéz.

– Meddig maradunk itt?

Mennyi kamaszos szemtelenség, pedig jó néhány hónap van még a tizenharmadik születésnapjáig.

– Amíg nem kerestem eleget egy hét szállásra a Kék házban.

– Az mennyi?

– Tizenöt euró éjszakánként.

– Nem értem, miért nem kértél több pénzt az aputól. Van neki miből. Adhatott volna még egy százast. Simán.

– Marco. Tudod, miért nem kértem. Most pedig légy szíves, hagyd, hogy csináljam.

Marco cöcög és felvonja a szemöldökét; aztán visszafordítja a figyelmét a könyvére.

Lucy állához emeli a hegedűt, előretolja jobb lábát, lehunyja a szemét, mély levegőt vesz, és játszani kezd.

Sikeres este; a tegnap éjszakai vihar után  megnyugodott  a légkör, nincs olyan meleg és az emberek kedvesebbek. Sokan megállnak és nézik, ahogy Lucy hegedül. Játszik Pogues-számokat, Dexys Midnight Runners-számokat; aCome On Eileen alatt, úgy számolja, legalább tizenöt eurót dobtak a kalapba. Az emberek táncolnak és mosolyognak; egy harmincas pár egy tízeuróst ad neki, mert most jegyezték el egymást. Egy idősebb nő egy ötöst ad, mert az apukája is hegedült és eszébe jutott a boldog gyerekkora. Fél tízre Lucy három helyen játszott és majdnem hetven eurója van.

Összeszedi a gyerekeket, a kutyát, a szatyrokat. Stella alig bírja nyitva tartani a szemét, és Lucy nosztalgikusan gondol a gyerekkocsira, amibe csak beleültette Stellát, aztán egyenesen az ágyba dugta belőle. Most viszont keményen keltegetni kell,

kényszeríteni, hogy gyalogoljon és próbálni nem kiabálni, amikor a kislány nyafog, hogy fáradt.

A Kék ház tíz percre van gyalog, a domboldalban, a Kastélypark felé. Hosszú, keskeny ház, eredetileg babakékre festve, hajdanában elegáns városi palota volt, a Földközi-tengerre nyíló kilátás miatt építették, most hámlik, szürke és viharvert, ablakai repedtek, ereszcsatornáját repkény növi be. Egy bizonyos Giuseppe vette meg a hatvanas években, hagyta lepusztulni, aztán eladta egy háziúrnak, aki átmeneti lakókkal töltötte meg, szobánként egy család, közös fürdőszobák, csótányok, semmi főzési lehetőség, csak készpénzfizetés. A háziúr hagyja, hogy Giuseppe ott lakjon egy egyszobás lakrészben a földszinten, karbantartásért, portaszolgálatért és szerény lakbérért.

Giuseppe imádja Lucyt. – Ha lett volna lányom – mondogatja

–, pont olyan lett volna, mint te. Esküszöm.

Miután eltört a hegedűje, néhány hétig Lucy nem fizetett lakbért, és várta, egyre várta, hogy a háziúr kidobja. Aztán egy másik lakó elmondta neki, hogy Giuseppe fizette az ő lakbérét is. Lucy még aznap bepakolt egy táskába, és  búcsú  nélkül elment.

Lucy ideges, ahogy a Kék házhoz közelednek; az útkereszteződésnél bepánikol. Mi van, ha Giuseppe nem tud nekik szobát adni? Mi van, ha dühös, hogy búcsú nélkül mentek el, és bevágja előtte az ajtót? Mi van, ha elment? Meghalt? Leégett a ház?

De Giuseppe odajön az ajtóhoz, kinéz a  biztonsági  lánc hagyta résen és elmosolyodik, egy sor barna fog egy őszülő szakáll mögött. Meglátja a hegedűt a tokjában és még szélesebben mosolyog.

– Kislányom – mondja, kiakasztja a láncot, kinyitja az ajtót. – Kisgyerekeim. Kiskutyám! Gyertek be!

A kutya majd megbolondul örömében, Giuseppe karjába ugrik, majdnem feldönti. Stella a lába köré kulcsolja a karját, Marco odabújik hozzá és hagyja, hogy megpuszilja a feje búbját.

– Van hetven euróm – mondja Lucy. – Néhány éjszakára elég.

– Megvan a hegedűd. Maradj, ameddig csak akarsz. Sovány vagy. Mind soványak vagytok. Csak kenyerem van. Meg sonkám. Nem finom sonka, de van finom vaj, és…

Követik a lakrészébe a földszinten. A kutya azonnal fölugrik a szófára, összegömbölyödik, és úgy néz Lucyra, mintha azt mondaná:Végre. Giuseppe kimegy a kis konyhájába, kenyeret hoz, sonkát és három pici, rücskös üveg Oranginát. Lucy a kutya mellé ül, a nyakát simogatja, kifújja a levegőt, érzi, hogy bensejében a görcs oldódik, eltűnik, mindene a helyére kerül. Aztán belenyúl a hátizsákjába és a telefonját keresi. Az akkumulátor lemerült valamikor az este folyamán. Előveszi a töltőt és megkérdezi Giuseppét:

– Nem baj, ha bedugom tölteni a telefonom?

– Dehogy, drágám. Ott a konnektor.

Lucy bedugja, lenyomva tartja a bekapcsológombot, várja, hogy életre keljen.

Az emlékeztető még mindig ott van.

A baba huszonöt.

Ül a gyerekekkel a kávézóasztalnál, nézi, ahogy kenyeret és sonkát esznek. Az elmúlt hét megaláztatásai kezdenek elmosódni, mint lábnyomok a tengerparton. A gyerekei biztonságban vannak. Van étel. Van hegedűje. Van ágy, amiben alhat. Van pénz az erszényében.

Giuseppe is nézi, ahogy a gyerekek esznek. Lucyra pillant és rámosolyog.

– Annyira aggódtam miattatok. Hol voltatok?

– Ó – mondja könnyedén Lucy –, egy barátunknál.

– N… – kezdené Marco.

Lucy oldalba böki és Giuseppéhez fordul.

– Egy kismadár csiripelte, hogy mit tettél, rosszfiú. Nem hagyhattam. Egyszerűen nem hagyhattam. És tudtam, ha szólok, hogy elmegyek, akkor rábeszélsz, hogy maradjak. Muszáj volt elszöknöm, és tényleg minden rendben volt. Mind abszolút rendben voltunk. Nézz csak ránk! Mind rendben vagyunk. – Ölébe húzza a kutyát és megszorítja.

– És visszakaptad a hegedűd?

– Igen, vissza. Szóval… van szoba? Nem kell, hogy a megszokott szobánk legyen. Bármilyen szoba jó. Bármilyen.

– Van egy szabad szoba. Hátul, úgyhogy kilátás nélkül. És kicsit sötét. A zuhany elromlott, csak vízcsap van. Napi tizenkét euróért a tiéd.

– Igen – válaszolja Lucy. – Kérem szépen! – Leteszi a kutyát, feláll, átöleli Giuseppét. Por-és öregségszaga van, kicsit

piszokszaga, de nem számít. – Köszönöm – mondja Lucy –, nagyon, nagyon köszönöm.

Aznap éjjel mindhárman egy kis dupla ágyban alszanak a sötét szobában, a ház hátuljában, ahol a forró úton surrogó autógumik hangja összekeveredik a vacak, műanyag ventilátor nyikorgásával, amely a szobában forog, a szomszéd tévéjének a hangjával, a légy zümmögésével, ami csapdába esett a függöny és az ablak között. Stella Lucy arcába nyomja az öklét, Marco nyögdécsel álmában, a kutya horkol. De Lucy mélyen, hosszan alszik, egy hét óta először.

14

CHELSEA, 1988

Az a nap, 1988. szeptember 8-a lett volna a második napom a nagy iskolában, de mostanra már alighanem rájöttek, hogy nem kerültem el a régen várt nagy iskolába abban az évben, az iskolába, ahol a lelki társaimmal találkozhatom, örök barátaimmal, az én körömmel. Azon a nyáron rendszeresen megkérdeztem anyámat:

– Mikor megyünk a Harrodsba egyenruhát venni? Ő meg azt válaszolta: – Várjuk meg a vakáció végét, hátha hirtelen elkezdesz nőni. Aztán eljött a vakáció vége és még mindig nem voltunk a

Harrodsban.

Nem voltunk Németországban sem. Rendszerint elutaztunk egy-két hétre nagymamám nagy, szellős házába a Fekete-erdőben, ahol nyirkos volt a kerti úszómedence és selymes a fenyőtűszőnyeg a lábunk alatt. De ezen a nyáron állítólag nem engedhettük meg magunknak, és ha nem engedhettük meg magunknak, hogy elrepüljünk Németországba, töprengtem, akkor hogyan engedhetjük meg magunknak a tandíjat?

Szeptember elején szüleim már a helyi állami iskolákba nyújtottak be jelentkezést és nevünket felrakatták a várólistákra. Soha nem mondták ki nyíltan, hogy anyagi gondjainkvannak, de nyilvánvaló volt, hogy vannak. Napokig fájt a hasam, aggódtam, hogy egy durva állami iskolában majd bántani fognak.

Micsoda szánalmas, apró aggodalmak! Micsoda jelentéktelen gondok! Visszatekintek tizenegy éves önmagamra: kicsit furcsa fiú, átlagos magasságú, vékony, anyám kék szemével, apám gesztenyeszín hajával, térdem, mint a botra tűzött krumpli, keskeny ajkam helytelenítőleg összeszorítva, enyhén fensőbbséges a modorom, elkényeztetett gyerek, aki azt hiszi, élete fejezeteit már megírták és szépen, sorban be is következnek; visszatekintek rá és kedvem lenne beverni az ostoba, gőgös, csodaváró képét.

Justin a kertben guggolt, a növényeket babrálta, amiket termesztett.

– Gyógynövények; vetésük, nevelésük, felhasználásuk – magyarázta szinte kómásan. – A nagy gyógyszercégek korrumpálják a világot. Húsz éven belül vényköteles kábítószerek rabja lesz az egész ország, az NHS meg fog rogyni, ha megpróbálja kifizetni a beteg ország piruláit. Én  vissza akarom tekerni az órát és azt használni a mindennapi bajok orvoslására, amit a természet nyújt. Nincs szükség nyolc kemikáliára a fejfájás elmulasztásához. Édesanyád azt mondja,

szeretne felhagyni a tablettákkal és az én tinktúráimat használná.

Rábámultam. Tablettaevő család voltunk. Tabletta szénanáthára, tabletta megfázásra, tabletta fájó pocakra, fejre, növekedési fájdalomra, másnaposságra. Anyunak még arra is volt tablettája, hogy „ne érezze szomorúnak” magát. Apunak volt tablettája a szívére és tablettája hajhullás ellen. Tabletták mindenhol. És most állítólag gyógynövényeket fogunk termeszteni és orvosságot készítünk magunknak. Elképesztő.

Apámnak volt egy kis stroke-ja a nyári szünetben. Utána enyhén sánta maradt, motyogott, valami megfoghatatlan módon már nem volt önmaga. Látni, hogy ilyen módon megkisebbedett, a védtelenség érzését keltette bennem, mintha a család védelmi vonalán kicsiny, de fontos repedés keletkezett volna.

Orvosa, az érzelemmentes, meghatározhatatlan korú Broughton doktor, aki a sarkon egy hatemeletes házban lakott és praktizált, átjött, miután apámat az egyéjszakás kórházi tartózkodás után hazaengedték. Szivaroztak a kertben és apám kilátásairól beszélgettek.

– Azt mondom, Henry, hogy egy igazán jó rehabilitációs fizio-terapeutára lenne szükséged. Az a baj, hogy ahány rehabilitációs fizioterapeutát ismerek, mind pocsék.

Nevettek és apám azt mondta:

– Hát nem tudom, nem tudok én már semmit. De boldogan kipróbálnám, csak hogy visszakapjam önmagam.

Birdie Justin gyógynövényeit ápolta. Meleg volt, csak egy muszlinfelső volt rajta, amin átlátszott a mellbimbója. Levette nagy karimájú vászonkalapját, és megállt apám és az orvosa előtt.

– Tudok valakit – mondta csípőre tett kézzel. – Tudok valakit, aki fantasztikus. Csodát tud tenni. Energiával dolgozik. Képes megmozdítani a csit az emberek testében. Ismerek olyanokat, akiket kigyógyított a hátfájásból. A migrénből. Elhívom, hogy látogasson ide.

Hallottam, hogy apám tiltakozni kezd. De Birdie közbevágott.

– Ugyan. Henry, ez a legkevesebb, amit megtehetek. A legkevesebb. Rögtön fel is hívom. Davidnek hívják. David Thomsennek.

A konyhában voltam aznap reggel, anyámat  néztem,  ahogy sajtos scone-t süt, amikor megszólalt a csengő. Anyám a kötényébe törölte a kezét, idegesen megigazította dauerolt, beszárított bubifrizuráját és azt mondta:

– Ezek Thomsenék lesznek.

– És kicsodák – kérdeztem, mert nem emlékeztem Birdie egy héttel azelőtti ajánlatára – a Thomsenék?

– Barátok – mondta élénken. – Birdie és Justin barátai. A férfi fizioterapeuta. Apáddal fog dolgozni, megpróbálja megint formába hozni. A feleség meg képzett tanárnő. Ő fog titeket tanítani itthon egy kis ideig. Hát nem csodás?

Esélyem sem volt rákérdezni anyámnál erre a váratlanul elővezetett és meglehetősen ijesztő fejleményre, már ki is

nyitotta az ajtót.

Leesett állal néztem, ahogy besorjáztak.

Elsőnek egy lány, kilenc-, tízéves lehetett. Fekete haja bubifrizurára vágva, levágott szárú kertésznadrágban, lehorzsolt térddel, arcán csokimaszat, áradt belőle az energia. A neve állítólag Clemency.

És aztán egy fiú, korombeli, vagy  kicsit  idősebb  nálam, szőke, magas, legyezős, fekete szempillákkal, amelyek késélességű arccsontját söpörték, kezét elegáns, kék sortja zsebébe dugta, haját könnyedén vetette hátra a szeme elől, nem kevés pimaszsággal. A neve Phineas. Vagy röviden Phin, mondták.

Őket követte az anyjuk. Nagycsontú, sápadt, lapos mellű, hosszú, szőke hajú, kicsit ideges. Mint később megtudtam, ő volt Sally Thomsen.

És mindannyiuk mögött jött az apa, magas, széles vállú, karcsú, napbarnított, rövid, fekete hajú, áthatóan kék szemű, széles szájú. David Thomsen. Megragadta a kezem, rákulcsolta a másik kezét is.

– Öröm veled találkozni, fiatalember – mondta halk, selymes hangon.

Aztán elengedte a kezem, és felemelte a karját. Sorban ránk mosolygott:

– Öröm mindannyiukkal találkozni.

David ragaszkodott hozzá, hogy elvigyen minket vacsorázni aznap este. Csütörtök volt, még mindig enyhe idő. Egy csomót

foglalkoztam a ruházatom kiválasztásával, nem egyszerűen azért, hogy biztos legyek benne, hogy amit felveszek, az tiszta, a választékom egyenes, a mandzsettám begombolva, hanem piperkőcösen; a Phineas nevű fiú felkeltette a figyelmemet, nemcsak azért, mert szép volt, hanem azért is, ahogy öltözött. A laza kék sort mellett piros pólóing volt rajta fehér csíkkal a gallérján, meg szikrázóan fehér Adidas sportcipő fehér bokazoknival. Aznap este átvizsgáltam a ruhatáram valami hasonlóan könnyed eleganciáért. Minden zoknim lábszárközépig ért; csak a húgomnak volt bokazoknija. Minden sortom gyapjúból készült és minden ingem gombolós volt. Még a régi tesicuccommal is kacérkodtam egy pillanatig, de gyorsan elvetettem az ötletet, amikor rájöttem, hogy összegyűrve hever a tornazsákomban az utolsó tornaórám óta. Végül sima kék póló mellett döntöttem farmerral és vászoncipővel. Megpróbáltam a homlokomon növő hajtincset rávenni, hogy boruljon előre, mint Phineasé, de makacsul ellenállt. Vagy húsz másodpercig bámultam magam a tükörben, mielőtt kiléptem a szobámból, gyűlöltem buta arcom szörnyűségét, a póló  egyszerűségét,  a John Lewis for Boys farmer szánalmas  szabását.  Hördültem egyet halkan, belerúgtam a falba és elindultam lefelé.

Phin ott volt, az előtérben ült a két hatalmas faszék egyikén, amelyek a lépcső két oldalán álltak. Olvasott. Megbámultam a lépcsőkorláton keresztül, mielőtt levonultam. Tényleg a legszebb valaki volt, akit életemben láttam. Éreztem, hogy elpirulok, ahogy szemügyre vettem: finom vonalú szája mintha a legpuhább, piros gyurmából lett volna, egy ujj érintése is

nyomot hagyna rajta. Bőre, akár a szarvasbőr az éles arccsontjaira feszítve, mintha kiszakíthatnák. Izgató módon még egy bajusz árnyéka is felsejlett.

Hátravetette a homlokából a haját és közönyösen nézett rám, ahogy lefelé jöttem a lépcsőn, szeme azonnal visszatért a könyvére. Szerettem volna megkérdezni, mit olvas, de nem tettem. Zavarban voltam, nem tudtam, hova álljak és hogyan. De nemsokára jöttek a többiek: először anyám és apám, aztán a Clemency nevű lány a húgommal, már lelkesen beszélgettek, aztán Sally, aztán Justin és Birdie, és végül, gyakorlatilag fénykörbe zárva a lépcső tetején David Thomsen.

Mit mondhatok David Thomsenről egy fiatal fiú szemszögéből? Azt biztosan, hogy nagyon jóképű volt. Nem olyan lágy, szinte feminin módon, mint a fia, hanem hagyományosan. Arca borostás volt, mintha sötétre festették volna, kemény, határozott homloka volt, testi energia, potens hatalom áradt belőle. Képes volt arra, hogy kevesebbnek mutassa magánál a mellette állót, akkor is, ha nem  volt  kevesebb.  Mondhatom, hogy egyenlő mértékben taszított és izgatott. És azt is mondhatom, hogy anyám furcsán viselkedett a közelében, nem kihívóan, hanem nagyon is visszafogottan, mintha nem bízott volna magában e mellett a férfi mellett. David Thomsen felfuvalkodott volt és földhözragadt, meleg, mégis hűvös. Gyűlöltem, de láttam, mások miért szeretik. De ez még mind a jövő zenéje volt. Legelőször az a legelső vacsora jött a legelső estén, amikor mindenki a legjobb színben mutatta magát.

A Chelsea Kitchenben ültünk egy asztalnál összezsúfolódva, pedig igazából csak nyolcszemélyes volt. A gyerekek az egyik végére kerültek, ezért Phineas mellett találtam magam. Annyira felvillanyozott a közelsége, az idegeim úgy vibráltak, testem annyira készült és vágyott valamire, amit még fiatal voltam felfogni, hogy nem tehettem mást, hátat fordítottam neki.

Az asztal túlsó vége felé néztem, ahol apám ült az asztalfőn.

A látványától úgy éreztem, valami lezuhan bennem, mint egy elszabadult lift az aknában. Nem értettem, hogy mit érzek, de most már elmondhatom, hogy ijesztő előérzetem volt. Láttam, hogy apám alacsonynak bizonyul a szokatlanul magas David Thomsennel szemben, és láttam, hogy hajdan olyan egyértelmű és határozott vezető szerepe erőtlenné válik. Még a stroke okozta károsodás nélkül is mindenki okosabb volt nála, aki az asztalnál ült, engem is beleértve. Nem megfelelően volt öltözve, túlságosan szűk volt a zakója, mellzsebében a sötét rózsaszín zsebkendő ütötte haja barnásvörösét. Láttam, hogy izeg-mozog ültében; láttam, hogy a beszélgetés úgy száll el a feje fölött, mint felhő egy szeles napon. Láttam, hogy tovább mered az étlapra, mint kell. Láttam, hogy David Thomsen az asztal fölött anyám felé hajlik, hogy hangsúlyozzon valamit, aztán hátradől, hogy megfigyelje anyám reakcióját.

Mindezt láttam, mindezt láttam, és valami tudat alatti, de nagyon kényelmetlen szinten éreztem, hogy hatalmi harc kezdődött az orrom előtt, és hogy apám már most, a nulladik percben, vesztésre állt.

15

Hétfő reggel Libby húsz perc késéssel érkezik a munkahelyére.

Dido meglepetten néz rá. Libby sohasem késik el.

– Már fel akartalak hívni – mondja. – Minden oké?

Libby bólint, kiveszi a telefonját a táskájából, aztán az ajakírt meg a kardigánt, az asztala alá löki a táskát, kibontja a haját, újra összegumizza, kihúzza a székét és nehézkesen leül.

– Bocsánat – mondja végül. – Nem bírtam aludni éjjel.

– Épp ezt akartam mondani – válaszol Dido.  –  Szörnyen nézel ki. A hőség miatt?

Libby bólint. De nem a hőség miatt. A  fejében  kavargó dolgok miatt.

– Majd hozok neked egy jó erős kávét.

Általában Libby azt válaszolná, nem, nem kell, hozok én magamnak kávét. De ma olyan nehéz a lába, olyan zavaros a feje, hogy csak bólint és megköszöni. Nézi Didót, ahogy kávét főz neki, biztonságérzettel tölti el a festett fekete haj csillogása, a tartás, ahogy egyik kezét fekete tunikája zsebébe dugja, ahogy apró lábát szétterpeszti a szögletes, zöld bársony edzőcipőben.

– Tessék – mondja Dido, és leteszi a csészét Libby asztalára. – Remélem, ez használ.

Libby öt éve ismeri Didót. Mindenfélét tud róla. Tudja, hogy az édesanyja híres költő volt, az édesapja híres újságíró, hogy St Albans leghíresebb házában nőtt föl és otthon taníttatták egy nevelőnővel. Tudja, hogy Dido öccse meghalt húszévesen és hogy Dido tizenegy éve nem szeretkezett. Tudja, hogy a szülei birtokának a szélén lakik egy kis házikóban és még mindig megvan a lova, amin tinédzserként lovagolt, a lovat pedig Flitternek hívják. Tudja, hogy a híres házat Dido szülei a végrendeletükben nem rá hagyták, hanem a National Trustra, és Dido ezzel elégedett.

Tudja, hogy Dido szereti a PG Tips teát, Benedict Cumberbatchet, a lovakat, a Gianduját, a kókuszvizet, a Ki vagy, doki?-t, a drága fekvőbetéteket, Jo Malone Orange Blossom kölnijét, a stir fryt, a Nando’st és az arckezeléseket. De soha nem járt Dido házában, és nem találkozott Dido családjával vagy barátaival. Munkaidőn kívül csak a szomszéd elegáns hotelban tartott karácsonyi partin látta, vagy amikor búcsúztattak valakit. Igazából nem tudja, kicsoda is Dido.

De most ránéz Didóra, és hirtelen megvilágosodik: Dido pont az az ember, akire szüksége van. Libby szombat este April kertjében üldögélt és kicsit flörtölt Dannyvel – aki nem is volt annyira vonzó, mert olyan arca volt, mint egy nyolcévesnek, és nagyon kicsi keze –, és körülnézett, hogy kivel beszélhetné meg az őrült dolgokat, amik történtek vele, a házat, az újságcikket, a halott szülőket és a tetőtérben köhögő valakit. De csak olyanokat látott, mint ő maga, hétköznapi embereket, akiknek hétköznapi életük van, akik még otthon laknak a szüleikkel,

vagy apró lakásban a párjukkal vagy a barátaikkal, akik még törlesztik a tandíjra felvett kölcsönt, átlagos állásuk van, átlagos álmaik, napbarnítottság helyett önbarnítós a színük, táskakutyájuk van, fehér foguk, tiszta hajuk. Úgy érezte, két fájdalmasan eltérő hely között őrlődik, haza is ment tizenegykor a laptopjához és az internethez, hogy megtudja, mi történt Serenity Lambbel.

De több lett a megválaszolatlan kérdés, mint a válasz, végül hajnali kettőkor lecsapta a laptop tetejét, és lefeküdt, de az álma nyugtalan volt, furcsa leitmotivok és találkozások népesítették be.

– Tanácsra van szükségem – mondja most Didónak. – A chelsea-i üggyel kapcsolatban.

– Ó, persze – válaszolja Dido és a nyakláncán függő hatalmas ezüstkorongot dörgöli. – Milyen tanácsra?

– Főleg arra van szükségem, hogy beszéljek róla. Tudod… a

házakról. Azt gondoltam, te mindent tudsz a házakról.

– Hát, egyről biztosan sokat tudok. De általában a házakról nem. De oké, persze, miért is ne. Gyere el vacsorára.

– Mikor?

– Ma jó?

– Igen – mondja Libby. – Köszönöm szépen.

Dido házikója gyönyörű. A bejárati ajtó mindkét oldalán ablakok vannak, körülötte apró, rózsaszín rózsa fut, és előtte ott áll a fényes, fekete Fiat Spider, a lehajtható barna vászontetővel. A kocsi emeli a ház fényét, a ház a kocsiét, és

Libbynek muszáj elővennie a telefonját, hogy lefényképezze az Instagram-oldalára. Dido bő szárú, virágos nadrágban várja az ajtóban, fekete, ujjatlan topban. Haját nagy, piros napszemüveg fogja hátra és mezítláb van. Libby mindig formátlan munkahelyi cipőben látta csak, és most meglepődik az apró, tökéletesen pedikűrözött lábon és a halvány rózsaszín körmökön.

– Ez nagyon szép – mondja, ahogy belép az apró ajtón a fehér előtérbe, amelynek terrakotta csempepadlója van. – Egyszerűen gyönyörű.

Dido háza tele van családi és örökölt holmikkal, Libby arra gondol, itt semmi sem származik a TK Maxxből. A falakon élénk absztrakt festmények lógnak és Libbynek eszébe jut, hogy Dido egyszer említette, az anyja képzőművész is. Dido a franciaablakon keresztül a házikó hátsó oldalára vezeti Libbyt, és leülnek a tökéletes kis vidéki kertben a régimódi Lloyd Loom rattanfotelokba a virágos párnákra. Libbynek az jut eszébe, amíg Dido gyönyörű házának hátsó frontját nézi, hogy Didónak talán nem is muszáj dolgoznia. Hogy talán a munkája, az elegáns konyhák megtervezése csak egy kellemes hobbi.

Dido quinoa-és avokádósalátát hoz egy tálban, egy másikban vajas újkrumplit, egy vekni barna kenyeret és két pezsgőspoharat a proseccónak, amit Libby hozott.

– Mióta laksz itt? – kérdezi Libby, miközben megvajaz egy darab barna kenyeret.

– Huszonhárom éves korom óta, amikor visszajöttem Hongkongból. Édesanyám házikója volt. Megtartotta nekem. Az

öcsém, persze, a házat örökölte volna, de aztán, hát, megváltoztak a dolgok…

Libby üresen mosolyog. „A ház.” „A házikó.” Ez egy másik világ.

– Milyen szomorú – mondja.

– Az – ért egyet Dido. – De a ház egy átok. Örülök, hogy nincs hozzá semmi közöm.

Libby bólint. Egy héttel ezelőtt nem értette volna,  hogyan lehet egy nagy, szép ház átok, de ma már kezdi kapiskálni.

– Szóval, mesélsz a te házadról? Mesélj el mindent.

Libby apró kortyot iszik a proseccójából, leteszi az asztalra a poharat, hátradől.

– Találtam egy cikket – kezdi – aGuardianben. A házról. A szüleimről. Rólam.

– Rólad?

– Rólam – mondja Libby, és a könyöke hegyét dörgöli. – Az egész kicsit bizarr. Tudod, engem örökbe fogadtak, amikor már majdnem egyéves voltam. A chelsea-i ház a vér szerinti szüleimé volt. És a cikk szerint egy szekta tagjaként születtem.

A szó rémesen hangzik, ahogy elhagyja az ajkát. Ezt a szót próbálta kerülni, próbált nem is gondolni rá. Annyira ellenkezik a szánalmas fantáziálással, amiben egész életében dagonyázott. Látja, hogy Dido megremeg az izgalomtól.

– Micsoda?!

– Egy szekta. A cikk szerint valamiféle szekta volt a chelsea-i házban. Sokan éltek ott. Nagyon spártai módon. A padlón aludtak. Maguk varrta ruhákat hordtak. De… – Belenyúl a

táskájába, előhúzza a kiprintelt cikket. – Nézd csak, ez az anyukám és az apukám hat évvel a születésem előtt egy jótékonysági bálon. Szóval nézd csak meg őket.

Dido elveszi a cikket a kezéből.

– Azta – mondja. – Nagyon elegánsak.

– Tudom! Az anyám társasági hölgy volt. Egy PR-céget vezetett. Egyszer egy osztrák herceg menyasszonya volt. Egyszerűen gyönyörű.

Az anyja arcát látni elképesztő volt; festett fekete haja és metszően kék szeme Priscilla Presley-ére hasonlított. Anyja minden gyerekkori vágyálmának megfelelt, a PR-os munkával bezáróan. Az apja… hát, ő nagyon jól öltözött, de alacsonyabb, mint képzelte, alacsonyabb az anyjánál, álla arrogáns, és mégis furcsán védekezőn néz a fényképészre, mintha valami bajt várna. Karja Martina Lamb dereka körül, ujjhegyei épphogy látszanak a képen; az anyja selyemsálat markol a válla körül felékszerezett ujjaival, és a csípőcsontja kirajzolódik az estélyi ruha anyagán át. A cikk szerint ez volt az utolsó kép a „társasági párról”, mielőtt eltűntek szem elől, hogy legközelebb hét év múlva bukkanjanak fel holtan a konyhájuk kövén.

– Volt egy bátyám és egy nővérem – mondja Libby, érzi, hogy a sokk gyorsan buktatja ki száján a szavakat,  nincs  köztük szünet.

Dido felpillant.

– Nahát – mondja. – És mi történt velük?

– Senki sem tudja. Az ügyvéd szerint valószínűleg meghaltak.

És kinn van. A sok nagyon nehéz tény közül, amik napok óta nyomasztják, ez a legnehezebb. Úgy ér földet köztük, mint egy elhajított kalapács.

– Istenem – mondja Dido. – Ez… de hát hogy lehet ez? Libby megvonja a vállát.

– A rendőrség egy szomszéd hívására szállt ki. A szüleimet és még valakit a konyhában találták holtan. Öngyilkosságot követtek el, valamilyen megállapodás alapján. És ott voltam én, tíz hónaposan, egészségesen és elégedetten egy bölcsőben az emeleten. De a bátyámnak és a nővéremnek semmi nyoma nem volt.

Dido hátrahanyatlik a székében, szája tátva. Egy percig nem mond semmit.

– Oké. – Előredől, kéztövét a halántékára szorítja. – Szóval volt egy szekta. És a szüleid egy öngyilkosságot követtek el. Egyezséget kötöttek valami ismeretlen férfival…

Libby bólint.

– Megmérgezték magukat a növényekkel, amiket a kertben termesztettek.

Dido álla megint leesik.

– Aha – mondja szárazon. – Hát persze. Banyek. És aztán?

– Mások is laktak a házban. Valószínűleg egy másik család, gyerekekkel. De amikor a rendőrség megérkezett, nem volt ott senki. Csak a halottak meg én. A gyerekek egyszerűen… eltűntek. Azóta sem hallott felőlük senki.

Dido megborzong, a mellére szorítja a kezét.

– A bátyád és a nővéred is?

– Igen – válaszolja Libby. – Az előző években is alig látták őket. A szomszédok azt hitték,  bentlakásos  iskolában  vannak. De egyetlen iskola sem jelentkezett, hogy az ő diákjaik lettek volna. És az egyiküknek ott kellett maradnia a házban, miután a szüleim meghaltak, mert valaki nyilván napokig gondoskodott rólam. A pelenkám tiszta volt. És amikor kivettek a bölcsőből, ezt találták. – Kiveszi táskájából a  nyúllábat  és  Dido  kezébe adja. – A takaróm alá dugták.

– Hogy szerencsét hozzon – mondja Dido.

– Gondolom – válaszolja Libby.

– És a másik férfi, aki meghalt – kérdezi Dido –, ő ki volt?

– Senki se tudja. Nem voltak iratai, hogy azonosítani lehessen, csak a monogramja a búcsúlevélen. Senki sem jelentette be az eltűnését, senki sem ismerte föl a rendőrségi rajzok alapján. Az elmélet szerint hajléktalan lehetett. Talán egy cigány. Ami esetleg megmagyarázná ezt. – Dido keze és a nyúlláb felé int.

– Cigányok. – Dido élvezettel ejti ki a szót. – Azta.

– És a ház, az fura. Sötét. És amikor ott voltam szombat reggel, hallottam valamit. Az emeleten.

– Miféle valamit?

– Igazából valakit. Valaki mászkált. És köhögött.

– Biztos vagy benne, hogy nem a szomszéd volt?

– Talán lehetett volna. De tényleg úgy hangzott, mintha a ház teteje felől jönne. És most nem merek visszamenni. Úgy érzem, piacra kéne dobni, megszabadulni tőle, továbblépni. De…

– A bátyád és a nővéred…?

– A bátyám és a nővérem. Az igazság. A történetem. Ez mind a házhoz kapcsolódik, és ha eladom, talán sosem tudom meg, mi történt valójában.

Dido egy percig a cikket nézi. Aztán felpillant Libbyre.

– Ez az – ütögeti meg a cikk tetejét a mutatóujjával. – Ő az. Az újságíró. – Rásandít a névre. – Miller Roe. Ő a te embered. Vele kell kapcsolatba lépned. Képzeld el, mennyire meglepődik majd, hogy annyi hónapnyi nyomozás után felbukkan a neved a beérkező levelei között. Serenity Lamb személyesen. Egy valódi nyúllábbal.

Mindketten elhallgatnak, és a nyúllábra néznek, amely az asztalon hever a lágy, foltos esti fény tócsájában.

Libby kiveszi a cikket Dido kezéből és megkeresi a nevet.

„Miller Roe.” Szokatlan név. Nem lehet nehéz kiguglizni. Előhúzza táskájából a telefonját, és beírja. Egy perc sem kell, és megvan az e-mail-címe a Guardiannél. Dido felé fordítja  a telefont, hogy megmutassa.

Dido bölcsen bólint.

– Ügyes vagy – mondja. Aztán felveszi a proseccós poharát, és Libby felé emeli. – Serenity Lambre – mondja –, és Miller Roe-ra. Az egyik vezessen el az igazsághoz a másik ügyében.

16

Másnap reggel Lucy fél hatkor ébred. Óvatosan lecsusszan az ágyról, mire a kutya is leugrik és utánamegy a kis konyhába, körme kopog a linóleumon. Giuseppe filteres teát, instant kávét és egy zacskó csokis brióst hagyott a pulton. A hűtőben van egy üveg tej. Lucy feltesz egy lábasban vizet melegedni, aztán csak ül a műanyag széken a sarokban és a lefüggönyözött ablakot bámulja. Egy perc múlva feláll, és elhúzza a függönyt, aztán visszaül, és a szemközti házat bámulja, amelynek sötét ablakai visszaverik a kora hajnal narancsfényét, szürke falai futólag rózsaszínné válnak. Feje fölött az ég kék, mint a kékítő, és tele van csupa kerengő madárral. A forgalom még nem indult meg, az egyetlen zaj a forrni kezdő víz halk brummogása, az alatta égő gázláng sivítása.

Lucy ránéz a telefonjára. Semmi. A kutya jelentőségteljesen mered rá. Lucy kinyitja a szobájuk ajtaját, halkan kinyitja az utcára vezető ajtót, és int a kutyának, hogy mehet. A kutya elmegy mellette, fél percre felemeli a lábát a házfal mellett, aztán visszaszalad.

Bent Lucy magához húzza a hátizsákját és kicipzáraz egy belső zsebet. Benne van az útlevele. Kinyitja. Ahogy gyanította, három éve lejárt. Utoljára akkor használta, amikor Marco

kétéves volt, és ő meg Michael elvitték New Yorkba, hogy bemutassák Michael szüleinek. Nem sokkal később különváltak, és Lucy azóta se használta.

Michael szerezte neki az útlevelet. A nászútjukat szervezte a Maldív-szigetekre.

– Kérem az útleveled, szívem – mondta. – Kellenek az adatok.

– Nincs útlevelem – válaszolta Lucy.

– Akkor azonnal meg kell újíttatnod, mert különben lőttek a nászútnak.

Lucy sóhajtott és ránézett.

– Figyu – mondta. – Nincs útlevelem. Ennyi. Sosem volt útlevelem.

Michael megmerevedett és egy pillanatra figyelmesen ránézett, a felső és alsó ajka közötti résben látszott, hogy jár az agya.

– De…

– Utasként jöttem Franciaországba, egy kocsiban. Amikor sokkal fiatalabb voltam. Senki sem kérte az útlevelem.

– Kinek a kocsijában?

– Nem tudom. Csak egy kocsi volt.

– Értsem úgy, hogy egy idegen kocsijában?

– Nem, nem az volt.

– De mi volt az elképzelés? Ha kérték volna az útleveled, mit csináltál volna?

– Nem tudom.

– És akkor hogyan éltél? Úgy értem…

– Hát, ahogy rám találtál – válaszolta Lucy szűkszavúan –, hogy fillérekért hegedültem. Naponta fizettem a lakásért.

– Gyerekkorod óta?

– Gyerekkorom óta.

Akkor még bízott benne, a magas, derűs amerikaiban, akinek olyan megnyerő volt a mosolya. Akkoriban a férfi volt a hőse, a férfi, aki egy hónapon át minden este eljött meghallgatni őt, aki azt mondta neki, ő a legszebb hegedűs, akit valaha látott, aki elvitte elegáns rózsaszín házába, és puha törülközőt adott neki, hogy megszáríthassa magát az aranyszínű mozaikkal kirakott zuhanyfülkében töltött fél óra után, aki kifésülte vizes tincseit és akinek az érintésétől megborzongott, amikor ujjhegye a csupasz vállához ért, aki odaadta a szobalánynak az ő piszkos ruháját, hogy mossák és vasalják ki, és legyezőformára hajtogatva a vendégszoba ágyára helyezzék. Akkoriban a férfi csupa lágy érintés volt, áhítat, gyöngédség. Hát persze hogy bízott benne.

Így aztán elmesélt neki mindent, az egész történetet, a férfi pedig fénylő, mogyorószín szemmel nézett rá és azt mondta:

– Minden rendben, most már biztonságban vagy. Most már biztonságban vagy. – És aztán szerzett neki útlevelet. Lucynak fogalma sem volt róla, hogyan és kitől. Az adatok nem voltak benne pontosak: nem a pontos neve szerepelt benne, nem a születése pontos helye és ideje. De jó útlevél volt, eljutott vele a Maldív-szigetekre, és vissza, Barbadosra, és vissza, Olaszországba, Spanyolországba és New Yorkba, és vissza, és soha senki nem kérdezett semmit.

Most meg lejárt, és nem tud másikat szerezni, nem tud eljutni Angliába. Arról ne is beszéljünk, hogy a gyerekeknek sincs útlevelük, és a kutyának sincs.

Becsukja az útlevelet és felsóhajt. Két módon lehet megkerülni ezt az akadályt, az egyik veszélyes és törvénytelen, a másik egyszerűen csak veszélyes. A harmadik lehetősége az, hogy nem megy oda.

Erre a gondolatra az agyában felmerülnek a képek, hogyan hagyta el Angliát huszonnégy évvel ezelőtt. Újra lejátssza a fejében az utolsó perceket, ahogy már ezerszer lejátszotta: az ajtó halkan kattan mögötte, amikor legeslegutoljára becsukja, miközben azt suttogja: Nemsokára visszajövök, megígérem, megígérem, megígérem,miközben végigrohan a Cheyne Walkon az éjszaka sötétjében, szíve zakatol, lélegzete elakad, a rémálom véget ért, és egy másik kezdődik.

17

CHELSEA, 1988

Majdnem két hétbe telt, hogy Phineas Thomsen hajlandó legyen szóba állni velem. Vagy fordítva, ki tudja már. Biztos vagyok benne, hogy ő másképp emlékszik. De az én emlékeim szerint (és ezek szigorúan az én emlékeim) ő kezdte.

Szokásom szerint a konyhában lógtam az anyámmal és füleltem, ahogy beszélgetett a nőkkel, akik ott éltek a házunkban. Tudat alatt ekkorra eldöntöttem, hogy csak úgy tudhatom meg, mi történik a világban, ha hallgatom az asszonyok beszélgetését. Aki nem figyel a nők fecsegésére, az lemarad.

Mostanra Birdie és Justin majdnem öt hónapja éltek velünk, Thomsenék majdnem két hete. A konyhai beszélgetés ezen a napon a negyvennyolc óránként változó forgatókönyv szerint éppen arról a fogas kérdésről szólt, hogy Sally és David hol fognak lakni. Ezen a ponton még szánalmas módon ragaszkodtam a téveszméhez, hogy Sally és David csak rövid ideig maradnak nálunk. Kétnaponta feltűnt egy lehetőség a horizonton, alapos megbeszélés tárgya lett, a levegőben rövid

ideig, csábítóan felderengett, hogy Sally és David elköltözik, majdpukk, a „lehetőségről” kiderült, hogy valami alapvető hibája van, és kezdhették elölről az egészet. A jelen „lehetőség” egy lakóhajó volt Chiswickben. David egy pácienséé volt, aki egyéves hátizsákos túrára készült, és szüksége volt valakire, aki a szakállasagámáira vigyáz.

– De csak egy hálószoba van – mesélte Sally anyámnak és Birdie-nek. – Egy nagyon kicsi hálószoba. Nyilván David meg én alhatnánk a nappaliban a beépített ágyakon, de ott is szűkös a hely a viváriumok miatt.

– Atyaég – mondta Birdie, amíg tépkedte, csak tépkedte a száraz bőrt a körmei körül, a foszlányok a macska hátára peregtek. – És hány van?

– Viváriumból?

– Abból.

– Fogalmam sincs. Hat vagy mennyi. Lehet, hogy meg kell próbálnunk egymásra pakolni őket.

– De mi lesz a gyerekekkel? – kérdezte anyám. – Hajlandók lesznek osztozni a hálón? Főleg, hogy dupla ágyas. Úgy értem, Phin nemsokára tinédzser lesz…

– Ó, istenem, úgyis csak rövid távú dolog lenne. Amíg nem találunk valami állandót.

Felnéztem. Ez volt az a pont, ahol a terv rendszerint szétesett. Abban a pillanatban, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy ostoba terv, Sally megadón azt mondta:

– Hát, úgysem állandó megoldás, anyám meg azt válaszolta:

– Hát ez nevetséges, nekünk annyi helyünk van itt. Ne érezzétek úgy, hogy bele kell ugranotok valamibe.

Sally testbeszéde ilyenkor ellágyult, elmosolyodott, megérintette anyám karját, és azt mondta:

– Nem akarok visszaélni a vendégszereteteddel.

És az én szépséges anyám szépséges német akcentusával azt válaszolta:

– Ugyan már, Sally. Ugyan már. Van időtök. Valami majd csak adódik. Valami tökéletes.

És így történt azon a szeptember végi délutánon. A lakóhajótervet megbeszélték és elvetették sima, valószínűleg világrekord-gyorsaságú nyolc perc alatt.

Be kell vallanom, Thomsenék jelenléte kettős hatással volt rám. Egyrészt megtelt velük az otthonom. Nem tárgyakkal, persze, hanem velük magukkal, emberi formájukkal, hangjaikkal, szagukkal, másságukkal. A húgom és Clemency azonnal összeillettek, hangos és hangosabb pokoli szövetségesként. Rohangáltak a házban reggeltől lefekvésig, fura fantáziajátékokat játszottak, amelyek mintha mind maximális hangerőt követeltek volna. Ráadásul Birdie mindkettőjüket hegedülni tanította, ami teljesen gyötrelmes volt.

Aztán meg ott volt David Thomsen, akinek karizmatikus jelenléte a házunk minden szegletét átjárta. Fenti hálószobáján kívül valahogy kisajátította a ház frontján lévő szobát is, ahol apám bárja volt, mint tornatermet, ahol egyszer a résnyire

nyitott ajtón át megfigyeltem, amint megpróbálja megemelni egész testét a földről, csak az ujjhegyein támaszkodva.

Másrészt pedig ott volt Phin. Phin, aki rám nézni sem volt hajlandó, nemhogy beszélgetni velem; Phin, aki úgy tett, mintha ott sem lennék. És minél inkább úgy tett, mintha ott sem lennék, annál határozottabban éreztem, hogy belehalok, ha nem vesz tudomást rólam.

Aztán, végül, azon a napon megtörtént. Otthagytam a konyhát, amikor kiderült, hogy Sally és David maradnak, és majdnem összeütköztem Phinnel, aki az ellenkező irányba ment. Kifakult, feliratos pamutpulóver volt rajta,  és  szakadt térdű farmer. Megállt, amikor meglátott, és ez volt az első alkalom, amikor tekintete találkozott az enyémmel. Elakadt a lélegzetem. Kavargó gondolataim között keresgéltem, hogy mit mondhatnék, de nem találtam semmit. Balra léptem; ő jobbra. Bocsánat, mondtam, és jobbra léptem. Azt gondoltam, szó nélkül elmegy mellettem, de azt mondta:

– Tudod, hogy maradni fogunk, ugye?

– Bocsánat?

– Oda se figyelj, ha a szüleim a költözésről beszélnek. Nem megyünk sehova. Tudod – folytatta –, végül két évig maradtunk abban a házban Bretagne-ban. Állítólag csak nyaralni érkeztünk. – Megállt, felhúzta az egyik szemöldökét.

Nyilvánvalóan reagálnom kellett volna valahogyan, ezt várta, de én megdermedtem. Soha nem álltam még ennyire közel valakihez, aki ennyire szép. Leheletének borsmentaillata volt.

Phin csak bámult rám, és láttam, hogy csalódás villan fel az arcán, talán nem is csalódás, hanem belenyugvás, mintha megerősítettem volna abban, amit mindig is gondolt rólam, hogy unalmas vagyok és fölösleges, nem érdemes figyelni rám.

– Miért nincs saját házatok? – kérdeztem végül. Megvonta a vállát.

– Mert apám túlságosan smucig, hogy bérleti díjat fizessen.

– Sosem volt saját házatok?

– De. Egyszer volt. Eladta, hogy utazgathassunk.

– És mi van az iskolával?

– Mi lenne az iskolával?

– Mikor mész iskolába?

– Hatéves korom óta nem voltam iskolában. Mami tanít.

– Hűha – mondtam. – De mi van a barátokkal? Kérdőn nézett rám.

– Nem hiányoznak a barátok? Összehúzta a szemét.

– Nem – mondta egyszerűen. – Egy kicsit sem.

Látszott, hogy el akar menni. Nem akartam, hogy elmenjen. Érezni akartam borsmentás leheletét, és még többet meg akartam tudni róla. Szemem a kezében tartott könyvre tévedt.

– Mit olvasol? – kérdeztem.

Lepillantott, címlappal felfelé fordította a könyvet. AThe Dice Man volt Luke Rhineharttól, erről addig sohasem hallottam, de azóta már vagy harmincszor olvastam.

– Jó könyv?

– Minden könyv jó – válaszolta.

– Ez nem igaz – mondtam. – Olvastam már pocsék könyveket is. – Főleg azAnne otthonra találjárt az eszemben, ami előző félévben volt kötelező olvasmány, és szerintem ostobább és idegesítőbb könyvvel még nem találkoztam.

– Nem voltak pocsék könyvek – mondta türelmesen Phin. – Olyan könyvek voltak, amik nem tetszettek neked. Ez nem ugyanaz. Csak azok a könyvek pocsékok, amiket annyira rosszul írtak meg, hogy senki sem akarja kiadni őket. Az a könyv, amit kiadtak, az valakinek „jó könyv” lesz.

Bólintottam. Nem találtam hibát az érvelésében.

– Már majdnem befejeztem – nézett le a könyvre a kezében.

– Kölcsönadhatom utána, ha akarod.

Megint bólintottam.

– Oké – válaszoltam. – Kösz.

És akkor elment. De én csak álltam, ahol voltam, fejem lüktetett, tenyerem izzadt, szívem tele valami különlegessel és újjal.

18

Miller Roe feláll, ahogy Libby feléje közeledik. Libby felismeri az interneten talált fényképről, bár szakállat növesztett, amióta az újságbeli fényképét csinálták, és hízott is valamennyit. Félig már végzett egy nagyon maszatolós szendviccsel,  szakállában egy sárga majonézfolt. A szalvétába törli az ujjait, mielőtt megfogja Libby kezét, hogy megrázza, és azt mondja:

– Libby, hűha, örülök, hogy megismertelek. Örülök, hogy megismerhetlek. – Londoni kiejtése van, és  sötétkék  szeme. Keze, amivel Libbyét fogja, hatalmas. – Ülj le. Mit kérsz? A szendvicsek fantasztikusak.

Libby lenéz az óriási szendvicsre és azt válaszolja:

– Most reggeliztem.

– Kávét, teát?

– Egy kapucsínó jó lenne. Köszönöm.

Nézi a férfit a pultnál a divatos West End Lane-i kávézóban, amit találkozási helyül ajánlott, mert félúton van St Albans és South Norwood között. Csípőfarmer van rajta,  kifakult  póló, zöld pamutdzseki és túrabakancs. Nagy a hasa és dús, sötétbarna a haja. Mintha életnagyságnál nagyobb lenne, medveszerű, de vonzó.

A férfi meghozza a kapucsínót, leteszi elé.

– Olyan hálás vagyok, hogy hajlandó voltál találkozni velem. Remélem, jó utad volt. – Félretolja a szendvicsét, mintha eszében sem lenne folytatni.

– Minden rendben volt – válaszolja Libby –, tizenöt perc, megállás nélkül.

– St Albansből, ugye?

– Onnan.

– St Albans kellemes hely.

– Igen – helyesel Libby. – Én szeretem.

– Szóval – mondja a férfi, hatásszünetet tart, jelentőségteljesen mered rá – te vagy a baba.

Libby idegesen felnevet.

– Úgy tűnik, én vagyok.

– És te örökölted a házat.

– Igen, én.

– Hűha – mondja a férfi. – Nagy fordulat.

– Nagyon nagy – helyesel Libby.

– Elmentél megnézni?

– A házat?

– Ja.

– Igen, kétszer is.

– Istenem. – A férfi hátraveti magát a székén. – Annyit próbálkoztam azzal, hogy engedjenek be abba a házba, már az elsőszülöttem is felajánlottam volna az ügyvédi irodában a pofának. Egy éjszaka még betörni is megpróbáltam.

– Szóval soha nem láttad belülről?

– Nem én, soha. – Fanyarul felnevet. – Bekukucskáltam az ablakokon; addig fűztem a szomszédokat, amíg meg nem engedték, hogy a kertre nyíló ablakaikon keresztül nézhessem. De soha nem jártam benn a házban. Milyen?

– Sötét – mondja Libby. – Csupa faborítás. Fura.

– És el akarod adni, ugye?

– El akarom adni. Igen. De… – Ujjával a kávéscsésze peremén köröz, amíg megfogalmazza a következő szavakat. – Először tudni szeretném, mi történt benne.

Miller Roe halkan felmordul és megdörgöli a szakállát, belekenve a majonézfoltot.

– Az istenit, te is, meg én is. Két év! Az a cikk két évet vett el az életemből, két megszállott, őrült, elcseszett évet. Tönkretette a házasságomat, és mégsem találtam meg a válaszokat, amiket kerestem. A közelükbe se jutottam.

A férfi rámosolyog. Libby szerint kedves az arca. Megpróbálja kitalálni, hány éves, de nem sikerül. Akármennyi lehet huszonöt és negyven között.

Libby benyúl a táskájába, kiveszi a Cheyne Walk kulcsait, leteszi a férfi elé az asztalra.

A férfi lenéz rájuk, Libby látja, ahogy a vágyakozás elönti a szemét. Keze átnyúl az asztalon.

– Úristen. Szabad?

– Persze – mondja Libby. – Parancsolj.

A férfi egyenként megbámulja a kulcsokat, megsimítja a logót.

– Egy Jaguar? – kérdezi és Libbyre néz.

– Ezek szerint igen.

– Tudod, Henry Lamb, az apád, nagyon menő fickó volt. Hétvégenként csikorgó gumikkal ment vadászni, hét közben, iskolaidőben, az Annabel’sben bulizott.

– Tudom – válaszolja Libby lelkesen. – Olvastam a cikked.

– Aha – mondja a férfi. – Hát persze hogy olvastad.

Rövid hallgatás következik. Miller leszedi a kenyere héját és a szájába dugja. Libby iszik egy kortyot a kávéjából.

– Szóval – mondja a férfi –, most mi legyen?

– Meg akarom találni a bátyámat és a nővéremet – válaszol Libby.

– Szóval sose próbáltak meg kapcsolatba lépni veled?

– Nem. Soha. Neked mi az elképzelésed?

– Nekem millió elképzelésem van. De a nagy kérdés az: tudják, hogy a ház letétként rád maradt? És ha igen, tudják-e, hogy most megörökölted?

Libby felsóhajt.

– Nem tudom. Az ügyvéd azt mondta, a letétet évekkel korábban hozták létre, a bátyám születésekor. Ő kapta volna meg, amikor betölti a huszonötöt. De nem került elő, hogy igényt formáljon rá. Utána meg a húgára, de ő sem igényelte… és persze az ügyvédek nem tudtak kapcsolatba lépni velük. Szóval, igen, szerintem van rá esély, hogy tudták, rám fog szállni. Feltéve… – Majdnem azt mondta, „hogy még élnek”, de nem ejtette ki.

– És a pasas – folytatja Libby. – A férfi, aki meghalt a szüleimmel. A cikkben azt írtad, végigkövettél egy sor kihűlt

nyomot. És sosem tudtad meg, ki lehetett az?

– Nem, a legnagyobb csalódásomra soha. – Miller a szakállát dörgöli. – Bár előkerült egy név. Abba kellett hagynom a nyomozást utána. De azóta is foglalkoztat. David Thomsen.

Libby kérdőn néz rá.

– Monogramok voltak a búcsúlevélen, emlékszel? M. L., H. L.,

D. T. Megkértem a rendőrséget, keressék ki nekem azokat az eltűnt személyeket, akiknek a monogramja D. T. volt. David Thomsen harmincnyolc személy között volt, akit találtak. Harmincnyolc eltűnt személy D. T. monogrammal. Tíz közülük a névtelen halott becsült korának megfelelő. Egyesével sikerült kizárnom őket. De ez az ember megigézett. Nem tudom, miért. Volt valami a történetében, ami megfelelőnek hangzott. Negyvenkét éves hampshire-i születésű férfi. Átlagos neveltetés. De nincs semmi nyoma sehol azután, hogy visszajött Angliába Franciaországból 1988-ban a feleségével, Sallyvel és két gyerekével, Phineasszel és Clemencyvel. Komppal érkeztek mind a négyen Saint-Malóból Portsmouthba… – egy jegyzetfüzetben keresgél – …1988 szeptemberében. És ez után szó szerint semmi nyomuk: sem orvoshoz nem mentek, sem adót nem fizettek, sem iskolába nem jártak, sem kórházban nem voltak, semmi. A családjaik „magányos farkasnak” írták le őket – voltak ellentétek, sértődések, nagy összeveszés valami örökség ügyében. És senkit sem érdekelt, hol lehetnek. Évekig senkit. Amíg csak David Thomsen anyja élete vége felé ki nem akart békülni velük a halálos ágyán, és ezért jelentette, hogy a fia és a családja eltűnt. A rendőrség felületesen keresni kezdte

őket, Davidnek és a családnak nyomát sem találták, aztán David anyja meghalt, és attól kezdve senki sem kérdezősködik David és Sally Thomsen felől. Egészen három évvel ezelőttig, amikor én a színre lépek. – Miller felsóhajt. – Annyira igyekeztem a nyomukra akadni. Phineas. Clemency. Szokatlan nevek. Ha itt lennének valahol, könnyű lenne megtalálni őket. De semmi. Nyomuk veszett. Nekem meg le kellett adnom a cikket, kellett a pénz, fel kellett adnom. – Megrázza a fejét. – Érted? Érted most már, miért tartott két évig, miért haltam majdnem bele? Miért hagyott ott a feleségem? Szó szerint kutatózombi lett belőlem. Csak erről beszéltem, csak erre gondoltam.

Sóhajtva végigfuttatja az ujjait a kulcsokon.

– Hát igen. Csináljuk. Próbáljuk meg kideríteni, mi történt azokkal az emberekkel. Mi történt veled. – Kezet nyújt, hogy Libby megrázhassa. – Áll az alku, Serenity Lamb?

– Igen – mondja Libby és a kezébe teszi a kezét. – Áll az alku.

Libby egyenesen a bemutatóterembe megy a Miller Roe-féle reggeli után. Csak fél tíz van, és Didónak alig tűnik fel a késés. Amikor tudatára ébred, megrezzen és sürgető suttogással mondja:

– Istenem! Az újságíró! Hogy ment?

– Remekül – válaszolja Libby. – Ma este találkozunk a házban. Elkezdjük a nyomozást.

– Csak te – ráncolódik össze Dido orra – meg ő?

– Igen.

– Hm. Szerinted jó ötlet?

– Mi? Miért?

– Nem is tudom. Talán nem az, akinek látszik. – Dido összehúzott szemmel méregeti. – Szerintem nekem is mennem kéne.

Libby pislog egyet, aztán elmosolyodik.

– Elég lett volna, ha megkérsz.

– Nem tudom, miről beszélsz. – Dido visszafordul a laptopjához. – Csak vigyázni akarok rád.

– Rendben – mondja még mindig mosolyogva Libby. –

„Vigyázhatsz” rám. Hétkor találkozom vele. A hat tizenegyes vonattal kell mennünk. Oké?

– Igen – mondja Dido, és továbbra is a laptopra mered. – Oké. Ráadásul – pillant fel hirtelen – minden egyes Agatha Christie-könyvet olvastam. Kétszer. Lehet, hogy hasznomat veszitek.

19

Lucy otthagyja alvó gyerekeit egy Marcónak szóló levélkével az éjjeliszekrényen: „Elmentem az útlevelek ügyében. Két óra és itt vagyok. Adj valamit enni a húgodnak. A kutya Giuseppénél van.”

Nyolckor lép ki a házból és a hosszabbik utat választja a városon át a pályaudvar felé. Egy ponton megáll, leül egy padra és hagyja, hogy a reggeli napsütés melengesse a bőrét. Háromnegyed kilenckor felszáll az antibes-i vonatra.

Alig múlt kilenc, amikor már Michael háza előtt van. Kék dongók hada ül Fitz szarán tegnapról. Keserűen elmosolyodik. Aztán nagyon lassan, míg az epe marja a gyomrát, becsönget.

A szobalány nyit ajtót. Elmosolyodik, amikor felismeri Lucyt és azt mondja:

– Jó reggelt kívánok! Maga Michael felesége! Az előző! Michael fiának anyja. Nem is tudtam azelőtt, hogy Michaelnek van fia! – Kezét a keblére szorítja, és úgy néz ki, mint aki tényleg örül. – Olyan szép fiú. Jöjjön be, jöjjön.

A házban csönd van. Lucy megkérdezi:

– Lehet látni Michaelt?

– Igen, igen. Éppen zuhanyozik. Várjon a teraszon. Oké?

Joy kivezeti a teraszra, ragaszkodik hozzá, hogy kávét hozzon amarettivel, hiába mondja Lucy, hogy csak vizet kér. Michael nem érdemel ilyen nőt,gondolja.Michael nem érdemel semmit.

A válltáskájába nyúl, előveszi régi útlevelét és az apró tárcát, amibe Stella és Marco fényképét rejtette. Megissza a kávét, de otthagyja az amarettit, amihez nincs gusztusa. Színes tollú gyurgyalag ül a feje fölött a fán, a kertet szemléli, ennivalót keres. Lucy darabokra töri az amarettit, és a földre szórja neki. A madár észre sem veszi és elrepül. Lucy gyomra forog és háborog. Fél tíz van.

Aztán végre ott a férfi, makulátlan a fehér pólóban és borsózöld sortban, ritkuló haja még nedves a zuhanytól, lábán még papucs sincs.

– Nahát, isten az égben – mondja, és Lucy mindkét orcáját megsimítja a magáéval. – Két nap alatt másodszor. Biztos születésnapom van. Gyerekek nélkül?

– Nélkülük. Otthagytam őket, még aludtak. Későig fenn voltunk tegnap.

– Majd legközelebb. – Széles, arany mosolyát rávillantja, leül, keresztbe veti a lábát. – Minek köszönhetem a szerencsét?

– Hát. – Lucy az útlevélre teszi az ujjhegyét, Michael szeme követi. – Haza kell mennem – mondja. – A  barátnőm  beteg. Talán haldoklik. Szeretnék vele találkozni, mielőtt… ha… érted.

– Egy könnycsepp hull le bal szeméből, csodálatosan épp az útlevél fedőlapjára. Letörli. Nem tervezett sírni, de mégis bekövetkezett.

– Édesem. – Michael a kezére teszi a kezét.

Lucy halványan elmosolyodik, igyekszik hálásnak tűnni a gesztusért.

– Ez szörnyű. Mi baja? Rák? Lucy bólint.

– Petefészek. – Kihúzza kezét a férfié alól, és  a  szájára szorítja, hogy elfojtsa a nyögést. – Jövő héten szeretnék menni – mondja –, de az útlevelem lejárt. A gyerekeknek meg nincs is. Annyira bánt, hogy téged kell megkérnem, amikor tegnap olyan nagylelkű voltál a hegedűm árával. Tényleg nem kérnélek, ha lenne más választásom. De ugye ismered még az embereket? Akik ezt az útlevelet szerezték nekem? – Ujját végigfuttatja a szeme alatt, aztán felnéz a férfira, szánalmasan, de remélhetőleg még csábítón.

– Hát, istenkém, nem igazán. Nem. De figyelj csak, megpróbálom. – Magához húzza az útlevelet. – Hagyd csak itt.

– Tessék. Hoztam fényképeket. És istenem, tudom, hogy őrültségnek hangzik, de kéne a kutyának is egy. Oltásokat kéne kapnia, szóval nem vihetem a szokott úton. És isten a tudója, mennyi ideig fog tartani egyáltalán…

– Elviszed a kutyát? A haldokló barátnődhöz?

– Nincs más választásom.

– Nem hagynád itt nekem?

Lucy igyekszik, hogy ne üljön ki az arcára az elszörnyedés a gondolatra, hogy drága kutyáját erre a szörnyetegre bízza.

– De hát mihez kezdenél vele?

– Hát, izé, nem tudom. Játszanék? Sétáltatnám? Etetném?

– Ennél többre lenne szükség. Minden reggel fel kell kelni, hogy elvidd elvégezni a dolgát. És fel kell szedni a kakát.

Michael forgatja a szemét és azt mondja:

– Joy szereti a kutyákat. Örülne, ha itt lenne velünk. És én is.

Hát persze, gondolja Lucy, Michaelnek vannak alkalmazottai, akik felszedik a kutyakakát.

– Inkább – mondja – magammal vinném. A gyerekek nagyon szeretik, és én is…

– Meglátom, mit tehetek – mondja a férfi. – Bár a kutyaútlevél azért feszegeti a határt picit. De megpróbálom.

– Istenem – mondja Lucy és megjátszott  hálával  nagyra nyitja a szemét. – Annyira hálás vagyok, Michael. El sem tudom mondani, mennyire megkönnyebbültem. Szó szerint tegnap este kaptam a hírt a barátnőmről, és egész éjjel nem  tudtam aludni az aggodalomtól, hogyan jutok el hozzá. Köszönöm szépen.

– Hát, még nem tettem meg.

– Tudom – válaszolja Lucy. – Tudom, hogy még nem. De akkor is annyira hálás vagyok.

Látja, hogy a férfi arca vidámról ijesztővé válik.

– Nagyon, nagyon hálás?

Lucy kényszeríti magát, hogy mosolyogjon. Tudja, mire megy ki mindez; felkészült rá.

– Nagyon, nagyon, nagyon hálás.

– Á. – A férfi hátradől a széken és mosolyog. – Ezt szeretem hallani.

Lucy visszamosolyog és végigsimítja a haját.

A férfi szeme a felettük lévő spalettás ablakra téved, a fő hálószobáéra, ahol olyan sok házastársi erőszak történt. Aztán visszatér a nőre, aki igyekszik elrejteni a félelmét.

– Talán legközelebb – mondja.

A férfi felhúzza egyik szemöldökét és a tőle jobbra lévő szék hátára veti a karját.

– Ezzel akarsz ösztönözni?

– Lehet – mondja Lucy.

– Ez tetszik.

Lucy elmosolyodik. Aztán kihúzza magát, megfogja a táskája szíját.

– Most viszont – jelenti ki –, vissza kell mennem az alvó gyerekeimhez.

Mindketten felállnak.

– Mit gondolsz, mikor… – kérdezi Lucy bizonytalanul.

– Azonnal belevágok – mondja a férfi. – Add meg a számod és felhívlak, ha van valami hír.

– Most éppen nincs telefonom. Michael grimaszol.

– De hát most mondtad, hogy tegnap este kaptad a hírt a barátnődről.

Ha valami haszna van annak, hogy egy hétig a tengerparton alszik az ember, akkor az, hogy gyorsabban kapcsol.

– Ja, az a vonalas volt, a szállón. Valaki leírta nekem. Egy cetlire.

– Rendben, akkor hogyan lépjek kapcsolatba veled? Hívjalak a szállón?

– Ne hívj – mondja nyugodtan Lucy. – Add meg te a számod.

Felhívlak a nyilvános telefonról. Hívhatlak pénteken?

A férfi lefirkantja a számát és odanyújtja.

– Igen, hívj pénteken. És még… – A zsebébe nyúl, és egy köteg papírpénzt húz elő. Lehámoz róla néhány húszast és Lucynak adja. – Vegyél magadnak telefont. Az isten áldjon meg.

Lucy elveszi a húszasokat és megköszöni. Már nincs mit veszítenie. Most adta el a lelkét néhány útlevélért.

20

CHELSEA, 1989

Teltek a hónapok. Phineas  tizenhárom  lett,  ádámcsutkája  nőtt és szőke bajuszkája. Én két centit nőttem és végre elég hosszú volt a hajam ahhoz, hogy hátravessem. A húgom és Clemency egyre szorosabban összekapcsolódtak, saját titkos nyelvük volt, órákat töltöttek a bunkiban, amit lepedőkből és fejre állított székekből csináltak a tetőtéri hálószoba padlóján. Birdie zenekara kiadott egy rémes kislemezt, ami  negyvennyolcadik volt a slágerlistán, ő sértődötten otthagyta a bandát, a zeneiparban senki sem vette észre, senkit sem érdekelt, és a zeneszobában hegedűoktatásba kezdett.

Közben Justin kereskedelmi vállalkozássá tette apám kertjét, napilapok hátsó oldalain, a hirdetések között árulta gyógynövényes szereit, Sally tanított minket, napi négy órát a konyhaasztalnál, és David hetente háromszor oktatta alternatív terápiás módszerét a World’s Endnél, egy templom közösségi termében, és minden alkalommal készpénzzel teli zsebbel jött haza.

Phin hónapokkal azelőtti jóslata tökéletesen bevált.

Thomsenék nem mentek sehova.

Ahogy visszatekintek az évekre a Cheyne Walkon Thomsenékkel a házban, pontosan látom, hol voltak a pontok, amelyeken a végzet megfordult és megcsavarodott, amelyeken a mese fonala olyan szörnyen megtekeredett. Emlékszem a vacsorára a Chelsea Kitchenben, amikor láttam, hogy apám már elvesztette a hatalmi harcot, pedig gyengeségében észre sem vette, hogy elkezdődött. És emlékszem, hogy anyám  távol tartotta magát Davidtől, félt csillogni előtte, nehogy a férfi megkívánja. Emlékszem rá, hol kezdődött az egész, de fogalmam sincs, hogyan jutottunk el attól az éjszakától odáig, hogy kilenc hónappal később idegenek vették birtokba házunk minden zugát és a szüleim engedték.

Apám úgy tett, mintha érdekelné, ami folyik. Mászkált a kertben Justinnal, mintha elvarázsolná a gyógy-és fűszernövények sora; minden este pontban hétkor kétujjnyi whiskyt töltött két súlyos üvegpohárba, leült Daviddel a konyhaasztalhoz, és kényszeredett beszélgetéseket folytatott vele a politikáról és a világhelyzetről, szeme enyhén kidülledt az igyekezettől, hogy mutassa, van fogalma arról, amiről beszélgetnek. (Apám fekete-fehéren látta a dolgokat; vagy helyes volt valami, vagy helytelen, jó vagy rossz: a világában nem voltak nüanszok. Szégyellnivalónak találtam.) Néha odaült a konyhába az óráinkra, és nagyon imponált neki, hogy milyen okosak vagyunk. Nem tudtam rájönni, mi történt az apámmal.

Olyan volt, mintha Henry Lamb kiköltözött volna a házból, de a testét ott hagyta.

Kétségbeesve szerettem volna beszélni vele mindenről, ami történt, a világom teljes felfordulásáról, de attól féltem, ezzel csak letépném a vart saját fontossága tudatának utolsó darabkájáról. Olyan esendőnek tűnt, olyan megtörtnek. Kora nyáron egyszer láttam ebédidőben, mohersapkáját és zakóját markolva számolgatta pénztárcája tartalmát a bejárati ajtónál. Aznapra befejeztük a tanulást, és unatkoztam.

– Hova mész? – kérdeztem.

– A klubba – válaszolta.

Ó, a klub! Egy sor dohányfüstös szoba a Piccadilly egyik mellékutcájában. Egyszer voltam ott, amikor anyánk nem volt otthon és a bébiszitter nem érkezett meg. Nehogy otthon kelljen maradnia és két kicsi, unalmas gyereket szórakoztatnia, apám taxiba ültetett minket, és elvitt a klubba. Lucy és én egy sarokban üldögéltünk limonádéval és amerikai mogyoróval, míg apám szivarozott és whiskyt ivott olyan férfiakkal, akiket addig soha nem láttam. Engem elbűvölt az egész, nem akartam hazamenni, imádkoztam, hogy a bébiszitter soha többé ne bukkanjon fel.

– Veled mehetek?

Üres tekintettel nézett rám, mintha egy komoly matematikai kérdést tettem volna fel.

– Kérlek. Csöndben leszek. Nem akarok beszélgetni.

A lépcsőre pillantott, mintha a megoldás a pihenőn jelenhetne meg. – Befejeztétek a tanulást?

– Igen.

– Akkor jó.

Várt, amíg felvettem a kabátom; aztán együtt kiléptünk az utcára, és leintett egy taxit.

A klubban nem talált senki ismerőst, és amíg vártuk, hogy az italainkkal kiszolgáljanak bennünket, rám nézett és megkérdezte:

– Szóval hogy vagy?

– Össze vagyok zavarodva – vágtam bele.

– Össze vagy zavarodva?

– Igen. Attól, ahogy az életünk alakul. – Visszatartottam a lélegzetem. Ez pont az a fajta szemtelenség volt, amitől apám régen összevonta a szemöldökét, anyámra nézett, és komoran megkérdezte, hogy szerinte az ilyen viselkedés megengedhető-e, és milyen gyereket fognak így felnevelni.

De most vizenyőskék szemmel nézett rám és csak annyit mondott:

– Igen.

Szeme azonnal másfelé fordult.

– Te is össze vagy zavarodva?

– Nem, fiam, én nem. Én nem vagyok összezavarodva.

Pontosan tudom, mi folyik.

Nem tudtam eldönteni, hogy úgy érti-e, hogy tudja, mi folyik, és irányítása alatt tartja, vagy hogy tudja, mi  folyik,  de  nem tudja megállítani.

– Szóval… mi? – kérdeztem. – Mi történik?

Megérkeztek az italaink: nekem egy limonádé fehér papírszalvétán, apámnak egy whisky vízzel. Nem válaszolt a kérdésemre, és arra gondoltam, talán nem is fog. De felsóhajtott.

– Fiam – mondta –, az életben néha útelágazáshoz ér az ember. Anyád és én ilyen útelágazáshoz értünk. Ő az egyik irányba akart menni, én a másikba. Ő nyert.

A szemöldököm fölszaladt a homlokomra.

– Úgy érted, mami akarja azokat az embereket a házban? Azt akarja, hogy ott legyenek?

– Hogy akarja-e? – kérdezte komoran, mintha a kérdésem nevetséges lett volna, pedig nem volt az.

– Ezekkel az emberekkel akar élni?

– Krisztusra, fogalmam sincs. Fogalmam sincs már, anyád mit akar. Te pedig fogadd meg a tanácsom. Soha ne vegyél el egy nőt. Lehet, hogy jól néznek ki, de tönkretesznek.

Az egésznek semmi értelme nem volt. Mi  köze  van  az emeleti emberekhez annak, hogy az ember  elvesz  egy  nőt  – amit én nem szándékoztam megtenni, bár nem tudtam, hogy létezik választási lehetőség; ha nem veszel el egy nőt, akkor kit vehetsz el?

Mereven néztem, szuggeráltam, hogy mondjon valamit, ami tiszta és világos. De apámnak nem volt annyi érzelmi intelligenciája, és a stroke-ja óta szókincse sem, hogy tiszta és világos legyen. Zsebéből előhúzott egy szivart és egy ideig vacakolt vele, hogy meggyújthassa.

– Szóval nem kedveled őket? – mondta végül.

– Nem – válaszoltam. – Egy cseppet sem. Elmennek valaha?

– Hát, ha rajtam múlna…

– De a te házad. Nyilván csak rajtad múlik.

Visszafojtottam a lélegzetem, aggódtam, hogy most túl messzire mentem.

De apám csak sóhajtott.

– Azt hinné az ember, ugye?

Tompasága teljesen kikészített. Sikítani szerettem volna.

– Nem mondhatod egyszerűen azt nekik, hogy menjenek? Hogy vissza akarjuk kapni a házunkat. Hogy megint iskolába akarunk járni. Hogy nem akarjuk, hogy ott legyenek.

– Nem – mondta apám. – Nem tehetem.

– De miért nem?

A hangom egy oktávot csúszott felfelé és láttam, hogy apám hátrahőköl.

– Már megmondtam – torkolt le. – Anyád miatt. Szüksége van rájuk. Szüksége vanrá.

– Rá? – kérdeztem. – Davidre?

– Igen. Davidre. Állítólag jobban érzi magát semmitmondó létezésében tőle. Állítólag „értelmet” ad az életének. Te pedig – mordult fel és kinyitott egy újságot – azt ígérted, nem fogsz beszélgetni. Mi lenne, ha állnád a szavad?

21

Miller Roe a Cheyne Walk-i ház előtt áll és a telefonjára mered. Még gyűröttebbnek látszik, mint reggel a West End Lane-i kávézóban. Felegyenesedik, amikor Libbyt és Didót meglátja, és elmosolyodik.

– Miller, ő Dido, a kollégám… – Libby kiigazítja magát. – A

barátom. Dido, ő Miller Roe.

Kezet ráznak, és mindhárman a ház felé fordulnak. Ablakai aranyszínben csillognak az esti fényben.

– Libby Jones – mondja Dido –, a nemjóját! Neked egy igazi kastélyod van.

Libby mosolyog, és a lakatot kezdi nyitni. Nem érzi úgy, hogy az övé lenne a ház, amikor egymáshoz húzódnak az előtérben és körülnéznek. Még mindig azt várja, hogy jön az ügyvéd és magabiztosan az élükre áll.

– Látom, mire gondoltál, amikor a faborításról beszéltél – mondja Miller. – Tudod, ez a ház tele volt kitömött állatfejjel és vadászkéssel. Állítólag volt benne két igazi trónszék is, ott – és a lépcső két oldalára mutat. – Férfitrón, női trón  –  mondja fanyarul.

– Ki mesélt neked a trónokról? – kérdezi Dido.

– Henry és Martina régi barátai, akik a hetvenes években, a nyolcvanas évek elején sokat jártak ide zajos vacsorapartikra. Amikor még Henry és Martina társasági emberek voltak, amikor a gyerekeik kicsik voltak. Nagyon elegáns volt az egész állítólag.

– Szóval azok a régi barátok – folytatja Dido – hol voltak, amikor minden sötét lett?

– Ó istenem, nem igazi barátok voltak. A gyerekek osztálytársainak szülei, futó szomszédok, kozmopolita léhűtők. Nem olyanok, akik szerették őket. Csak olyanok, akik emlékeznek rájuk.

– És a trónokra – mondja Libby.

– Igen. – Miller elmosolyodik. – És a trónokra.

– És mi van a rokonokkal? – kérdezi Dido. – Ők hol voltak?

– Hát, Henrynek nem voltak rokonai. Egyke volt, mindkét szülője meghalt. Martina apja elvált, az anyja újra férjhez ment, és Németországban élt a második családjával. Állítólag megpróbált átjönni, de Martina mindig húzta-halasztotta a látogatást. Még az egyik fiát is ide küldte 1992-ben; a fiú eljött, és kopogott az ajtón mindennap, öt napon át, de senki sem reagált. Azt mesélte, zajokat hallott, látta a függönyöket mozogni. A telefon nem csengett ki. Az anyát emésztette a bűntudat, hogy nem próbálkozott határozottabban kapcsolatba lépni a lányával. Soha nem heverte ki. Szabad? – Balra fordul a konyha felé.

Libby és Dido követik.

– Szóval itt tanították a gyerekeket – mondja Miller. – A fiókok tele voltak papírral, tankönyvvel, füzettel.

– És ki tanította őket?

– Nem tudjuk. Biztosan nem Henry Lamb. Ő a kisérettségiken is megbukott, és nem tanult tovább. Martinának nem az angol volt az anyanyelve, tehát nem valószínű, hogy ő lett volna. Szóval az egyik titokzatos „másik”,  gondolom.  És nagy valószínűséggel egy nő.

– És mi történt a tankönyvekkel? – kérdezi Libby.

– Fogalmam sincs – válaszol Miller. – Nem lehet, hogy még mindig itt vannak?

Libby a nagy faasztalra néz a szoba közepén, mindkét oldalán fiókok sora. Visszafojtja a lélegzetét, és egyenként kihúzza őket. A fiókok üresek. Libby felsóhajt.

– Bizonyíték lehetett a rendőrség szemében – mondja Miller.

– Megeshet, hogy megsemmisítették.

– Mi mást vittek még el mint bizonyítékot? – kérdezi Dido.

– A köntösöket. Az ágyneműt. A gyógynövényes szereket, üvegekben, tálcákon, akárhogyan. A szappant. Az arctörlő kendőket. Törülközőket. Az elemi szálak miatt, ilyesmiket. De igazából nem volt itt semmi. Nem voltak képek a falon, játékok, cipők.

– Nem voltak cipők? – kérdez vissza Dido.

Libby bólint. Ez volt az egyik legmegrázóbb részlet Miller cikkében. Egy ház, tele emberekkel, és sehol egy pár cipő.

Dido körülnéz.

– Ez a konyha – mondja – a hetvenes években a divat csúcsa volt.

– Ugye? – helyesel Miller. – És a legdrágább is. Nagyjából minden, ami a házban volt… mielőtt mindent eladtak volna… a Harrodsból származott. Az eladási osztály levéltárosa megmutatta nekem a számlamásolatokat, egészen addig visszamenőleg, amikor Henry megvette a házat. Konyhai gépek, ágyak, lámpaernyők, kanapék, ruhák, heti virágszállítás, fodrászat, bőrápolás, törülközők, élelmiszer, minden.

– Az én bölcsőm is.

– Igen, a te bölcsőd is. Ha jól emlékszem, 1977-ben vették, amikor az ifjabb Henry született.

– Szóval én voltam a harmadik baba, aki benne aludt?

– Igen. Asszem.

A ház utcai oldalán lévő kis szoba felé indulnak és Dido megkérdezi:

– Mi a teóriád? Szerinted mi történt itt?

– Dióhéjban? Idegenek költöznek be egy gazdag családhoz. Furcsa dolgok történnek, és mindenki meghal, kivéve néhány kamasz gyereket, akikről soha senki nem hall többé. És persze a babát. Serenityt. És voltak nyomai, hogy valamikor más is élt itt. Valaki, aki a gyógynövénykertet létrehozta. Egy teljes hónapot töltöttem azzal, hogy lenyomozzam az összes gyógyszerészt Angliában és külföldön, aki akkoriban Londonban élhetett. Semmi. Semmi nyom.

A szoba, amelyben állnak, faborítású és parkettás. A távolabbi falon hatalmas kőkandalló, vele szemben mahagóni

bárpult maradványa.

– Mindenféle szerkezeteket találtak itt – mondja komolyan Miller. – A rendőrség azt hitte eleinte, hogy kínzóeszközök, de állítólag házilag készített tornaszerek voltak. A három öngyilkos közül kettő nagyon vékony volt és feltűnően izmos. Nyilván ez volt a szoba, ahol edzettek. Talán azért, hogy ellensúlyozzák annak a negatív hatását, hogy soha nem hagyták el a házat. Így aztán egy hónapig nyomoztam minden gimnasztikaedző után, akit csak találtam, hogy kiderítsem, tud-e valaki arról, hogy ezt a módszert használták-e Chelsea-ben a nyolcvanas–kilencvenes évek fordulóján. És megint… semmi. – Felsóhajt és hirtelen Libbyhez fordul. – Megtaláltad a titkos lépcsőt? A tetőtérbe?

– Igen, az ügyvéd megmutatta, amikor idehozott.

– Láttad a zárakat? A gyerekek szobáin? Libby érzi, hogy végigfut rajta a remegés.

– Akkor még nem olvastam a cikkedet – mondja –, és nem figyeltem. És amikor utoljára itt jártam… – Elhallgat. – Utoljára azt hittem, hallok valakit odafent, megrémültem, és elmentem.

– Felmenjünk és megnézzük? Libby bólint.

– Oké.

– Van egy ilyen titkos lépcső a szüleim házában – meséli Dido, míg a korlátba kapaszkodva másznak felfelé. – Mindig a frász tört tőle kiskoromban. Az járt a fejemben, hogy egy rosszkedvű kísértet bezárja mindkét ajtaját, és örökre ott ragadok.

Ettől Libby szaporázni kezdi a lépteit és kifulladva ér a tetőtéri pihenőre.

– Jól vagy? – kérdezi kedvesen Miller.

– Hm – mormolja Libby. – Nagyjából. Miller a füléhez emeli a kezét.

– Hallod ezt?

– Mit?

– Ezt a nyikorgást.

Libby tágra nyílt szemmel bólint.

– Ezt csinálják az öreg házak, amikor túlságosan felmelegednek vagy kihűlnek. Panaszkodnak. Ezt hallottad a múltkor. A ház panaszát.

Libby eltöpreng, hogy megkérdezi, a házak köhögni is szoktak-e, ha felmelegszenek, de úgy dönt, inkább nem teszi.

Miller kiveszi a telefonját a zsebéből, maga elé irányítja a kamerát és filmezni kezd, ahogy halad.

– Istenem – suttogja hangosan. – Ez az. Ez az. – A balra nyíló első szoba ajtajára szegezi a kamerát. – Nézd csak.

Libby és Dido nézik. Az ajtó külsejére egy zárat szereltek. Követik Millert a következő ajtóhoz. Újabb zár. És még egy, és még egy.

– Mind a négy ajtó kívülről zárható. A rendőrség szerint itt aludtak a gyerekek. Itt találták a vérnyomokat és a falon a karmolásokat. Nézzétek csak – mondja Miller –, még a vécéajtón is volt külső zár. Bemenjünk?

Az egyik ajtó kilincsére teszi a kezét. Libby bólint.

Amikor először olvasta Miller cikkét, átsiklott a tetőtéri szobákról szóló bekezdéseken, a gyomra nem vette be a gondolatot, amit sugallt. Most csak túl akar lenni rajta.

Jókora szoba, fehérre festve, a szegőlécek fölött itt-ott sárga a fal, a padlódeszka csupasz, rongyos fehér függöny az ablakokon, vékony matracok a sarokban, semmi más. A következő szoba ugyanilyen. Az utána következő is. Libby visszafojtja a lélegzetét, amikor a negyedik hálószobához érnek, mert biztos benne, hogy az ajtó mögött egy ember áll. De nincs ott senki, csak egy üres szoba fehér függönyökkel és csupasz padlódeszkákkal. Éppen be akarják csukni maguk mögött  az ajtót, amikor Miller megmerevedik, a szoba túlsó végébe viszi a kameráját és a matracra szegezi.

– Mi az?

Miller a matrachoz lép, elhúzza kicsit a faltól és ráközelít arra, ami beszorult oda.

– Mit találtál?

Miller felemeli, megmutatja a kamerának, majd maga is megnézi. – Egy zoknit.

– Egy zoknit?

– Igen. Egy férfizoknit.

Piros-kék zokni, furcsa színrobbanás a tetőtéri hálószobák üres vásznán.

– Ez furcsa – mondja Libby.

– Ez több mint furcsa – mondja Miller. – Ez lehetetlen. Mert figyu. – Megfordítja a zoknit és megmutatja Libbynek és Didónak.

A zoknin a Gap logója van.

– Miért? – kérdezi Dido. – Nem értem.

– Ez a mostani Gap logó – mondja Miller. – Csak két éve használják. – Szeme Libbyébe kapcsolódik. – Ez a zokni új.

22

Lucy pénteken öt óra körül hívja föl Michaelt a sarki telefonfülkéből. A férfi azonnal felveszi. – Reméltem, hogy te vagy az – mondja, és Lucy hallja a kéjes mosolyt a szavai mögött.

– Hogy vagy? – kérdezi élénken.

– Ó, remekül, és te hogy vagy?

– Én is remekül.

– Vettél már magadnak telefont? Ez egy vezetékes szám, ugye?

– Egy ismerősöm fog szerezni egyet nekem – hazudja Lucy folyékonyan. – Egy felújítottat. Holnapra ígérte.

– Remek – mondja Michael –, remek. És mivel tudom, hogy ez nem egy udvariassági hívás, gondolom, tudni szeretnéd, mire jutottam a kis kéréseddel.

Lucy könnyedén fölnevet.

– Tényleg szeretném tudni.

– Hát – mondja Michael –, kibaszottul imádni fogsz, Lucy Lou, mert az egész pakkot megszereztem. Útlevél neked, Marcónak, a lányodnak és még a kutyádnak is. Valójában olyan sokat fizettem az útlevelekért, hogy a kutyáét ingyen adták, ráadásnak!

Lucy érzi, hogy az állandóan feltoluló epétől összecsomósodik a gyomrában az ebéd. Nem akar arra gondolni, mennyi pénzt költött Michael az útlevelekre és mi mindent fog kérni cserébe. Kényszeríti magát, hogy kacagva válaszoljon:

– Nahát! Milyen kedves tőlük!

– Kedves a francokat – válaszolja Michael. Aztán megkérdezi:

– Át akarsz jönni? Látogatóba és hogy átvedd?

– Persze! – mondja Lucy. – Persze. De nem ma. Talán holnap, vagy vasárnap.

– Gyere vasárnap – mondja Michael. – Gyere ebédre. Joy vasárnap szabadnapos, csak a miénk a ház.

Lucy érzi, hogy a gyomrából az epe a torkába tolul.

– Hányra? – sikerül könnyedén kérdeznie.

– Mondjuk, egyre. Sütök néhány szelet húst a barbecue-n. Te meg megcsinálhatod azt a holmit, amit régen annyit csináltál. Kenyérrel és paradicsommal.

– Panzanella.

– Az az. Istenem, milyen jól csináltad mindig.

– Ó – mondja Lucy –, köszönöm. Remélem, még megvan a varázserőm.

– Aha. A varázserőd. Nagyon, nagyon hiányzik a varázserőd. Lucy kacag. Elbúcsúzik, mondja, hogy akkor vasárnap egykor látják egymást. Aztán leteszi a telefont, később pedig a

vécében mindent kihány.

23

CHELSEA, 1990

1990 nyarán, amikor éppen tizenhárom lettem, egyszer a pihenőn találtam anyámat. A levegőztetőszekrénybe pakolta a tiszta ágyneműt. Hajdanában hetente egyszer elvitték a szennyesünket egy arany feliratos fehér furgonnal, és néhány nap múlva tiszta csomagként hozták vissza, szalaggal átkötve, vagy fa vállfán lógva, nejlonzacskóba csomagolva.

– Mi történt a mosodával? – kérdeztem.

– Milyen mosodával?

Anyám haja megnőtt. Amennyire vissza tudtam emlékezni, nem vágatta le két éve, amióta a többiek beköltöztek hozzánk. Birdie-nek hosszú volt a haja, Sallynek is. Anyám bubifrizurát hordott. Most a lapockájáig ért, és középen választotta el. Azon gondolkoztam, vajon a többi nőre igyekszik-e hasonlítani, ahogyan én hasonlítani akartam Phinre.

– Emlékszel? Az öregember, aki a fehér furgonnal jött és elvitte a mosnivalót, és annyira kicsi volt, hogy mindig aggódtál, elbírja-e az egészet.

Anyám tekintete lassan balra vándorolt, mintha egy álmot idézne fel.

– Hát persze. El is feledkeztem róla.

– Miért nem jön most már soha?

Összedörzsölte az ujjhegyeit, én meg rémülten néztem rá. Tudtam, mit jelent a mozdulat, régóta gyanítottam is, hogy így van, de most először tették nyilvánvalóvá számomra. Szegények voltunk.

– De mi történt apu pénzével?

– Pszt.

– De nem értem.

– Pszt – ismételte meg. Aztán gyöngéden behúzott a karomnál fogva a hálószobájába és leültetett az ágyára. Kezébe fogta a kezem és rám meredt. Észrevettem, hogy nincs kifestve a szeme, és azon töprengtem, mikor hagyta abba. Olyan sok minden változott meg olyan lassan, olyan hosszú idő alatt, hogy néha nehéz volt felfedezni a fordulópontokat.

– Meg kell ígérned, ígérned, ígérned – mondta –, hogy senkinek sem beszélsz erről. A húgodnak sem. A többi gyereknek sem. A felnőtteknek sem. Senkinek, oké?

Hevesen bólintottam.

– Csak azért mesélem el neked, mert megbízom benned.

Mert józan vagy. Szóval ne hagyj cserben, oké?

Még hevesebben bólogattam.

– Apu pénze már régen elfogyott. Nagyot nyeltem.

– Micsoda, szóval az egész?

– Nagyjából.

– Akkor miből élünk?

– Apu részvényeket és értékpapírokat ad el. Van még két betétkönyv. Ha meg tudunk élni heti harminc fontból, akkor még vagy két évig kihúzzuk.

– Heti harminc fontból?! – A szemem majd kiugrott. Anyám régen heti harminc fontot költött csak vágott virágra. – De hát ez lehetetlen!

– Nem az. David leült velünk és kiszámolta.

– David? Mit tud David a pénzről? Még háza sincsen!

– Pszt. – Ajkára tette az ujját és gyanakodva nézett a hálószobaajtóra. – Bíznod kell bennünk, Henry. Mi vagyunk a felnőttek és neked bíznod kell bennünk. Birdie keres a hegedűleckékkel. David keres a gimnasztikaóráival. Justin egy csomó pénzt keres.

– Persze, de nem adnak nekünk belőle, ugye?

– Ó, dehogynem. Mindenki beszáll. Meg tudjuk csinálni.

És ekkor vált világossá nekem a dolog. Teljesen és tökéletesen.

– Ez most már egy kommuna? – kérdeztem rémülten. Anyám nevetett, mintha ez komolytalan gondolat lenne.

– Nem – válaszolta. – Már hogy lenne az.

– Miért nem adja el apu a házat? – kérdeztem. – Elmehetnénk, és élhetnénk egy kis lakásban valahol. Nagyon klassz lenne. És lenne egy csomó pénzünk.

– De ennek az egésznek nem csak a pénz a lényege, ugye érted?

– Hanem? – kérdeztem. – Akkor mi?

Lágyan felsóhajtott, és a hüvelykujjával megdörgölte a kezem.

– Hát, azt hiszem, rólam szól. Arról, hogyan érzem magam a bőrömben, hogy mennyire szomorú voltam olyan sokáig, és hogy mindez – körbemutatott elegáns hálószobáján, a redőzött függönyökön, a fényes kristálycsilláron – egy cseppet sem tesz boldoggá. És aztán jött David, és megmutatta nekem, hogy máshogy is lehet élni, kevésbé önző módon. Túl sok mindenünk van, Henry. Érted ezt? Túlságosan sok mindenünk, és ha valakinek túl sok mindene van, az lehúzza. És most, hogy szinte elfogyott a pénz, pont itt az idő a változtatásra, elgondolkodni azon, hogy mit eszünk, mit használunk, és hogyan töltjük a napjainkat. Adnunk kell a világnak, nem elvenni tőle. Tudod, David… – hallottam, hogy a név kiejtésekor úgy csendül a hangja, mint kanál az üvegpoháron – …David majdnem minden pénzét jótékony célra fordítja. Mostantól, az ő vezetésével, mi is így fogunk tenni. A rászorulóknak adakozni annyira jót tesz a léleknek. Az az élet, amit azelőtt éltünk, nagyon pazarló volt. Nagyon helytelen. Érted? De most, hogy itt van David és irányít minket, elkezdhetjük jóvátenni mindezt.

Hagytam magamnak egy percet,  hogy  teljesen  felfogjam, amit mondott.

– Szóval maradnak – mondtam végül. – Örökre?

– Igen – válaszolta apró mosollyal. – Igen. Azt remélem.

– És szegények vagyunk?

– Nem. Nem szegények, drágám. Könnyűek vagyunk.

Szabadok.

24

Libby, Miller és Dido pincétől padlásig átvizsgálják a házat, hogy hol hatolhatott be a titokzatos zoknis ember. A ház hátsó frontján van egy nagy üvegajtó, ami a kertbe vezető kőlépcsőre nyílik. Belülről be van reteszelve, és amikor megpróbálják kinyitni, kiderül, hogy be is van zárva. Lilaakác növi be sűrűn az ajtót és az ajtófélfát, mutatja, hogy nem próbálták meg kinyitni az elmúlt hetekben, talán években sem.

Megpróbálják feltolni a poros tolóablakokat, de mind zárva van. Megvizsgálják a sötét sarkokat titkos ajtót keresve, de egy sincs.

Egyesével végigforgatják a kulcsokat Libby kulcstartóján, és végül megtalálják azt, ami az üveges ajtót nyitja. De az ajtó így sem mozdul.

Miller lenéz az üvegen át az ajtó külsejére.

– Lelakatolták – mondja – kívülről. Van egy pici kulcs azon a karikán?

Libby megkeresi a legkisebb kulcsot, és odaadja Millernek.

– Mi a véleményed arról, ha eltávolítok egy ablakszemet?

– Eltávolítod? – kérdezi Libby. – De hogyan? Miller a könyökére mutat.

Libby grimaszol.

– Hajrá.

Miller a rongyos vászonfüggönyt használja az ütés tompítására. Az üveg megreped és két egyenlő részre  törik. Miller kinyújtja a karját a lyukon, és kinyitja a lakatot a kicsi kulccsal. Végre ki lehet tárni az ajtót, ami széttépi a lilaakác hajtásait.

– Gyertek – mondja Miller, és kisétál a pázsitra. – Itt termesztették a növényeket.

– A növényeket, amelyek megölték Libby szüleit? – kérdezi Dido.

– Igen. Atropa belladonna volt. Más néven maszlagos nadragulya. A rendőrök egy egész bokornyit találtak belőle.

Lesétálnak a kert végébe, amely árnyas és hűvös egy nagy akácfa lombjai alatt. Van itt egy pad, félköríves, hogy az árnyékot kövesse, a ház hátsó frontjára néz. Még most, az elmúlt húsz év legmelegebb londoni nyarán is nyirkos és mohos. Libby finoman a kartámlára teszi az ujjait. Elképzeli Martina Lambet, amint itt ül egy napos nyári reggelen, egy bögre tea áll ott, ahol most Libby ujja nyugszik, Martina a feje fölött kerengő madarakat nézi. Libby képzeletében Martina másik keze gyöngéden domborodó hasára simul, elmosolyodik, ahogy megérzi, hogy odabenn rúgkapál és forgolódik a baba.

Utána elképzeli, hogy egy évvel később a vacsorájához mérget kever, lefekszik a konyha kövére és minden racionális indok nélkül meghal, magára hagyva az emeleten a babát.

Libby elkapja a kezét és hirtelen megfordul, a házat nézi.

Innen látszik a nappali négy nagy ablaka. Látszik fölöttük négy kisebb ablak, mindkét hátsó hálószobában kettő és egy kicsi középen, ami a pihenőre nyílik. Ezek fölött nyolc keskeny ablak van ereszdeszkával, kettő mindegyik tetőtéri hálószobában és középen egy pici kerek ablakszem a fürdőszobára. Ezek fölött lapos tető, három kémény és mögöttük a kék ég.

– Nézzétek csak! – mondja Dido, lábujjhegyre áll és vadul mutogat. – Nézzétek csak! Az ott egy létra? Vagy egy tűzlépcső?

– Hol?

– Ott! Nézzétek! A mögött a piros kémény mögött eldugva.

Nézzétek csak.

Libby észreveszi, fémes csillanás. Követi lefelé a szemével egy téglaperemig, aztán egy csurgóig az eresz fölött, aztán egy ereszcsatornáig, amely a ház oldalán egy kiszögellésen fut, rövid ugrás a szomszédos kertfalra, le valami betonbunkerre, aztán a kertbe.

Hátrafordul. Mögötte sűrű növényzet, amelyet öreg téglafal határol. Áttör rajta, az utat követi, lába megtalálja a tisztásokat a gazok között. A sűrűség tele van régi pókhálóval, hajába és ruhájára ragadnak. De továbbmegy. Érzi az utat, a lábában van, tudja, mit keres. És meg is van, egy viharvert fakapu, sötétzöldre festve, lóg a sarokvasain, a szomszéd kert elburjánzott végébe vezet.

Miller és Dido mögötte áll, a válla fölött nézik a fakaput. Libby olyan erősen löki meg a kaput, amilyen erősen csak tudja, és bepillant a szomszéd kertbe.

Rendezetlen és nyíratlan. Csálé napóra áll a pázsit közepén, poros ösvények futnak ide-oda. Nincs benne kerti bútor, nincsenek gyerekjátékok. És ott, a ház fala mellett, egy keskeny út, amely innen nézve egyenesen az utcára vezet.

– Megtaláltam – mondja Libby, és megérinti a lakatot, amelyet csípőfogóval vágtak le. – Nézzétek csak. Akárki alszik a házban, ezen a kapun jár be, átvág a kerten, fel arra a betonmicsodára ott – visszavezeti őket a kertbe –, fel a kerti falra, fel az ereszcsatornán arra a lapos részre, látjátok,  ott fenn, onnan a peremre, onnan föl a tetőre és a létrára. Csak azt kell kiderítenünk, hova vezet a létra.

Millerre néz. Miller visszanéz rá.

– Nem vagyok nagyon sportos – mondja.

Libby Didóra néz, aki felfújja az arcát és azt mondja:

– Na lássuk!

Visszamennek a házba, fel a tetőtéri szobákhoz. És meg is van, egy kis csapóajtó a folyosó mennyezetén. Miller a vállára állítja Libbyt, aki igyekszik felnyomni.

– Mit látsz?

– Egy poros alagutat. Egy másik ajtót. Emelj följebb.

Miller nyög egyet és följebb tolja Libbyt. Ő belekapaszkodik egy széldeszkába, és felhúzza magát. Itt fenn rémes a hőség, Libby érzi, hogy ruhája a testére tapad az izzadságtól. Előremászik az alagútban, feltolja a következő csapóajtót és azonnal az arcába vág a vakító napfény. Lapostetőn áll, ahol néhány cserép elszáradt növény van és két műanyag szék.

Csípőre teszi a kezét, és a kilátást nézi: előtte az Embankment Gardens napégette zöldje, a mögött a folyó sötét csíkja. Hátrafordulva látja a keskeny utcák labirintusát, amely innentől a King’s Roadig nyúlik; egy vendégekkel zsúfolt sörkertet, hátsó kertek és parkoló kocsik összevisszaságát.

– Mit látsz? – üvölt föl neki Dido.

– Mindent – mondja Libby –, innen mindent látok.

25

Marco összehúzott szemmel nézi Lucyt.

– Miért nem mehetünk mi is? – kérdezi. – Nem értem.

Lucy felsóhajt, megigazítja a szemhéjtust a kis kézitükörben, amiben sminkel, és azt mondja:

– Csak. Oké? Nagyon nagy szívességet tett nekem, azt kérte, hogy egyedül menjek, és ezért egyedül megyek.

– De mi lesz, ha bántani akar?

Lucy megmerevíti az arcát, hogy ne remegjen meg.

– Nem fog bántani, oké? Nagyon beteg házasság volt  a miénk, de már nem vagyunk házasok. A dolgok változnak. Az emberek is.

Nem bír a fia szemébe nézni, amíg hazudik neki. Marco észrevenné a félelmet a szemében. Megértené, mire készül. És fogalma sem lenne arról, miért teszi, mert nem tudja, milyen volt a gyerekkora, mi elől menekült el huszonnégy évvel ezelőtt.

– Egy kódra van szükséged – mondja határozottan Marco. – Fel foglak hívni, és ha félsz, csak annyit mondjál: Hogy van Fitz? Oké?

Lucy bólint és mosolyog.

– Oké. – Magához húzza a fiát és megpuszilja a füle mögött.

Marco hagyja.

Stella és Marco a konyhában áll és nézi, ahogy pár perc múlva elindul.

– Szép vagy, mama – mondja Stella. Lucy gyomra összeszorul.

– Kösz, kicsim – válaszol. – Négy körül itt leszek, hozom az útleveleket, és kezdhetjük tervezni a londoni utat. – Szélesen mosolyog, minden fogát kivillantja. Stella átöleli a térdét. Lucy egy pillanat múlva kiszabadítja magát, és egyetlen hátravetett pillantás nélkül elhagyja az épületet.

Fitz szara még mindig ott van. Kétszer annyi a kék dongó rajta. Ez különös módon megnyugtatja.

Michael nyit ajtót; napszemüveg van a fején, laza sortban és vakítóan fehér pólóban van. Elveszi a szatyrot Lucytól, a paradicsomot, kenyeret és szardellát, amit útközben vásárolt, és odahajol, hogy mindkét orcáján megpuszilja. Sörszagú a lehelete.

– Hogy te milyen csinos vagy – mondja. – Hűha. Gyere be, gyere.

Lucy követi a konyhába. Két marhaszelet ül a pulton papíron, egy üveg bor hűl az ezüst boros vödörben. Ed Sheeran szól a Sonos hifin, Michael nagyon jókedvűnek tűnik.

– Hadd kínáljalak meg valamivel – mondja. – Mit kérsz? Gin-tonikot? Bloody Maryt? Bort? Sört?

– Egy sört kérek – válaszol Lucy. – Köszönöm.

Michael egy Peronit nyom a kezébe, Lucy kortyol egy aprót. Alaposan be kellett volna reggeliznie, ismeri fel, ahogy az első

korty azonnal a fejébe száll.

– Csirió – mondja Michael, üvegét Lucy üvegéhez érinti.

– Csirió – visszhangozza Lucy. Áll egy tálka a férfi kedvenc hullámos chipséből a pulton, kimarkol belőle egy adagot. Elég józannak kell maradnia, hogy irányítása alatt tartsa a dolgot, de elég részegnek is, hogy végig tudja csinálni, amiért idejött.

– Szóval – mondja, keres egy vágódeszkát az egyik fiókban, kést a másikban, és kiveszi a paradicsomot a bevásárlószatyorból. – Hogy megy az írás?

– Istenem, ne is kérdezd – forgatja a szemét Michael. – Nem volt termékeny hetem, egyezzünk meg ennyiben.

– Gondolom, így megy ez, ugye? Ez valami pszichológiai dolog.

– Hm – ad neki egy salátástálat Michael. – Egyrészt. Másrészt a legjobb írók egyszerűen csak tolják. Olyan, mint amikor nem mész el futni, mert esik az eső. Kifogás. Szóval jobban kell igyekeznem. – Rámosolyog Lucyra, egy pillanatra szinte szerénynek látszik, szinte normálisnak, és egy pillanatig  Lucy arra gondol, lehet, hogy a mai nap nem úgy alakul, ahogy gondolta, talán csak megebédelnek, beszélgetnek, aztán a férfi odaadja neki az útleveleket és elengedi, egy öleléssel a küszöbön.

– Jogos – mondja és érzi, hogy Michael szuperélesre fent kése úgy szeli a puha paradicsomot, mint a vajat. – Gondolom, ez is csak egy munka, mint a többi. Meg kell jelenni, el kell végezni.

– Pontosan – válaszolja a férfi –, pontosan. – Lehúzza söre másik felét, az üveget a szelektív szemétbe dobja. Kivesz egy

újat a hűtőből és Lucynak is nyújt egyet. Lucy megrázza a fejét és felmutatja a majdnem tele üvegét.

– Idd ki – mondja Michael. – Itt hűl neked egy szépséges sancerre, a kedvenced.

– Pardon – emeli ajkához az üveget Lucy. – Nem iszom már jó ideje.

– Tényleg?

– Nem szándékosan – mondja Lucy. – Csak nem volt rá pénzem.

– Hát akkor legyen ez az Itassuk Lucyt hadművelet. Gyerünk.

Idd ki.

És ott is van! Ott a nüansz, majdnem barátságos, de mégis agresszív. Nem könnyed kérés volt, hanem parancs. Lucy elmosolyodik és lehúzza az üveg felét.

Michael figyeli.

– Jó kislány – mondja –, jó kislány. Na most a többit.

Lucy eltökélten elmosolyodik és lehúzza a többit, majdnem megfullad, ahogy túl gyorsan iszik.

Michael úgy vigyorog rá, mint egy cápa.

– Ó, jó kislány. Jó kislány.

Elveszi tőle az üres üveget, majd megfordul, és elővesz két borospoharat a szekrényből.

– Megyünk? – mondja, és a kertre nyíló ajtóra mutat.

– Hadd fejezzem be. – Lucy a paradicsomokra mutat, amiknek csak a felét aprította föl.

– Majd később befejezed – utasítja Michael. – Előbb igyunk. Lucy követi a teraszra, kezében a chipses tálka és a táskája.

Michael két nagy pohár bort tölt, az egyiket felé löki az asztalon. Egymásra emelik, aztán a férfi szeme Lucyra szegeződik.

– Na, Lucy Lou, mesélj, mesélj el mindent. Mit műveltél az elmúlt tíz évben?

– Hú! – mondja élesen Lucy. – Pontosan hol kezdjem?

– Mi lenne, ha azzal a pasassal kezdenéd, akitől a lányod van?

Lucy gyomra összerándul. Attól a pillanattól, hogy Michael Stellára vetette a szemét, tudta, hogy a férfi eszében az jár, hogy ő egy másik férfival szeretkezett.

– Nos, hát – mondja – erről nincs sok mesélnivaló. Egy katasztrófa volt. De így kaptam Stellát. Szóval, érted.

Michael feléje hajol, mogyorószín szeme rátapad.

– Nem – mondja –, egyáltalán nem értem. Ki volt? Hol találkoztál vele?

Lucy az útlevelekre gondol, amik valahol a házban rejtőznek. Nem dühítheti fel. Nem mesélheti el neki, hogy Stella apja volt élete szerelme, a legszebb férfi, akit valaha látott, csodálatos zongorista, akinek a zenéje könnyeket csalt Lucy szemébe, hogy összetörte a szívét, és a darabokat Lucy még mindig a zsebében hordja, három évvel az után, hogy utoljára látta.

– Egy seggfej volt – mondja. Megáll, nagyot kortyol a borból.

– Csak egy szépfiú, egy bűnöző, teljesen üresfejű. Sajnáltam. Nem érdemelt meg engem, és főleg nem érdemelte meg Stellát.

– Meggyőződéssel beszél, mert amíg egyenesen Michael

szemébe néz, a férfinak fogalma sincs róla, hogy valójában róla van szó.

A leírás egy pillanatig kielégíti Michaelt. Mosolya ellágyul, megint normálisnak látszik.

– És hol van most a hülyéje?

– Elmenekült. Visszament Algériába. Összetörte az anyja szívét. Az anyja engem hibáztat. – Megvonja a vállát. – De igazából benne volt a pakliban, hogy csalódást okoz az anyjának. Ő csalódást okoz mindenkinek. Ilyen ember.

Michael megint feléje hajol.

– Szeretted?

Lucy gúnyosan felhorkan.

– Az istenért – mondja, és még mindig Michaelre gondol. –

Dehogy.

Michael bólint, mintha helyeselne.

– És voltak mások is? Az évek során?

Lucy megrázza a fejét. Megint egy hazugság, de ezt könnyebb kimondani.

– Nem. Senki. Egyik napról a másikra éltem két kicsi gyerekkel. Még ha találkoztam volna is valakivel, tudod, nem működött volna. Szervezésileg. – Megvonja a vállát.

– Ja. Ez világos. De tudod, Lucy – komolyan néz rá –, tudod, akármikor kérted volna, segítettem volna. Csak kérned kellett volna.

Lucy szomorkásan megrázza a fejét.

– Ja. Tudom. Túl büszke vagy – mondja a férfi.

Ez annyira távol áll az igazságtól, hogy majdnem mulatságos, de Lucy bölcsen bólogat.

– Annyira jól ismersz – mondja és Michael felnevet.

– Olyan sok szempontból rossz, a lehető legrosszabb kombináció voltunk. Úgy értem, istenem, emlékszel, miket műveltünk? Krisztusom,őrültekvoltunk! De más szempontból, istenem, egyszerűen elképesztőek voltunk, ugye?

Lucy kényszeríti magát, hogy mosolyogjon és bólintson, de arra nem képes, hogy azt mondja: igen.

– Talán jobban kellett volna igyekeznünk – mondja Michael, újratölti a poharát és Lucyét is, pedig ő csak kétkortynyit ivott belőle.

– Hát, ilyen az élet – mondja ostobán.

– Igazad van, Lucy – helyesel a férfi, mintha örök igazságot hallott volna. Nagyot kortyol a borból és így szól: – Mesélj a fiamról. Okos? Sportos?

Kedves?,kérdezi némán Lucy.Jó? Vigyáz a kishúgára? A földön tart engem? Jó az illata? Tud énekelni? Tud csodás portrékat rajzolni az emberekről? Jobbat érdemel-e  nálam  és annál a szar életnél, amit adni tudok neki?

– Elég okos – mondja. – Átlagos matematikából és természettudományból, kiváló nyelvtanból, művészetből, angolból. És nem, nem sportos. Egy cseppet sem.

Rezzenéstelenül bámulja a férfit, a csalódottság árnyát keresi. Azonban a férfi gyakorlatiasan reagál.

– Nem lehetsz mindenben jó – mondja. – És uramatyám, milyen jóképű. Érdeklik már a lányok?

– Még csak tizenkettő – mondja kurtán Lucy.

– Elég idős már hozzá – válaszol Michael. – Istenem, ugye nem gondolod, hogy homokos?

Lucy szíve szerint Michael képébe loccsantaná a borát és elviharzana. Ehelyett azt mondja:

– Ki tudja? Eddig nincs jele. De ahogy mondtam, ez még nem igazán érdekli. Mindenesetre – vált témát – vissza kéne mennem a panzanellához. Hogy össze tudjon érni, mire eszünk.

Feláll. Michael is feláll.

– Nekem meg be kellene gyújtanom a barbecue-t. – Lucy elindul a konyha felé, de mielőtt eltávolodhatna, Michael elkapja a kezét, és maga felé fordítja. Lucy látja, hogy a férfi szeme már nem tiszta, már nem tud fókuszálni és még csak fél kettő van. Michael megfogja Lucy csípőjét és magához húzza. Félresimítja a haját a füléről, szorosan hozzá hajol, és odasúgja: – Nem kellett volna elengednem téged.

Ajka röviden Lucyéra tapad, aztán rácsap a fenekére, és nézi, ahogy besétál a konyhába.

26

CHELSEA, 1990

Nem sokkal az után, hogy anyám elmesélte, David jótékonyságra szánja a pénzünket, és hogy itt marad velünk örökre, megláttam, hogy David Birdie-vel csókolózik.

Undorítónak találtam már akkor is, mindenféle szinteken.

Először is azért, mert mint tudják, Birdie-t fizikailag taszítónak tartottam. A gondolat, hogy kemény kis ajka David nagy, széles szájához ér, David keze a csontos csípőjére simul, Birdie gusztustalan nyelve Davidét kergeti a nyirkos barlangban, amit összeforrt szájuk képez. Pfuj.

Másodszor, mert meglehetősenhagyománytisztelő voltam, és a házasságtörés nyilvánvalósága mélységesen feldúlt.

És harmadszor: nos, a harmadik szörnyűség nem tűnt fel nekem azonnal. Nem is tűnhetett, mert a véletlenül meglátott tett következményei még nem voltak nyilvánvalók. De az biztos, hogy átfutott rajtam az irtózás  David  és  Birdie  közeledését látva, az intuíció, hogy olyan dolgokat hozhatnak ki egymásból, amiknek jobb lenne eltemetve maradniuk.

Szombat reggel történt. Sally házon kívül volt, fényképeket készített valahol egy filmforgatáson. Justin elment, hogy felállítsa a standját a piacon, ahol a gyógynövényes szereit árulta. Anyám és apám a kertben ült köntösben, újságot olvastak és teát ittak. Fél kilencig aludtam, tőlem szokatlanul későig. Mindig korán kelő voltam; még tinédzserkoromban is ritkán aludtam kilencnél tovább. Alig dörgöltem ki az álmot a szememből, amikor kiléptem a szobámból és megláttam őket, ahogy egymásba kapaszkodnak David szobájának ajtajában. Birdie-n muszlin hálóing volt. Daviden fekete pamutköntös, övvel. Birdie lába David térde közé ékelődött. Ágyékuk egymáshoz feszült. David keze Birdie sápadt, anyajeggyel tarkított nyakán volt. Birdie-é David fenekén.

Azonnal visszavonultam a hálószobámba, szívem zakatolt, gyomrom émelygett. Mindkét kezemmel a nyakamhoz kaptam, próbáltam benn tartani a hányingert és az undort. Halkan elsuttogtam egy baszd meget. Aztán kimondtam hangosan, érthetően is. Egy perccel később résnyire nyitottam az ajtóm, és már nem voltak ott. Nem tudtam, mit csináljak. El kellett mondanom valakinek; el kellett mondanom Phinnek.

Phin hátravetette az arcából a szőke függönyt. Nevetséges módon csak szebb lett, ahogy elérte a pubertáskort. Még csak tizennégy éves volt, és száznyolcvan centi. Amennyire én tudom, soha nem volt egyetlen pattanása sem. Ha lett volna, észreveszem, mert Phin arcának tanulmányozása szinte a hobbimmá vált.

– Beszélnem kell veled – súgtam neki sürgetőn. – Nagyon, nagyon fontos.

Lesétáltunk a kert végébe, ahol egy ívelt pad állt a reggeli napfényben. A fák kilombosodtak, kivirágzottak, nem vehettek észre minket a házból. Szembefordultunk egymással.

– Láttam valamit – mondtam. – Valami nagyon, nagyon rosszat.

Phin összehúzta a szemét, úgy figyelt. Láttam, hogy azt várja, olyasmit mondok, hogy láttam a macskát a vajas tálkát nyalogatni, vagy valami hasonlóan banálisat és gyerekeset. Láttam, hogy nem hisz benne, hogy igazán megrázó híreket tudok hozni.

– Láttam az apádat. És Birdie-t…

Az elnéző türelmetlenség eltűnt az arcáról, rémülten nézett rám.

– Birdie és Justin szobájából jöttek ki. És csókolóztak.

Phin megremegett ezektől a szavaktól. Sikerült hatást gyakorolnom rá. Végre, két év után, Phin észrevett.

Láttam, hogy az állán ráng egy izom.

– Nem hazudsz nekem, de kurvára? – kérdezte majdhogynem morogva.

Megráztam a fejem.

– Esküszöm – mondtam. – Láttam. Most. Húsz perce.

Esküszöm.

Láttam, hogy Phin szemét hirtelen elfutja a könny, és láttam, mennyire próbálja visszatartani. Az emberek azt szokták nekem mondani, hogy nincs bennem együttérzés. Lehet, hogy

igazuk van. Egy pillanatra sem merült föl bennem, hogy Phint felzaklatja a hír. Megrázza. Igen. Megbotránkoztatja. Felháborítja. De hogy felzaklatja…

– Sajnálom – mondtam. – Én csak…

Megrázta a fejét. Szépséges szőke haja az arca elé hullt, aztán szétvált, felfedve egy elszánt, szívet tépően bátor arckifejezést.

– Nem gond – mondta. – Örülök, hogy elmondtad.

Egy pillanatra csend lett. Nem tudtam eldönteni, mit tegyek. Sikerült megragadnom Phin figyelmét. De megbántottam. Néztem nagy, napbarnított kezét, amelyet összefont az ölében, és szerettem volna megfogni, megsimogatni, ajkamhoz emelni, megpuszilni, hogy ne fájjon. A testi vágy rettenetes hullámban öntött el, a lényem gyökerétől emelkedett fel a kínzó sóvárgás. Gyorsan elfordítottam a szemem a kezéről a lábam előtti puszta földre.

– Elmeséled az anyukádnak? – kérdeztem végül.

Megrázta a fejét. Haja előrehullt, megint eltakarta előlem az arcát.

– Belehalna – mondta egyszerűen.

Bólintottam, mintha tudnám,  mire  gondol.  De  valójában nem tudtam. Csak tizenhárom voltam. Méghozzá gyerekes tizenhárom. Azzal tisztában voltam, hogy undorítónak találtam a látványt, ahogy David és Birdie hálóruhában szenvedélyesen csókolózik. Tisztában voltam vele, hogy nem helyes, ha egy nős férfi megcsókol egy asszonyt, aki nem a felesége. De ezeket az érzelmeket nem tudtam magamon túlra kivetíteni. Nem tudtam

elképzelni, hogyan érezné magát ezektől a dolgoktól egy másik ember. Igazából nem értettem, miért akarna meghalni Sally, mert a férje megcsókolta Birdie-t.

– Elmeséled a húgodnak?

– Kurvára nem mesélem el senkinek – förmedt rám. – Krisztusom. És neked sem szabad. Komolyan. Ne szólj senkinek. Ne csinálj semmit, ha én nem mondom. Oké?

Megint bólintottam. Ismeretlen területre tévedtem és örültem, hogy Phin vezet.

A pillanat távolodni kezdett tőlem; megéreztem. Phin készült felállni és bemenni, és nem fog hívni, hogy menjek vele, itt maradok a padon a ház hátát nézve, miközben még bennem kavarog az egész, a sóvárgás, a szükség, a nyers, vörös vágy. És tisztában voltam vele, hogy bármi történt is, visszatérünk a normalitáshoz, a kölcsönös, udvarias tartózkodáshoz.

– Menjünk el valahova – mondtam zihálva. – Csináljunk valamit.

Phin megfordult és rám nézett.

– Van pénzed?

– Nincs. De szerezhetek.

– Én is szerzek – mondta. – Találkozzunk az előtérben tízkor. Ekkor felállt és elment. Néztem, ahogy megy, néztem gerince vonalát a pólója alatt, válla szélességét, nagy lábát, ahogy a

földre csattan, szépséges fejének tragikus konyulását.

Találtam egy marék aprót apám Barbour kabátjának zsebében. Elvettem két fontot anyám tárcájából. Megfésültem a hajam és

felvettem cipzáras dzsörzédzsekimet, amelyet anyám pár hete vett nekem az Oxford Street egyik olcsó boltjában, és százszor klasszabb volt, mint bármi, amit a Harrodsból vagy a Peter Jonesból kaptam.

Phin a trónján ült a lépcső lábánál egy papírkötéses könyvvel a kezében. A mai napig így képzelem Phint magam elé

– kivéve, hogy a fantáziámban leereszti a könyvet, felnéz rám, szeme felragyog, amikor meglát, és elmosolyodik. A valóságban alig vett tudomást az érkezésemről.

Lassan felemelkedett, lopva körülnézett a házban.

– Tiszta a levegő. – Intett, hogy kövessem a bejárati ajtón át.

– Hova megyünk? – kérdeztem, miközben zihálva rohantam utána.

Figyeltem, hogy felemeli a karját és a járdaszegélyhez lép.

Odaállt egy taxi, és beszálltunk.

– Nem engedhetem meg magamnak a taxit – mondtam. – Csak két font ötvenem van.

– Ne aggódj – válaszolta nyugodtan. Dzsekije zsebéből előhúzott egy rolni tízfontost, és rám nézve felvonta a szemöldökét.

– Jézusom! Honnan szerezted?

– Apu dugipénzéből.

– Apukádnak dugipénze van?

– Ja. Azt hiszi, senki sem tud róla. De én mindent tudok.

– Nem fogja észrevenni?

– Lehet, hogy észreveszi – mondta. – Lehet, hogy nem. De azt nem tudja bizonyítani, hogy ki vette el.

A taxi a Kensington High Streeten tett le minket. Felnéztem az előttünk álló épületre: hosszú utcafront egy tucat íves ablakkal, fölötte a KENSINGTON MARKET felirat krómbetűkből. Hallottam, hogy zene szól a főbejáratból, valami hideg, lüktető, felkavaró. Követtem Phint, és bent ijesztő, nyúlüregként kanyargó folyosókon találtam magam, mindegyik apró boltok sora, az árusok üres arcú férfiak és szivárványszín hajú nők, feketével körberajzolt szemmel, tépett bőrruhában, fehér ajkakkal, sifonfoszlányokban, neccharisnyában, szegecsekkel, platformcipőben, orrpiercinggel, nyakörvben, kacsafarokkal, lepelben, tüll alsószoknyában, platinaszőkén, rózsaszín pamutruhában, combig érő műanyag csizmában, bokacsizmában, baseballdzsekiben, pofaszakállal, méhkastupírozással, estélyi ruhában, fekete ajakkal, vörös ajakkal, rágózva, baconös párnát majszolva, rózsás csészéből teát iszogatva, feketére lakkozott körmű kisujjat eltartva, görényt vezetve szegecses pórázon.

Minden boltban saját zene szólt; olyan érzés volt, mintha váltogatnánk az adókat a rádión, ahogy sétálunk. Phin megérintett holmikat, ahogy elhaladtunk: egy vintage baseballdzsekit, egy selymes rövid ujjú inget, amelynek hátára azt hímezték, „Billy”, egy sor nagylemezt, egy szegecses bőrövet. Én semmihez sem nyúltam. Rettegtem. Füstölő illata szállt a következő kis boltból, amely mellett elhaladtunk. Az előtte ülő fehér hajú, fehér arcú nő felpillantott rám jéghideg kék szemmel, és én a szívemhez kaptam a kezem.

A következő standnál egy nő ült, ölében kisbabával. El nem tudtam képzelni, hogy ez jó hely lehetne egy kisbabának.

Egy órán át kerengtünk ennek a furcsa helynek a folyosóin. Baconös párnát és erős teát vettünk egy bizarr kávézóban a legfelső szinten, és néztük az embereket. Phin vett magának egy fekete-fehér mintás kendőt, amilyet a Szaharában hordanak a férfiak, és néhány kislemezt olyan zenével, amiről még sohasem hallottam. Megpróbált rábeszélni, hogy vesz nekem egy fekete pólót kardokkal és kígyókkal. Nem kértem, bár bizonyos mértékig tetszett. Felpróbált egy puha talpú sötétkék velúrcipőt, amit kuplerájjárónak nevezett. Megnézte magát egy egész alakos tükörben, függönyszerű haját hátrahúzta és kacsafarokba fésülte, amitől hirtelen ötvenes évekbeli szépséges szívtipróvá vált, Montgomery Clift James Deannel összegyúrva.

Vettem magamnak egy bolo nyakkendőt ezüst kosfejjel. Két fontba került. Papírzacskóba csúsztatta nekem egy punk cowboynak látszó férfi.

Egy órával később kiléptünk a szombat reggel normalitásába, a családok vásároltak, az emberek felszálltak a buszokra, és leszálltak róluk.

Elsétáltunk egy mérföldre a Hyde Parkba, és leültünk egy padra.

– Nézd csak – mondta Phin, és szétnyitotta jobb  kezének ujjait.

Lenéztem egy gyűrött kis celofánzacskóra. A zacskóban két szögletes papírdarab volt.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Sav – válaszolta. Nem értettem.

– LSD – mondta.

Az LSD-ről hallottam. Kábítószer volt, valamilyen kapcsolatban a hippikkel és a hallucinációval.

Elkerekedett a szemem.

– Azta. De hogyan…? Miért?

– A pacák a lemezboltban. Valahogyszólt,hogy van neki. Nem kérdeztem. Azt hiszem, idősebbnek tartott, mint amennyi vagyok.

Bámultam az apró, szögletes papírkákat az apró zacskóban.

Agyam megkeveredett a lehetőségektől.

– De nem fogod…?

– Nem. Legalábbis ma nem. De talán valamikor máskor.

Amikor otthon vagyunk. Beszállsz?

Bólintottam. Beszállok én bármibe, csak vele tölthessem az időm.

Phin szendvicset vett nekünk egy elegáns szállodában a park mellett. Ezüstszegélyes tányéron hozták, villával és késsel. Magas ablak mellett ültünk és azon töprengtem, hogyan nézünk ki: a magas, jóképű, férfias fiú és kicsi, babaarcú barátja az ócska dzsörzédzsekiben.

– Mit gondolsz, mit csinálnak most a felnőttek? – kérdeztem.

– Szarok rá – válaszolt Phin.

– Lehet, hogy telefonáltak a rendőrségre.

– Hagytam egy cédulát.

– Ó – lepődtem meg az elvárások ilyen tudomásulvételén. – És mi van benne?

– Hogy én meg Henry elmentünk, majd jövünk.

Én meg Henry. Meglódult a szívem.

– Elmeséled, mi történt Bretagne-ban? – kérdeztem. – Miért jöttetek el?

Megrázta a fejét.

– Nem akarod tudni.

– De. Tudni akarom. Mi történt? Felsóhajtott.

– Az apu miatt volt. Elvett valamit, ami nem az övé volt. Aztán azt mondta, hogy ó, hát azt hittem, minden közös, de ez egy családi darab volt. Ezer fontot érhetett. Egyszerűen elvitte a városba, és eladta, aztán úgy tett, mintha látott volna „valakit” betörni a házba és ellopni. Eldugta a pénzt. Az apa a pletykából megtudta. Elszabadult a pokol. Másnap kihajítottak minket. – Megvonta a vállát. – Meg más miatt is. De ez volt a fő oka.

Hirtelen megértettem, miért nincs lelkifurdalása, hogy elveszi az apja pénzét.

David azt állította, sokat keres az edzéseivel, de igaziból mennyit lehet kérni egy marék hippitől hetente kétszer egy templom közösségi termében? Lehet, hogy eladott valamit a mi dolgaink közül a szemünk előtt? Anyám agyát már átmosta, hogy engedje neki kezelni a családi pénzügyeinket. Lehet, hogy egyenesen a bankszámlánkról vesz fel pénzt. Vagy talán ez az

az összeg, amiről anyám azt hiszi, jótékonyságra megy, a szegények megsegítésére.

Minden bizonytalan kétségem David Thomsennel szemben elkezdett valami keménnyé, valóssá összeállni.

– Szereted az apukád? – kérdeztem, és a tányérom szélén a zsázsát piszkáltam.

– Nem – válaszolta kurtán. – Megvetem. Megnyugodva bólintottam.

– És te? – kérdezte. – Te szereted az apukád?

– Az apukám gyenge – mondtam, és égetően világos volt, hogy ez az igazság.

– Minden férfi gyenge – mondta Phin. – Ez az egész rohadt gond a világgal. Gyengék ahhoz, hogy rendesen szeressenek. Gyengék ahhoz, hogy tévedjenek.

Elállt a lélegzetem a kijelentés erejétől. Azonnal tudtam, hogy soha ennél igazabbat nem hallottam. A férfiak gyengesége volt minden baj forrása, ami valaha történt.

Néztem, ahogy Phin két tízfontost választ le a gurigáról, hogy kifizesse drága szendvicseinket.

– Nagyon sajnálom, hogy nem tudom megadni – mondtam. Megrázta a fejét.

– Apám el fog venni mindent, ami a tiétek, és aztán összetöri az életeteket. Rohadtul ez a minimum, amit tehetek.

27

Libby, Dido és Miller bezárja a házat, és elmennek a kocsmába. Abba a kocsmába, amit Libby a tetőről látott. Zsúfolásig tele van, de találnak egy magas asztalt a sörkertben és odahúznak székeket a többi asztaltól.

– Mit gondoltok, ki az? – kérdezi Dido, a gin-tonikját kavargatja a szívószállal.

Miller válaszol.

– Biztos nem hajléktalan. Nincs elég cucca. Értitek. Ha tényleg ott lakna, sokkal több minden lenne.

– Szóval azt gondolod, hogy csak időnként jön? – kérdezi Libby.

– Így vélem.

– És akkor tényleg volt valaki fenn, amikor itt jártam szombaton?

– Úgy vélem. Libby megremeg.

– Figyu – mondja Miller –, ezt gondolom. Valamikor 1993 júniusában születtél, ugye?

– Június tizenkilencedikén. – Libby megborzong, amikor a dátumot mondja. Hogyan tudhatja bárki? Talán csak kitalálták. A gyermekvédelmisek? Az örökbe fogadó anyja? Úgy érzi,

megbillent és kicsúszik alóla a saját magával kapcsolatos bizonyosság.

– Oké. Szóval a bátyád és a nővéred tudhatja a születésed napját, mert tinédzserek voltak, amikor világra jöttél. És ha valahonnan megtudták, hogy a ház letétben van a neveden, amíg be nem töltöd a huszonötöt, akkor logikus, hogy esetleg vissza akarnak jönni a házba. Hogy találkozzanak veled…

Libby levegő után kapkod.

– Úgy érted, hogy szerinted a bátyám az?

– Azt hiszem, Henry lehet valóban.

– De ha tudta, hogy én vagyok az, és ott volt a házban, akkor miért nem jött le, hogy találkozzon velem?

– Hát erről fogalmam sincs.

Libby felemeli a borospoharát, a szájához érinti, aztán megint leteszi.

– Nem – mondja határozottan. – Ennek semmi értelme.

– Talán nem akart megijeszteni? – veti fel Dido.

– Hagyhatott volna egy cédulát – válaszolja Libby. – Kapcsolatba léphetett volna az ügyvéddel, és mondhatta volna, hogy találkozni szeretne velem. Ehelyett a  tetőtérben  bujkál, mint egy dilinyós.

– Hát, nem lehet, hogy tényleg dilinyós? – kérdezi Dido.

– Mit sikerült kiderítened róla? – kérdezi Millertől Libby. – Azon kívül, hogy a bátyám.

– Nem sokat – válaszolja Miller. – Tudom, hogy három-és tizenegy éves kora között a Portman House iskolába járt. A tanítói azt mesélték, hogy értelmes gyerek volt, csak kicsit

öntelt. Nem igazán voltak barátai. 1988-ban végzett, felajánlottak neki egy helyet a St Xavier’s College-ban, Kensingtonban, de nem élt vele. És ez az utolsó hír róla.

– Ezt egyszerűen nem értem – mondja Libby. – Rejtőzködik, bokrokban és alagutakban bujkál, az emeleten dekkol, amikor tudja, hogy a földszinten vagyok. Biztos, hogy Henry volt?

– Nem, természetesen nem. De ki más tudná, hogy ott leszel?

Ki más tudná, hogy lehet bejutni a házba?

– A többiek közül valaki – válaszolja Libby. – Talán a többiek közül volt valaki.

28

Lucy megnézi az időt a telefonján, amikor Michael figyelmét átmenetileg elvonja egy darázs, ami a tányérja körül dong. A szalvétájával hessegeti, de a darázs folyton visszatér.

Majdnem három óra van. Négyre otthon akar lenni. Szüksége van az útlevelekre, de tudja, ha kéri őket, csak meggyorsítja az elkerülhetetlen utat Michael ágyába.

Elkezdi leszedni a tányérokat.

– Gyerünk – mondja –, vigyük be ezt a cuccot, akkor megszabadulunk idegesítő kis barátodtól.

Michael szeme zavaros, hálásan mosolyog rá.

– Ja – mondja. – Jó ötlet, és tegyünk oda egy kávét is.

Lucy bemegy a konyhába, és elkezd bepakolni a mosogatógépbe. Michael figyeli, amíg a kávéfőző a kávészemeket őrli.

– Megőrizted az alakod, Luce – mondja. – Nem rossz egy kétgyermekes, negyvenéves anyánál.

– Harminckilenc. – Lucy mereven mosolyog, és két villát ejt az evőeszköztartó rekeszbe. – De köszönöm.

A hangulat idegesítő és kellemetlen. Túl sokáig vártak azzal, ami most következik. Túl sokat ittak, túl sokat ettek, túl sokáig üldögéltek a kert bágyasztó levegőjében. Lucy megszólal:

– Nemsokára vissza kell indulnom a gyerekekhez.

– Á – mondja könnyedén Michael. – Marco nagyfiú.

Vigyázhat még egy darabig a húgocskájára.

– Persze, csak Stella félni kezd, ha nincs velem.

Látja, hogy Michael álla megrándul. Nem szeret mások gyengeségéről hallani. Utálja.

– Szóval – mondja sóhajtva –, szükséged van az útlevelekre?

– Igen. Kérem szépen.

A szíve úgy ver a bordái alatt, hogy a fülében is érzi. Michael félrebiccenti a fejét és rámosolyog.

– De ne szaladj még el. Oké?

Bemegy a dolgozószobájába és Lucy hallja, ahogy kihúzogatja a fiókokat. Egy perc múlva visszatér, kezében egy zsinórral összehúzható szájú filczacskóban az útlevelek. Meglengeti az asszony felé.

– Szavatartó ember vagyok – mondja, lassan közelít, szeme Lucyn, maga előtt tartja a filczacskót.

Lucy nem érti, mi a célja. Azt várja, hogy ő utánakapjon?

Kergesse? Mit csináljon?

Idegesen elmosolyodik.

– Köszönöm szépen – mondja.

És most a férfi hozzádől, Lucy csípője a pultnak szorul, a filczsák a férfi kezében, szája az asszony nyaka töve felé közelít. Érzi a nyakán az ajkát. Hallja, hogy nyög.

– Ó, Lucy, Lucy, Lucy – mondja. – Istenem, de jó illatod van. De jó… – Hozzádörgöli magát. – Puha vagy. Olyan… – Megint nyög, a szája rátalál Lucyéra, és Lucy visszacsókol. Ezért van itt.

Azért jött, hogy dugjon Michaellel, és dugott már vele régen is, és képes dugni vele most is, tényleg, főleg, ha úgy tesz, mintha egy idegen lenne, akkor tényleg meg tudja tenni,  meg  tudja tenni.

Engedi, hogy a férfi nyelve a szájába hatoljon és szorosan, szorosan, szorosan lehunyja a szemét. A férfi keze megemeli, feltolja a pultra, megfogja a lábát és  a  dereka  köré  kulcsolja, keze olyan szorosan fogja a bokáját, hogy Lucy elfintorodik, de nem áll meg, folytatja, mert ezért jött. Mögötte a kávéfőző bugyborékol és sziszeg. Lucy feldönt egy poharat, ami végiggurul a pulton, odaütődik a vízforraló oldalának. Lucy próbálja elhúzni a kezét az üvegszilánkok elől, de Michael arrafele tolja, keze a szoknyája alatt,  bugyija  derekát  keresi. Lucy próbál odább csúszni a pulton, de nem akarja megtörni a dolog lendületét, szüksége van rá,  hogy  megtörténjen,  hogy vége legyen, hogy felhúzhassa a bugyiját, elvehesse az útleveleket, és hazamehessen a gyerekeihez. Próbál arra összpontosítani, hogy segítsen a férfinak lehúzni a bugyiját, de érzi, hogy derekába beleállt egy üvegszilánk, nyomja a  bőrét. Még utoljára megpróbál odább csúszni a pulton, mire Michael ellép tőle és azt mondja:

– Bassza meg, abbahagynád végre, hogy folyton elmozogsz a faszba. Baszd meg – aztán keményen odanyomja magát, Lucy érzi, hogy a szilánk a bőrébe fúródik, megrándul és felkiált fájdalmában.

– Mi a fasz van? Bassza meg!

Majdnem lassításban látja, hogy Michael keze az arcához közelít, aztán érzi, hogy a fogai meglódulnak a fejében, agya a koponyájához verődik, ahogy a férfi megüti.

És most már megindult a vér, meleg vér csorog a derekán.

– Ez fáj – mondja Lucy. – Figyelj. Üveg van…

De a férfi nem figyel rá. Ehelyett visszakényszeríti a pultra, a szilánk egy újabb helyen fúródik a derekába, a férfi belehatol, keze Lucy száján, és nem így kéne lennie. Alkuról volt szó. Arról, hogy Lucy hagyja, hogy megtörténjen. De most megsebesült, folyik a vére, érzi a férfi kezén a sült hús szagát, látja az arcán a dühöt, és ő csak az útleveleket akarja, a kibaszott útleveleket akarja, ezt nem akarja, és keze egy késre téved; arra a késre, amivel a paradicsomot szeletelte, ami úgy vágta a héjukat, mint a vajat, és most itt van a kezében, és beledöfi Michael oldalába, a pólója szegélye alatt, a puha, fehér részbe, ahol olyan a bőr, mint a gyerekeké, és olyan könnyedén szalad be, hogy szinte észre sem veszi, hogy megtette.

Lucy látja, hogy a férfi szeme elfelhősödik az értetlenségtől, majd kitisztul a felismeréstől. Kihúzza magát az asszonyból és hátratántorodik. Bámulja az oldalán lévő lyukból ömlő vért, ráteszi a kezét, de a vér csak ömlik.

– A kurva Krisztusát, Luce. Mi a faszt műveltél? – Tágra nyílt, hitetlen szemmel néz rá. – Segíts már. Baszd meg.

Lucy konyharuhákat talál és a férfi kezébe nyomja.

– Szorítsd rá – lihegi –, szorítsd rá erősen.

Michael elveszi a konyharuhákat, az oldalához szorítja, aztán Lucy látja, hogy meginog, a lába összecsuklik, a földre

zuhan. Megpróbálja felhúzni, de a férfi félreüti a kezét. Lucy hirtelen rájön, hogy Michael haldoklik. Elképzeli, hogy felhívja a mentőket. Elképzeli, hogy megérkeznek, megkérdezik tőle, mi történt. Azt válaszolná, hogy a férfi megerőszakolta. Vannak bizonyítékok. A hátába fúródott üvegszilánk tanúsítja. A tény, hogy a férfi nadrágja a bokája körül van. Igen, hinnének neki. Hinnének.

– Hívom a mentőket – mondja Michaelnek, akinek a szeme a semmibe mered. – Csak lélegezz. Lélegezz. Hívom őket.

Remegő ujjakkal előveszi a telefont a táskájából, bekapcsolja, és éppen készül megnyomni az első számot, amikor rájön: lehet, hogy hisznek neki, de nem fogják elengedni. Franciaországban kell maradnia, válaszolni a kérdésekre; ki fog derülni, hogy illegálisan tartózkodik itt, hogy nem létezik, és elveszik tőle a gyerekeit, és minden, egyszerűen minden szétesik, szörnyen, gyorsan, rémálomszerűen.

Az ujja a telefon kijelzőjén nyugszik. Lepillant Michaelre. A férfi reszket. Még mindig folyik a vér az  oldalából.  Lucy émelyeg, a mosogatóhoz fordul, és mélyeket lélegzik.

– Istenem, istenem, istenem. Istenem, istenem, istenem.

Visszafordul, a telefonra néz, Michaelre néz. Nem tudja, mit tegyen. Aztán meglátja; látja, ahogy az élet kiszáll Michael testéből. Látta már ezt. Tudja, hogy néz ki. Michael meghalt.

– Istenem. Istenem, istenem. – Leguggol, és a férfi pulzusát keresi. Semmi.

Magában beszél.

– Oké – mondja, és felegyenesedik. – Oké. Akkor. Ki tudja, hogy itt voltál? Joy, lehet, hogy mondta Joynak. De akkor azt mondta, hogy Lucy Smith jön. Igen. Lucy Smith. De nem ez az igazi nevem, és most már nem is Lucy Smith vagyok. Hanem… – Reszkető keze megtalálja a kis filczsákot és kihúzza az útleveleket. Kinyitja hátul és elolvassa. – Marie Valerie Caron vagyok. Remek. Remek. Marie Caron vagyok. Igen. Lucy Smith nem létezik. Joy nem tudja, hol lakom. De…

– Az iskola! – mondja. – Michael tudja, hova járt iskolába Marco. De elmondta ezt Joynak? Nem. Nem mondta volna el. És ha elmondta is, ők csak Lucy Smitht ismerik, Marie Caront nem. Stella meg óvodába jár, és rajtam és Samián kívül senki sem tudja, hova. Szóval mi van az útlevelesekkel? Nem. Ők olyan mélyen vannak eltemetve a bűnözői alvilágban, hogy senkinek nem jut eszébe keresni őket. A gyerekek: ők tudják, hogy itt voltam, de nem mesélnék el senkinek. Rendben. Oké.

Fel-alá jár, amíg beszél. Aztán lenéz Michael testére. Hagyja itt? Hagyja, hogy Joy megtalálja holnap reggel. Vagy vigye el, takarítson fel mindent? Rejtse el a testet? Nagydarab ember. Hova rejthetné? Nem tudja örökre elrejteni, de talán annyi időre igen, amíg a gyerekekkel Londonba ér.

Igen, dönti el, igen. Mindent feltakarít. Levonszolja a testet a borospincébe. Befedi valamivel. Joy jön majd holnap reggel, és azt hiszi, elutazott valahova. Nem veszi észre, hogy eltűnt, csak amikor már szaga lesz a holttestnek. Addigra Lucy és a gyerekek már rég messze járnak. És mindenki azt fogja hinni, az élete sötét oldaláról ölte meg valaki.

Kinyitja a mosogató alatti szekrényt. Kiveszi a fertőtlenítőt.

Kibont egy új tekercs nedvszívó konyhai törlőt.

Takarítani kezd.

29

CHELSEA, 1990

Phin és én a ház tetején ültünk. Phin találta a háztetőt. Nekem fogalmam sem volt róla, hogy ott van. Úgy lehet feljutni rá, hogy felnyitja az ember a tetőtéri folyosó mennyezetén a csapóajtót, felmászik egy alacsony alagútba, aztán felnyit egy másik csapóajtót, ami a lapos tetőre nyílik, ahonnan elképesztő a kilátás a folyó túlsó partjára.

Úgy tűnt, nem mi vagyunk az elsők, akik megtalálták a titkos tetőteraszt. Már ott állt két viharvert műanyag szék, néhány cserép elszáradt növény, egy kis asztal.

El sem akartam hinni, hogy apám nem tud erről a helyről. Mindig arra panaszkodott, hogy a kert északi, nem élvezheti a délutáni napsütést. Itt fönn meg itt volt a magánparadicsom, ami naphosszat fényben fürdött.

Az apró papírnégyzetek, amiket Phin előző héten kapott a Kensington Marketben, meglepetésünkre négy icipici, összekapcsolt négyzetből álltak. Minden kis darabkán egy mosolygó arc volt.

– Mi van, ha rossz tripünk lesz? – kérdeztem, és végtelenül ostobának éreztem magam ezt a nyelvezetet használva.

– Csak egy felet kéne bevennünk mindkettőnknek – mondta Phin. – Elsőre.

Lelkesen bólogattam. Szívem szerint egyet sem vettem volna be. Nem ilyen gyerek voltam. De Phinről volt szó, és a szülői közhely szerint még a kútba is beleugrottam volna, ha kéri.

Figyeltem, ahogy lenyeli a miniatűr cafatot, aztán ő is figyelte, ahogy én is. Az ég akvarellkék volt. Gyengén sütött a nap, de itt fönn, ebben a csapdában, melegítette a bőrünket. Jó darabig semmit sem éreztünk. Arról beszélgettünk, amit láttunk: a kertjükben üldögélő emberekről, a Temzén lecsorgó hajókról, a folyó túlpartján az erőműről. Nagyjából fél óra után ellazultam, arra gondoltam, hogy a sav nyilvánvalóan hamisítvány, semmi nem fog történni, megúsztam. De ekkor éreztem, hogy vérem megmelegszik a bőröm alatt; felnéztem az égre, láttam, hogy tele van lüktető fehér erekkel, amelyek fényleni kezdtek, színt váltottak, mint a gyöngyház, minél tovább néztem őket. Rájöttem, hogy az ég nem kék, hanem egymillió különböző színű, amelyek összeesküdtek, hogy világoskéket mutatnak, hogy az ég tisztában van ezzel és hazudik, az ég sokkal okosabb, mint mi és talán minden, amit élettelennek hiszünk, okosabb nálunk és kinevet minket. Néztem a leveleket a fákon és megkérdőjeleztem a zöldjüket. Tényleg zöldek vagytok?,kérdeztem magamban.Vagy valójában apró részekből álltok, bíbor, vörös, sárga és arany részekből,

amik buliznak és nevetnek, nevetnek, nevetnek.Rápillantottam Phinre. Megkérdeztem:

– Tényleg fehér a bőröd? Ránézett a bőrére. Azt válaszolta: – Nem. Igazából… – Rám nézett és hangosan felnevetett. – Pikkelyeim vannak! Nézd csak! Pikkelyeim. Neked meg! – Széles jókedvvel mutatott rám. – Neked tollaid! Istenem – mondta –, mi lett belőlünk? Állatok vagyunk!

Egy percig kergetőztünk a tetőn és állathangokat adtunk ki. Én a tollaim simogattam. Phin kinyújtotta a nyelvét. Mindketten elképedtünk és elragadtatottak lettünk, látva, milyen hosszú.

– Neked van a leghosszabb nyelved, amit valaha láttam.

– Azért, mert egy gyík vagyok. – Visszagombolyította a szájába, megint kieresztette. Érdeklődve figyeltem. És amikor ismét legombolyodott, odahajoltam és megragadtam a fogammal.

– Au! – mondta Phin, az ujjai közé vette a nyelvét, és rám nevetett.

– Bocsánat! – mondtam. – Csak egy buta madár vagyok. Azt hittem, giliszta.

Aztán abbahagytuk a nevetést és a műanyag székekben ültünk, és bámultuk, bámultuk, bámultuk a fejünk felett kavargó északi fényt, a kezünk meg mellettünk lógott, ujjaink néha összeértek, és ahányszor Phin bőre az enyémhez ért, úgy éreztem, mintha lénye belehatolna az epidermiszembe és esszenciája morzsái az én esszenciámba keverednének, vegyületet alkotva belőle és belőlem, és annyira, de annyira

csábító volt, szükségem volt rá, hogy összekapcsolódjam vele, hogy esszenciája egészét felfogjam, és ujjaim az ujjai köré fonódtak, és hagyta, hagyta, hogy fogjam a kezét, és éreztem, hogy belém ömlik, mint amikor egyszer egy csatornán hajókáztunk, és az ember kinyitotta a zsilipet és néztük, ahogy a víz innen oda folyik.

– Ez az – mondtam, és megfordultam, hogy Phinre nézzek. – Ez az. Te meg én. Most már ugyanaz a személy vagyunk.

– Tényleg? – nézett rám Phin tágra nyílt szemmel.

– Igen, nézd csak. – A kezünkre mutattam. – Ugyanaz.

Phin bólintott, és egy darabig csak üldögéltünk, nem tudom, milyen hosszan, lehetett öt perc, lehetett egy óra, kezünk összekulcsolva, az eget bámulva, beleveszve furcsa, vegyszeres álmodozásunkba.

– Nincs rossz tripünk, ugye? – mondtam végül.

– Nincs – mondta Phin. – Jó tripünk van.

– A legjobb trip – mondtam.

– Igen – erősítette meg. – A legjobb trip.

– Itt fenn kéne laknunk – mondtam. – Fel kéne hozni az ágyunkat és itt fenn lakni.

– Tényleg itt kéne. Ezt kéne csinálnunk. Most azonnal!

Mindketten talpra ugrottunk, lerohantunk a csapóajtón át a tetőtér fölötti alagútba. Láttam, hogy az alagút fala lüktet, mint egy test belseje; úgy éreztem, egy torokban vagyunk talán, vagy egy nyelőcsőben. Majdnem leestünk a csapóajtón át a folyosóra, és hirtelen úgy éreztük, nem a megfelelő helyen vagyunk, mint

a Ki vagy, doki?-ban, amikor a doki kinyitja a Tardis ajtaját, és nem tudja, hol van.

– Hol vagyunk? – kérdeztem.

– Lenn – válaszolt Phin. – A lenti világban.

– Vissza akarok menni.

– Vigyük a párnákat – mondta Phin. – Siessünk. –  Kézen fogva bevonszolt a hálószobájába, megragadtuk a párnákat, és éppen az alagútba készültünk visszamászni, amikor David jelent meg előttünk.

Még vizes volt a zuhanyozástól, alsóteste törülközőbe csavarva, mellkasa fedetlen. A mellbimbóit bámultam. Sötétek voltak, cserzettbőr-szerűek.

– Mit műveltek? – kérdezte, szeme vizslatón ugrott Phinről rám, és vissza. Hangja olyan volt, mint a halk mennydörgés. Magas volt és egészen kemény, mint egy szobor. Éreztem, hogy meghűl mellette a vérem.

– Párnákat viszünk – mondta Phin. – Fel.

– Fel?

– Fel – ismételte meg Phin. – Ez itt lent.

– Lent.

– Lent – mondta Phin.

– Mi a fene van veletek? – kérdezte David. – Nézz csak rám! – Keményen megragadta Phin állát, és belenézett a szemébe. – El vagytok szállva? – kérdezte, és rám nézett. – Az istenit, mind a ketten. Mi a francot vettetek be? Micsodát? Hasist? Savat? Mit?

Hamarosan leparancsoltak minket, hívták a szüleimet meg Phin anyukáját, és David még mindig a törülközőben volt, én

pedig még mindig cserzettbőr-szerű mellbimbóit néztem, és éreztem, hogy a reggelim kavarogni kezd a gyomromban. A szalonban voltunk, ránk bámuló olajportrék, a falra szögezett döglött állatok, négy felnőtt között, akik kérdeztek, kérdeztek, kérdeztek.

Hogyan? Mit? Honnan? Hogy fizetted ki? Tudták, hány éves vagy? Meghalhattál volna. Túl fiatal vagy. Mi a fenét képzeltél?

És éppen ebben a pillanatban sétált be Birdie a szobába.

– Mi folyik itt? – kérdezte.

– Menj innen – mondta Phin –, semmi közöd hozzá.

– Ne merészelj így beszélni egy felnőttel – mondta David.

– Ez – mutatott Birdie-re Phin – nem egy felnőtt.

– Phin!

– Nem egy felnőtt. Még csak nem is ember. Malac. Nézd csak.

Nézd, rózsaszín a bőre, apró a szeme. Malac.

A szobában mindenki felhördült. Én Birdie-re bámultam és megpróbáltam malacnak látni. De inkább nagyon öreg macskának tűnt, a girhes fajtából, aminek foltos a szőre és váladékozik a szeme.

Aztán Phinre néztem és láttam, hogy az apját bámulja, láttam, hogy tágra nyitja a száját és felnevet, és aztán azt mondja:

– Te meg egy malaccsókolgató vagy! Hangosan nevetett.

– Ő egy malac, te meg malaccsókolgató vagy. Tudtad, amikor megcsókoltad, tudtad, hogy egy malac?

– Phin! – grimaszolt Sally.

– Henry látta, hogy apu megcsókolta Birdie-t. Múlt héten. Ezért vettem el apu pénzét és mentünk el anélkül, hogy szóltunk volna. Mert haragudtam apura. De most már tudom, miért csókolta meg. Mert… – Phin már annyira nevetett, hogy alig bírt beszélni – …malaccsókolgató akart lenni!

Én is szerettem volna nevetni, mert Phin és én egy személy voltunk, de már nem éreztem, az a szoros kapcsolat megszűnt, és most már csak jeges, kemény rettegést éreztem.

Sally kirohant a szobából; Phin követte,  mögöttük  David, még mindig törülközőben. Feszélyezetten néztem Birdie-re.

– Bocsánat – mondtam, nem tudom, miért. Rám meredt, aztán ő is kiment.

Ekkor csak én voltam, az anyám és az apám. Apám felállt.

– Kinek az ötlete volt? – kérdezte. – A drog?

Megvontam a vállam. Éreztem, ahogy a trip elhagyja a testem. Éreztem, hogy kezdek visszatérni a valóságba.

– Nem tudom.

– Az övé, ugye?

– Nem tudom – ismételtem. Felsóhajtott.

– Ennek még lesznek következményei, fiatalember – mondta nyersen. – Meg kell vitatnunk. De most szerezzünk neked egy pohár vizet és valami ennivalót. Valami egyszerűt. Pirítóst, Martina?

Anyám bólintott, és én szégyenkezve követtem a konyhába.

Hallottam, hogy az emeleten kiabálnak: hallottam Sally üvegcsengésű hangját, David brummogását, Birdie nyafogását. Lépteket hallottam, ajtókat nyílni és csukódni. Anyám és én összenéztünk, ahogy a kenyérpirítóba ejtette a szeleteket nekem.

– Igaz? – kérdezte anyám. – Amit Phin Davidről és Birdie-ről mesélt?

Bólintottam.

Megköszörülte a torkát, de nem mondott semmit.

Egy perc múlva hallottuk, hogy bevágódik a bejárati ajtó. Kinéztem az előtérbe és Justint láttam, kezében spárgaszatyrok, ahogy a szombati piaci napjáról visszaért. Nemsokára az ő hangja is belevegyült a fentről zengő kiabálásba.

Anyám elém tette a pirítóst, és én csendben ettem. Visszaemlékeztem a furcsa irtózásra, amit Birdie és David csókolózását látva éreztem előző héten, az előérzetre,  hogy valami bomlást engednek szabadon a világban, mintha kulcsok lennének, amik egymást nyitják. Aztán eszembe jutott Phin keze a kezemben a tetőn, és arra gondoltam, hogy  mi  is  egymást nyitó kulcsok vagyunk, de mi valami figyelemre méltót és jót engedünk szabadon.

– Mi lesz? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs – válaszolta anyám. – De nem jó. Nem lesz semmi jó belőle.

30

Michael a pincében van, és Lucy több mint egy órát takarított. Felveszi a bejárati ajtónál a szemeteszsákot; tele van véres papírtörlővel, egypár gumikesztyűvel Joy készletéből és az ebédjük minden maradékával: üres boros-és sörösüvegek, szalvéták, maradék panzanella. Hátán a sebeket leragasztotta a Michael fürdőszobájában talált tapaszokkal, táskájában háromezer euró, amit az ágya melletti éjjeliszekrény fiókjából vett ki.

Rápillant a Maseratira, ahogy elhalad mellette a behajtón. Furcsa szomorúság hulláma borítja el: Michael soha többé nem fog erős autót vezetni. Michael soha többé nem fog szeszélyből repülőjegyet venni Martinique-ra, nem fog kinyitni egy üveg jó évjáratú pezsgőt, nem írja meg a buta könyvét, nem ugrik bele a medencébe ruhástul, nem küld egy nőnek száz szál vörös rózsát, nem dug senkivel, nem csókolózik senkivel…

Soha nem üt meg senkit.

Az érzés elillan. A zsákot beleejti egy hatalmas városi szeméttárolóba a parton. Kereng benne az adrenalin, összeszedett és erős tőle. Vesz két zacskó nasit és innivalót a gyerekeknek. Marco ötkor küld sms-t. Hol vagy?

A boltban, válaszol. Mindjárt hazaérek.

A gyerekek együttműködők. Hitetlenkedve néznek bele a nasikkal és édességgel teli zacskóba. – Megyünk Angliába – mondja, sikerül könnyed és bolondozó hangot megütnie. – Találkozunk a barátnőm lányával, megünnepeljük a születésnapját.

– A baba! – mondja Marco.

– Igen – válaszolja Lucy. – A baba. És egy olyan házban fogunk lakni, amiben gyerekkoromban éltem. De először vár a kaland! Először Párizsba megyünk! Vonattal! Aztán egy másik vonattal Cherbourg-ba. Aztán hajóra szállunk egy kis szigetre, Guernsey a neve, ahol egy-két éjszakát egy cuki kis házikóban töltünk. Aztán egy másik hajóval Angliába megyünk, és kocsit bérelünk Londonig.

– Mi mind? – kérdezi Stella. – Fitz is?

– Fitz is. De csomagolnunk kell, oké? És aludnunk, mert holnap reggel ötkor kell az állomáson lennünk! Oké! Szóval együnk valamit, fürödjünk meg szépen, csomagoljunk és feküdjünk le.

Otthagyja a csomagoló és eszegető gyerekeket és átmegy Giuseppe szobájába. A kutya ráugrik és ő hagyja, hogy megnyalja az arcát. Nézi Giuseppét és azon töpreng, mit mondjon neki. Giuseppe hűséges, de öreg és néha összezavarodik. Úgy dönt, hazudni fog.

– Holnap elviszem a gyerekeket nyaralni – mondja. – Máltára megyünk. A barátaimhoz.

– Ó – mondja Giuseppe –, Málta varázslatos hely.

– Az – válaszolja, és elszomorodik, hogy becsapja a legkedvesebb embert, akit csak ismer.

– De nagyon meleg – mondja Giuseppe –, főleg ilyenkor. Nagyon meleg. – Lepillant a kutyára. – Szeretnéd, hogy vigyázzak rá?

A kutya. Megfeledkezett a rohadt kutyáról. Egy pillanatra pánikba esik, aztán összeszedi magát. – Elviszem. Mint lelki támogató kutyát. A szorongásomra.

– Neked szorongásod van?

– Nem, nincs. De azt mondtam, hogy van és megengedték, hogy vigyem a kutyám.

Giuseppe ezt nem vonja kétségbe. Igazából nem tudja, hogyan működik a modern világ. Neki nagyjából még mindig 1987 van.

– Az jó – mondja, és megsimítja a kutya fejét. –  Nyaralni mész, fiú! Egy jó kis nyaralásra! Meddig lesztek el?

– Két hétig – mondja Lucy. – Talán háromig. Kiadhatod a szobánkat, ha kell.

Az öreg elmosolyodik.

– De mire hazaértek, itt fog várni. Lucy megfogja a kezét.

– Köszönöm szépen – mondja. – Nagyon szépen köszönöm. – Hevesen megöleli; fogalma sincs, halvány fogalma sincs, látja-e még valaha. Kisiet a szobából, mielőtt Giuseppe megláthatná a könnyeit.

31

– Ma éjjel ott maradok a házban – mondja Miller, és leteszi üres söröskorsóját az asztalra. – Ha beleegyezel.

– Hol fogsz aludni?

– Nem fogok aludni. Arca elszánt.

Libby bólint.

– Rendben – mondja. – Rendben van.

Visszasétálnak a házhoz, Libby megint kinyitja a lakatot, elhúzza a deszkát megint; megint belépnek a házba. Egy percig állnak, felfelé néznek, fülelnek, nincs-e motoszkálás. De a ház néma.

– Hát – mondja Libby, és Didóra néz –, szerintem haza kéne mennünk.

Dido bólint, Libby a bejárati ajtó felé lép.

– Minden rendben lesz? – kérdezi. – Amíg itt vagy? Egyedül?

– Hé – mondja Miller –, nézz csak rám. Úgy nézek ki, mint aki megijed egyedül egy sötét, üres házban, ahol három köpenyes szektatag meghalt?

– Szeretnéd, hogy itt maradjak?

– Nem. Menj csak haza a puha ágyikódba. – Miller ujjai a szakállán, hűséges kutyaszemmel nézi Libbyt.

Libby elmosolyodik.

– Szóval azt szeretnéd, ha maradnék.

– Nem. Nem, nem, nem. Libby felnevet és Didóra néz.

– Nem haragszol? – kérdezi. – Holnap bemegyek. Ígérem.

– Maradj csak – mondja Dido. – És holnap akkor gyere, amikor tudsz. Semmi sem sürgős.

Éppen sötétedik, amikor Libby visszaballag a házhoz, miután elkísérte Didót a földalattihoz. Beszívja a forró nyári éjszaka hangulatát Chelsea-ben, a szőke, tépett forrónadrágot és hatalmas edzőcipőt viselő tinik hordáját, a szépséges szobák látványát a tolóablakokon keresztül. Egy pillanatra fantáziálni kezd, hogy itt él, része ennek a kifinomult világnak, igazi chelsea-i lány. Elképzeli, hogy a Cheyne Walk-i házat megtölti régiségekkel, lecsüngő kristálycsillárokkal és modern műtárgyakkal.

De amikor kinyitja a tizenhatos szám ajtaját, az álomkép elillan. A ház meg van fertőzve, tönkre van téve.

Miller a konyhában ül a nagy faasztalnál. Felpillant, ahogy Libby belép és megszólal:

– Gyorsan gyere, nézd csak ezt. Nézd.

A telefonját használja elemlámpának és a fiókban vizsgál valamit. Libby odales.

– Nézd csak – mondja megint Miller.

A fiók végébe fekete ceruzával valaki ezt írta: ÉN VAGYOK PHIN.

32

CHELSEA, 1990

Sally kiköltözött a házunkból néhány héttel később. Utána pár nappal Birdie beköltözött David szobájába. De Justin nem költözött. Megtartotta a hálószobát, amelyben Birdie-vel lakott.

Nem büntettek meg a savas tripért soha, és Phint sem. De világos volt, hogy Phinnek az anyja elvesztése nagyobb büntetés, mint bármi, amit az apja kitalált volna. Magát hibáztatta elsősorban. Másodsorban meg Birdie-t. Megvetette, csak úgy említette, hogy „az”. Aztán az apját hibáztatta. Aztán sajnos, tudat alatt, engem hibáztatott. Végül is én voltam az, aki a tudás szörnyű, végzetes golyóját belelőttem, amivel akaratlanul is tönkretette a szülei házasságát. Ha nem mesélem el neki, akkor mindez nem történik meg: a vásárlás, a sav, a szörnyű malaccsókoló délután. Így a kapocs, amely aznap a tetőn összekötött minket, nem egyszerűen eltűnt, hanem mérgező füstfelhőként szétrobbant.

Nehéz lett volna tagadni, hogy magamnak köszönhettem mindezt. Amikor eszembe jutott a szándék, amellyel elmeséltem neki, amit láttam, hogy mennyire meg akartam botránkoztatni

és hatást gyakorolni rá, az együttérzés hiánya, a belátásé, hogy hogyan hathat ez rá, akkor valóban felelősnek éreztem magam. És megfizettem érte, alaposan megfizettem. Mert amikor akaratlanul tönkretettem a szülei házasságát, akkor akaratlanul tönkretettem a saját életemet is.

Nem sokkal az után, hogy Sally elköltözött, a kerti terasz asztalánál találtam Justint, amint a gyógynövényeket és virágokat válogatta. A tényt, hogy hűtlen barátnőjével egy fedél alatt maradt, szomorúnak és bomlasztónak éreztem. Nagyjából úgy folytatta az életét, ahogy addig, ápolta és betakarította a növényeit, kis vászonzacskónyi port gyártott belőlük, apró üvegfiolányi tinktúrát, rájuk kötötte a kis címkéit: „The Chelsea Apothecary”. Ugyanazokat a ruhákat hordta, ugyanúgy járt-kelt; kívülről nem látszott rajta belső forrongás vagy szívfájdalom. A saját szívfájdalmam kínjaival  küszködve,  amelyet  a  Phinnel való rövid kapcsolatom vége okozott, szerettem volna egy kicsit belelátni a fejébe. Sally távozása és Birdie és David összeborulása után, amikor a saját szüleim egyre halványabb árnyékává váltak régi önmaguknak, furcsa módon Justin lett az egyik normális ember a házban.

Leültem vele szemben, ő meg barátságosan rám nézett.

– Helló, fiú. Hogy mennek a dolgok?

– A dolgok… – majdnem azt mondtam, hogy rendben vannak, de aztán rájöttem, hogy egyáltalán nincsenek rendben. Úgyhogy így folytattam: – Furcsák.

Érdeklődve nézett rám.

– Hát – mondta. – Az már biztos.

Egy pillanatra elhallgattunk. Néztem, ahogy finoman lecsipkedi a virágokat a szárukról és a tálcára teríti őket.

– Miért élsz még mindig itt? – kérdeztem végül. – Most, hogy te meg Birdie…?

– Jó kérdés – mondta, és nem nézett rám. Újabb virágot helyezett a tálcára, összedörzsölte az ujjai hegyét, aztán az ölébe ejtette a kezét. – Talán azért, mert ugyan nem vagyok már vele, de továbbra is a lényem része. Tudod, a szerelemnek az a fele, ami nem a szex, az nem hal meg automatikusan. Legalábbis nem kell hogy meghaljon.

Bólintottam. Ez rám is igaz volt. Noha nagyon valószínű volt, hogy soha nem fogom már Phin kezét fogni, vagy értelmes beszélgetést folytatni vele, ettől nem halványultak az érzelmeim.

– Mit gondolsz, összejöhetsz még vele? Felsóhajtott.

– Ja – mondta. – Talán. Talán nem.

– És mit gondolsz Davidről?

– Á.

Testbeszéde enyhén megváltozott. Összehúzta a vállát, egymásba fonta az ujjait.

– A kérdés még eldöntetlen – mondta végül. – Bizonyos szempontból csodálom. Más szempontból… – Megrázta a fejét. – A frászt hozza rám.

– Igen – mondtam hangosabban és lelkesebben, mint akartam. – Igen – ismételtem meg halkan. – Rám is a frászt

hozza.

– Pontosan hogyan?

– Olyan – az égre néztem, a megfelelő szót kerestem. – Baljóslatú.

Justin mélyen felnevetett.

– Hát ja – mondta. – Ezt telibe találtad. Ja. Baljóslatú. Nesze. – Egy marék apró, sárga, százszorszépforma virágot adott és egy gombolyag zsineget. – Kösd őket kis csokrokba, a száruknál.

– És mi ez?

– Körömvirág. Bőrbántalmak kezelésére. Zseniális cucc.

– És az micsoda? – mutattam a tálcányi kis sárga bimbóra.

– Ez kamilla. Teának. Szagold csak meg! – Egy bimbót adott.

Az orromhoz tartottam. – Hát nem csodás az illata?

Bólintottam és a körömvirág szára köré tekertem a zsineget, masnira kötöttem.

– Jó így?

– Zseniális. Ja. Szóval – kezdte. – Hallottam, hogy te meg Phin. Múlt héten. Hogy trippeltetek.

Elvörösödtem.

– Apám – mondta –, én tizennyolc éves koromig nem is nyúltam droghoz! Te meg mennyi vagy? Tizenkettő?

– Tizenhárom – válaszoltam határozottan. – Tizenhárom vagyok.

– Ilyen fiatalon – mondta. – Le a kalappal.

Nem értettem, mire gondolhat. Annyira nyilvánvalóan rossz dolog volt, amit tettem. De azért mosolyogtam.

– Tudod – mondta, mint egy összeesküvő –, bármit tudok itt kinn termeszteni. Majdnem. Érted, mit mondok?

Megráztam a fejem.

– Nem csak olyasmit termesztek, ami jótékony hatású. Mást is termeszthetek. Bármit, amit csak akarsz.

Komoly arccal bólintottam. Aztán megkérdeztem:

– Például drogokat? Megint az a mély nevetés.

– Hát ja, gondolom. Jótékonyakat. – Megütögette az orrát. – Meg ártalmasakat is.

Ebben a pillanatban kinyílt a hátsó ajtó. Mindketten megfordultunk, hogy lássuk, ki az.

David volt és Birdie. Egymás derekát karolták. Futólag felénk pillantottak, aztán a kert túlsó végébe mentek, és leültek.  A légkör megváltozott. Mintha felhő borította volna be a napot.

– Jól vagy? – kérdeztem majdnem hangtalanul Justint. Bólintott.

– Frankón vagyok.

Egy darabig üldögéltünk jelenlétük fullasztó takarójában, különböző fűszer-és gyógynövényekről beszélgettünk, hogy melyiknek milyen a hatása. Én a mérgekről kérdeztem Justint, ő meg mesélt nekem azAtropa belladonnáról, avagy maszlagos nadragulyáról, amellyel a legenda szerint Macbeth katonái mérgezték a betörő angol hadsereget, meg a bürökről, amely Szókratész halálát okozta. Mesélt a varázslatos növényekről is, amelyeket ráolvasásokkal kell használni, és az afrodiziákumokról, mint a Ginkgo biloba.

– Honnan tanultad mindezt? – kérdeztem. Justin megvonta a vállát.

– Könyvekből. Főleg. És az anyukám szeret kertészkedni. Szóval, tudod, növények és a föld mellett nőttem föl. Szóval… természetes következmény igazából.

Ekkoriban egy napot sem tanultunk, amióta Sally elment. Mi, gyerekek, fel-alá rohangásztunk a házban, unatkoztunk, nyűglődtünk.

– Olvassatok valamit – volt a válasz, ha panaszkodtunk, hogy nincs mit csinálni. – Oldjatok meg matekpéldákat.

Így aztán, mondhatni, készen álltam valami újat tanulni, miközben választani csak David furcsa testedzése és Birdie nyiszorgása között lehetett.

– Vannak olyan növények, amiknek a hatására emberek, izé, megtesznek dolgokat… az akaratuk ellenére?

– Hát, vannak a hallucinogének, persze, a varázsgombák és társaik.

– És tudsz ilyeneket termeszteni? – kérdeztem. – Egy ilyen kertben?

– Szinte bármit tudok termeszteni, fiam, akárhol.

– Segíthetek? – kérdeztem. – Segíthetek termeszteni dolgokat?

– Persze – mondta Justin. – Te lehetsz a segédem, haver.

Frankó lesz.

Nem tudom, milyen hálószobai beszélgetések zajlottak David és Birdie szörnyű ajtaja mögött; nem szívesen gondoltam

semmire, ami a mögött az ajtó mögött történt. Olyan dolgokat hallottam, amik még most is, majdnem harminc évvel később is, a remegést hozzák rám. Fejemen a párnámmal aludtam minden éjjel.

Reggelente együtt vonultak le a lépcsőn, önelégülten, fensőbbségesen. David a megszállottja volt Birdie derékig érő hajának. Állandóan tapogatta. Az ujja köré tekerte, a markába fogta; végighúzta rajta a kezét, a tincseket sodorgatta, ha vele beszélt. Egyszer láttam, hogy megfog egy csíkot belőle, az orrához tartja és mélyen beszívja a szagát.

– Hát nem csodálatos Birdie haja – mondta egyszer. A húgomra és Clemencyre nézett, akiknek a vállukra borult a hajuk. – Nem szeretnétek, ha ilyen hajatok lenne, lányok?

– Tudjátok – mondta Birdie –, sok vallásban fontos spirituális jelentősége van, ha egy nőnek hosszú a haja.

Noha egyáltalán nem voltak vallásosak, David és Birdie sokat beszéltek a vallásról kapcsolatuk kezdeti szakaszában. Beszéltek az élet értelméről, a dolgok rémes eldobhatóságáról. Minimalizmusról és fengsujról beszéltek. Megkérdezték anyámat, megengedi-e, hogy átfessék fehérre a hálószobájukat, az antik fém ágykeretüket meg átvihetik-e egy másik szobába, és a földre tehetik-e a matracukat. Irtóztak az aeroszolos flakonoktól, a gyorskajától, a gyógyszergyárak termékeitől, a szintetikus szálaktól, a műanyag szatyroktól, az autóktól és a repülőktől. Már akkor beszéltek a globális felmelegedés veszélyeiről, aggódtak a karbonlábnyomuk hatása miatt. Visszatekintve innen, a 2018-as vészjósló hőhullám által

generált világvége-elképzelések korából, amikor az óceánok tele vannak műanyagtól fuldokló állatokkal, a jegesmedvék pedig leszánkáznak az olvadó jéghegyekről, a koruk előtt jártak. De az 1990-es évben, amikor az emberiség még éppen csak felismerte, mi mindent nyújthat a modern technológia és az eldobhatóság világa, és boldogan belevetette magát, rendellenesnek tűnt.

Én talán még tiszteltem is volna Davidet és Birdie-t és a Föld iránti elkötelezettségüket, ha David nem várta volna el, hogy mindenki az ő elképzelései szerint éljen. Nem volt elég, hogy ő és Birdie a földön alszanak a matracukon. Mindannyiunknak a földön kell aludnunk a matracunkon. Nem volt elég, hogy ő és Birdie lemondanak az autókról, az aszpirinről és a halrudakról. Mindannyiunknak le kell mondanunk az autókról, az aszpirinről és a halrudakról. Tökéletesen világos lett a számomra, hogy amit tudat alatt megjósoltam hetekkel azelőtt, amikor csókolózni láttam őket, bekövetkezett. Birdie valami retteneteset nyitott meg Davidben és most azt akarta, hogy David irányítson mindent.

Immár, szemmel láthatóan, nem voltunk szabadok.

33

Csak este tíz körül sötétedik be. Libby és Miller a kerti asztal felett beszélgetnek a sűrűsödő sötétben, csak akkor veszik észre, hogy leszállt, amikor már egymás szemének fehérjét sem látják. Ekkor gyertyákat gyújtanak, amelyek libegnek, táncolnak a szellőben. A világosság utolsó óráját a ház átkutatásával töltötték és erről beszélgetnek: hogy mi mindent találtak.

Az ÉN VAGYOK PHIN feliraton kívül, amit az asztalfiókba írtak, megtalálták a szavakat a tetőtéri fürdőszobában a kád alján, a szegélylécen az egyik hálószoba ajtaja mellett és egy beépített szekrényben az emeleti hálószobák egyikében. Találtak  egy marék húrt az egyik földszinti fogadószobában és egy kottatartót a sarokszekrénybe dugva. Találtak egy halom tiszta frottírpelenkát, biztosítótűt, popsikrémet és rugdalózót a szekrényben abban a szobában, ahol Libbyt találták a bölcsőben. Találtak egy csomó könyvet egy bőröndben a hátsó folyosón, szürkék voltak, és penészesek, a fűszer— és gyógynövények gyógyító hatásáról, a középkori boszorkányságról, a varázsigékről. A könyveket öreg plédbe takarták és kárpitozott párnákkal fedték be, amelyek hajdan a kerti bútor részei lehettek.

Találtak egy vékony arany karikagyűrűt a parkett és a szegélyléc közé szorulva. Fémjel volt benne, amit Miller lefényképezett és rázoomolt. Amikor kiguglizták, kiderült, hogy a fémjel 1975-ös, Henry és Martina esküvőjének évéből való. Aprócska tárgy, elveszett a világ számára, a fosztogatók és a detektívek szemétől megvédte sötét rejtekhelye huszonöt vagy még több évig.

Most Libby viseli bal keze gyűrűsujján. Az anyja gyűrűje.

Tökéletesen illik rá. Beszélgetés közben ezt forgatja.

Kétpercenként elhallgatnak, fülelnek a lépésekre az aljnövényzetben. Miller időnként elmegy a kert végébe, árnyakat keres, valakinek a nyomát, aki a hátsó fal kapuján lép be. Kihozzák a kárpitozott párnákat, amiket találtak a bőröndben, elfújják a gyertyákat, és a hátsó ajtótól legtávolabbi sarokban telepednek le a fűre. Suttogva beszélgetnek, amikor Miller hirtelen tágra nyílt szemmel bámul rá, ujját az ajkára teszi.

– Pszt. – Aztán a kert vége felé pillant. Van ott valami. Libby kiegyenesedik ültében. Ott, a kert végében. És ahogy figyelnek, látják, hogy egy férfi vág át a gyepen, magas, karcsú, rövid hajú férfi, szemüvegén megcsillan a  holdfény,  fehér  edzőcipőben van, vállán táska. Nézik, ahogy a bunker tetejére dobja a válltáskát és utánaugrik. Hallják, ahogy fölmászik az ereszcsatornán az emeleti kiszögellésig. Aztán nagyon halkan utánamennek és látják, ahogy eltűnik a tetőn.

Libby szíve kalapál.

– Istenem – suttogja –, istenem. Most mit csináljunk?

– Kurvára fogalmam sincs – súgja vissza Miller.

– Szembenézzünk vele?

– Nem tudom. Te mit gondolsz?

Libby megrázza a fejét. Félig retteg attól, hogy szembetalálkozzon a férfival, félig sóvárog utána.

Millerre pillant. Ő majd megvédi. Vagy legalább úgy fog látszani, hogy meg tudja védeni. A férfi, akit láttak, alacsonyabb nála és szemüveges. Most végre bólint, és azt mondja:

– Igen, menjünk be. Beszéljünk vele.

Miller mintha kővé vált volna, de gyorsan összeszedi magát, és azt válaszolja:

– Igen. Oké.

A ház sötét, csak az utcai lámpák szórt fénye világítja meg és a folyón táncoló ezüst holdfény. Libby Miller mögött megy, megnyugtatja a férfi masszív teste. Megállnak a lépcső alján. Aztán lassan, egyesével fölmennek a fokokon, amíg az emeletre nem érnek. Itt világosabb van, az utcára nyíló  nagy  ablakon besüt a hold. Mindketten felnéznek, aztán meg egymásra.

– Oké? – súgja Miller.

– Oké – válaszolja Libby.

A csapóajtó a tetőtéri folyosón nyitva van, a fürdőszobaajtó meg csukva. Hallják, ahogy a pisi csobog a klozetba, ahogy megáll és megered a végén, a csap folyik, valaki a torkát köszörüli. Aztán kinyílik az ajtó, és kisétál a férfi, és cuki. Ez jut először Libby eszébe. Egy cuki pasi, rövidre nyírt szőke hajjal, fiatalos, simára borotvált arccal, izmos karral, szürke pólóban,

szűk fekete farmerban, divatos szemüvegben, klassz edzőcipőben.

A férfi vagy fél métert ugrik, és a szívéhez kapja a kezét, amikor meglátja őket.

– A kurva istenit – mondja. Libby is ugrik egyet. És Miller is.

Egy pillanatig csak bámulják egymást.

– Te vagy… – kérdezi végül a férfi, pont abban a pillanatban, amikor Libby is megszólal: – Te vagy…?

Egymásra mutatnak, aztán mindketten Millerhez fordulnak, mintha ő tudná a választ. Aztán a férfi visszafordul Libbyhez és megkérdezi:

– Te vagy Serenity? Libby bólint.

– Te vagy Henry?

A férfi egy percig értetlenül néz rájuk, aztán felderül az arca.

– Nem, nem Henry vagyok. Hanem Phin.

II

34

CHELSEA, 1990

Anyám, aki német volt, tudta, hogyan rendezzen jó karácsonyt. Ez volt a specialitása. A házat már december elején feldíszítette szárított narancskarikákkal, piros-fehér kockás anyaggal és festett fenyőtobozokkal, mézeskalács, stollen és forralt bor illata terjengett. Semmi giccses papír-vagy aranylametta-girland nem kellett neki, sem Quality Street vagy Cadbury csokiválogatás.

Még apám is élvezte a karácsonyt. Volt egy Mikulás-jelmeze, amit minden karácsonyeste fölvett, amikor kicsik  voltunk,  és még ma sem tudom megmagyarázni, hogyan volt lehetséges, hogy miközben tudtam, hogy ő az, ugyanakkor meg fogalmam sem volt róla, hogy ő az. Visszatekintve látom, hogy ez a fajta szörnyű önbecsapás része volt annak, ahogy David Thomsen kapcsán éreztünk. Az ember ránézett és csak egy férfit látott, de ugyanazzal a pillantással a választ is megkapta minden kérdésére.

Apám nem vette fel a jelmezt azon a karácsonyestén. Kijelentette, hogy túl nagyok vagyunk hozzá, és valószínűleg igaza volt. De azt is mondta, hogy nem érzi jól magát. Anyám

ettől még megrendezte a szokásos ünneplést. Körülültük a (szokásosnál kisebb) Nordmann-fenyőt, kibontottuk (a szokásosnál kevesebb) ajándékot, míg a rádióból  karácsonyi dalok szóltak és a kandallóban pattogott a tűz. Fél óra elteltével, pont vacsora előtt, apám azt mondta, megy és lefekszik, mert iszonyúan fáj a feje.

Harminc másodperccel később a szalon padlóján hevert, stroke-ot kapott.

Akkor még nem tudtuk, hogy stroke-ja van. Azt hittük, valamilyen roham az. Esetleg szívroham. Broughton doktor, apám magánorvosa, átjött, hogy megvizsgálja, karácsonyi öltözékben, vörös V nyakú pulóverben és magyalmintás csokornyakkendőben. Előttem van, milyen sebesen hagyta el a házat, hogyan foszlott le róla a behízelgő modor, amikor apám azt mondta, már nincs privát betegbiztosítása. Azonnal kórházba küldte egy NHS mentőautóval, és köszönés nélkül távozott.

Apám karácsony másnapján jött haza.

A kórházban azt mondták, hogy jól van, egy ideig lesznek kognitív gondjai, mozgási nehézségei, de az agya regenerálja majd magát, heteken belül megint a régi lesz. Vagy még hamarabb.

De, akárcsak az első stroke-ja után, most sem épült fel teljesen. Még nagyobb lett az üresség benne. Rossz szavakat használt. Vagy egyáltalán nem találta a szavakat. Egész napokat töltött a hálószobájában, a karosszékben, nagyon lassan kekszet

evett. Néha felnevetett nem megfelelő helyzetben. Máskor nem értette a viccet.

Lassan mozgott. Kerülte a lépcsőt. Már nem hagyta el a házat.

És minél gyengébb lett az apám, annál többet engedett meg magának David Thomsen.

Mire tizennégy éves lettem 1991 májusában, már szabályaink voltak. Nem egyszerű, hétköznapi, családi szabályok, hogy ne tedd fel a lábad az asztalra, csináld meg a leckéd, mielőtt tévézel. Nem olyan szabályok, mint amilyeneket egész életünkben követtünk.

Nem, mostanra őrült, önkényes szabályaink voltak, fekete filccel írták őket egy nagy papírra és a konyha falára ragasztották. A mai napig emlékszem rájuk:

Tilos hajat vágatni David és/vagy Birdie engedélye nélkül Tilos tévézni

Tilos vendéget fogadni David és/vagy Birdie engedélye nélkül Tilos a hiúság

Tilos a mohóság

Tilos elhagyni a házat David és/vagy Birdie kimondott engedélye nélkül

Tilos a hús

Tilos minden állati eredetű termék Tilos a bőr/hasított bőr/gyapjú/toll Tilos a műanyag doboz

Tilos napi négy darab szemétnél több fejenként, beleértve az ételmaradékot

Tilos a természetellenes színű ruházat Tilos a gyógyszer Tilos a kemikália

Napi egy mosakodás vagy tusolás személyenként Heti egy hajmosás

Minden lakó köteles napi két órát tölteni Daviddel a tornaszobában Minden gyerek köteles napi két órát tölteni Birdie-vel a zeneszobában

Minden ételt itthon kell főzni biohozzávalókból Tilos a villany-és gázfűtés

Tilos a kiabálás Tilos a káromkodás Tilos a futkosás

Ez a szabálylista néhány tétellel kezdődött, és időnként bővült, ahogy David befolyása egyre erősebb és erősebb lett a házra és lakóira.

Sally ekkoriban még hetente egyszer-kétszer eljött és elvitte a gyerekeit teázni. Egy barátja kanapéján aludt Brixtonban, és kétségbeesetten keresett valami lakást, ahol mindhárman elférnek. Phin a szokottnál is mogorvább volt, miután az anyjával találkozott. Magára zárta a szobáját és kihagyta a következő étkezéseket. Valójában Phin miatt született egy csomó szabály. David elviselhetetlennek találta a hangulatait. Nem bírta elviselni, hogy kárba megy az étel, hogy nem

nyithatja ki az ajtót, ha akarja. Nem bírta elviselni, ha bárki bármi olyasmit csinált, ami nem felelt meg a legapróbb részletekig az ő elképzeléseinek. Nem bírta elviselni a tinédzsereket.

Két újabb szabály született:

Tilos bezárni az ajtót

Minden étkezésnél minden családtag köteles megjelenni

Egy reggel, nem sokkal az után, hogy Phin ötödször jött vissza az anyjával töltött délutánról és megszegte a Tilos bezárni az ajtót szabályt, arra mentem föl, hogy David éppen leszereli a zárat Phin szobaajtajának belsejéről, összeszorított foggal, elfehéredett ujjperccel szorította a csavarhúzót.

Phin az ágyán ült, mellén összefont karral nézte.

Amikor vacsoraidőben Phin még mindig az ágyán ült összefont karral, némán, halálsápadtan, David az összefont karjánál fogva rángatta le és egy székbe lökte.

Erővel odatolta a széket az asztalhoz és kitálalt Phinnek egy nagy tányérnyi currys tököt és rizst. Phin karja továbbra is össze volt fonva. David felállt, egy kanálnyi curryt felemelt és Phin szájához dugta. Phin összeszorította az ajkát. Hallottam, ahogy a kanál hozzákoccant a fogához. A hangulat szörnyű volt. Phin ekkor tizenöt és fél éves volt, de többnek nézett ki. Magas volt, és nagyon erős. A helyzet nagyon könnyen erőszakba fordulhatott volna. De Phin megmakacsolta magát, szeme majdnem lyukat égetett a szemközti falba, arca merev volt a dühtől és elszántságtól.

Végül David feladta, hogy belekényszerítse a kanalat a fia szájába, elhajította, a curry csúf, sárga félholdat kent a falra, a kanál dühös, fémes csattanással esett a földre.

– Mars a szobádba! – kiabálta David. – Most! – Halántékán kidagadt egy ér. Nyaka merev volt, és elsötétedett. Soha életemben nem láttam még embert, aki ennyire felpüffedt volna a dühtől, mint David ebben a pillanatban.

– Szívesen – sziszegte Phin.

David felemelte a kezét; aztán, szinte lassításban, ahogy Phin elvonult mellette, a tarkójára lendült. Phin megfordult; szeme apja szemébe fúródott, és láttam, hogy igazi gyűlölet villan mindkettőjükében.

Phin továbbment. Hallottuk a lépteit, ahogy lassan és nyugodtan felhaladt a lépcsőn. Valaki megköszörülte a torkát. Láttam, hogy Birdie és David összenéz. Birdie  összeszűkült szeme rosszalló volt, mintha azt mondta volna: Elveszíted az irányítást. Tegyél valamit. David sötét és dühödt pillantása azt válaszolta:Teszek is.

Abban a pillanatban, amikor vége volt a vacsorának, bementem Phin szobájába.

Az ágyán ült, állához húzott térddel. Felpillantott.

– Mi van?

– Jól vagy?

– Szerinted?

Kicsit beljebb oldalaztam a szobába. Vártam, hogy kiküld, de nem tette.

– Fájt? – kérdeztem. – Amikor megütött?

A szüleim lehet, hogy különösek voltak, de soha nem ütöttek meg. El sem tudtam képzelni, hogy ilyesmi megeshet.

– Nem igazán.

Még közelebb oldalaztam.

Aztán Phin hirtelen felnézett és megint megtörtént.

Meglátott. Igazán.

– Nem maradhatok itt – mondta, és megrázta a fejét. – El kell mennem.

A szívem kihagyott. Phin volt az egyetlen, aki életben tartotta a lehetőség érzését.

– Hova mész?

– Nem tudom. Anyuhoz.

– De…

Majdnem azt mondtam, hogy az anyukája egy szófán alszik Brixtonban. Közbevágott.

– Nem tudom, oké? Csak el kell mennem innen. Nem maradhatok itt tovább.

– Mikor mész?

– Most.

Hihetetlen szempilláin keresztül nézett rám. Megpróbáltam olvasni az arcából. Úgy éreztem, valami kihívás van rajta.

– Akarod… Esetleg… Veled menjek?

– Nem! A kibaszott életbe. Nem.

Visszahúzódtam magamba. Nem. Hát persze hogy nem.

– Mit mondjak? Ha a felnőttek kérdeznek?

– Semmit – sziszegte. – Egyszerűen semmit. Ne mondj semmit.

Tágra nyílt szemmel bólintottam. Figyeltem, ahogy egy összehúzható szájú zsákba dobálja a dolgokat: alsógatyákat, zoknit, egy pólót, egy könyvet, egy fogkefét. Megfordult és észrevette, hogy nézem.

– Menj ki – mondta. – Kérlek.

Kiléptem és lassan a hátsó lépcsőhöz sétáltam, leültem a harmadik fokra, az ajtót behajtottam, csak egy rés maradt rajta, amin keresztül figyeltem, ahogy Phin eltűnik a csapóajtón át a padláson a zsákkal. Nem tudtam elképzelni, mit csinál, hova megy. Egy pillanatra azt gondoltam, talán a tetőn akar lakni. De noha május volt, hűvös volt az idő: nem lehetséges. Aztán motozást hallottam kintről, berohantam Phin szobájába, az ablakra simítottam a kezem, és a hátsó kertet néztem. Ott volt: keresztülrohant a sötét kerten a fák tintafekete árnyékába. És hirtelen eltűnt.

Az üres szoba felé fordultam. Felkaptam a párnáját, és az arcomhoz szorítottam. Beszívtam az illatát.

35

Még sötét van, amikor Lucy másnap reggel elhagyja a Kék házat. A gyerekeknek elkerekedik a szemük, szavuk sincs. Lucy visszafojtja a lélegzetét, míg átnyújtja a párizsi vonatjegy árát egy nőnek, aki mintha Lucy minden titkát ismerné. Akkor is visszafojtja, amikor felszállnak a vonatra, és akkor is, amikor a kalauz belép a fülkébe és a jegyeket kéri. Ahányszor a vonat lassít, visszafojtja a lélegzetét és a mellékvágányokat vizsgálja, kék fény villanását, a csendőrök sötétkék sapkáját keresi. Párizsban a legcsendesebb kávéház legcsendesebb sarkában ül a gyerekekkel és a kutyával, amíg a cherbourg-i vonatot várják. Aztán újra kezdődik: az agyzsibbasztó rettegés minden megállóban, minden kereszteződésben. Délben, ahogy a következő vonatra szállnak, elképzeli, hogy Michael házában Joy töprengeni kezd, hol lehet a férfi, és az adrenalin úgy rohan az ereiben, hogy azt hiszi, belehal. Gondolatban körbenéz Michael házában, keresi az apróságot, amiről megfeledkezett, a vörös jelet, ami világossá teszi Joy számára, hogy a pincében kell keresgélni. De nem, biztos benne, teljesen biztos, hogy nem hagyott semmilyen nyomot. Időt nyert. Legalább egy napot. Talán három vagy négy napot. És különben is, mesél majd Joy a rendőrségnek bármit róla, a Lucy nevű kedves asszonyról,

Michael fiának anyjáról, ami gyanúba keverheti őt? Nem, Michael gyanús alvilági kapcsolatairól mesél majd, a durva külsejű férfiakról, akik néha megjelentek az ajtóban, hogy „üzletről” beszélgessenek. Egészen más irányba vezeti majd a rendőröket, és mire rájönnek, hogy zsákutcába kerültek, Lucy már nem lesz sehol.

Mire a vonat este Cherbourg-ba ér, a szívverése normalizálódott és van annyi étvágya, hogy megegye a croissant-t, amit Párizsban vásárolt.

A taxidroszton beszállnak egy viharvert Renault Scénic hátsó ülésére, és Lucy arra kéri a sofőrt, vigye őket Diélette-be. A kutya az ölében ül és a félig leeresztett ablakban nyugtatja a pofáját. Késő van. A gyerekek elalszanak.

Diélette apró kikötő, zöld dombok között. A késői guernsey-i kompra csak angol turisták szállnak fel, főleg kisgyerekes családok. Lucy izzadó markában szorongatja az útleveleket. Az útlevele francia, de ő angol. A két gyerek útlevelében nem ugyanaz a vezetéknév, mint az övé. Stellának a bőrszíne is más, mint az övé. Hatalmas, koszos hátizsákjaik vannak és annyira fáradtak, hogy betegnek tűnnek. És az útleveleik hamisak. Lucy biztos benne, meg van győződve róla, hogy megállítják őket, félrehívják, kikérdezik. Hosszú, kanyargós útvonalat tervezett London felé, hogy elhalványítsa a nyomait, és mégis, amikor ellenőrzésre bemutatja az útleveleket a kompkikötőben, annyira ver a szíve, hogy azt hiszi, a határőr is hallja. A férfi átlapozza az útleveleket, a képről az arcra néz, és vissza, visszaadja az útleveleket, szemével int, hogy mehetnek.

És végre a tengeren vannak, a La Manche szürkéskék, háborgó vizén, és Franciaország elmarad mögöttük.

Lucy ölbe veszi Stellát a komp hátában, hogy a kislány figyelhesse, amint szülőhazája, eddigi egyetlen otthona tündérfényű vonallá halványul a távolban.

– Pápá, Franciaország – mondja Stella, és integet –, pápá, Franciaország!

36

Libby Phinre bámul. Phin visszabámul.

– Régen itt laktam – mondja, bár senki sem kérdezte, ki is ő. Aztán, mielőtt Libby választ adhatna, hozzáteszi: –  Nagyon csinos vagy.

Libby csak annyit mond:

– Ó.

Aztán Phin Millerre néz és megkérdezi:

– Te ki vagy?

– Szia. – Miller odanyújtja hatalmas kezét. – Miller Roe vagyok.

Phin kérdőn pislog rá.

– Honnan ismerős a neved?

Miller furcsa horkantást hallat és megvonja a vállát.

– Te vagy az újságíró, ugye?

– Ja.

– Az a cikk egy szar volt. Mindenben tévedtél.

– Ja – ismétli meg Miller. – Kezdem sejteni.

– El se hiszem, hogy ilyen csinos vagy – mondja Phin, és megint Libbyhez fordul. – Annyira hasonlítasz…

– Az édesanyámra?

– Igen. Az édesanyádra.

Libby visszagondol anyja fényképeire, a méhkasba

tupírozott, feketére festett

Priscilla

Presley-frizurára,

a

szemceruzával körülrajzolt

szemre.

Hízeleg neki

az

összehasonlítás.

Aztán megkérdezi:

– És te mit keresel itt? Phin azt válaszolja: – Téged vártalak.

– De itt voltam múltkor is. Hallottalak az emeleten. Miért nem jöttél le?

Phin megvonja a vállát.

– Lejöttem. De mire a lépcső aljára értem, már nem voltál itt.

– Ó.

– Lemegyünk? – int Phin a lépcső felé. Követik le a lépcsőn a konyhába.

Phin az asztal egyik oldalán ül; Miller és Libby a másikon. Libby Phin arcát vizsgálgatja. A negyvenes éveiben járhat, de sokkal fiatalabbnak látszik. Különlegesen hosszú a szempillája.

– Szóval – mondja Phin, és szétterjeszti a karját –, ez mind a tiéd.

Libby bólint.

– Noha igazából a bátyámé és a nővéremé lett volna, ugye?

– Hát, ez az ő bajuk. Ó, gondolom, illendő lenne boldog születésnapot kívánni neked. Bár megkésve.

– Köszönöm – mondja Libby. – Mikor voltál itt utoljára?

– Több évtizede.

Hosszú, kényelmetlen csönd következik. Phin vet véget neki:

– Gondolom, vannak kérdéseid.

Miller és Libby összenéznek. Libby bólint.

– Hát akkor – mondja Phin – mehetnénk innen? A folyó túlsó partján lakom. Van behűtött borom. Teraszom. És párnaforma macskáim.

Miller és Libby megint összenéz.

– Nem foglak meggyilkolni – mondja Phin. – A macskáim sem. Gyertek. Abszolúte mindent elmesélek nektek.

Húsz perccel később Libby és Miller Phin mögött  kilép  az elegáns liftből egy márványpadlós folyosóra.

A lakása a folyosó túlsó végén van.

A világítás automatikusan meggyullad, ahogy végigvezeti őket az előszobán a nappaliba, amelyből üvegajtó nyílik a teraszra, kilátással a folyóra.

Minden halvány és rendezett. Hatalmas fehér báránybőr a hosszú, krémszínű szófa hátán. Egy vázában óriási liliom-és rózsacsokor, még a Northbone Konyhabirodalom bemutatótermében is megállná a helyét.

Phin apró távirányítóval nyitja ki a teraszajtót és hívja őket, foglaljanak helyet egy alacsony asztal mellett a két szófán. Amíg elmegy, hogy bort hozzon, Libby és Miller összenéz.

– Ez a hely vagy kétmilliót érhet – mondja Miller.

– Legalább – válaszolja Libby. Feláll, és a folyó túlsó partjára nyíló kilátást szemléli. – Nézd csak! – mondja. – Ott a ház. Pont szemben vagyunk vele.

Miller mellé lép.

– Nos – mondja szárazon –, nyugodtan feltételezhetjük, hogy ez nem véletlen.

– Gondolod, hogy leselkedett?

– Igen, pont azt gondolom, hogy leselkedett. Mi másért választanál egy lakást ilyen kilátással?

– Mit gondolsz róla? – kérdezi súgva Libby. Miller megvonja a vállát.

– Szerintem egy kicsit…

– Fura?

– Igen, egy kicsit fura. És…

De ekkor visszatér Phin, egyik kezében jeges vödör, egy üveg borral és három pohárral, a másikkal egy macskát szorít a melléhez. Leteszi a vödröt az asztalra, de a macskát nem.

– Íme, Mindy – mondja, és kvázi üdvözlésre emeli a macska mancsát. – Mindy, ők Libby és Miller.

A macska fütyül rájuk, megpróbál szabadulni Phin öleléséből.

– Jól van na – mondja Phin a macska hátának. – Legyél undok, le vagy sajnálva.

Aztán ismét hozzájuk fordul, és azt mondja:

– Ő a kedvencem. Mindig olyanokba szeretek bele, akik nem bírnak elviselni. Ezért vagyok egyedül.

Kinyitja a bort és mindhármuknak nagy pohárnyit tölt.

– Csirió – mondja –, a találkozásra.

Összekoccantják a poharukat és jelentőségteljes csend ereszkedik rájuk.

– Fantasztikus ez a kilátás – mondja Miller. – Mióta laksz itt?

– Nem régóta. Ugye csak tavaly készültek el ezek a lakások.

– Elképesztő, hogy pont szemben vagy a Cheyne Walkkal. Phin bólint.

– A közelben akartam lenni – mondja Libbynek –, amikor visszajössz.

Másik perzsa macska jelenik meg a teraszon. Ez rémesen elhízott és dülledt szemű.

– Aha – mondja Phin –, hát itt vagy. Miszter Figyeljrám. Meghallotta, hogy vendégeim vannak. – Felkapja az óriási macskát, és ölbe veszi. – Ő Rudi. Azért nevezem így, mert ha arra vágyom, csak hívnom kell.

Libby elneveti magát, és iszik egy korty bort. Egy másik világban ez fantasztikus este lehetne: két jóképű pasas, meleg nyári éjszaka, klassz terasz a Temze fölött, egy pohár hideg fehérbor. De ebben a világban minden kicsavarodott és kicsit ijesztő. Még a macskák is.

– Szóval – mondja Miller –, ha mindent elmesélsz nekünk, ami a Cheyne Walkon történt, az privát információ lesz? Vagy viselkedhetem úgy, mint egy újságíró?

– Úgy viselkedsz, ahogy akarsz.

– Felvehetem? – Miller előhúzza a farzsebéből a telefonját.

– Naná – mondja Phin, ujjai a macska hátának dús bundáját szántják. – Miért is ne? Már nincs vesztenivalóm. Rajta.

Miller a telefonjával babrál egy darabig. Libby látja, hogy remeg a keze, ez árulja el az izgalmát. Iszik egy nagyobb kortyot

a borból, hogy a saját idegeit lenyugtassa. Aztán Miller az asztalra teszi a telefont és kérdezni kezd.

– Szóval. Azt mondtad, hogy a cikkemben mindenben tévedtem. Kezdhetjük innen?

– Hát persze. – A kövér macska leugrik Phin öléből, ő meg szórakozottan lesöpri a szőrt a nadrágszáráról.

– Szóval, amikor kutatásokat végeztem a cikk írása közben, találtam egy férfit, akit David Thomsennek hívtak. Thomsen E-vel.

– Igen – mondja Phin. – Az apám.

Libby látja, hogy Miller arcát diadalmas megkönnyebbülés önti el. Kifújja levegőt és tovább kérdez.

– Az anyád meg… Sally?

– Igen, Sally az anyám.

– Clemency pedig…

– A húgom, igen.

– És a harmadik holttest…

– Az apám volt. – Phin bólint. – Talált, süllyedt. Milyen kár, hogy nem derítetted ki mindezt, mielőtt megírtad a cikked.

– Hát azért nagyjából kiderítettem. De nem voltam képes megtalálni titeket. Hónapokig keresgéltem, de sehol egy nyom. Szóval mi történt mindannyiótokkal?

– Hát azt tudom, mi történt velem. De attól félek, fogalmam sincs, mi történt anyámmal és Clemencyvel.

– Nem tartottátok a kapcsolatot?

– Egyáltalán nem. Nem láttam őket tinédzserkorom óta. Amennyire tudom, anyám Cornwallban él és feltételezem, hogy

a húgom is. – Megvonja a vállát és felemeli borospoharát. – Penreath.

Miller kérdőn néz rá.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy Penreathben él.

– Hú – mondja Miller. – Szuper, kösz szépen.

– Nagyon szívesen – válaszolja Phin. Aztán összedörzsöli a kezét, és azt mondja: – Kérdezz valami mást! Kérdezd meg, mi történt valójában azon az estén, amikor mindenki meghalt.

Miller komoran elmosolyodik és megkérdezi:

– Oké. Szóval mi történt azon az estén, amikor mindenki meghalt?

Phin hamiskásan néz rájuk, aztán előrehajol, hogy a szája éppen a mikrofon fölé kerüljön Miller telefonján és azt mondja:

– Hát, először is, nem öngyilkosság volt. Hanem gyilkosság.

37

CHELSEA, 1991

Phin egy hétig volt el. Alig tudtam elviselni a dolgok értelmetlenségét, amíg nem volt a közelemben. Ha a házban volt, minden út a konyhába azzal kecsegtetett, hogy megláthatom az arcát, minden reggel a találkozás lehetőségének a gondolatával indult. Nélküle egy sötét házban voltam idegenek között.

És aztán, egy hét múlva, hallottam, hogy  becsapódik  a bejárati ajtó és kiabálnak az előtérben, és ott volt Phin, mögötte pedig Sally, aki Davidnek magyarázott, ő meg a hasán összefont kézzel állt előttük.

– Nemén hívtam. Az isten szerelmére. Soha nem hívtam volna. Elég baj nekem, hogy ott ülök Toni nyakán. Nem kívánom ezt a tinédzser fiamnak.

David megkérdezte:

– Miért nem hívtál föl?

– Azt mondta, tudod, hogy hozzám jött! Honnan tudhattam volna? És most fölhívtalak, ugye?

– Azt hittem, meghalt. Megőrültünk az aggodalomtól.

– Királyi többes? Ki a franc őrült meg rajtad kívül?

– Mi – válaszolt David. – Mi mindannyian. És kérlek, ne beszélj így az otthonunkban.

– Phin azt mondja, megverted.

– Ugyan már, nemvertem.Az isten szerelmére. Egy pofon volt.

– Megpofoztad?

– Az istenért, Sal, fogalmad sincs róla, egyszerűen fogalmad sincs, milyen ezzel a gyerekkel élni. Modortalan. Lop. Kábítószerezik. Tiszteletlen a többiekkel…

Sally fölemelte Phin és David között a kezét.

– Ennyi elég is lesz – mondta. – Tizenéves. Jó gyerek, de tizenéves. Ez a korral jár.

– Lehet, hogy a te szánalmas világképedben ez így van. De a világ fennmaradó része nem így gondolja. Ezekre nincs mentség. Amikor annyi idős voltam, mint ő most, eszembe nem jutott volna így viselkedni. Ez ördögi.

Láttam, hogy Sally megmarkolja Phin vállát. Arca beesett.

Aztán ezt mondta:

– Holnap nézek lakást. Hammersmithben. Két hálószobás.

Kezdhetjük megosztani a gyerekek felügyeletét.

David hitetlenkedett.

– Miből fogod fizetni?

– Dolgoztam és takarékoskodtam.

– Hát majd meglátjuk. De őszintén, nem hiszem, hogy Phin biztonságban van veled. Túlságosan engedékeny vagy vele.

– Nem engedékeny vagyok, David. Hanem szeretem. Lehet, hogy neked is meg kéne próbálnod.

Sally két órát maradt. A hangulat nyomasztó volt. Birdie nem jött le a szobájából, de hallottam, hogy feltűnően köhög, sóhajtozik, járkál. Amikor Sally végül elment, Birdie levonult a lépcsőn, és David karjába vetette magát, és színpadiasan ezt súgta:

– Drágám, jól vagy?

David sztoikusan bólintott.

– Semmi bajom.

Aztán egyenesen Phinre nézett, összehúzta a szemét és kimondta azokat a szavakat, amik a valódi rémálom kezdetét jelentették.

Ennyit mondott:

– Meg fognak változni a dolgok. Vésd az eszedbe.

Az első dolog, ami megváltozott, az volt, hogy Phint bezárták a hálószobájába, ha David vagy Birdie nem tudta személyesen felügyelni. A felnőttek valahogy elhitették velünk, hogy ez normális, érthető, mondhatni józan viselkedés. Csak az ő biztonsága érdekében, ezt ismételgették.

Kiengedték zuhanyozni, a kertben dolgozni, a konyhában segíteni, hegedűórára, étkezési időben, testedzésre.

Mivel ekkor már a legtöbb szabadidőnket úgyis a szobáinkban töltöttük, ez nem tűnt annyira baljóslatúnak, mint ahogy leírva látszik. Visszatekintve különös, hogy a gyerekek

mennyire elfogadják a legfurcsább helyzeteket is. De most feketén-fehéren látni igazán megdöbbentő.

Törökülésben tanyáztam az ágyamon néhány nappal az után, hogy Phin visszatért az anyjával. Egy könyvet olvastam, amit hetekkel azelőtt kaptam tőle kölcsön. Ugrottam egyet, amikor megláttam, mert késő este volt, és azt hittem, be van zárva éjszakára az ajtaja.

– Hogy… – kezdtem kérdezni.

– Justin hozott fel vacsora után – mondta. – Szándékosan nem zárta be rendesen az ajtót.

– A jó öreg Justin – mondtam. – És mit fogsz csinálni? Nem szöksz el, ugye?

– Nem – válaszolta. – Nincs értelme. Anyu jövő héten költözik be a lakásba, és akkor nála fogok lakni. Ennek az egész szarnak vége lesz.

Úgy éreztem, mintha a torkomba bokszolt volna. A hangom recsegett, amikor megszólaltam:

– De az apukád… hagyni fogja?

– Szarok rá, hogy hagyja vagy sem. Decemberben betöltöm a tizenhatot. Anyuval akarok élni. Nem sokat tehet ellene.

– És mi lesz Clemencyvel?

– Ő is jön.

– Gondolod, hogy apukád és Birdie is elmennek? Ha te meg Clemency elköltöztök?

Nyersen felnevetett.

– Izé. Nem. Dehogyis. Itt van. Befészkelte magát. Minden úgy megy, ahogy ő akarja.

Kis csend telepedett közénk. Aztán Phin megszólalt:

– Emlékszel arra az estére? Amikor fölmentünk a tetőre?

Amikor bevettük a savat?

Lelkesen bólintottam. Hogy feledhettem volna el?

– Tudod, van még egy. Ott fent.

– Még egy?

– Adag. Még egy adag sav. A Kensington Marketben a pasi kettőt adott. Csak egyet vettünk be.

Hagytam, hogy leszivárogjon belém az információ.

– Úgy gondolod…

– Úgy. Mármint azt hiszik, hogy biztonságosan be vagyok zárva. A lányok alszanak. Senki sem fog feljönni. Lemehetnél és mondhatnád, hogy lefekszel, aztán hozhatnál egy pohár vizet. Itt megvárlak.

Természetesen azt csináltam, amit mondtak nekem.

Fogtunk egy takarót, felvettük a pulóverünket. Én bújtam át először a csapóajtón, Phin feladta a vizet aztán felmászott ő is. Július volt, de nyirkos és hűvös. Phin megkereste a kis zacskót, amit egy virágcserépben hagyott. Nem igazán akartam bevenni. Reménykedtem, hogy valahogy elillant belőle a méreg, amíg itt ült kinn hónapokon át a szabadban. Reménykedtem, hogy egy kósza szellő felkapja és elviszi. Vagy hogy Phin visszarakja a zacskóba és azt mondja: „Erre nincs szükségünk. Itt vagyunk mi egymásnak.”

Lesöpörtük a lehullott leveleket a műanyag székekről és leültünk egymás mellett.

Phin a tenyerébe öntötte az adagot.

Az ég figyelemre méltó volt. Királykék, égő borostyán, neonrózsaszín. A folyó tükrében megkettőzte magát. A távolban a Battersea Bridge csillogott.

Láttam, hogy Phin is az eget nézi. Másmilyen volt, mint amikor utoljára voltunk itt fönn. Phin is másmilyen volt. Elgondolkodóbb, kevésbé lázadó.

– Mit gondolsz, milyen munkád lesz majd? – kérdezte. – Ha felnőtt leszel?

– Valami olyan, aminek a számítógéphez van köze – válaszoltam. – Vagy a filmkészítéshez.

– Vagy mindkettőhöz? – vetette fel.

– Igen – mondtam boldogan. – Filmkészítés számítógéppel.

– Szuper – mondta.

– És neked?

– Én Afrikában akarok élni – mondta. – Szafarikat akarok vezetni.

Elnevettem magam.

– Honnan jött ez az ötlet?

– Elmentünk egyszer szafarira, amikor utazgattunk. Hatéves voltam. Láttunk szexelő vízilovakat. Főleg erre emlékszem. De emlékszem még a vezetőnkre is. Igazán laza angol csávó volt. Jasonnek hívták.

A hangjában vágyakozást hallottam. Ettől közelebb éreztem magam hozzá, bár nem tudtam megmagyarázni, miért.

– Emlékszem, mondtam a szüleimnek, hogy ezt akarom majd csinálni, ha nagy leszek. Apu azt válaszolta, sosem fogok meggazdagodni, ha turistákat fuvarozok Land Roverrel. Mintha csak a pénz számítana…

Felsóhajtott és lenézett a tenyerébe.

– Szóval – kérdezte –, kérsz?

– Csak egy kicsit – válaszoltam. – Egy egészen apró darabkát. A következő két óra úgy illant el, mint egy gyönyörű álom. Figyeltük az eget, amíg a sok szín végül összeállt feketévé. Valószerűtlen butaságokat beszéltünk a létezés értelméről.

Addig vihogtunk, amíg csuklani nem kezdtünk.

Egy ponton Phin azt mondta:

– El kell jönnöd majd néha, ha Hammersmithbe költözöm. El kell jönnöd és ott aludnod.

– Megyek. Boldogan.

Egy másik ponton meg én mondtam azt:

– Mit tennél, ha megcsókolnálak?

Phin nevetett, csak nevetett és köhögőrohamot kapott. Összegörnyedt jókedvében, én meg üres mosollyal néztem és próbáltam megérteni a válaszát.

– Na – mondtam –, de tényleg. Mit tennél?

– Lelöknélek a tetőről – mondta, még mindig mosolyogva.

Szétterpesztette az ujjait és azt mondta: – Placcs.

Kényszerítettem magam, hogy nevessek. Haha. Milyen vicces.

Aztán Phin azt mondta:

– Gyere, tűnjünk el innen.

– És hova megyünk?

– Megmutatom. Gyere utánam.

Én meg mentem utána. Buta, buta gyerek voltam. Mentem utána a tetőtéri pihenőre, ki egy ablakon, aztán le a ház falán valami ijesztő, hányingerkeltő, őrült fenegyerekeskedésben.

– Mit csinálsz? – kérdezgettem, körmöm a  puszta  téglába vájt, nadrágomat kiszakították a kiálló faldarabok. – Hova megyünk?

– Ez a titkos útvonalam! – mondta, és eszelős pillantást vetett rám. – Menjünk le a folyóhoz! Senki sem fogja megtudni!

Mire letottyantunk a gyepre, már három helyen felsebeztem magam, de nem érdekelt. Mentem utána, ahogy átvágott az árnyékon egy kapuhoz, amiről azt se tudtam, hogy ott van a kertünk végében. Hirtelen, mint aNarnia-történetekben, valaki másnak a kertjében voltunk, aztán Phin megragadta a kezem, végigrángatott két sarkon, át a Chelsea Embankment varázslatos félhomályán, négy forgalmi sávon, egészen a folyópartig. Itt elengedte a kezem. Egy percig csak álltunk, némán, egymás mellett és figyeltük az arany és ezüst kígyókat a víz felszínén vonaglani. Én folyton Phint bámultam, aki a szokásosnál is szebb volt a sötét, mozgó fényben.

– Ne bámulj már – mondta. Még erősebben bámultam.

– Komolyan gondolom – mondta. – Ne bámulj. Még sokkal erősebben bámultam.

Erre meglökött, két kézzel, keményen meglökött, bele a fekete vízbe és én elmerültem, fülem tele visszhangzó

buborékokkal, ruhám elnehezült, bőrömre tapadt, sikoltani próbáltam, ehelyett nyeltem egyet, kezem a folyóparti fal után tapogatózott, lábam sűrű, iszamós semmiben kapálózott. Aztán kinyílt a szemem és arcokat láttam: elfeketedett arcok csillagrendszere kavargott körülöttem, próbáltam szólni hozzájuk, próbáltam segítséget kérni tőlük, de elfordultak tőlem, én pedig emelkedni kezdtem, csuklómon fájdalom, fölöttem Phin arca, amint fölrángatott a kőlépcsőkön és ki a partra.

– Te rémes hülye – mondta, és nevetett, mintha én választottam volna azt, hogy a Temzébe esem, mintha sima ökörködés lett volna az egész.

Meglöktem.

– Te faszkalap! – visítottam, mutálás előtt álló hangom éles és kibírhatatlan volt. – Te rohadék faszkalap!

Elrohantam mellette, keresztül a négy forgalmi sávon, ahol valaki rám dudált, egyenesen a ház ajtajáig.

Phin kergetett, az ajtóban ért utol, kifulladva.

– Mi a francot csinálsz?

Itt és most kellett volna megállnom, de tényleg. Mély levegőt kellett volna vennem, értékelni a helyzetet, más döntést hozni. De annyira elöntött a düh, nemcsak azért, mert a hideg, mocskos Temzébe löktek, hanem azért is, mert Phin évek óta húzd-meg, ereszd-meget játszott velem, figyelt rám, ha az érdeke úgy kívánta, fütyült rám, ha nem. Ránéztem, száraz volt, és szépséges, én meg vizes és ronda, megfordultam hát, és határozottan megnyomtam a csengő gombját.

Csak bámult rám. Láttam, hogy  azon  töpreng,  maradjon vagy meneküljön. De egy pillanattal később kinyílt az ajtó, és David állt ott, rám nézett, aztán Phinre, aztán megint  rám,  a válla megemelkedett, a szája összepréselődött, és úgy nézett ki, mint egy ketrecbe zárt állat, amelyik lecsapni készül. Lassan és fenyegetően azt mondta:

– Gyere be, de azonnal.

Phin ekkor megfordult, és futásnak eredt, de az apja magasabb volt nála, fittebb; utolérte, még mielőtt a sarokig jutott volna, és leütötte. Védekezőn felemelt állal figyeltem, fogam vacogott, karomat magam köré fontam.

Anyám jelent meg az ajtóban.

– Mi a fene történik? – kérdezte, és elnézett a fejem búbja fölött. – Mi a csudát műveltetek?

– Phin belelökött a folyóba – dadogtam vacogó foggal.

– Édes Jézus – mondta és behúzott a házba. – Édes Jézus.

Gyere be. Vedd le a holmid. Mi a fene…

Nem mentem be és nem vettem le a holmim. Álltam és néztem, ahogy David végigvonszolja felnőtt fiát a járdán, mint egy frissen elejtett vadat.

Erről ennyit, gondoltam, erről ennyit.

38

Szerda reggel, miután két éjszakát töltöttek egy elég fapados magánszálláson és meglehetősen viharos útjuk volt a La Manche hátralévő darabján, Lucy kocsit bérel Portsmouthban, és elindulnak London felé.

Tél vége volt, amikor elhagyta Angliát, emlékezetében mindig hideg van, a fák csupaszok, az emberek bebugyolálva a barátságtalan időjárásban. De Anglia most hosszú, forró nyár szorításában vergődik, az utcák tele barnára sült, boldog emberekkel sortban és napszemüvegben, a járdák tele asztalokkal, a szökőkutakban gyerekek játszanak,  az  üzletek előtt nyugágyak.

Stella kibámul a kocsi ablakán a hátsó ülésről, Fitz az ölében. Még soha nem hagyta el Franciaországot. Még soha nem hagyta el a Côte d’Azurt. Rövid élete Nizza utcáin zajlott, a Kék ház, Mémé lakása és az óvoda között.

– Mit gondolsz Angliáról? – kérdezi Lucy, a visszapillantó tükörben figyeli.

– Tetszik – mondja Stella –, szépek a színek.

– Szépek, mi?

– Igen. A fák nagyon zöldek.

Lucy mosolyog, Marco pedig a Google Mapsből mondja a következő útbaigazítást az autópálya felé.

Három órával később feltűnik London, kopott főutcák villanásaiban.

Lucy látja, hogy Marco az ablak felé fordul, a Big Bent és a Buckingham-palotát várja, de csak Dixie Fried Chickent és használtiparcikk-boltokat kap.

Végül átkelnek a folyó fölött, és csodás, szikrázó nap van: a folyó úgy csillog, mintha a napsütés apró gyémántokat szórna rá; a Cheyne Walk házai fénylenek.

– Itt is vagyunk – mondja Marcónak. – Ez az a hely.

– Melyik ház az? – kérdezi a fia izgatottan.

– Az ott – mondja Lucy, és a tizenhatos számra mutat. Hangja könnyed, de a szíve fájdalmasan meglódul a ház láttán.

– Amelyik be van deszkázva? – kérdezi Marco. – Az?

– Igen – mondja Lucy, a házat nézi, ugyanakkor parkolóhelyet is keres.

– Milyen nagy – mondja a fia.

– Az bizony – válaszolja Lucy.

De furcsa módon kisebbnek látszik most, felnőtt szemmel nézve. Gyerekként azt hitte, ez egy udvarház. Most már látja, hogy csak egy ház. Szép ház, de akkor is csak egy ház.

Egyre világosabbá válik, hogy a környéken lehetetlen parkolni, végül a King’s Road végén találnak egy helyet  a World’s Endnél, amihez Lucynak le kell töltenie egy parkolóapplikációt a telefonjára.

Harminc fok van, olyan meleg, mint Dél-Franciaországban.

Mire a házhoz érnek, már mind izzadnak, a kutya meg liheg.

A deszkakerítés le van lakatolva. Egymás mellett állnak, és a házat tanulmányozzák.

– Biztos, hogy ez a jó ház? – kérdezi Marco. – Hogy lehet így lakni benne?

– Most senki sem lakik benne – válaszol Lucy. – De mi bemegyünk, és megvárjuk, hogy a többiek megérkezzenek.

– És hogy megyünk be? Lucy nagy levegőt vesz.

– Gyertek utánam.

39

Libby másnap reggel napfénypászmában ébred. Végighúzza a kezét a padlón az ágy alatt, aztán az éjjeliszekrényen, a telefonját keresi. Nincs ott. Az éjszaka zavaros és formátlan. Gyorsan felül és körülnéz a szobában. Kicsi, fehér szoba, egy nagyon alacsony faágyon fekszik egy óriási matracon. Meg Miller is.

Ösztönösen a melléhez szorítja a lepedőt, mielőtt rájönne, hogy fel van öltözve; rajta van a top, amit tegnap este viselt, és a bugyija. Halványan emlékszik, hogy lehúzta a sortját, míg Miller a fürdőszobában volt, és bebújt a takaró alá. Halványan emlékszik, hogy fogkrémmel öblögetett és érzi, hogy a fogára ragadt, és ott is van. Halványan emlékszik egy csomó dologra.

Phin lakásában van. Millerrel egy ágyban.

Mindketten ruhában fekszenek fejtől-lábtól.

Tegnap este Phin egyik pohár bort töltötte nekik  a  másik után. És ragaszkodott hozzá, végül már furcsa volt, hogy mennyire akarja, hogy maradjanak.

– Ne menj el – mondta. – Kérlek. Csak most találtalak meg.

Nem akarlak megint elveszíteni.

Ő meg így felelt:

– Nem fogsz elveszíteni. Szinte szomszédok vagyunk. Nézd csak! – És odamutatott a folyó túlsó partján az elegáns házak sorára, amelyek között a tizenhatos szám állt.

– Kérlek! – hízelgett Phin, hosszú szempillája tökéletesen formázott szemöldökét érintette. – Valami jobb jár neked, mint azokon az ócska matracokon aludni odaát. Lécci. Csodás reggelit csinálok majd neked! Van avokádóm. Azt szeretitek ti Y generációsok, ugye?

– Én a tojást szeretem – válaszolt Miller.

– Te egyáltalán Y generációs vagy? – kérdezte Phin összehúzott szemmel, undokul.

– Éppen csak hogy – válaszolt Miller. – De az avokádó elment mellettem.

Libby ránéz az ébresztőórára az éjjeliszekrényen és kiszámolja, hogy ha nyolc percen belül elindul, kilencre beér a munkahelyére. Ez neki késésnek számít, de rendben van telefonhívások és utcáról besétáló vásárlók szempontjából.

Visszahúzza a sortját, és feltápászkodik az alacsony ágyról. Miller megmozdul.

Libby rápillant.

Egy tetoválás árnyát látja a felkarján, ahol a pólója ujja felgyűrődött. Libby nem bírja a tetoválásokat. Ez megnehezíti a randizást ebben a korban és időben. Viszont kénytelen megállapítani, hogy Miller aranyosnak látszik. Puhának és kedvesnek.

Elfordítja a szemét az alvó férfiról, azután lábujjhegyen kióvakodik a szomszéd fürdőszobába, halványan emlékszik,

hogy tegnap éjjel is használta. A tükörben meglepően sértetlennek tűnik. Haja a tegnap reggeli beszárítás óta túlélte a nap kalandjait. Megint öblöget a fogkrémmel, utána csapvízzel gargarizál. Lófarokba fogja a haját és talál egy dezodort a fürdőszobaszekrényben.

Amikor visszamegy a hálószobába, Miller már ébren van. Rámosolyog Libbyre.

– Jó reggelt – mondja. Kinyújtja a karját a feje fölé és Libby meglátja, mekkora a tetoválása. Valami kelta cucc. Rosszabb is lehetne.

– Elmegyek – mondja Libby és felkapja a táskáját.

– Hova mész?

– Dolgozni.

– Az isten szerelmére, tényleg? Nem adna szabadnapot a főnököd?

Libby megtorpan. Persze hogy adna szabadnapot. De Libby nem ilyen munkaerő. Ideges lesz még a gondolatra is.

– De – válaszolja. – De el akarok menni dolgozni. Fontos nap a mai. A naptáramban több találkozó is van a kliensekkel.

– Nem akarod cserben hagyni őket?

– Nem akarom cserben hagyni őket.

– Hát akkor – dobja le magáról a lepedőt a férfi, aki piros-kék dzsörzébokszert hord és masszív rögbijátékos-combja van –, várj fél percet és veled megyek.

– Ugye nem tudod, hol a telefonom? – kérdezi Libby.

– Fogalmam sincs – mászik le az ágyról Miller, és felhúzza a nadrágját.

A haja szénaboglya. A szakálla is szénaboglya. Libby elfojt egy mosolyt.

– Izé, nem akarsz tükörbe nézni?

– Miért, kéne? – értetlenkedik a férfi.

Libby arra gondol, hány óra, és azt mondja:

– Nem. Jó vagy úgy, ahogy vagy. Menjünk, keressük meg a telefonjainkat, és húzzunk el.

A kilincsre teszi a kezét, és lenyomja. Az ajtó nem nyílik.

Megint lenyomja. Megint nem nyílik. Még négyszer nyomja le.

Aztán Millerhez fordul.

– Be vagyunk zárva.

40

CHELSEA, 1991

David egy hétig tartotta a szobájába zárva Phint az után az éjszaka után, amikor belelökött a folyóba. Egy teljes hétig. Bizonyos szempontból örültem neki, mert nem  bírtam  volna Phin szemébe nézni. Belelökött ugyan a folyóba, de amit én tettem, az sokkal, sokkal rosszabb volt.

De főleg fájt mindenem. Fájt a lelkifurdalás, a bánat, a düh, a tehetetlenség, a hiánya. Phin ennivalóját felvitték neki és naponta kétszer kiengedték vécére, az apja ott szobrozott az ajtó előtt hasán összefont karral, mint egy gonosz kidobóember. A légkör a házban ezekben a napokban súlyos volt, és kiismerhetetlen. Minden Davidből áradt. Iszonyú, sötét energiát sugárzott és mindenki óvatos volt, nehogy még jobban feldühítse, engem is beleértve.

Phin rabsága alatt egy délután Justinnal üldögéltem, növényeket válogattunk. Felnéztem a ház hátsó frontján Phin ablakára.

– Nem gondolod, hogy rossz – mondtam –, hogy David bezárta Phint?

Justin megvonta a vállát.

– Meg is ölhetett volna, haver. Meghalhattál volna.

– Ja, tudom. De nem ölt meg. Nem haltam meg. Szerintem egyszerűen… rossz.

– Hát ja, én valószínűleg nem így intézném a dolgokat, viszont én nem vagyok apa, nem tudom, milyen, ha kölykeid vannak. David csak a „kötelességét” teljesíti, mondhatni. – Ujjaival idézőjelet formált a levegőben.

– A kötelességét? – kérdeztem. – Mire gondolsz?

– Hát, hogy abszolúte mindenben övé legyen az utolsó szó.

– Gyűlölöm – mondtam, és váratlanul elcsuklott a hangom.

– Hát ja, akkor már ketten vagyunk.

– Miért nem mész el?

Először rám pillantott, aztán a hátsó ajtóra.

– Ez a terv – súgta. – De el ne áruld senkinek, jó? Bólintottam.

– Van egy tanya. Walesben. Az a nő mesélt róla, akivel a piacon találkoztam. Keresnek valakit, aki fűszerkertet csinálna. Olyan lesz, mint itt, ingyen szállás és étkezés meg minden. De nem lesz gané faroklóbáló hűbérúr. – Szemével a ház felé intett.

Elmosolyodtam. Faroklóbáló hűbérúr. Ez tetszett.

– Mikor indulsz?

– Nemsokára – mondta. – Nem nagyon sokára. – Hirtelen felpillantott rám. – Van kedved velem jönni?

Pislogtam.

– Walesbe?

– Igen. Walesbe. Lehetnél továbbra is a segédem, haver.

– De még csak tizennégy vagyok.

Nem válaszolt, csak bólintott és tovább kötözte a növényeket csokorba.

El kellett telnie egy kis időnek, hogy felfogjam a jelentőségét annak, amit mondott. Nem azért hívott Walesbe, hogy a segédje legyek; nem azért, mert szüksége volt rám. Azért hívott, mert úgy gondolta, ott nagyobb biztonságban leszek, mint a saját otthonomban.

Justin két nap múlva eltűnt. Nem szólt senkinek, hogy elmegy és olyan korán reggel indult, hogy még David sem volt ébren. Phin esetéből megtanultam, mi történik, ha  árulkodom,  így  aztán nem szóltam senkinek a walesi tanyáról. Az volt a benyomásom, Justin nem szeretné, ha tudnák, hova ment. Aznap valamivel később beóvakodtam a szobájába. Kevés poggyásszal érkezett és még kevesebbel távozott. Odaléptem az ablakhoz, ahol a párkányon sorakoztak a könyvei.

A boszorkányság és ráolvasások nagy könyve. Wicca kezdőknek.

Wicca gyógyfüvek és ráolvasások.

Biztos voltam benne, hogy szándékosan hagyta ott nekem.

Kinéztem a folyosóra, és amikor biztos voltam benne, hogy nincs ott senki, a pulóverem alá gyömöszöltem a könyveket.

Már készültem visszaszaladni a szobámba, amikor felfedeztem valamit az éjjeliszekrényén. Kicsi volt, és szőrös. Először azt hittem, egy döglött egér, de amikor megvizsgáltam, láttam, hogy egy levágott nyúlláb egy rövid lánc végén. Valami

derengett, hogy állítólag szerencsét hoz, mint a hanga meg a négylevelű lóhere. Gyorsan a zsebembe dugtam, és visszaszaladtam a szobámba, ahol mindent a matracom alá rejtettem.

Mindig azt gondoltam, hogy Justin jelentkezni fog.

Miután felfedezték a holttesteket és a rendőrség vizsgálta a halál okát, és próbálta megtalálni Lambék „tragikus sorsú, eltűnt gyermekeit”,vártam, csak vártam, hogy Justin hirtelen felbukkan a hatórai híradóban, és beszél a házban töltött időről, arról, hogyan zárta be David Thomsen a tinédzser fiát a szobájába, és hogyan szabta meg, ki mit ehet, ki mit hordhat és hova mehet, hova nem.

A Google-ön rákerestem azóta Justinra, sokszor, nagyon sokszor, de sehol nem találtam nyomát. Csak azt tudom feltételezni, hogy meghalt, vagy kivándorolt valami ismeretlen, távoli helyre, vagy tisztában van azzal, mi történt velünk, és úgy döntött, csendben marad, nem keveredik bele a dologba. Akármi legyen az igazság, titokban nagyon megkönnyebbültem. De amikor elment, hiányzott. Eleinte nem kedveltem, de kiderült, hogy ő a legkisebb gondom.

Hónapok teltek el. A nyárból tél lett. Átvettem Justin gyógyfüves kertjét. David ezt pártolta, mert megfelelt az ideológiájának. A gyerekeknek keményen kell dolgozniuk valami egészséges munkát végezve. Nem szabad olyan készségeket elsajátítaniuk, amelyek a kapitalizmus gonosz útjára vezethetik őket. Fogalma nem volt a könyvekről az ágyam alatt, sem a nagyon is

különleges készségről, amelyet fejlesztgettem. Minden este marokszám hordtam annak, aki éppen főzött, a friss bazsalikomot és mentát, amiért simogatást és helyeslést kaptam. Birdie egy este egy kád vizet eresztett nekem, amikor látta, hogy az esőben a kényes magoncokat takargatom kinn.

– Jó munkát végzel – mondta nekem, ahogy felértem a lépcsőn és a kezembe nyomott egy törülközőt. – David nagyon elégedett veled.

David nagyon elégedett veled.

Szívem szerint megharaptam volna, mint egy kutya.

Amint sejthető volt, Sally nem kapta meg a hammersmithi lakást, még mindig a brixtoni szófán aludt, és arról kezdett beszélni, hogy Cornwallba költözik.

Egy este Phinnel és Clemencyvel együtt háromórás késéssel érkezett meg egy délutáni baráti partiról, és nyilvánvaló volt, hogy keményen ivott. Sokszor láttam már részeg  felnőttet, amikor a szüleim még társaságkedvelők voltak és minden hétvégén partit rendeztek. De azt hiszem, sosem láttam még senkit, aki annyira részeg lett volna, mint Sally aznap este.

– Nem hiszem el – mondta haragtól vibráló hangon David –, hogy azt képzeled, van bármi esélye annak,  hogy  engednék veled élni ezeket a gyerekeket. Nem látod, milyen állapotban vagy?!

– Te! – mondta Sally. – Te beszélsz! Nem látod, milyen állapotban vagy te? Mit képzelsz magadról? Szánalmas vagy. Szánalmas. Te meg az a ronda lány. És csak az isten a tudója, kivel dugsz még. Csak az isten a tudója.

Láttam, hogy David fizikai erővel próbálja az ajtó felé taszigálni Sallyt. Világos volt, hogy szeretné megütni, és nagyon igyekezett, hogy ne tegye.

Ekkor felbukkant az anyám.

– Főzök neked egy kávét – mondta, megérintette Sally könyökét, és figyelmeztetőn nézett Davidre. – Gyere. Rendbe hozlak.

Úgy tettem, mintha fogalmam sem lenne semmiről, és egy perccel később felbukkantam a konyhában.

– Csak egy pohár vízért – mondtam, pedig senkit sem érdekelt. Látszólag kimentem, de igazából némán lapítottam a kamraajtó mögött.

Sally halkan zokogott, zsebkendőt szorított az arcára.

Hallottam, hogy ezt mondja:

– Kérlek, vigyázz rájuk. Kérlek, vigyázz rájuk  helyettem. Nem tudom, képes leszek-e valaha… – Szavai végét elnyelte egy hajó tülkölése a bejárati ajtó előtt. – Annyira aggódom. Phin elmesélte, hogy a szobájába zárták, és tudom, hogy helytelenül cselekedett. Úgy értem, az istenit, Henry meghalhatott volna. De ez annyira… rideg, nem? Hogy így bezárnak egy  gyereket? David annyira rideg…

– Tudod, milyen David – válaszolta anyám. – Ez a módszere arra, hogy mindent egyben tartson. Megmentett minket, Sally. Tényleg megmentett. Mielőtt megérkezett, nem láttam, mi értelme van élni a napokat egymás  után.  De  most  minden reggel úgy ébredek, hogy örülök az életnek. Örülök magamnak. Nem veszek el a bolygótól. Nem zsákmányolom ki a Földet. Nem

járulok hozzá a globális felmelegedéshez. A gyerekeim nem üveglapú íróasztalok mögött fogják végezni, míg elveszik a szegények pénzét. Csak azt kívánom – mondta –, bár évekkel ezelőtt lépett volna be az életünkbe David.

41

Libby ököllel veri a masszív, tűzálló ajtót. Miller is. Miller az ablakhoz megy, hogy megnézze, lehet-e arra menekülni, de az is be van zárva, és tíz emelet magasban van.

Még egyszer átkutatják a szobát a telefonjaikat keresve, de nem találják.

Fél óra után abbahagyják a dörömbölést, és legyőzötten kuporognak a padlón az ágy végének dőlve.

– Most mi legyen? – kérdezi Libby.

– Várjunk fél órát és megpróbálom berúgni.

– Miért nem próbálod meg most?

– Nem vagyok olyan erős, mint amilyennek látszom. Van egy régi hátsérülésem. Vigyáznom kell.

– Akkor tíz perc múlva – mondja Libby.

– Oké, tíz perc múlva.

– Mit gondolsz, mi a francot képzel? – kérdezi Libby.

– Egyszerűen fogalmam sincs.

– Gondolod, hogy meg akar ölni?

– Á, nem hiszem.

– Akkor miért zárt be?

– Talán véletlenül?

Libby hitetlenkedve néz rá.

– Ugye, ezt te sem hiszed el? – Az ébresztőóra szerint 7.37 van. Libby még mindig azt számolgatja, mennyit fog késni a munkából, amikor kiegyenesednek, mert ajtócsapódást hallanak. Aztán egy hangot. Phin hangját, ahogy az egyik macskához beszél. Cuppogást hallanak. Felugranak, és megint elkezdik püfölni az ajtót.

Egy pillanattal később kinyílik az ajtó, és Phin pislog rájuk.

– Istenkém – mondja, és a szájára szorítja a kezét. – Istenkém. Annyira sajnálom. Az a szokásom, hogy alva járok. Volt már, hogy bementem a vendégeimhez… egyszer az ágyba is megpróbáltam befeküdni melléjük. Ezért bezártam az ajtótokat, mielőtt lefeküdtem. Aztán ma kora hajnalban ébredtem és elmentem futni. Tökéletesen megfeledkeztem kettőtökről. Tényleg annyira sajnálom. Most viszont gyertek. Gyertek. Reggelizzünk.

– Nem tudok reggelizni. Elkésem a munkából.

– Á, hívd föl őket, meséld el, mi történt. Biztos megértik. Gyertek. Van friss narancslé meg minden. Megint gyönyörű nap van. Ehetünk a teraszon. Kérlek.

Megint ugyanazt csinálja, megint mézesmázos, mint előző este. Libby csapdában érzi magát.

– Miért nem szóltál – kérdezi – tegnap este? Miért  nem szóltál, hogy bezárod az ajtót? Vagy miért nem mondtad, hogy zárjuk be mi belülről?

– Nagyon késő volt – válaszol Phin –, én nagyon részeg voltam és nagyon buta.

– Rendesen kiakasztottál minket, tudod. Egészen megrémültem. – Libby érzi, hogy megremeg a hangja, kezd eloszlani az elmúlt percek feszültsége.

– Kérlek, bocsássatok meg – mondja Phin. – Egy hülye vagyok. Nem gondolkodtam. Aludtatok és nem akartalak felkelteni titeket. Egyszerűen bezártam. Agyatlan módon. Gyertek. Gyertek, egyetek valamit.

Libby és Miller összenéznek. Libby látja, hogy a férfi maradni akar. Bólint.

– Oké, de csak egy gyors reggeli. És Phin! Phin édesen néz rá.

– Hol vannak a telefonjaink?

– Jé – mondja Phin. – Nincsenek a szobátokban?

– Nincsenek – válaszolja Libby. – Egyikünké sincs ott.

– Akkor itt kinn hagytátok tegnap este. Keressük meg. Követik a folyosón az amerikai konyhás nappaliba.

– Á – mondja Phin könnyedén. – Itt vannak. A konyhában hagytátok őket töltőn. Tegnap este mindannyian nagyon, nagyon részegek lehettünk, ha ennyire szétszórtak voltunk. Menjetek – mondja –, menjetek, és üljetek le a teraszon. Hozom a reggelit.

Egymás mellé ülnek a szófán. A nap a folyó túlsó partjára süt, megcsillan a Cheyne Walk házainak ablakán.

Libby érzi, hogy Miller közelebb csúszik hozzá.

– Ez nem stimmel – súgja a fülébe. – Nem hiszem el ezt az

„olyan részeg voltam, hogy bezártalak titeket” sztorit. És nem hiszem el a mobilt sem. Nagyon részeg voltam tegnap este, de

emlékszem, hogy a teló a kezemben volt, amikor lefeküdtem. Itt valami bűzlik.

Libby egyetértőn bólint.

– Szerintem is – mondja. – Valami nem kerek.

Bekapcsolja a telefonját, és felhívja Didót. Üzenetrögzítőre kapcsol.

– Hosszú sztori – mondja Libby. – Még mindig Chelsea-ben vagyok. Meg tudod kérni Claire-t, beszéljen Morganékkal, amikor megjönnek tízkor? Minden részletet ismer. És a legújabb árajánlatok a rendszerben vannak. Csak ki kell nyomtatni. És be fogok futni a következő megbeszélés előtt, ígérem. Bocsánat, mindent elmagyarázok, ha találkozunk. És ha nem vagyok ott fél tizenegykor, hívj fel. Ha nem veszem fel – hátrakapja a fejét, de Phin még a konyhapultnál áll, kenyeret szeletel –, Battersea-ben vagyok egy bérházban, pont szemben a házzal. Oké? Nem tudom, hányas szám. De nagyjából a tizediken lehetünk. Nemsokára találkozunk. Bocsánat. Puszi.

Befejezi a hívást, és Millerre néz.

A férfi a szeme sarkából pillant vissza, és gyengéden elmosolyodik.

– Nem hagyom, hogy bármi baj történjen veled – mondja. – Teszek róla, hogy odaérj a munkába a következő megbeszélésedre. Egyben. Oké?

A szeretet hulláma önti el Libbyt. Visszamosolyog, és bólint. Phin jelenik meg egy tálcával és leteszi eléjük. Rántotta, avokádópüré magokkal megszórva, egy halom pirított rozskenyér, egy tálka fehér vaj és egy kancsó jeges narancslé.

– Ugye milyen jól néz ki – mondja és mindenkinek ad egy tányért.

– Fantasztikusan – dörgöli össze a kezét Miller, majd pirítóst szed a tányérjára.

– Kávé? – kérdezi Phin. – Vagy tea?

Libby egy csésze kávét kér, a kancsóból önt hozzá tejet.

Felvesz egy szelet pirítóst, de nincs étvágya.

Phinre néz. Kérdezni akar valamit a sztoriról, amit tegnap este mesélt nekik, de nem sikerül megragadnia; folyamatosan kicsúszik a keze közül. Valami a Birdie nevű nőről, aki hegedült. Valami a macskáról. Valami a szabályok soráról, egy pogány áldozatról és valami nagyon csúnya dolog Henryről. De annyira bizonytalan minden, mintha, töpreng, mintha nem is  mesélt volna nekik semmit. Inkább azt kérdezi hát:

– Van fényképed magatokról, amikor gyerekek voltatok?

– Nincs – feleli bocsánatkérőn Phin. – Egyetlenegy sincs. Tudod, nem volt a házban semmi, amikor eljöttünk. Az apám eladott mindent, az utolsó szögig. És amit nem adott el, azt jótékonysági üzletekbe vitte. De… – elhallgat. – Emlékszel egy nótára? A nyolcvanas évekből, az a címe… Nem, nem emlékezhetsz, túl fiatal vagy. De volt egy nóta, az Original Version nevű bandáé. Hetekig vezette a slágerlistát nyáron, mielőtt mi megérkeztünk a házba. Birdie, az a nő,  akiről meséltem tegnap este. A banda tagja volt egy ideig. Birdie és Justin is. És a videót a Cheyne Walkon forgatták. Meg akarod nézni?

Libbynek eláll a lélegzete. Azon a fényképen kívül, amelyen a szülei vannak estélyi öltözetben Miller Guardian-beli cikkében, ennél közelebb nem került még ahhoz, hogy elképzelhesse, honnan jön.

Bemennek a nappaliba, és Phin összekapcsolja a telefonját a hatalmas plazmatévével. Keresgél a YouTube-on, aztán megnyomja a lejátszást.

Libby azonnal felismeri a számot. Soha nem tudta, mi a címe, kinek a száma, de nagyon jól ismeri.

A videó azzal kezdődik, hogy a zenekar a folyóparton zenél. Egyformán vannak öltözve, tweedzakó, nadrágtartó, sapka, Doc Martens bakancs. Sokan vannak, talán tízen is. Kettő közülük lány, az egyik hegedül, a másik valami bőrdobon játszik.

– Ott – állítja meg a videót Phin, és a képernyőre mutat. – Ő Birdie. A hosszú hajú.

Libby bámulja a nőt a képernyőn. Girhes, csapott állú, komoly. Álla alá szorítja a hegedűt és fenséges pillantással néz a kamerába.

– Ez Birdie? – kérdezi. Nem tudja összekapcsolni ezt a sovány, jelentéktelen teremtést azzal a nővel, akiről Phin tegnap este mesélt, a szadista nővel, aki a kegyetlen és bántalmazott háztartáson uralkodott.

Phin bólint.

– Ja. Rohadt gonosz picsa.

Megint megnyomja a lejátszást és a banda most egy házban van, egy csodálatos, fantasztikus házban, tele olajfestményekkel és hatalmas bútordarabokkal, vörös bársony trónszékekkel,

csillogó kardokkal és fényes faborítással, redőzött függönyökkel, jávorszarvasfejekkel, kitömött rókákkal és szikrázó kristálycsillárokkal. A kamera követi a bandát, ahogy a házban ugrálnak a hangszereikkel, pózolnak a túldíszített, faragott lépcsőn, végigrohannak a faborítású folyosón, játékból vívnak a kardokkal, felpróbálják a lovagi sisakot, lovagló ülésben ülnek az ágyún az előkertben, egy hatalmas kőkandallóban lobogó tűz előtt állnak.

– Édes istenem – mondja Libby. – Milyen gyönyörű volt.

– Az – mondja szárazon Phin –, ugye? És a picsa meg az apám szisztematikusan tönkretették.

Libby pillantása visszatér a tévéképernyőre. Tíz fiatal ember, egy ház, tele pénzzel, energiával és melegséggel.

– Nem értem – mondja halkan –, hogyan alakulhattak úgy a dolgok, ahogy alakultak.

42

A kora délutáni nap még égeti a bőrüket, ahogy Lucy, a gyerekek és a kutya megkerülik a sarkot a Cheyne Walk 16. mögött álló társasházhoz. Gyorsan átosonnak a közös kerten a rozoga hátsó ajtóhoz, és Lucy int a gyerekeknek, maradjanak csendben, ahogy átkelnek a fák között, ki a gyepre, ami barnára van égve a hosszú, forró nyártól.

Lucy meglepődik, hogy a ház hátsó ajtaja nincs bezárva. Egy ablakszem kitört. A törés frissnek tűnik. Megborzong.

Bedugja a kezét a törött ablakszemen, és elfordítja a kilincset. Az ajtó kinyílik, Lucy megkönnyebbülten felsóhajt, hogy nem kell felmásznia a ház oldalán, hogy a tetőn keresztül hatoljon be.

– Ijesztő – mondja Stella, ahogy Lucy mögött belép a házba.

– Igen – helyesel Lucy –, egy kicsit ijesztő.

– Szerintem fantasztikus – mondja Marco, ahogy végighúzza a kezét egy hatalmas, oszlopos fűtőtesten és körülnéz a szobában.

Lucy körülvezeti a gyerekeket a házban és közben  arra gondol, egy porszem, egy pókháló sem változott azóta, hogy utoljára itt volt. Mintha a ház megdermedve várta volna, hogy ő visszajöjjön. A szaga dohos, de ugyanakkor sötéten ismerős is.

Akárcsak az, ahogy a fény átvág a sötét szobákon, a léptei hangja a parkettán, az árnyak a falon. Minden pontosan ugyanolyan. Különböződolgokon húzza végig az ujjait, ahogy bejárják a házat. Egy hét leforgása alatt visszatért élete két legfontosabb házába, Antibes-ban és Chelsea-ben, arra a két helyre, ahol bántották, ahol megtörték, ahonnan menekülnie kellett. Az egésznek a súlya nyomja a szívét.

A ház körüljárása után leülnek a kertben. A nagyra nőtt növények hosszú és hűvös árnyékot vetnek.

Lucy nézi, ahogy Marco egy bottal piszkálja a kertet. Fekete póló van rajta és egy futó pillanatig Lucy Henrynek látja, aki a gyógynövényes kertet gondozza. Majdnem talpra ugrik, hogy megnézze a fiú arcát. Aztán eszébe jut, hogy Henry már felnőtt. Nem kamasz.

Megpróbálja maga elé képzelni Henryt, de nem sikerül. Csak úgy képes látni, ahogy azon az utolsó estén látta, amikor mind együtt voltak, ahogy megmerevedett az álla attól a megrázó dologtól, ami történt, az arcán imbolygó gyertyafényt, a szörnyű némaságot.

– Ez micsoda? – kiált oda neki Marco.

Lucy a homlokára szorítja a kezét és odapillant.

– Ó – mondja, föláll, és a fia felé sétál. – Ez egy régi gyógynövényes kert. Az egyik ember, aki itt lakott, gyógyszereket termesztett itt.

Marco megáll, vándorbotként a lába közé támasztja a botot, és felnéz a ház hátsó frontjára.

– Mi történt itt? – kérdezi.

– Ezt hogy érted?

– Úgy értem, hogy nekem egyértelmű. Ahogy viselkedsz, amióta megérkeztünk. Remeg a kezed. És mindig azt mesélted, hogy a nénikéd azért vitt Franciaországba, mert árva voltál. De kezdem úgy gondolni, hogy valami nagyon, nagyon rossz dolognak kellett történnie, hogy odavigyen. És azt hiszem, ebben a házban történt.

– Majd később beszélünk róla – mondja Lucy. – Ez hosszú történet.

– Hol van az anyukád és az apukád? – kérdezi Marco, és Lucy most már látja, hogy az, hogy a fiát ide hozta, felnyitotta a gátakat minden előtt, amit eddig nem jutott eszébe megkérdezni.

– Hol a sírjuk?

Lucyban bennszakad a lélegzet, görcsösen elmosolyodik.

– Fogalmam sincs. Egyszerűen fogalmam sincs róla.

Amikor fiatalabb volt, Lucy állandóan leírt mindent. Vett egy vonalas jegyzetfüzetet és egy tollat, leült valahol, akárhol, és írt, csak írt, csak írt. Tudatfolyamok. Phin a fűtőtesthez kötözve a szobájában; a felnőttek holtan; a furgon a sötétben vár, jár a motorja; a hosszú, sötét út az éjszakában; a döbbent csend; a várakozás, a várakozás, hogy végre eljöjjön az a dolog, de nem jött el; és most, huszonnégy évvel később, még mindig  várja, hogy eljöjjön, és annyira közel van, hogy érzi az ízét a nyelvén.

Ez volt az a történet, amit újra és újra leírt. Leírta, aztán kitépte az oldalakat a jegyzetfüzetből, összegyűrte őket és a

szemétbe dobta, a tengerbe dobta, a nyirkos lichthófba dobta. Elégette, vagy eláztatta, vagy csíkokra tépte. De le kellett írnia, hogy történetet formáljon belőle, ne ez legyen az igazság az életéről.

És közben az igazság birizgálta az idegeit, összerántotta hasában az izmokat, dobolt a szívében, gúnyolódott az álmaiban, hányingert okozott, ha felébredt, és nem hagyta aludni, ha este lehunyta a szemét.

Mindig tisztában volt vele, hogy az egyetlen dolog, ami visszahozhatja Londonba, erre a helyre, ahol olyan sok rettenetes dolog történt, az a baba.

De hol van? Járt itt, ez világos. Szanaszét a házban friss tevékenység nyomai látszanak. Innivaló a hűtőben, használt poharak a mosogatóban, lyuk a hátsó ajtón.

Most már csak ki kell várnia, hogy a baba visszajöjjön.

43

CHELSEA, 1992

A következő dolog, ami történt, az volt, hogy az anyám teherbe esett.

Hát nyilvánvalóan nem az apám volt az apa. Apám  alig tudott felkelni a székéből. És a bejelentés, amikor megtörtént, a legkevésbé sem volt meglepő. Mert ekkorra már ocsmányul világos volt, hogy az anyám David megszállottja.

Láttam őt azon az estén, amikor David megérkezett, ahogy hátrahúzódott tőle, és már akkor tudtam, hogy azért teszi, mert vonzódik hozzá. És láttam a kezdeti vonzalmat belebolondulássá válni, ahogy az apám egyre gyengébb, David befolyása meg egyre erősebb lett. Láttam, hogy anyámat David teljesen megbabonázta, hajlandó volt mindent feláldozni Davidért és a helyesléséért, még a családját is.

De akkoriban mást is észrevettem.

Hallottam ajtókat nyílni és csukódni az éjszaka közepén. Láttam a pirulást anyám nyakán, éreztem a jelentőségteljes pillanatokat, hallottam a fontoskodó suttogásokat, éreztem a férfi szagát anyám haján. Láttam, hogy Birdie figyelmesen nézi

anyámat, láttam David szemét anyám testének olyan pontjain, amelyekhez semmi köze nem lehetett volna. Akármi történt is anyám és David között, az állatias és eleven volt, és a ház minden sarkát belengte.

A bejelentés úgy hangzott el, mint minden bejelentés, a vacsoraasztalnál. Természetesen David jelentette be, és úgy jelentette be, hogy Birdie és anyám között ült és mindkettőjüknek egy-egy kezét fogta. Majdhogynem látni lehetett a büszke vértolulást a bőre alatt. Annyira elégedett volt magával. Micsoda remek pasi. Egyszerre kettővel is kavar és most az egyik bekapta. Micsoda. Remek. Pasi.

A húgom azonnal zokogásban tört ki, Clemency meg elrohant az asztaltól, és hallottuk, hogy a hátsó ajtó melletti vécében hány.

Én idegenkedve bámultam az anyámat. Noha nem ért teljes meglepetésként a fejlemény, az meglepett, hogy hagyta, hogy ilyen nyilvánosan jelentsék be, ilyen boldogan. Nem akartam elhinni, hogy nem érezte úgy, egy gyors, négyszemközti beszélgetés egy sötét sarokban jobb módja lett volna a hír megosztásának a gyerekeivel. Nem volt zavarban? Nem szégyellte magát?

Szemlátomást nem. Megragadta a húgom kezét és azt mondta:

– Drágám, mindig szerettél volna egy kistestvért.

– Igen. De nem így! Nem így!

Milyen színpadias volt a húgocskám. De ebben a helyzetben nem hibáztattam érte.

– És mi van apuval? – fuvoláztam reménytelenül.

– Apu tudja – mondta anyám, és most már az én kezem is megragadta és megszorította. – Apu megérti. Apu azt akarja, hogy boldog legyek.

David Birdie és anyám között ült, és figyelt minket. Világos volt, hogy szimplán anyám kedvére akar tenni, amikor megengedi, hogy vigasztaljon minket. Világos volt, hogy hangyányit sem érdekli, mit gondolunk róla és arról az undorító cselekedetéről, hogy meghágta és teherbe ejtette anyánkat. Hangyányit sem érdekelte semmi saját magán kívül.

Birdie-re néztem. Furcsán diadalittasnak tűnt, mintha ez az ő nagy mestertervének a megvalósulása lenne.

– Nekem nem lehet gyerekem – mondta, mintha olvasott volna a gondolataimban.

– Hát akkor az én anyám micsoda? – kérdeztem meglepően élesen. – Eleven inkubátor?

David felsóhajtott. Ujja oldalával megérintette az ajkát, gyakran vette fel ezt a pózt, és én a mai napig ideges leszek, ha látom, hogy más is csinálja.

– Ennek a családnak fókuszpontra van szüksége – mondta. – Szívre. Jelentőségre. Ennek a háznak egy babára van szüksége. Csodálatos anyátok mindannyiunkért teszi ezt. Egy igazi istennő.

Birdie bölcsen bólogatott.

Clemency ebben a pillanatban tért vissza, szürke volt, és nyúzott. Nehézkesen letottyant a székébe és megrázkódott.

– Drágám – mondta neki David. – Próbáld meg innen nézni. Ez egyesíti a családjainkat. Mind a négyőtöknek lesz egy közös kistestvéretek. Két család – nyújtotta a kezét a gyerekeié felé az asztal fölött – egyesül.

A húgom megint sírva fakadt, Clemency pedig ökölbe zárta a kezét.

Birdie felsóhajtott.

– Az isten szerelmére – sziszegte –, nőjetek már föl.

Láttam, hogy David figyelmeztetőn rápillant. Birdie sértődötten rázta meg a fejét cserébe.

– Beletelik néhány napba, amíg megszokjátok a gondolatot. Értem én – mondta David. – De bíznotok kell bennem. Ez lesz mindannyiunk szerencséje. Igazán ez lesz. Ez a baba a közösségünk jövője. Ez a baba lesz minden.

Anyám olyan módon terebélyesedett, amit el sem tudtam volna képzelni. Ő, aki mindig olyan vékony volt, kiálló csípőcsontjával és hosszú, karcsú derekával, hirtelen a legnagyobb alak lett a házban. Állandóan etették és ráparancsoltak, hogy ne csináljon semmit.

A „babának” állítólag ezer plusz kalóriára volt szüksége naponta, és amíg mi gombás birjanit és sárgarépalevest piszkáltunk, anyám spagettivel és csokoládékrémmel tömte magát. Említettem már, hogy ekkorra milyen girhesek voltunk? Nem mintha bármelyikünk is kövér lett volna kezdetben, apámat kivéve. De nagyjából aszottak voltunk már akkorra, amikor anyámat úgy hizlalták, mint egy áldozati kecskét. Még

mindig azokat a ruhákat hordtam, amik tizenegy éves koromban voltak jók rám, pedig majdnem tizenöt voltam. Clemency és a húgom úgy néztek ki, mint akiknek étkezési zavaruk van, Birdie pedig gyakorlatilag csont és bőr volt. Megmondhatom, ha nem érdekel is senkit, hogy a vegán étel egyenesen áthalad az emberen; semmi sem tapad rá belőle. De ha ezt az ételt nyomorultul kis adagokban kapod, és állandóan figyelmeztetnek, hogy ne légy mohó és ne kérj repetát, ha az egyik szakács utálja a vajat, ezért nincs benne elég zsír (és a gyerekeknek szükségük van zsírra), a másik utálja a sót, ezért nincs íze semminek, a harmadik meg nem  hajlandó  gabonát enni, mert úgy felpuffad tőle a hasa, mint a  dob,  tehát  soha nincs elég keményítő vagy kalória benne, akkor a végeredmény egy nagyon sovány, alultáplált ember.

Az egyik szomszédunk nem sokkal azután, hogy felfedezték a holttesteket és a sajtó ott zümmögött a ház körül mikrofonokkal és kézi kamerákkal, egy este megjelent a híradóban, és arról beszélt, milyen soványnak látszottunk mindannyian. „Elgondolkoztam rajta – mondta a szomszéd, akit soha életemben nem láttam –, hogy megfelelően gondoskodnak-e róluk. Kicsit aggódtam is. Mind olyan szörnyen soványak voltak. De az ember nem szeretne beavatkozni, értik, ugye?”

Értjük, titokzatos szomszédasszony, nagyon is jól értjük.

De amíg mi sorvadtunk, anyám terebélyesedett, csak terebélyesedett. Birdie kismamaruhákat varrt neki fekete pamutanyagból, amit hónapokkal azelőtt vásárolt fillérekért egy szövetkiárusításon, hogy vállra akasztható

vászonszatyrokat készítsen belőle és eladja a camdeni piacon. Két egész darabot sikerült eladnia, mielőtt a többi kofa elkergette volna, mert nekik mindannyiuknak volt engedélyük árulni, ő meg azonnal sutba vágta az ötletet. De most szenvedélyesen varrt, kétségbeesve részese akart lenni annak, ami anyámmal történt. David és Birdie is nemsokára elkezdte hordani Birdie fekete tunikáit. Minden ruhájukat jótékony célra adták oda. Hihetetlenül nevetségesen néztek ki.

Tudhattam volna, hogy nem telik bele sok idő, és nekünk, gyerekeknek is így kell majd öltöznünk.

Birdie egy nap szemeteszsákokkal jelent meg a szobámban.

– Mindannyian jótékony célra adjuk a ruháinkat – mondta. – Nincs rá akkora szükségünk, mint másoknak. Jöttem, hogy segítsek összepakolni őket.

Visszatekintve el sem hiszem, milyen könnyen megadtam magam. Soha nem hittem David ethoszában, de féltem tőle. Láttam, ahogy leütötte Phint a házunk előtt azon a szörnyű éjszakán egy évvel azelőtt. Láttam, amikor megverte. Tudtam, hogy ennél többre és rosszabbra is képes. És ugyanennyire féltem Birdie-től is. Ő volt az, aki elszabadította Davidben a szörnyet. Szóval gyakran nyögtem és morogtam, de soha nem ellenkeztem. És egy késő áprilisi kedd délután három órakor azon kaptam magam, hogy a szekrényeimet és fiókjaimat egy szemeteszsákba ürítem; oda került a kedvenc farmerom, oda került a klassz kapucnis felső a H&M-ből, amit Phin adott, mert megtetszett nekem. Oda került minden pólóm, pulóverem és sortom.

– De mit veszek föl, ha az utcára megyek? – kérdeztem. – Meztelenül mégsem mehetek az utcára.

– Tessék – mondta Birdie, és egy fekete tunikát és fekete cicanadrágot adott. – Mostantól ezt fogjuk hordani. Több értelme van.

– De ebben nem mehetek az utcára – mondtam elszörnyedve.

– A nagykabátunkat megtartjuk – mondta Birdie. – Úgysem mész az utcára soha.

Igaza volt. Nagyjából remete voltam. A sok „házi szabálynak” hála, a „tilos az iskola” miatt, és hogy igazából nem volt hova mennem, alig hagytam el a házat. Elvettem a fekete tunikát és a cicanadrágot, és magamhoz szorítottam. Birdie jelentőségteljesen nézett rám.

– Na gyerünk – mondta –, azokat is.

Lenéztem magamra. Azokra a ruhadarabokra gondolt, amik rajtam voltak.

Felsóhajtottam.

– Magamra tudnál hagyni egy percre? Gyanakodva nézett rám, de aztán kiment.

– Igyekezz – mondta a csukott ajtón keresztül. – Sok a dolgom.

Olyan gyorsan húztam le a ruháim, amilyen gyorsan csak tudtam és nagyjából összehajtogattam őket.

– Az alsónadrágomat megtarthatom? – kiabáltam ki.

– Persze, tartsd meg – válaszolta türelmetlenül.

Magamra húztam a hülye fekete tunikát meg a cicanadrágot, és megnéztem magam a tükörben. Olyan voltam, mint egy nagyon kicsi, nagyon sovány szerzetes. Elfojtottam a kikívánkozó röhögést. Aztán nagyon gyorsan körültapogattam a fiókjaim hátulját, mert kerestem valamit. Az ujjaim rátaláltak és egy pillanatig csak meredtem rá. A bolo nyakkendő, amit a Kensington Marketben vásároltam két évvel azelőtt. Soha nem hordtam. De nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy nem is fogom. Bedugtam a matracom alá Justin boszorkánykönyvei és a nyúlláb mellé, és aztán kinyitottam az ajtót. Odaadtam az összehajtott ruhákat Birdie-nek.

– Jó kisfiú – mondta. Egy pillanatra úgy tűnt, meg akarja simogatni a hajam. De aztán csak elmosolyodott és megismételte: – Jó kisfiú.

Vártam egy pillanatot, azon töprengtem, hogy most, amikor szinte gyengédnek látszik, meg merhetem-e kérdezni azt, amit annyira szerettem volna. Nagy levegőt vettem és kiböktem:

– Nem vagy féltékeny? – kérdeztem. – Nem vagy féltékeny a baba miatt?

Egy másodpercig megtörtnek látszott. Úgy éreztem, hirtelen egészen belelátok. Megrándult, aztán összeszedte magát. Azt válaszolta:

– Egy cseppet sem. David egy babát akar. Hálás vagyok édesanyádnak, hogy megadja neki.

– De ehhez nem kellett… szexelniük?

Nem vagyok biztos benne, hogy addig kiejtettem-e valaha a

szex szót, és éreztem, hogy elvörösödöm.

– De igen – mondta pedánsan. – Természetesen kellett.

– De ő a te fiúd!

– A párom – válaszolta –, ő a párom. Nem a tulajdonom. Én sem vagyok az ő tulajdona. Csak a boldogsága számít.

– Értem – mondtam elgondolkozva. – De mi van a tiéddel? Birdie nem válaszolt.

A húgom tizenhárom lett pár nappal azután, hogy anyám terhességét bejelentették. Azt mondhatnám, bár az ilyesmiben igazán nem vagyok szakértő, hogy nagyon csinos lánnyá kezdett válni. Magas volt, mint anyám, és egy évvel a hajvágást megtiltó szabály életbelépése után, sötét haja a derekáig ért, és eltérően Clemency és Birdie hajától, amely ritka és töredezett volt a hajvégeknél, az övé dús volt, és fényes. Vékony volt, mint mindannyian, de határozottan formás is. Elképzeltem (nem mintha sok időt szántam volna az ilyesmire, bevallhatom), hogy ha öt kilóval több lenne, nagyon feltűnő alakja lenne. És határozottan érdekes arc kezdett előbukkanni, pajkos vonzerővel megáldva, a babaarc alól, amit egész életemben láttam. Mondhatni szép lett.

Mindezt nem azért említem, mintha azt képzelném, szükséges tudniuk, mit gondoltam a húgom külsejéről, hanem mert talán még mindig egy kislányt képzelnek maguk elé. De már nem volt kislány.

Mire a következő dolog megtörtént, már sokkal közelebb volt ahhoz, hogy nő legyen.

44

Libby kifulladva érkezik meg a munkába, két percet késik a Cerian Tahanyvel való megbeszélésről. Cerian helyi DJ és híresség, aki ötvenezer fontot költ egy új konyhára, és ahányszor csak belép a bemutatóterembe, valami folyamatos, halk elektromos háttérzsibongás tör ki. Máskor Libby nagyon is felkészülten fogadta volna, kész papírmunkával, kávéscsészével az asztalon, ellenőrizte volna a tükörben, hogy rendben van-e, bekapott volna egy mentolos cukrot és megigazította volna a szoknyáját. Ma Cerian már ül és feszülten bámulja a telefonját, amikor Libby befut.

– Bocsánat – mondja Libby. – Elnézést kérek.

– Semmi gond – mondja Cerian, kikapcsolja a mobilt és a táskájába csúsztatja. – Akkor csapjunk bele, jó?

A következő egy órában Libbynek nincs ideje a tegnapi nap eseményein töprengeni. Csak carrarai márványpultokon töpreng, evőeszköztartó fiókokon, páraelszívókon és réz függőlámpákon vagy inkább zománcozott függőlámpákon. Megnyugtatja. Szeret konyhákról beszélni. Konyhában jó. Aztán hirtelen vége, Cerian elteszi az olvasószemüvegét a kézitáskájába, búcsúzóul megöleli Libbyt és ahogy kilép, a

bemutatóteremben a légkör leereszt, elszökik és mindenki leenged egy kicsit.

Dido behívja a hátsó irodába.

– Szóval – mondja, és felpattint egy diétás kólát –, mi a fene történt?

Libby pislog.

– Igazából nem is tudom. Az egész tökéletesen bizarr volt.

Elmeséli Didónak, hogyan találkoztak Phinnel a tetőtéri pihenőn, és hogyan sétáltak át az Albert Bridge-en Battersea-be a lélegzetelállító folyóparti lakásba, amely egyenesen a házra néz. Elmeséli, amire emlékszik a történetből, amelyet Phin a teraszon adott elő. Aztán pedig elmeséli, hogyan ébredt fel ma fejtől-lábtól Millerrel egy nagy dupla ágyban és Dido annyit mond:

– Én megmondhattam volna, hogy ez fog történni. Libby kérdőn néz rá.

– Mi fog történni?

– Te meg Miller. Kapcsolat van köztetek.

– Nincs köztünk kapcsolat.

– Dehogy nincs. Hidd el. Én az ilyesmiben zseniális vagyok. Megjósoltam vagy három házasságot jóformán az előtt, hogy a párok találkoztak volna. Komolyan.

Libby elhessegeti ezt a butaságot.

– Részegek voltunk, és ruhástul másztunk be az ágyba. Ma reggel is ruhában ébredtünk. Ja, és tetoválva van, én meg nem szeretem a tetoválásokat.

– Azt hittem, manapság mindenki szereti a tetoválásokat.

– Mindenki szeretheti, de én nem. A mobilja vibrálni kezd, felveszi.

– Falra festettük az ördögöt – mondja, ahogy meglátja Miller nevét.

– Szia!

– Figyelj csak – kezdi sürgetőleg a férfi. – Van valami nagyon furcsa. Épp most nyitottam ki a tegnap esti fájlomat, Phin sztorijának a felvételét. Eltűnt.

– Eltűnt?

– Igen. Törölték.

– Hol vagy?

– Egy kávézóban a Victorián. Most kezdtem volna beírni, és nincs ott.

– De… biztos vagy benne, hogy ott volt? Talán nem nyomtad le rendesen a felvétel gombot.

– Abszolút rendesen lenyomtam a felvétel gombot. Emlékszem, tegnap este ellenőriztem. Belehallgattam. Ott volt. Még a fájlt is elneveztem.

– Szóval azt gondolod…

– Biztos Phin volt. Emlékszel, azt mondtad, hogy azt hitted, nálad van a telefonod, amikor lefeküdtél. Én is azt hittem. És az én mobilom csak ujjlenyomattal oldható fel. Úgy értem, Phin bejött a szobánkba, amíg aludtunk, ésfeloldotta az ujjammal, amíg aludtam. És elvette a te telefonodat is. Aztán ránk zárta az ajtót. És van még valami. Meggugliztam. Phin Thomsen. Sehol sincs nyoma az interneten. Meggugliztam a lakást, amiben

lakik. Airbnb. A bérleti rendszerük szerint  június  közepe  óta van kiadva. Gyakorlatilag…

– A születésnapom óta.

– A születésnapod óta. – Miller felsóhajt és végigsimítja a szakállát. – Elképzelésem sincs, ki lehet ez a fickó. De gyanús, nagyon gyanús.

– A sztori – mondja Libby. – Emlékszel a sztorira? Legalább annyira, hogy kiszűrjük az igazságot?

Miller eltöpreng.

– Elég homályos – mondja. – A nagyjára emlékszem. De a vége igazán…

– Nekem is – mondja Libby. – Igazán homályos. És úgy aludtam…

– Mint a hulla – fejezi be a mondatot Miller.

– És egész nap furcsán…

– Nagyon, nagyon furcsán éreztem magam.

– Nagyon furcsán – ért egyet Libby.

– Kezdem azt hinni…

– Igen – szakítja félbe Libby –, én is. Bedrogozott minket. De miért?

– Hát – mondja Miller – ezt nem tudom. De ellenőrizned kéne a mobilod. Van belépőkódod?

– Van.

– És mi az?

Libby felsóhajt. A válla megroggyan.

– A születésnapom.

– Oké – mondja Miller. – Ellenőrizd a mobilod, van-e rajta valami furcsa. Lehet, hogy telepített rá valamit. Spyware-t vagy ilyesmit.

– Spyware?

– Isten tudja. A pasas különös. A tegnapi estén minden különös volt. Betört a házadba. Bedrogozott minket…

– Lehet, hogy bedrogozott.

– Lehet, hogy bedrogozott. De minimum belopódzott a szobába, amíg aludtunk, kinyitotta az ujjlenyomatommal a mobilom, kivette a táskádból a te mobilod, és aztán bezárt. Szerintem ettől a pasastól bármi kitelik.

– Bármi – mondja halkan Libby. – Igazad van. Ellenőrzöm.

Megnézem. Most is kihallgathat minket akár.

– Igen. Kihallgathat. És haver, ha hallgatózol, gyanakszunk rád, te nyálkás farok. – Libby hallja, hogy nagy levegőt vesz. – Találkoznunk kéne. Most. Kutattam Birdie Dunlop-Evers után. Nagyon érdekes a háttértörténete. És azt hiszem, többet megtudtam a másik fickóról, aki ott lakott: Justinról, Birdie fiújáról. Mikor érsz rá?

Libby pulzusa felgyorsul a fejlemények lehetőségétől.

– Ma este – mondja elfulladó hangon. – Vagy talán…? – Felnéz Didóra, aki fixírozza. – Most rögtön? – Didónak címzi a kérdést, aki viharosan bólogat, és azt súgja, menj, menj.

– Találkozhatunk most. Bárhol.

– A kávézónkban? – kérdezi Miller. Libby pontosan tudja, mire gondol.

– Igen – válaszolja. – A kávézónkban. Egy órán belül ott vagyok.

Dido ránéz, amikor leteszi, és azt mondja:

– Tudod, szerintem most kellene kivenned az éves szabadságod.

Libby fintorog.

– De…

– De tényleg. Átveszem Morganékat és Cerian Tahanyt. Majd azt mondjuk, megbetegedtél. Akármi történik ott, az fontosabb, mint a konyha.

Libby már nyitja a száját, hogy mondjon valamit a konyha fontosságáról. A konyha fontos. A konyha boldoggá teszi az embereket. Az embereknek szükségük van konyhára. A konyha, és az emberek, akik konyhát vásároltak, jelentették az életét az elmúlt öt évben. De tudja, hogy Didónak igaza van.

Ezért aztán bólint.

– Kösz, Dido.

Rendet rak az asztalán, válaszol két új, bejövő e-mailre, beállítja a levelezésében a „Szabadságon vagyok” automatikus választ, és elindul a St Albans-i High Streeten a vasútállomás felé.

45

CHELSEA, 1992

1992 májusára a háztartásunk megdermedt, tökéletesen átalakult, és valami torzszülött lett belőle. A külvilág, amely tele volt húsevőkkel, kipufogógázzal és kórokozókkal, amiket nem lehet legyőzni izzasztó testedzéssel és szép virágokkal, biztosan halált hozna David értékes porontyára, szóval senki sem mehetett ki. A zöldségeket hetente házhoz szállították, és a kamrában annyi hüvelyes, gabona és bab volt, hogy öt évig is elélhettünk volna rajta.

Aztán egy nap, nem sokkal a  tizenötödik  születésnapom előtt, David megparancsolta, hogy adjuk oda a cipőinket.

A cipőinket.

A cipő állítólag, még az is, ami nem döglött állatból készült, rossz, rossz, rossz. Koszos járdát jelent és örömtelen bandukolást a gonosz irodákba, ahol az  emberek  még  több pénzt csinálnak, hogy a gazdagokra költsék, a szegényeket meg a kormány által létrehozott nyomorúság béklyóiban hagyják. Indiában például a szegények nem hordanak cipőt; ezért nekünk sem szabad. Minden cipőnket összegyűjtötték egy

kartondobozba, és ott hagyták a legközelebbi jótékonysági bolt előtt.

Attól a naptól kezdve, hogy David elvette a cipőnket, addig, amíg két évvel később kiszabadultunk, senki sem tette ki a házunkból a lábát.

46

Miller éppen eszik, amikor Libby besétál a kávézóba a West End Lane-en.

– Ez micsoda? – kérdezi Libby, ahogy felakasztja a kézitáskáját a szék hátára és leül.

– Csirke és chorizo wrap – válaszol Miller, és a szája sarkából letöröl némi szószt. – Nagyon finom. Nagyon, nagyon finom.

– Négy óra van – mondja a lány. – Ezt melyik étkezésnek számítod?

Miller elgondolkozik.

– Késői ebéd? Korai vacsora? Uzsonna? Ucsora? Ettél valamit?

Libby megrázza a fejét. Nem evett semmit a Phin teraszán tálalt reggeli óta, és étvágya sincs.

– Nem vagyok éhes – válaszolja.

Miller megvonja a vállát, és megint beleharap a wrapbe.

Libby egy kanna teát rendel, és várja, hogy Miller befejezze az evést.

Van valami vonzó Miller étvágyában. Úgy eszik, mintha semmi mást sem csinálna szívesebben. Libby látja, hogy odafigyelve eszik.

– Szóval – mondja Miller, kinyitja a laptopját, begépel valamit, aztán Libby felé fordítja. – Bemutatom Birdie Dunlop-Everst. Avagy Bridget Elspeth Veronica Dunlop-Everst, hogy a teljes nevén emlegessük. Gloucestershire-ben született 1964 áprilisában. 1982-ben Londonba költözött, a Royal College of Musicra járt hegedű tanszakra. Hétvégenként utcazenélt, aztán belépett egy Green Sunday nevű bandába az akkori fiújával, Roger Miltonnal. Roger Milton mellesleg később a Crows énekese lett.

Várakozón néz Libbyre.

Ő értetlenül bámul vissza.

– Miért, híresek?

Miller a szemét forgatja.

– Hagyjuk – folytatja. – Tehát néhány évig ide-oda csapódik a hegedűjével, mielőtt próbajátékra jelentkezik egy Original Version nevű bandánál. Kapcsolatot kezd egy bizonyos Justin Reddinggel és behozza a zenekarba mint dobost. Az akkori interjúkat olvasgatva meglehetősen uralkodó típus volt. Senki sem szerette. 1988 nyarán kijött a nagy, slágerlistavezető sikerük, utána még kiadtak egy kislemezt vele és Justinnal, de amikor az a földbe állt, Birdie magán kívül mindenki mást hibáztatott, hisztizett és kilépett, magával vitte Justint is. És ez Birdie Dunlop-Evers életének a vége a neten. Azóta semmi. Mintha… – mutatja a kezével, ahogy egy szakadékba esik.

– De mi van a szüleivel?

– Semmi. Hét testvére volt egy nagy, gazdag katolikus családban. Amennyire ki tudtam deríteni, a szülei még élnek –

legalábbis nem találtam nyomát, hogy ne tennék –, éstucatszám vannak gazdag kis Dunlop-Eversek, akik zenélnek vagy vegánétel-kiszállító éttermet működtetnek. Valamilyen okból a család vagy nem vette észre, vagy nem izgatta őket, hogy negyedik lányuk egyszerűen eltűnt a föld színéről 1994-ben.

– És mi van a fiújával? Justinnal?

– Semmi. Néhány említés rövid karrierje alatt, amíg az Original Version dobosa volt a két sikeres kislemezen. De semmi más.

Libby megpróbálja mindezt megemészteni. Hogyan lehetséges, hogy emberek csak úgy lebucskáznak a létezés széléről? Hogyan lehetséges, hogy senki sem veszi észre?

Miller megint maga felé fordítja a képernyőt, és begépel valami mást.

– Szóval – mondja –, elkezdtem utánanézni Phinnek. Kapcsolatba léptem az Airbnb-tulajdonossal, azt mondtam, egy gyilkossági ügyben nyomozok és szükségem van a lakás utolsó bérlőjének a nevére. Nagyon segítőkész volt, nyilván szeretett volna részese lenni az izgalomnak. Justin Redding.

Libby döbbenten néz rá.

– Kicsoda?!

– Phin, vagy akárki is a pasas, Birdie volt fiújának a nevét használta az Airbnb bérléséhez.

– Hű! – mondja Libby. – Azta!

– Ja, azta, mi? – Megint gépel valamit a laptopon. – És végül, de nem utolsósorban, itt van neked Sally Radlett.

Megint feléje fordítja a képernyőt. Idősödő nő van rajta, ősz haj sisakformára vágva, szarukeretes szemüveg, vizenyőskék szem, halvány mosolykezdemény, világoskék blúz, a felső három gomb kigombolva, sápadt kulcscsont, a szépség visszhangja az arc síkjain. A fénykép alatt ezek a szavak: „Életterapeuta és tanácsadó. Penreath, Cornwall”.

– A megfelelő város. A megfelelő életkor. Úgy látom, nagyjából a megfelelő karrier… érted, életterapeuta. Az a fajta hülyeség, amit végül választasz, ugye? Ha igazából Sally Thomsen vagy.

Diadalittasan néz a lányra.

– Te mit gondolsz? Ő az, ugye? Libby megvonja a vállát.

– Hát ja, gondolom, ő lehet az.

– És itt a címe. – A monitorra mutat, és Libby látja a szemében a kérdést.

– Szerinted el kéne mennünk?

– Szerintem el, igen.

– Mikor?

Miller megemeli a szemöldökét, elmosolyodik és beüt egy számot a mobiljába. Megköszörüli a torkát.

– Halló, Sally Radlett-tel beszélek?

Libby hallja, hogy a vonal túlsó végén valaki azt mondja:

igen.

És olyan hirtelen, ahogy felhívta, Miller befejezi a hívást.

Libbyre néz és azt kérdezi:

– Most?

– De… – Libby kifogások után kutat, miért nem mehet most, aztán eszébe jut, hogy semmilyen kifogása sincs. – Le kéne zuhanyoznom – nyögi ki.

Miller mosolyog, megint maga felé fordítja a laptopot, és gépel.

– Magánszállás? – kérdezi. – Vagy Premier Inn?

– Premier Inn.

– Szuper. – Még néhány kattintás és máris foglalt maguknak két szobát a trurói Premier Innben. Lecsukja a laptopot, kihúzza a konnektorból, és becsúsztatja egy nejlontokba. – Indulhatunk?

Libby feláll, különös izgalom vesz erőt rajta a gondolatra, hogy a férfival tölti a napot.

– Indulhatunk.

47

Úgy döntöttem, az érkező baba az oka minden bajunknak. Láttam, hogy anyám hízik, mi soványodunk. És láttam, ahogy David kiterjeszti a farktollait, páváskodik, illegeti magát. Minden kiló, amit anyám felszedett, minden alkalom, amikor a baba mozgott vagy rugdosott, újabb réteg taszító magabiztosságot kent Davidre. Próbáltam észben tartani, amit Phin mesélt nekem azon a napon, amikor a Kensington Marketben jártunk, hogy Davidet kidobták az utolsó házból, ahova megpróbált beszivárogni, és amit megpróbált uralni. El akartam képzelni a megszégyenülését, amikor rajtakapták, hogy lopott a házigazdától. Próbáltam emlékeztetni  magam, hogy az az ember, aki hajléktalanként, egy fillér nélkül bukkant fel a küszöbünkön négy éve, ugyanaz, mint aki most úgy jár-kel az otthonomban, mint egy felfuvalkodott pulyka.

Nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy az a baba világra jön. Tudtam, hogy David arra használja majd, hogy bebetonozza isteni szerepét a mi eltorzult kis univerzumunkban. Ha nem jön a baba, anyám nem eszik majd állandóan, mi pedig behozhatunk a házba kórokozókat megint. És ami még fontosabb, nem lesz már semmi okunk arra, hogy

bármi közünk legyen David Thomsenhez. Semmi nem fog összekapcsolni vagy összekötni vele.

Tudtam, mit kell tennem, és az nem vet rám jó fényt. De csak egy kamasz voltam. Kétségbe voltam esve. Próbáltam mindannyiunkat megmenteni.

A drogot meglepően könnyű volt adagolni. Tettem róla, hogy amilyen gyakran csak lehet, én főzzek anyámnak. Készítettem nekigyógyteákat, zöldségleveket. Mindenbe, amit adtam neki, belekevertem azokat a hozzávalókat, amiket Justin könyve felsorolt aNem kívánt terhesség megszakításacímű fejezetben. Kilószám a petrezselymet, fahéjat, fekete ürömöt, szezámmagot, kamillát és ligetszépeolajat.

Amikor odaadtam neki a pohár zöldséglevet, megsimogatta a kezem és azt mondta:

– Olyan jó gyerek vagy, Henry. Áldottnak érzem magam, hogy gondomat viseled. – Én meg kicsit elvörösödtem és nem válaszoltam, mert bizonyos szempontból valóban gondját viseltem.Gondoskodtam róla, hogy ne legyen örökre Davidhez láncolva. De más szempontból meg éppen nem viseltem gondját.

Végül egy napon, amikor körülbelül öt hónapos terhes volt, a baba emberforma volt, és igazi, és már kezdett rugdosni és mocorogni, anyám lejött és hallottam, hogy a konyhában Birdie-vel beszélget, és azt mondja:

– A baba nem mozdul. Ma nem mozdult meg.

A megdöbbenés egész nap csak nőtt a házban, és nekem szörnyű, sötét rosszullét kavargott a gyomorszájamnál, mert tudtam, mi következik.

Persze senki sem hívott orvost, nem vitték anyámat a sürgősségire. David Thomsen ezek szerint szakképzett szülész is volt a millió egyéb tehetsége mellett. Ő vett kézbe mindent, elküldte az embereket törülközőért, vízért, és a haszontalan homeopata tinktúrákért.

Öt napba telt, hogy a baba világra jöjjön, miután meghalt. Anyám órákig jajveszékelt. A szobájában maradt Daviddel és Birdie-vel és a babával, és a zajt, amit csapott, az egész házban hallani lehetett. Mi négyen, gyerekek, a tetőtéri szobában bújtunk össze, nem tudtuk feldolgozni, ami történt. Aztán végül, azon a napon, sokkal később, anyám lehozta a babát fekete kendőbe takarva, és David sírt ásott neki a kert végében, és az éjszaka sötétjében, égő gyertyák fényében eltemették.

Aznap éjjel felkerestem apámat. Leültem vele szemben és megkérdeztem:

– Tudod, hogy meghalt a baba?

Felém fordult, és rám bámult. Tudtam, hogy nem fog válaszolni, mert nem tud beszélni. De arra gondoltam, lesz majd valami a szemében, amiből megtudom, mit gondol a nap eseményeiről. De a szemében csak félelem volt, és szomorúság.

– Kisfiú volt – mondtam. – Elijah-nak nevezték el. Most temetik, a kert végében.

Apám csak bámult rám.

– Tulajdonképpen szerencse, nem? Mit gondolsz?

Bűneim bocsánatát kerestem. Úgy döntöttem, a némaságát helyeslésnek veszem.

– Szerintem úgyis csak meghalt volna, nem? Orvosi segítség nélkül. Vagy, ami még rosszabb, anyu is meghalhatott volna. Szóval talán tényleg jobb így. – Ránéztem a tükörképemre az apám feje mögötti ablak sötét üvegében. Fiatalnak látszottam, és ostobának. – Nagyon pici volt.

A hangom megtört az utolsó szavakon. Annyira pici volt a baba, mint egy játék baba. A szívem fájt a látványától. Az öcsikém.

– Mindegy. Ez történt. És most talán megpróbálhatunk visszatérni a normalitáshoz.

De ez volt a gond. Mert nem volt normalitás. Apám élete nem volt normális. Közös létünk nem volt normális. A baba elment, de még mindig nem volt cipőm. A baba elment, de apám még mindig a székében ült egész nap és a falat bámulta. A baba elment, de nem volt iskola, nem volt nyaralás, nem voltak barátok, nem volt külvilág.

A baba elment, de David Thomsen még mindig itt volt.

48

Kilenc óra van. Lucy és a gyerekek Lucy szüleinek hajdani hálószobájába vackolták be magukat éjszakára. A szoba falain táncol a gyertyafény. Stella már alszik, a kutya a térdhajlatába gömbölyödött.

Lucy kinyit egy kis doboz gin-tonikot. Marco kinyit  egy doboz Fantát. Összekoccantják a dobozokat és Londonra emelik italukat.

– Szóval – mondja halkan Marco. – Mesélsz most a babáról? Lucy felsóhajt.

– Istenkém. – Végighúzza az arcán a kezét. – Nem tudom.

Annyira…

– Csak meséld el. Kérlek.

– Majd holnap. – Lucy elfojt egy ásítást. – Holnap elmesélem.

Ígérem.

Marco néhány perc múlva végre elalszik, és akkor már csak Lucy van ébren ebben az elátkozott házban, ahova megfogadta, hogy soha nem jön vissza. Óvatosan felemeli Marco fejét az öléből, és feláll. Az ablakból nézi, ahogy lemegy a nap a folyó túlsó partján álló csillogó, új bérházak ablakában. Nem voltak ott, amikor itt élt. Talán ha ott lettek volna, mereng, valaki

meglátta volna őket, valaki rájött volna, valaki megmentette volna őket és megóvta volna őket a szomorú végzettől.

Valamikor hajnali három felé alszik el, agya nem hajlandó előbb megnyugodni, aztán hirtelen már álmodik is.

És aztán ugyanilyen hirtelen már ébren is van. Felül. Marco is felül. A telefonján látja, hogy jól elaludtak, késő délelőtt van.

Fejük fölött léptek zaja.

Lucy Marcóéra teszi a kezét, mutatóujja hegyével megérinti az ajkát.

Megint csend van, kezd hát megnyugodni. Aztán megint meghallja, biztosan léptek zaja, nyikorog a padló.

– Mami…

Megszorítja Marco kezét, és lassan feláll. Lábujjhegyen az ajtó felé óvakodik. A kutya is felébred, kiegyenesíti magát Stella teste mellett és követi Lucyt az ajtóhoz. Körme hangosan kopog a parkettán, és Lucy felemeli. Érzi, hogy torkában morgás készülődik, csendre inti hát.

Marco ott áll mögötte, hallja a lélegzetvételét, keményen, mélyen.

– Maradj itt – súgja.

Fitz torkában gyűlik a morgás. Újabb nyikordulás a fejük fölött, és Fitz rázendít.

A nyikorgás abbamarad.

Aztán megint léptek zaja, nyugodt, magabiztos, lefelé a tetőtéri hálószobákhoz vezető lépcsőn. Lucynak eláll a lélegzete.

A kutya megint ugat és próbál szabadulni a karjából. Lucy becsukja az ajtót és nekiveti a hátát.

Stella is felébredt, és tágra nyílt szemmel bámulja az ajtót.

– Mi van, mama?

– Semmi, drágám – súgja Lucy a szoba túlsó végébe. – Semmi. Csak Fitz butáskodik.

Az emeleti pihenőre nyíló ajtó nyikorog, majd bevágódik. Lucy ereiben száguld az adrenalin.

– A baba az? – kérdezi súgva Marco, szemében rémület ül.

– Nem tudom – válaszol Lucy. – Nem tudom, ki az.

Léptek kopognak a folyosón, aztán hallani, hogy valaki hangosan lélegzik az ajtó túlsó oldalán. A kutya elhallgat, hátracsapja a fülét, kivicsorítja a fogát.  Lucy  odább  lép  az ajtótól, résnyire kinyitja. A kutya kiugrik a karja közül, kipréseli magát a keskeny nyíláson. És ott áll egy férfi a szoba előtt, a kutya ugat, és a fogát csattogtatja a bokája körül, a férfi pedig halvány mosollyal lenéz rá, odatartja elé a kezét, hogy megszaglászhassa. Fitz elcsendesedik, megszagolja a kezét és hagyja, hogy megsimogassák a feje búbját.

– Helló, Lucy – mondja a férfi. – Helyes kutya.

III

49

Libby elnyúlik a szállodai ágyon, amelynek végén ott az ismerős padlizsánlila szövetcsík. A Premier Inn szállodai szoba örömteli hely Libby számára; gondolataiban összekapcsolódik a lánybúcsúkkal, a hétvégi kiruccanásokkal, a távoli városokban tartott esküvőkkel. A Premier Inn ágya ismerős és megnyugtató. Egész napját képes lenne itt tölteni. De kilenckor találkozója van Millerrel a hallban. Libby ránéz a telefonjára. Tizenkét perc múlva kilenc. Feltápászkodik az ágyról, és gyorsan lezuhanyozik.

Hosszú volt az út tegnap este Londonból, és sokat megtudott Millerről az öt óra alatt, amit kettesben töltöttek.

Autóbalesete volt huszonkét éves korában, egy évet töltött kerekesszékben és rehabilitáción. Nagyon  vékony  és  sportos volt fiatal korában, de soha nem  nyerte  vissza  karcsú  alakját. Két nővére van, és egy meleg apja, Leamington Spában nőtt fel. Politikatudományt hallgatott az egyetemen, ott ismerte  meg elvált feleségét, Matildát, akit Matinak becéznek. Mutatott róla egy képet Libbynek a telefonján. Nagyon csinos volt, sötétvörös hajú, telt ajkú, olyan szögletes frizurával, ami az emberek kilencvenkilenc százalékának szörnyen állna.

– Miért váltatok el? – kérdezte Libby. Aztán hozzátette: – Ha nem vagyok indiszkrét.

– Az én hibám volt – mondta Miller és a szívére tette a kezét.

– Csak az én hibám. Minden fontosabb volt nekem nála. A barátaim, a hobbijaim. És főleg a munkám. Főleg – szünetet tart, kesernyésen elmosolyodik – a cikk aGuardianben. – Megvonta a vállát. – De tanultam belőle. Soha nem fogom többet a magánéletem elé helyezni a munkám.

– És veled mi van? – kérdezte Miller. – Van valahol egy Mr.

Libby a háttérben?

– Nincs – válaszolt a lány. – Még nincs. De dolgozom rajta.

– De te még fiatal vagy.

– Hát igen – helyeselt Libby, és egy pillanatra megfeledkezett róla, hogy úgy érzi, lassan kifut az időből, hogy szeszélyes céljait elérje. – Fiatal vagyok.

Visszaveszi tegnapi ruháit és kilenc után két perccel a hallban van, ahol Miller már várja. Nem vett másik ruhát, talán le sem zuhanyozott. Zilált, mint egy olyan férfi, aki két napja nem aludt a saját ágyában. De van valami kedves a látványban, a rendetlenségében és gondterheltségében, és Libby nehezen tud ellenállni a kísértésnek, hogy lesimítsa a haját és megigazítsa a pólója nyakát.

Természetesen bőséges Premier Inn-reggelit evett és éppen a kávéja utolsó cseppjeit nyeli le, amikor Libby felbukkan. Rámosolyog, leteszi a csészét és együtt elhagyják a szállodát.

Sally praxisa a penreathi főutcán van egy kis kőépületben. A földszinten egy spa van, a The Beach. Sally irodája az emeleten van, a lépcső tetején. Miller becsönget, egy nagyon fiatal lány nyit ajtót.

– Parancsoljanak.

– Helló – mondja Miller. – Sally Radlettet keressük.

– Elnézést kérek, éppen egy ügyféllel tárgyal. Segíthetek?

A lány sápadt és természetes szőke, arcának ugyanolyan a csontozata, mint Sallyé. Egy pillanatra Libby azt hiszi, Sally lánya lehet. De az nem lehet. Sally legalább hatvanéves, ha nem több.

– Ööö, nem, nekünk tényleg Sallyvel kell beszélnünk – mondja Miller.

– Van időpontjuk?

– Nincs – válaszol Miller –, sajnos nincs. Veszélyhelyzetről van szó.

A lány összehúzza a szemét, aztán a Chesterfield bőrkanapéra néz, és azt mondja:

– Leülnek, amíg várnak rá? Már nem tart soká.

– Nagyon szépen köszönjük – mondja Miller, és leülnek egymás mellé.

A szoba aprócska; olyan közel vannak a lányhoz, aki az íróasztala mögött ül, hogy hallják a lélegzését.

Telefonhívás töri meg a kényelmetlen csendet, Libby Millerhez fordul és odasúgja:

– Mi van, ha nem ő az?

– Akkor nem ő az – rántja meg a vállát Miller.

Libby egy pillanatra ránéz. Rájön, hogy a férfi nem úgy nézi a világot, mint ő. A férfi kész tévedni; nem kell mindig tudnia, mi fog történni. A gondolat, hogy úgy is lehet élni, ahogy Miller él, meglepően vonzó a számára.

Magas nő jelenik meg. Szürke, rövid ujjú ruha van rajta és aranyszínű szandál. Elköszön egy középkorú férfitól, rájuk pillant, bizonytalannak tűnik. Az asztal mögött ülő lányhoz fordul:

– Lola?

A lány is rájuk néz, és azt mondja:

– Sürgős időpontot kértek.

A nő visszafordul hozzájuk, és bizonytalanul rájuk mosolyog.

– Jó napot.

Egyértelmű, hogy nem szereti, ha valaki csak besétál,  és sürgős időpontot kér.

Miller nyugodtan feláll.

– Sally – mondja –, én Miller Roe vagyok. Ő pedig a barátom, Libby Jones. Ránk tudna szánni tíz percet?

A nő megint a Lola nevű lányra  néz.  Lola  megnyugtatja, hogy a következő ügyfél csak fél tizenkettőkor érkezik. A nő behívja őket az irodájába, és becsukja mögöttük az ajtót.

Sally rendelője skandináv módon barátságos: halványszínű szófa, háttámláján horgolt takaró, világosszürke falak, fehér íróasztal és székek. A falakon több tucat fekete-fehér fénykép.

– Szóval – mondja. – Mit tehetek önökért?

Miller Libbyre néz. Azt akarja, ő kezdje el. Libby Sallyhez fordul és megszólal:

– Éppen most örököltem egy házat. Egy nagy házat. Chelsea-ben.

– Chelsea-ben? – ismétli meg értetlenül a nő.

– Igen. A Cheyne Walkon.

– Aha. – A nő egyet bólint.

– A tizenhatos számot.

– Igen, igen – mondja türelmetlenül a nő. – Nem értem, én…

– kezdi. Aztán elhallgat, és összehúzza a szemét.

– Ó! – mondja. – Te vagy a baba! Libby bólint.

– Maga Sally Thomsen? – kérdezi. Sally vár.

– Nos – mondja pár másodperc múlva –, gyakorlatilag nem. Visszavettem a lánykori nevem, amikor néhány éve elindítottam ezt a praxist. Nem akartam, hogy… hát igen. Elég hosszú ideig nagyon rossz helyzetben voltam és újra akartam kezdeni, azt hiszem. De igen. Én voltam Sally Thomsen. Most pedig figyeljenek – mondja hirtelen hűvös és hivatalos hangon.

– Semmibe nem akarok belekeveredni. A lányom megesketett, hogy soha semmiről nem beszélek a chelsea-i ház kapcsán. Nem mesélek róla semmit. Évekig PTSD-je volt azok után, ami ott történt, igazából még mindig nagyon sérült. Nem az én dolgom bármit mondani. És noha örülök, hogy itt látlak, épen és egészségesen, attól tartok, azt kell kérnem, menjenek el.

– Lehetne esetleg beszélni a lányával? Mit gondol?

Sally Millerre néz, aki feltette a kérdést.

– Egyáltalán nem – mondja. – Egyáltalán nem.

50

CHELSEA, 1992

Anyám soha nem nyerte vissza az erejét a baba elveszítése után.

Lassan visszahúzódott a közösségi életből. Visszahúzódott Davidtől is. Kezdett több időt tölteni apámmal, üldögéltek csöndben kettesben.

Én természetesen csak magamat hibáztattam anyám boldogtalansága miatt. Próbáltam javítani a helyzeten,  adtam neki olyan kotyvalékokat Justin könyvéből, amelyek állítólag kigyógyítják a melankóliából az embert.  De  szinte  lehetetlen volt rávenni, hogy egyen bármit, így akármit tettem, nem változtatott semmin.

David, úgy nézett ki, elhagyta. Meg voltam lepve. Azt vártam volna, hogy aktív részese lesz a rehabilitációjának. De távolságtartó volt vele, gyakorlatilag hideg.

Egy nap, nem sokkal az után, hogy anyám elveszítette  a babát, megkérdeztem Davidet:

– Miért nem beszélsz már soha az anyámmal? Rám nézett, és felsóhajtott.

– Édesanyád gyógyul. A saját útját kell ehhez járnia.

A saját útját.

Éreztem, hogy a düh lassan elönt.

– Nem hiszem, hogy gyógyul – mondtam. – Szerintem rosszabbodik. És mi van az apámmal? Neki nem kellene valami ellátást kapnia? Valami gyógykezelést? Egész nap nem csinál semmit, csak ül a székében. Talán a kinti világban valaki tehetne érte valamit. Lehetne valami terápia. Akár elektrosokk-terápia vagy valami olyasmi. Lehet, hogy mindenféle előrelépések történtek a stroke-os betegek kezelésében, amikről nem is tudunk, mert itt vagyunk beragadva… – Ekkor már kiabáltam, és amint a szavak elhagyták a számat, tudtam, hogy rossz helyre tévedtem, és itt is volt, kezének hideg, metsző bőre az állkapcsom oldalán.

Megéreztem a vér fémes ízét a számban, a szám körül terjengő érzéketlenséget. Ujjam hegyével megérintettem a vért és iszonyattal néztem Davidre.

Ő lenézett rám, széles válla a füléhez húzva, feje oldalán kidagadt egy ér. Hihetetlen volt, hogy ez a csöndes, spirituális ember milyen gyorsan tud dühöngő őrültté változni.

– Nincs jogod ilyesmikről beszélni – morogta. – Nem tudsz te semmit semmiről. Egy kisgyerek vagy csak.

– De ő az apám. És amióta megérkeztél, úgy bánsz vele, mint egy darab szarral!

Keze ismét meglendült, most az arcom másik oldalára. Mindig is tudtam, hogy ez meg fog történni. Amióta először

megpillantottam, tudtam, hogy David Thomsen meg fog ütni, ha szembeszállok vele. És itt is volt.

– Mindent tönkretettél – mondtam a nincs vesztenivalóm érzelmi fellángolásában. – Azt hiszed, annyira erős és hatalmas vagy, de nem vagy! Csak egy zsarnok vagy! Idejöttél az otthonomba, és arra kényszerítettél mindenkit, hogy olyan legyen, amilyennek te akarod. Aztán teherbe ejtetted az anyukámat, aki most szomorú, és te fütyülsz rá, egyszerűen fütyülsz rá. Mert csak magaddal törődsz!

Most olyan erővel ütött meg, hogy a szoba túlsó végébe repültem.

– Kelj fel! – üvöltötte. – Kelj fel, és takarodj a szobádba! Egy hétre el vagy szigetelve.

– Bezársz? – kérdeztem. – Mert beszélni mertem veled? Mert elmondtam, mit érzek?

– Nem – vicsorgott. – Azért zárlak be, mert nem bírom elviselni a látványodat. Mert undorodom tőled. Talpra, és mehetsz magad, vagy viszlek én. Melyiket választod?

Felálltam, és futottam. De nem a lépcsőhöz, hanem a bejárati ajtóhoz. Megfogtam a kilincset, elfordítottam, és készen álltam, készen álltam, hogy elszaladjak, hogy leszólítsak egy idegent, és azt mondjam neki: Istenem, segíts, mert csapdába estünk egy házban egy tébolyodott emberrel! Istenem,  segíts,  kérlek!De  az ajtó be volt zárva.

Hogyhogy nem készültem föl erre? Rángattam, rángattam, aztán Davidhez fordultam, és azt mondtam:

– Bezártál minket!

– Nem – válaszolta. – Az ajtó van bezárva. Ez egészen más.

Mehetünk?

Fölcsörtettem a lépcsőn a tetőtérbe, David mögöttem jött. Hallottam, hogy fordul a zár a szobám ajtaján.

Sírtam, zokogtam, mint egy szörnyű, nyomorult, nagyra nőtt baba.

Hallottam, hogy Phin a hálószobája falán át azt kiabálja:

– Fogd be! Fogd már be!

Kiabáltam az anyám után, de nem jött. Senki sem jött.

Azon az éjszakán fájt az arcom, ahol David megütötte, korgott a gyomrom és nem bírtam aludni, és egész éjjel ébren feküdtem, és néztem a hold előtt elvonuló felhőket, figyeltem a madarak sötét árnyát a fák koronájában, hallgattam, ahogy nyikorog és nyög a ház.

Egy kicsit megbolondultam, azt hiszem,  a  következő  hét alatt. Kapartam a falat, amíg vér nem serkent a körmöm alól. A padlóba vertem a fejem. Állati hangokat adtam ki. Olyan dolgokat láttam, amik nem voltak ott. Azt hiszem, David arra gondolt, hogy meghunyászkodva kerülök ki a börtönömből, készen az újrakezdésre. De nem ez történt.

Amikor az ajtót egy hét elteltével kinyitották és megint szabadon járhattam a házban, nem éreztem meghunyászkodást. Tele voltam jogos dühvel. Végezni fogok Daviddel örökre.

Valami más is volt a levegőben, amikor végre visszakaptam a szabadságom, egy hatalmas titok lebegett körülöttünk, a porszemek és napsugarak hátán terjedt, beleakadt a szobák sarkában a pókháló szálaiba.

Ahogy csatlakoztam a többiekhez a reggelizőasztalnál azon az első reggelen a szabadulásom után, megkérdeztem Phintől:

– Mi folyik itt? Miért viselkedik mindenki olyan furcsán? Megvonta a vállát.

– Nem úgy viselkedik itt folyton mindenki? Azt válaszoltam: – Nem. A megszokottnál is furcsábban. Mintha valami történne.

Phin már beteg volt, tisztán láttam. A bőre, amely hajdan makulátlan és sima volt, szürke lett, és foltos. A haja zsírosan lógott. És rossz szaga volt, valami savanykás szag.

Szóltam Birdie-nek.

– Phin betegnek látszik – mondtam. Kényeskedve válaszolt: – Phinnek semmi baja. Több testgyakorlásra lenne szüksége.

Hallottam is az apját a tornaszoba ajtaján keresztül, amint arra kéri, hogy igyekezzen.

– Jobban… meg tudod csinálni. Nyomj vissza. Nyomj vissza erővel. Rajta! Nem is igyekszel. – És aztán láttam, amint Phin kilép a tornaszobából, sápadtan és megtörten, és úgy mászik fel a lépcsőn a tetőtérbe, mintha minden lépés fájna.

Azt mondtam neki:

– Ki kéne jönnöd velem a kertbe. A friss levegő majd segít.

Azt válaszolta:

– Sehova sem akarok veled menni.

– Akkor ne gyere velem. Menj ki egyedül a kertbe.

– Nem érted? – kérdezte. – Ebben a házban semmi sem segít rajtam. Csak az segítene rajtam, ha nem ebben a házban lennék. El kell mennem. El kell – mélyen a szemembe nézett – mennem. Az volt az érzésem, hogy a ház haldoklik. Először az apám halványult el, aztán az anyám, most meg Phin. Justin itt hagyott minket. A baba meghalt. Egyszerűen fel nem tudtam fogni, mi

értelme van az egésznek most már.

Aztán egy délután nevetést hallottam a földszintről. Lenéztem az előtérbe és láttam, hogy David és Birdie lép ki a tornaszobából. Mindketten duzzadtak az életerőtől. David Birdie válla köré kanyarította a karját, magához húzta, erősen szájon csókolta, undorító cupp kíséretében. Ők voltak azok; világosan láttam. Ők szívták a házat, mint a vámpírok, ők itták magukba minden energiáját, minden szeretetét, életerejét és jóságát, mindent magukba szívtak, híztak a nyomorunkon és megtört lelkünkön.

Aztán körülnéztem a csupasz falakon magam körül, ahol hajdan az olajfestmények lógtak, az üres sarkokon, ahol a szép bútorok álltak. Eszembe jutottak a csillárok, amelyek hajdan szikráztak a napfényben. Az ezüst, a réz és az arany, amitől minden felület csillogott. Eszembe jutott anyám ruhatára, a híres divatházaktól származó ruhák és táskák, a gyűrűk, amik a kezét ékítették, a gyémánt fülbevalók és a zafírköves medálok. Mind eltűnt. Mind eltűnt az állítólagos „jótékonyság” keretében,

hogy segítsen a „szegényeken”. Számolgatni kezdtem ennek a sok tárgynak az értékét. Több ezer  font,gondoltam.  Sok  ezer font.

És aztán megint lenéztem Davidre, karja Birdie derekán, mindketten annyira szabadok, annyira nem érinti meg őket semmi, ami a házban folyik. És arra gondoltam: Nem vagy te megváltó, sem guru, sem isten, David Thomsen. Nem vagy te emberbarát, sem jótékony. Nem vagy te  spirituális  ember.  Te egy bűnöző vagy. Ide jöttél az otthonomba, és kifosztottad. És nincs benned együttérzés. Ha  lenne  benned  együttérzés,  most az anyámmal ülnél, amíg a halott babádat gyászolja. Megtalálnád a módját, hogy apámat kiszabadítsd az élő poklából. Elvinnéd a fiad orvoshoz. Nem Birdie-vel röhögcsélnél. Túlságosan nagy teher lenne neked mindenki boldogtalansága. És ha nincs benned együttérzés, abból az következik, hogy a pénzünket nem adtad a  szegényeknek. Hanem megtartottad magadnak. És ez a  „dugipénz”,  amiről Phin beszélt nekem annyi évvel ezelőtt. És  ha  ez  a  helyzet, akkor hol tartod? És mihez akarsz kezdeni vele?

51

CHELSEA, 1992

Két héttel az után, hogy David kiengedett a szobámból, bejelentette a húgom terhességét a vacsoraasztalnál. Alig volt tizennégy éves.

Láttam, hogy Clemency visszahőköl a húgomtól, úgy ugrik el mellőle, mintha forró olaj fröccsent volna rá. Láttam anyám arcát, az üres, halott arckifejezést, és világos volt számomra, hogy ő már tudta. Láttam Birdie-t. Rám mosolygott. És azoknak az apró fogaknak a látványára robbantam. Átvetettem magam az asztalon, és ráugrottam Davidre. Megpróbáltam megütni. Igazából megpróbáltam megölni. Ez volt a célom.

De én kicsi voltam, ő meg nagy és persze Birdie  közénk vetette magát, és valahogy lerángattak róla, vissza az én oldalamra az asztal mellett. Ránéztem a  húgomra,  az  ajkán játszó különös mosolyra és el se hittem, hogy eddig nem jöttem rá, nem jöttem rá, hogy a buta kishúgom bevette  az  egészet, hogy úgy nézett Davidre, ahogy az anyám nézett Davidre, ahogy Birdie nézett Davidre. Hogybüszke,amiért David őt választotta, büszke, hogy David gyerekével viselős.

És aztán megvilágosodtam.

Davidnek nem csak a pénzünk kell. Davidnek a ház kell.

Ezt akarta, amióta csak betette a lábát. És ha babája lesz a húgomtól, akkor a tulajdona lesz majd.

Másnap bementem a szüleim hálószobájába. Kinyitottam a kartondobozokat, amikbe az értéktelen dolgaikat öntötték, amikor a bútorokat elajándékozták. Éreztem magamon apám szemét.

– Apu – kérdeztem –, hol van a végrendelet? A végrendelet, amiből kiderül, mi lesz a házzal, ha meghalsz.

Láttam, hogy szavak próbálnak formálódni a torka tövében.

Egy-két milliméterre nyitotta a száját. Közelebb léptem hozzá.

– Apu! Tudod? Tudod, hol vannak az iratok? Pillantása rólam a hálószoba ajtajára siklott.

– Kint vannak? – kérdeztem. – Az iratok? Pislantott.

Akkor is pislantott néha, amikor etették. Ha anyu azt mondta:

– Ízlik, drágám? – akkor pislantott és anyu azt mondta: – Jól van, jól van – és adott neki még egy falatot.

– Melyik szobában? – kérdeztem. – Melyik szobában vannak?

Láttam, hogy szeme balra rebben. David és Birdie szobája felé.

– David szobájában? Pislantott.

A szívem elszorult.

Nem tudok bemenni David és Birdie szobájába. Először is, zárva tartják. És ha nem tartanák is, bele se merek gondolni, mi lenne a következménye, ha rajtakapnának odabent.

Megint Justin végtelenül hasznos könyvéhez fordultam.

„Varázsfőzet átmeneti kábaság előidézésére.”

Ez pont úgy hangzott, mint amire szükségem van. Azt ígérte, néhány percnyi általános zavarodottságot okoz, álmosságot, „kicsiny, észrevehetetlen kihagyást”.

Maszlagos nadragulyára volt szükség hozzá, Atropa belladonnára, arra a mérgező növényre, amiről Justin annyi hónapja mesélt nekem. Titokban már nevelgettem, mert találtam néhány magot Justin gyógynövényes ládikájában. A magokat két hétig vízben kellett áztatni a hűtőszekrényben. Azt mondtam a felnőtteknek, hogy új gyógynövénnyel kísérletezem Phin életkedvének visszahozására.

Aztán fogtam a magokat, és elültettem őket két nagy cserépbe. Három hétbe telt, hogy megjelenjenek a magoncok, és amikor utoljára megvizsgáltam őket, teljes virágzásban voltak. A szakirodalom szerint nagyon nehéz Atropa belladonnát termeszteni, és én hihetetlenül elégedett voltam magammal, amikor az első lila virágok kinyíltak. Most kiosontam a kertbe, letéptem két ágacskát, bedugtam a cicanadrágom derekába, és gyorsan felsiettem. A szobámban elkészítettem a tinktúrát kamillalevelekkel és cukros vízzel. Állítólag kellett volna bele két szőrszál egy vörös macska hátáról és egy vénasszony lehelete, de én gyógyszerész voltam, nem varázsló.

A gyógyteáimat nagyon szerették. Azt mondtam Davidnek és Birdie-nek, hogy egy új keverékkel kísérletezem: kamilla és málnalevél. Elismerően néztek rám, és azt mondták, finomnak hangzik.

Bocsánatot kértem Birdie-től, amíg a sajátját itta, mert talán egy kicsit túl édes; azt mondtam neki, csak egy csepp méz, ami ellensúlyozza a málnalevél kesernyésségét. A varázsige szerint a befogadónak legalább egy félcsészényit meg kell innia. Így aztán ott ültem, arcomon szeretet derengett, mintha csak az elismerésükre vágynék kétségbeesve, szuggerálva, hogy igyanak csak, akkor is, ha nem ízlik nekik.

De ízlett nekik és mindketten megitták a teljes csészényit.

– Hát – mondta Birdie később, amikor elpakoltuk az elmosott edényt. – Ez a tea egészen, egészen megnyugtató volt, Henry. Úgy érzem… képes lennék… – Láttam, hogy szeme kezd fennakadni. – Lehet, hogy le kell feküdnöm.

Láttam, hogy David is küszködik, igyekszik nyitva tartani a szemét.

– Igen – mondta. – Szundítsunk egyet.

– Gyertek – mondtam –, hadd segítsek. Jaj, annyira sajnálom. Talán túl sok volt a kamilla a teában. Erre,  erre.  –  Hagytam, hogy Birdie belém kapaszkodjon.

Arcát a vállamra fektette, és azt mondta:

– Imádom a teád, Henry. Ez a legfinomabb tea.

– Igazán nagyon jó tea – értett egyet vele David.

David a szobájuk kulcsa után kotorászott a tunikája ráncai között. Közben észrevettem, hogy testén keresztben egy

bőriszákot hord. Feltételeztem, ebben tartja a ház összes szobájának kulcsát. Nem talált bele a kulccsal a zárba, úgyhogy segítettem neki. Aztán az ágyhoz vezettem őket, ahol azonnal, mélyen elaludtak.

És ott álltam. David és Birdie hálószobájában. Évek óta nem jártam ebben a szobában, az óta, hogy David és Sally még együtt voltak.

Körülnéztem, és alig tudtam elhinni, amit láttam. Kartondobozok halma, amikből ruhák, könyvek, személyes tárgyak dőltek kifelé, azok a személyes tárgyak, amikről nekünk azt mondták, hogy gonoszak és rosszak. Láttam két pár cipőt a sarokban, egy férfit és egy nőit. Láttam alkoholt, félig üres borosüveget bedugaszolva, egy poharat sűrű, ragacsos maradékkal az alján, apám nagyon drága whiskyjét. Láttam egy doboz kekszet, egy Mars csokipapírt. Láttam egy selyembugyit, egy flakon Elvive sampont.

De nem ezzel foglalkoztam. Fogalmam sem  volt,  mennyi ideig tart az „átmeneti kábaság”. Meg  kell  találnom  apám iratait, aztán eltűnnöm innen.

Ahogy a dobozokban turkáltam, kezembe akadt a tolltartóm, amelyet nem láttam az elemi iskola vége óta. Felemeltem, csak bámultam rá, mint egy letűnt civilizáció emlékére. Futólag eszembe jutott a barna térdnadrágos kisfiú, ugrál, hogy vége az utolsó napnak az iskolában, diadalmasan emeli az állát, ahogy elképzeli a szép, új világot, amely megnyílik előtte. Elhúztam a cipzárt, az orromhoz emeltem, beszívtam a ceruzaforgács és

ártatlanság illatát; aztán a nadrágomba dugtam, hogy majd elrejtsem a szobámban.

Megtaláltam anyám egyik báli ruháját. Megtaláltam apám vadászpuskáit. Megtaláltam a húgom balett-trikóját és tütüjét, amiről el sem tudtam képzelni, miért tartották meg.

Aztán a harmadik dobozban megtaláltam apám iratait: szürke, márványozott irattartókban, masszív fémkapcsokkal. Elővettem az egyiket, amely aHázzal kapcsolatos iratoknevet viselte, és gyorsan átpörgettem.

És ott volt Henry Roger Lamb és Martina Zeynep Lamb végakarata. Ezt is a nadrágomba dugtam. Majd elolvasom csendben a szobámban. Hallottam, hogy Birdie zihál, és láttam, hogy megrándul a lába. Gyorsan magamhoz húztam egy másik dobozt. Ebben útleveleket láttam. Felkaptam őket, az utolsó oldalukra lapoztam: az enyém, a húgomé, a szüleimé. A harag tüze gyulladt meg bennem. Az útleveleink! Ez az ember elvette az útleveleinket! Ez majdnem elemibb gonoszság volt, mint hogy bezárt minket a saját házunkba. Ellopni egy másik emberi lény útlevelét, a lehetőségét a menekülésre, a kalandra, a felfedezésre, a tanulásra, a világ kihasználására – szívemben dörömbölt a düh. Láttam, hogy az én útlevelem lejárt, a húgomé még fél évig jó. Most már nem vehetjük hasznukat.

Hallottam, hogy David halkan motyog.

Az átmeneti kábaság túlságosan átmenetinek bizonyult, és nem voltam benne biztos, hogy még egyszer rá tudom beszélni őket a különleges „új teára”. Lehet, hogy ez az egyetlen,

megismételhetetlen lehetőségem felderíteni a titkokat, amelyeket ez a szoba rejt.

Találtam egy doboz paracetamolt. Egy doboz köhögés elleni cukrot. Egy doboz kotont. És mindezek alá temetve találtam egy köteg pénzt. Végigfuttattam az ujjam a szélén. Érzékien zizegett, jókora összeget sejtetve. Egy ezres, gondoltam. Vagy talán több? Leemeltem néhány tízest a köteg  tetejéről  és  bedugtam  az iratok mellé a nadrágom gumija alá.

Birdie felnyögött. David is felnyögött.

Felálltam, apám végrendeletét, a tolltartómat és öt tízfontost a hasamhoz szorítottam.

Lábujjhegyen elhagytam a szobát, csendesen csuktam be magam mögött az ajtót.

52

Lucy kissé kábult. A férfi arca hol fókuszba áll, hol elmosódik. Az egyik pillanatban egy bizonyos valakinek látszik, a másikban másnak. Megkérdezi tőle, kicsoda ő.

– Tudod, hogy ki vagyok – válaszol. A hangja ismerős és mégis idegen.

Stella odajön hozzá, és most Lucy lábába kapaszkodik. Lucy látja Marcót maga mellett, magas és erős.

A kutya boldogan elfogadja a férfi kedveskedését, a hátára hengeredik, a hasát mutogatja, hogy simogassák.

– Jó fiú vagy – mondja a férfi. – Nagyon jó fiú vagy.

A férfi felpillant Lucyra, mutatóujja hegyével feljebb tolja a szemüvegét.

– Annyira szeretnék egy kutyát – mondja. – De nem lenne tisztességes egész napra otthon hagyni, amíg dolgozom.  Így aztán beérem a macskákkal. – Felsóhajt,  felegyenesedik,  és tetőtől talpig végigméri Lucyt. – Tetszik a külsőd, tudod. Soha nem hittem volna, hogy ilyen, hogy is mondjam, bohém leszel.

– Te lennél… – hunyorog rá Lucy.

– Nem árulom el – válaszol játékosan a férfi. – Találd ki.

Lucy sóhajt. Annyira fáradt. Annyira messziről jött. Az élete hosszú volt, és nehéz, és soha semmi nem ment könnyen. Egy

pillanatig sem. Szörnyű döntéseket hozott és rossz helyzetekben találta magát, rossz emberekkel. Gyakran érezte úgy, hogy csak kísértet, csak egy ember körvonala, aki valamikor létezhetett, de az élet kitörölte.

És most itt van: anya, gyilkos, illegális bevándorló, aki betört egy olyan ingatlanba, amely nem az övé. Csak arra vágyik, hogy lássa a babát, és bezárja létezése körét. Ám most itt van egy férfi, úgy hiszi, hogy a bátyja, de hogyan lehetne a bátyja és ugyanakkor nem a bátyja? És miért fél tőle?

Felnéz a férfira, látja hosszú szempillái árnyékát az arccsontján.Phin,gondolja Lucy.Ez Phin.De aztán lenéz a kezére: kicsi, finom, a csuklója keskeny.

– Te Henry vagy – mondja –, ugye?

53

CHELSEA, 1992

A bejelentés után odamentem anyámhoz és ezt mondtam neki:

– Engedted, hogy a lányod szexeljen egy veled egyidős férfival. Ez egyszerűen beteges.

Csak ennyit válaszolt:

– Semmi közöm nem volt hozzá. Csak azt tudom, hogy jön a baba és mindannyiunknak örülnünk kell.

Soha azelőtt, és azóta sem éreztem magam ennyire egyedül. Már nem volt anyám, és apám sem. Nem jöttek látogatók a házba. Az ajtócsengő sosem szólalt meg. A telefont kikapcsolták hónapokkal azelőtt. Volt egy időszak, nem sokkal az után, hogy anyám elveszítette a babát, amikor valaki eljött a házhoz és verte az ajtót fél óra hosszat mindennap, egy héten át. A szobánkban tartottak minket, amíg az az ember az ajtót verte. Utána anyám azt mondta, az öccse volt, Karl bácsikám. Én szerettem Karl bácsit, az a fajta duhaj, fiatal nagybácsi volt, aki belelöki a gyerekeket az úszómedencébe, és kétértelmű vicceket mesél, amitől a felnőttek helytelenítőn cöcögni kezdenek. Utoljára akkor láttuk, amikor Hamburgban megnősült, én meg

tízéves voltam. Virágos, háromrészes öltönyt viselt. A gondolat, hogy itt volt az ajtónknál és nem eresztettük be, a szívem újabb kis darabját törte össze.

– De miért? – kérdeztem anyámat. – Miért nem engedtük be?

– Mert nem értené meg az életmódunkat, amit választottunk.

Túlságosan felületes és értelem nélküli életet él.

Erre nem válaszoltam, mert nem volt mit válaszolni rá. Nem értené. Senki sem értené. Anyám legalább ennyit felfogott.

A zöldségeket hetente egyszer kartondobozban hozták az ajtónk elé; a bejárati ajtó mellett eldugott borítékban volt rá a pénz. Egyszer-kétszer a szállító becsöngetett, anyám meg kinyitotta a levélbedobó nyílást, a szállító meg azt mondta: „Ma nem volt fehérrépa, asszonyom, hoztam helyette paszternákot, remélem, nem baj.” Anyám meg mosolyogva azt válaszolta: „Nagyon jó lesz, köszönjük szépen”, és miután megtalálták a holttesteket, ez az ember elment a rendőrségre és azt mesélte, hogy azt hitte, ez egy kolostor, anyám pedig apáca. Szállítói körútjának ezt az állomását „a zárda” néven tartotta nyilván. Azt mesélte, fogalma sem volt róla, hogy gyerekek is élnek a házban. Arról sem, hogy egy férfi is.

Mostanára nagyon magányos lettem. Megpróbáltam újraéleszteni a barátságom Phinnel (vagy a látszatát annak, hogy barátok vagyunk), de ő még mindig nagyon haragudott rám, amiért beárultam azon az estén, amikor belelökött a folyóba. Igen, tisztában vagyok vele, hogy nekem kellett volna haragudnom rá, amiért belelökött a folyóba, de hát drogot vettünk be, én pedig idegesítő voltam, tudtam, hogy idegesítő

vagyok és bizonyos szempontból megérdemeltem, hogy belelökjenek a folyóba, és a dühöm utána elsősorban a sértett büszkeségből és érzésekből fakadt, nem abból, hogy életveszélybe sodort. Ráadásul szerelmes voltam belé, és amikor szerelmes vagy, majdnem mindent megbocsátasz. Sajnos, ez a vonás felnőtt életemben is elkísért. Mindig olyanokba szeretek bele, akik gyűlölnek.

Egy délután, nem sokkal az után, hogy a húgom terhességét bejelentették, a konyhában találtam Clemencyt.

– Tudtad? – kérdeztem.

Elvörösödött, mert az évek során alig álltunk szóba egymással, most pedig arról beszéltünk, hogy a legjobb barátja szexelt az apjával.

– Nem. Fogalmam sem volt róla – válaszolta.

– De annyira közel álltok egymáshoz. Hogyhogy nem tudtál róla?

Megvonta a vállát.

– Azt hittem, csak edzenek.

– És mit gondolsz róla?

– Azt, hogy undorító.

Hevesen bólogattam, mintha csak azt mondanám, ugyanazt gondoljuk, helyes.

– Tett valaha bármi hasonlót az apád?

– Mármint…

– A babák. Ejtett bárkit teherbe ez előtt?

– Á – mondta halkan. – Nem. Csak az anyukámat.

Azt mondtam, jöjjön a szobámba, mire ijedt arcot vágott, amitől megsértődtem, de aztán arra gondoltam, hogy jól van ez így. Jó, ha ijesztőnek tartanak, ha le akarom győzni Davidet és kiszabadítani magunkat a házból.

A szobámban elhúztam a matracom a faltól, és előszedtem a dolgokat, amiket David és Birdie szobájában találtam. Kiteregettem a padlón és hagytam, hogy alaposan megnézze. Elmeséltem, hol találtam őket.

– De hogyan sikerült bejutnod? – kérdezte.

– Nem mondhatom meg – válaszoltam.

Láttam, hogy elönti a zavarodottság, ahogy a tárgyakat nézte.

– A tolltartód?

– Igen. A tolltartóm. És annyi minden volt még ott. – Meséltem neki a selyembugyiról, a whiskyről és a készpénzkötegről. És ahogy meséltem neki, láttam, hogy összetöröm. Olyan volt, mint az a nap, amikor Phinnek meséltem, hogy láttam csókolózni az apját és Birdie-t. Elfelejtettem, hogy egy gyerekkel beszélek az apjáról, hogy a közös genetikai örökség, az emlékek, a kapcsolatok mély rétegei kötik össze őket és én most ezeket tépem szét a szavaimmal.

– Végig hazudott nekünk! – kiáltott fel Clemency, és a tenyere tövével dörgölte a szemét. – Azt hittem, a szegényekért tesszük! Nem értem. Nem értem!

Határozottan a szemébe néztem.

– Pedig egyszerű – mondtam. – Az apád minden értékeset elvett a szüleimtől, és most a házukat akarja. Jogilag ez a ház

letétben van nekem és a húgomnak, amíg huszonöt évesek nem leszünk. De nézd csak. – Megmutattam neki a végrendeletet, amit a dobozból vettem el. Kiegészítő záradékot fűztek hozzá David kézírásával. A ház, írta jogi zsargonra hasonlító nyelven, a szüleim halála esetén immár egyenesen David Sebastian Thomsenre és leszármazottaira száll. Ezt a záradékot tanúsította és ellenjegyezte anyám és Birdie. A bíróságon semmi esélye nem lenne ugyan keresztülvinni, de a szándék világos volt.

– És most egy babát csinált, hogy biztosítsa magának a házat. Clemency egy ideig nem szólalt meg. Aztán megkérdezte: – Most mit tegyünk?

– Egyelőre nem tudom – mondtam, és megdörgöltem az állam, mintha egy bölcs szakálla nőtt volna rajta, de persze nem volt ott semmi. A húszas éveimben nőtt  csak  szakállam,  és akkor sem volt valami nagy szám. – De tenni fogunk valamit.

Tágra nyílt szemmel bámult rám.

– Oké.

– Viszont – mondtam határozottan – meg kell ígérned, hogy ez a mi titkunk marad. – A David és Birdie szobájából eltulajdonított tárgyakra mutattam. – Ne beszélj róla a bátyádnak. Ne beszélj róla a húgomnak. Ne beszélj róla senkinek. Oké?

Bólintott.

– Megígérem. – Egy percre elhallgatott, aztán felnézett rám és azt mondta: – Csinált már ilyet azelőtt is.

– Micsoda?!

Lesütötte a szemét.

– Megpróbálta rávenni a nagymamáját, hogy írassa rá a házát. Amikor már szenilis volt. A nagybátyám rájött, és kidobott minket. Ekkor mentünk Franciaországba. – Felnézett rám. – Mit gondolsz, szólnunk kéne a rendőrségnek? – kérdezte.

– Elmondani nekik, miket művel?

– Nem – vágtam rá. – Nem. Mert igazából nem csinált semmi törvényelleneset, ugye? Amire szükségünk van, az egy terv. Ki kell innen szabadulnunk. Segítesz?

Bólintott.

– Megcsinálsz mindent, amit kell? Megint bólintott.

Ez egy útelágazás volt. Visszatekintve annyi más módon megbirkózhattam volna a sokkal, de amikor minden ember, akit szerettem, hátat fordított nekem, a lehető legrosszabb megoldást választottam.

54

Libby és Miller tíz perccel később hagyják el Sally irodáját.

– Jól vagy? – kérdezi Miller, ahogy kilépnek a perzselő hőségbe.

Libby kiprésel egy mosolyt, de aztán érzi, hogy sírni fog, és nem tud tenni ellene semmit.

– Jaj istenem! – mondja Miller. – Szegénykém. Gyere, gyere. – Majd egy csendes udvar felé kormányozza, egy fa alatti padhoz. Végigtapogatja a zsebeit. – Bocsánat, nincs nálam zsepi.

– Semmi gond – mondja Libby. – Nálam van.

Kihúz egy tízes csomag papír zsebkendőt a táskájából, és Miller elmosolyodik.

– Annyira az az ember vagy, akinél mindig van egy tízes csomag papírzsepi.

Libby rámered.

– És ez mit jelent?

– Azt jelenti… Csak annyit, hogy… – Miller arca ellágyul. – Semmit. Csak azt jelenti, hogy nagyon előrelátó vagy.

Libby bólint. Ezzel tisztában van.

– Muszáj – mondja.

– És miért muszáj? – kérdezi Miller.

Libby a vállát vonogatja. Nem szokása személyes dolgokról beszélni. De mindazok után, amin az elmúlt két napban keresztülmentek, úgy érzi, a határok, amiket meghúzott és igyekezett az általános csevegés szintjén tartani, elmosódtak.

– Az anyukám miatt – mondja. – Az örökbe fogadó anyukám miatt. Elég zűrzavaros volt… izé, van. Bűbájos, igazán bűbájos. De az apu tartotta egyenesben. Ő pedig meghalt, amikor nyolcéves voltam, és attól kezdve… mindig mindenhonnan elkéstem. Soha nem volt meg mindenem a suliban. Sose mutattam meg neki a beírásokat a kirándulásokról meg az ilyesmikről, mert nem volt értelme. Lefoglalt egy nyaralást az érettségi vizsga kellős közepén. Kivándorolt Spanyolországba, amikor tizennyolc lettem. – Megvonja a vállát. –  Szóval  én voltam a felnőtt. Érted.

– A papírzsepik őre? Libby elneveti magát.

– Igen. A papírzsepik őre. Emlékszem, amikor egyszer elestem a játszótéren és felszakadt a könyököm, az anyukám csak kotkodácsolt körülöttem, keresett valamit a táskájában, amivel letörölheti, és egy másik anyuka odajött egy pont ugyanakkora táskával, mint az övé, kinyitotta és kivett belőle egy csomag fertőtlenítő kendőt és egy doboz sebtapaszt. Én meg arra gondoltam: „Hű, én olyan ember akarok lenni, akinek ilyen varázstáskája van!” Érted.

Miller rámosolyog.

– És nagyon jó úton jársz – mondja. – Tisztában vagy vele, ugye?

Libby idegesen vihog.

– Igyekszem – mondja. – Igyekszem, amennyire tudok.

Egy percig csendben ülnek. Térdük összeér, aztán odébb rándul.

Aztán Libby szólal meg:

– Ez elvesztegetett idő volt, sajnos. Miller hamiskásan néz rá.

– Hát – mondja –, azért nem teljesen. Az a lány. Lola. Ő Sally unokája.

Libby csak kapkodja a levegőt.

– Honnan tudod?

– Onnan, hogy láttam egy fényképet Sally asztalán Sallyről, egy fiatalabb nőről és egy újszülöttről. Aztán láttam egy másikat a falon Sallyről és egy szőke kislányról. Aztán láttam a falon egy bekeretezett gyerekrajzot, amire azt írták: „Szeretlek, nagyi”. – Megvonja a vállát. – Ezt mind összeraktam, és csiribí. – Libby felé hajol és mutat valamit a telefonja képernyőjén.

– Ez meg mi? – kérdezi Libby.

– Ez egy Lolának címzett levél. Kiállt a táskájából az asztala alatt. Én meg előadtam a klasszikus megkötöm a cipőfűzőm trükköt. Katt.

Libby csodálattal nézi.

– De hogyan jutott egyáltalán eszedbe…?

– Libby. Oknyomozó újságíró vagyok. Ez a munkám. És ha a feltételezésem helyes, akkor Lola Clemency lánya. Ami azt jelenti, hogy Clemency itt lakik valahol. Tehát ez a cím – mutat a

telefon képernyőjére – Clemency címe. Azt hiszem, megtaláltuk a második eltűnt tinédzsert.

Az elegáns bungaló ajtaját egy nő nyitja ki. Kezes golden retriever áll mellette és lustán csóválja a farkát. A nő kicsit túlsúlyos; vastag a dereka, hosszú a lába, nagy a melle. Haja nagyon sötét, bubifrizurára van vágva, aranykarika van a fülében, farmerban van és ujjatlan, halvány rózsaszín lenvászon felsőben.

– Jó napot.

– Á – mondja Miller. – Helló. Maga Clemency? A nő bólint.

– Én Miller Roe vagyok. Ő pedig Libby Jones. Éppen most beszéltünk az édesanyjával. A városban. Említette, hogy maga a környéken lakik…

A nő Libbyre néz és meglepődik.

– Maga hasonlít… az az érzésem, tudnom kéne, ki maga. Libby meghajtja a fejét és engedi, hogy Miller mutassa be.

– Ő Serenity.

Clemency keze hirtelen megmarkolja az ajtófélfát. Feje hátrabicsaklik és Libby egy pillanatig attól fél, elájul. De összeszedi magát, Libby felé nyújtja a kezét és felkiált:

– Hát persze! Hát persze! Huszonöt éves lettél! Hát persze. Eszembe juthatott volna… gondolhattam volna rá. Kitalálhattam volna, hogy eljössz. Istenkém. Gyere be. Kérlek. Gyertek be.

A bungaló belülről gyönyörű: keményfa parketta, absztrakt festmények, virágok vázában, a napfény színes ólomüvegen keresztül süt be.

A kutya Libby lábához telepszik, míg Clemency egy pohár vizet hoz nekik, Libby meg a fejét simogatja. A kutya liheg a párás levegőben és rossz szagú a lehelete, de Libby nem törődik vele.

Clemency visszatér, és leül velük szemben.

– Hú! – mondja, és Libbyre bámul. – Hadd nézzelek meg!

Milyen csinos vagy! Milyen… valóságos.

Libby idegesen mosolyog. Clemency azt mondja:

– Csak egy baba voltál, amikor elmentem. Nem volt fényképem rólad. Fogalmam sem volt, hova kerültél, ki fogadott örökbe és milyen életed lett. És nem tudtalak magam  elé képzelni. Egyszerűen nem tudtalak. Csak egy babát láttam. Egy babát, aki olyan volt, mint egy játék baba. Nem igazán valóságos. Nem valóságos. És ó… – Szeme megtelik könnyel és elcsukló hangon mondja: – Annyira, annyira sajnálom. Jól…? Minden…? Jól alakult a sorsod?

Libby bólint. Anyjára gondol, aki a játék fiújával (így nevezi, pedig a férfi csak hat évvel fiatalabb nála) elnyúlik az apró teraszon a déniai egy hálószobás lakás előtt (nincs benne hely Libbynek, ha látogatóba jön) neonrózsaszín kaftánban, és Skype-on magyarázza, hogy túl sok dolga volt ahhoz, hogy repülőjegyet foglaljon és elmenjen meglátogatni Libbyt a születésnapján, és mire körülnézett online, minden olcsó jegy

elkelt. Arra a napra gondol, amikor eltemették az apját, keze az anyja kezében, ő meg felnézett az égre, azon töprengett, biztonságban odaért-e az apja, és azon aggódott, hogyan fog ezután iskolába járni, amikor az anyja nem tud vezetni.

– Minden rendben volt – válaszolja. – Bűbájos emberek fogadtak örökbe. Nagy szerencsém volt.

Clemency arca felderül.

– És most hol élsz?

– St Albansben.

– Ó, az nagyon jó hely. És… férjhez mentél? Vannak gyerekeid?

– Nem. Csak én vagyok. Egyedül élek. Nincs gyerekem. Nincs háziállatom. Dizájnerkonyhákat árulok, ez a munkám. Nagyon… Nos, rólam nem lehet sokat mesélni. Legalábbis nem lehetett, amíg…

– Hát igen – mondja Clemency. – Igen. Képzelem, mekkora sokk volt.

– Így is mondhatjuk.

– És mennyit tudsz? – kérdezi óvatosan Clemency. – A házról.

Mindenről.

– Hát – mondja Libby –, ez kicsit komplikált. Először is ott volt, amit a szüleim mindig meséltek nekem, hogy a vér szerinti szüleim egy autóbalesetben haltak meg, amikor tíz hónapos voltam. Aztán ott volt, amit Miller cikkében olvastam, miszerint a szüleim egy szekta tagjai voltak, volt valami öngyilkossági egyezségük és rám cigányok vigyáztak. És aztán, izé, két estével ezelőtt Millerrel a Cheyne Walk-i házban voltunk és felbukkant

ez a fickó. Éjszaka. Azt mondta… – Szünetet tart. – Azt mondta, a neve Phin.

Clemency szeme kimered, eláll a lélegzete.

– Phin? – kérdezi.

Libby bizonytalanul bólint. Clemency szemét elfutja a könny.

– Biztos vagy benne? – kérdezi. – Biztos, hogy Phin az?

– Hát, nekünk azt mondta, ez a neve. Azt mondta, hogy te a húga vagy. Hogy nem látott téged és az édesanyádat évek óta.

Clemency a fejét rázza.

– De hát annyira beteg volt, amikor otthagytam a házban. Annyira beteg. És mindenhol kerestük, anyu meg én. Mindenhol. Éveken át. Minden londoni kórházba elmentünk. Mászkáltunk a parkokban és a hajléktalanokat néztük. Vártuk, egyre vártuk, hogy egyszer csak felbukkan a küszöbünkön. És nem bukkant és végül… hát, azt feltételeztük, hogy meghalt. Máskülönben miért nem jött vissza? Miért nem keresett meg minket? Úgy értem, keresett volna, ugye? – Elhallgat. – Egészen biztos vagy benne, hogy Phin az? – kérdezi ismét. – Meséld el, hogy néz ki.

Libby mesél a szarukeretes szemüvegről, a szőke hajról, a hosszú szempillákról, a telt ajakról.

Clemency bólogat.

Aztán Libby mesél a luxuslakásról és a perzsa macskákról. Elismétli a viccet a Rudi nevű macskáról, Clemency meg a fejét rázza.

– Nem – mondja. – Ez nem úgy hangzik, mintha Phin lenne. Egyáltalán nem. – Elhallgat, szeme körbejár a szobában, amíg gondolkozik. – Tudod, mire gondolok? – kérdezi végül. – Azt hiszem, Henry lehet az.

– Henry?

– Igen, ő. Szerelmes volt Phinbe. Teljesen viszonzatlanul. Majdhogynem kényszeresen. Folyamatosan bámulta, csak bámulta. Úgy öltözött, mint ő. Utánozta a frizuráját. Egyszer megpróbálta megölni. Belelökte a folyóba. Lenyomta. Szerencsére Phin erősebb volt nála. Nagyobb. Sikerült leráznia magáról. Henry meggyilkolta Birdie macskáját, tudtad ezt?

– Micsoda?!

– Megmérgezte. Levágta a farkát. A tetem többi részét a folyóba dobta. Szóval a jelek mindig ott voltak. Szörnyű dolog ilyet mondani egy gyerekről, tényleg szörnyű, de szerintem Henryben volt egy adag vegytiszta gonoszság.

55

CHELSEA, 1993

Nem gyilkoltam meg Birdie macskáját. Eszemben sem volt. De tényleg miattam halt meg.

A belladonnával dolgoztam, egy másik altatófőzeten, egy kicsit erősebb változaton, mint amelyet Davidnek és Birdie-nek adtam, hogy bejussak a szobájukba. Valamin, amitől a kábaság kissé kevésbé átmeneti lesz. A macskán próbáltam ki, mert arra gondoltam, ha neki nem árt, akkor biztonságos lesz az embereknek is. Sajnos ártott neki. Jó lecke volt. A következő főzetet sokkal, sokkal gyengébbre csináltam.

Ami a macska farkát illeti, hát, elég durván hangzik, ha így fogalmazunk:levágta a farkát.Elvettem. Szép volt, puha, csupa különleges szín. Nem volt akkoriban semmim, tudják, semmi, ami puha, mert mindent elvettek. A macskának meg már nem kellett. Szóval, igen, elvettem a macska farkát. És –álhír!– nem dobtam a Temzébe a macskát. Hogyan dobhattam volna? Nem tudtam elhagyni a házat. A macska, ami azt illeti, a mai napig a gyógynövényes kertemben nyugszik.

Az meg, hogy én löktem volna a Temzébe Phint, és nem fordítva: hát ez egyszerűen nem igaz. Az igaz lehet, hogy Phin egy olyan tusakodás alatt lökött bele, ami az után tört ki, hogy én megpróbáltam belelökni. Igen. Lehet, hogy így történt. Azt mondta nekem, hogy bámulok rá. Azt válaszoltam:

– Azért bámulok rád, mert szép vagy. Azt mondta: – Már megint furi vagy. Miért vagy állandóan furi? Én meg azt mondtam: – Nem érted, Phin? Nem érted, hogy szerelmes  vagyok beléd?

(Kérem, tartsák észben, mielőtt túlságosan keményen ítélkeznének felettem, hogy LSD volt bennem. Nem voltam eszemnél.)

– Hagyd abba – mondta. Zavarba jött.

– Kérlek, Phin – rimánkodtam. – Kérlek. Szeretlek az első pillanat óta, hogy megláttalak… – És akkor megpróbáltam megcsókolni. Ajkam az ajkához ért egy másodpercre, és azt hittem, visszacsókol. Még mindig emlékszem a megrázkódtatásra, ajka puhaságára, az apró leheletfoszlányra, ami az ő szájából az enyémbe szökött.

Az arcára tettem a kezem, ő pedig elugrott mellőlem és olyan leplezetlen undorral nézett rám, ami tőrként hasított a szívembe.

Ellökött, én meg majdnem hanyatt estem. Én visszalöktem, ő visszalökött engem, én visszalöktem, ő megint visszalökött, és beleestem a folyóba, és tudom, hogy nem volt szándékos. És

ezért annyira rémes, hogy hagytam, hogy az apja azt higgye, akarattal lökött bele, hagytam, hogy annyi sok napra a szobájába zárják és nem mondtam meg senkinek, hogy véletlen volt. Ő sem mondta meg senkinek, hogy véletlen volt, mert ha megmondta volna, akkor azt is el kellett volna mondania, hogy megcsókoltam. És hát ennél rosszabbat nem vallhatott  volna meg.

56

CHELSEA, 1993

Egy nyári éjszakán, június közepe táján, hallottam, hogy a húgom bőgni kezd.

Nincs rá más szó.

Pont olyan volt, mint a tehénbőgés.

Eltartott egy darabig. A vendéghálóban volt, amit előkészítettek neki. Clemencyt és engem elzavartak az ajtó elől, és ránk parancsoltak, hogy maradjunk a szobánkban, amíg nem szólnak, hogy visszajöhetünk.

A bőgés órákig tartott.

És aztán, éjfél után tíz perccel, egy baba sírását hallottuk. Igen. Te voltál az.

Serenity Love Lamb. A tizennégy éves Lucy Amanda Lamb és a negyvenegy esztendős David Sebastian Thomsen lánya.

Nem találkozhattam veled rögtön, csak később, és be kell vallanom, meglehetősen tetszettél. Olyan arcod volt, mint egy kölyökfókának. És pislogás nélkül meredtél rám, amitől úgy éreztem, látsz is. Nagyon régen nem éreztem azt, hogy bárki is lát. Hagytam, hogy pici kezeddel megfogd az ujjam és

meglepően jó érzés volt. Mindig azt hittem, utálom a babákat, de lehet, hogy igazából mégsem.

És aztán, néhány nap múlva, elvettek a húgomtól és átvittek David és Birdie szobájába. A húgomat fölhozták a tetőtérbe és visszatették a szobájába Clemency mellé. Éjjel hallottam, hogy sírsz lent, és hallottam, hogy a húgom sír a szomszéd szobában. Napközben levitték, hogy egy középkori szerkezetbe fejje le a tejét, amit aztán középkori cumisüvegbe öntöttek, őt meg visszaküldték a szobájába.

Így aztán megint megváltozott minden: az őket és minket elválasztó vonal néhány foknyit elmozdult, a húgom ismét közénk került, és ez az utolsó kegyetlenség hozott össze minket megint.

57

Lucy feléje lép.

A testvére.

A bátyja.

Most már látja.

Mélyen a szemébe néz és megkérdezi:

– Hol voltál, Henry? Hol voltál?

– Ó, tudod, itt meg ott.

A düh hulláma önti el Lucyt. Ennyi évig egyedül volt. Ennyi évig nem volt senkije. És erre itt van Henry, magas, üde, jóképű és bőbeszédű.

Mellbe vágja két összeszorított öklével.

– Elhagytad! – kiáltja. – Elhagytad! Elhagytad a babát! Henry megragadja a kezét és azt mondja: – Nem!Tehagytad el! Te voltál! Én voltam az, aki itt maradt. Az egyetlen, aki itt maradt. És még te kérdezed,  hogy  hol voltam!Tehol a csudában voltál?

– Én… – kezdi Lucy, hagyja, hogy az ökle kinyíljon, a karja leereszkedjen. – Én a pokolban voltam.

Egy pillanatra elhallgatnak. Aztán Lucy hátralép és magához hívja Marcót.

– Marco – mondja. – Ő Henry. A nagybátyád. Henry, ő a fiam.

Marco. És ő a lányom, Stella.

Marco az anyjáról Henryre néz, aztán megint az anyjára.

– Nem értem. Mi köze ennek a babához?

– Henry volt az, aki… – kezdi Lucy. Felsóhajt, és újra belefog.

– Volt egy baba. Itt élt velünk, amikor gyerekek voltunk. Itt kellett hagynunk, mert… mert muszáj volt. És Henry azért van itt, amiért én, hogy találkozzunk a babával most, hogy felnőtt.

Henry megköszörüli a torkát.

– Khm.

Lucy odafordul hozzá.

– Én már találkoztam vele – mondja Henry. – Találkoztam Serenityvel. Itt volt. A házban.

Lucy halkan felsikolt.

– Jaj istenem! Jól van?

– Jól bizony – mondja Henry. – Vidám és egészséges, szép, mint egy festmény.

– De hol van? – kérdezi Lucy. – Hol van most?

– Hát, most éppen régi barátunknál, Clemencynél van. Lucy kapkodja a levegőt.

– Clemency! Jaj istenem. Hol van? Hol él?

– Legjobb tudomásom szerint Cornwallban. Nézd csak. – Henry bekapcsolja a telefonját és egy kis villogó pontot mutat neki a térképen. – Ott van Serenity – mondja, és a pontra mutat.

– Maisie Way 12., Penreath, Cornwall. Tettem egy apró nyomkövetőt a telefonjára. Hogy ne veszítsük szem elől még egyszer.

– De biztos vagy benne, hogy Clemency is ott van?

– Aha! – mondja Henry, becsukja az appot, ami Serenity helyzetét mutatja és megnyit egy másikat.

Megnyom egy nyilat a hangszórón. És hirtelen hangokat hallani. Két nő, halkan beszélgetnek.

– Ez az ő hangja? – kérdezi Lucy. – Ez Serenity lenne? Henry hallgatózik.

– Igen, azt hiszem, igen – mondja, és felhangosítja a telefont. Egy másik hang szólal meg.

– Ez pedig – mondja Henry – Clemency. Figyelj csak!

58

Clemency megkérte Millert, hagyja őket magukra. Négyszemközt akarja elmesélni Libbynek a történetet. Így aztán Miller elviszi sétálni a kutyát, Clemency maga alá húzza hosszú lábát a szófán és lassan belekezd.

– Az volt a terv, hogy megmentjük a babát. Henry elkábítja a felnőtteket ezzel az altatóval, amit kotyvasztott, mi ellopjuk a cipőket David és Birdie szobájából, a dobozból, lopunk néhány normális ruhát, fogjuk a pénzt és a babát, kivesszük a kulcsot apám iszákjából, kiszaladunk az utcára, megállítunk egy rendőrt vagy megbízhatónak látszó felnőttet és elmondjuk neki, hogy azok az emberek a házban évek óta fogva tartanak minket. Aztán valahogy mind eljutunk ide az anyukámhoz. Azt nem dolgoztuk ki, hogyan lépünk kapcsolatba vele. Egy telefonfülke, R-beszélgetés, improvizálás, imádkozás. – Clemency kesernyésen elmosolyodik. – Mint láthatod, nem gondoltuk mi ezt végig. Csak el akartunk kerülni onnan.

És aztán egy nap apu bejelentette, hogy partit rendez Birdie harmincadik születésnapjára. Henry behívott minket a szobájába. Mostanra, gondolom, ő volt a nem hivatalos vezetőnk. És azt mondta, akkor csináljuk meg. Birdie születésnapi ünnepségén. Azt mondta, majd ajánlkozik, hogy ő

megfőz mindent. Megkért, hogy csináljak egy kis zsebet a nadrágjába, hogy oda tehesse az altatós üvegcséit. Nekünk meg úgy kell tennünk, mintha nagyon örülnénk Birdie születésnapi bulijának. Lucy meg én még egy külön hegedűdarabot is megtanultunk.

– És Phin? – kérdezi Libby. – Mi volt az ő szerepe? Clemency felsóhajt.

– Phin visszahúzódott magába általában. És Henry nem akarta őt is belevonni. Azok ketten… – Megint sóhajt egyet. – Mérgező volt a kapcsolat köztük. Henry szerelmes volt Phinbe. De Phin gyűlölte Henryt. Ráadásul Phin beteg volt.

– Mi baja volt?

– Sosem tudtuk meg. Én azon aggódtam, hogy talán rákos vagy valami. Ezért gondoltuk anyuval, tudod, hogy talán elhunyt.

– Mindenesetre – folytatja. – A buli napján mind feszültek voltunk. Mind a hárman. De úgy tettünk, mintha örülnénk a hülye, nyavalyás ünnepségnek. És bizonyos szempontból ténylegörültünkneki. A szabadulásunk ünnepe lett volna. Azon túl a normális élet várt ránk. Vagy legalább egy másik élet.

Eljátszottuk a darabunkat Birdie-nek, elvontuk a felnőttek figyelmét, amíg Henry főzött. Annyira döbbenetes volt a különbség apám és Birdie, meg mindenki más  között:  mind olyan betegnek tűntünk. De Birdie és apu csak úgy sugárzott az életerőtől és az elégedettségtől. Apu ott ült, karja Birdie válla köré fonva, és az arcán a teljes és tökéletes fennsőbbség kifejezése volt. – Clemency az ölében tartott párnát gyömöszöli.

Pillantása kemény és elszánt. – Olyan volt – folytatja –, mintha szíve mélységes jóságából „megengedett” volna egy ünnepséget az asszonyának, mintha azt gondolta volna: Nézzétek a boldogságot, amit létrehoztam. Nézzétek, megtehetek bármit, amit csak akarok, és mégis szeret mindenki.

Hangja megbicsaklik, Libby gyengéden megérinti a térdét.

– Jól vagy? – kérdezi. Clemency bólint.

– Soha senkinek nem meséltem eddig erről – mondja. – Az anyámnak sem, a férjemnek sem, a lányomnak sem. Nagyon nehéz. Érted. Beszélni az apámról. Hogy milyen ember volt. És hogy mi történt vele. Mert mindennek ellenére az apám volt. Én pedig szerettem.

Libby gyöngéden megérinti Clemency karját.

– Biztos, hogy jól vagy és tudod folytatni? Clemency bólint és kihúzza magát. Tovább mesél.

– Általában az asztal közepén voltak a tálak és mindenki szedett magának, de azon az estén Henry kijelentette, ő szeretne felszolgálni, mintha vendégek lennénk egy étteremben. Így lehetett biztos benne, hogy minden tányér a megfelelő ember elé kerül. Aztán apám pohárköszöntőt mondott. Megemelte a poharát mindenki felé, aki az asztalnál ült, és ezt mondta: „Tudom, hogy nem volt könnyű az életünk, főleg azoké, akiket veszteség ért. Tudom, hogy néha nehéz lehet megtartani a hitet, hogy úgy mondjam, de az a tény, hogy mind itt vagyunk, ennyi év elteltével, és még mindig egy család vagyunk, sőt immár nagyobb család – és ahogy ezt mondta,

megérintette a fejed búbját –, megmutatja, hogy mennyire jó dolgunk van, és milyen szerencsések vagyunk.” Aztán Birdie-hez fordult és azt mondta… – Clemency elhallgat, nagy levegőt vesz. – Azt mondta: „Szerelmem, életem, gyermekem anyja, angyalom, életem értelme, istennőm. Boldog születésnapot, drágám. Mindent neked köszönhetek”, és aztán megcsókolta, hosszan, nyálasan, zajosan, és emlékszem, arra gondoltam… – Elhallgat egy pillanatra és bánatosan Libbyre néz. – Arra gondoltam: Remélem, annyira remélem, hogy mindketten meghaltok.

Körülbelül húsz percbe telt, hogy a  főzet  hatni  kezdjen. Utána három-négy perccel már minden felnőtt eszméletlen volt. Lucy kikapott téged Birdie öléből és munkához láttunk. Henry azt mondta, húsz percünk van, legfeljebb fél óránk, mielőtt elmúlik a hatás. Lefektettük a felnőtteket a konyhakőre és én végigkutattam apám ruházatát a bőriszákot keresve. A lépcső tetején kotorásztam, csak kotorásztam a kulcsok között,  amíg meg nem találtam azt, amelyik nyitotta apám és Birdie szobájának az ajtaját.

És, édes jó istenem, megrázó volt. Henry elmondta nekünk, mire számítsunk, de akkor is, ott látni; minden, ami megmaradt Henry és Martina szép holmijából oda rekesztve, a régiségek, parfümök és kozmetikumok, ékszerek és alkohol. Henry azt mondta: „Nézzétek. Nézzétek ezt a rengeteg holmit.  Nekünk meg semmink nem volt. Ez gonosz dolog. A gonoszságot láthatjátok.”

Öt perc telt el a feltételezett harmincból. Találtam pelenkát, babaruhát, cumisüveget. Aztán rájöttem, hogy Phin ott áll mögöttem. Rászóltam: „Gyorsan keress valami ruhát magadnak. Melegen kell felöltöznöd. Hideg van kint.”

Ő meg azt válaszolta: „Azt hiszem, nem bírok. Azt hiszem, gyenge vagyok hozzá.”

Én azt mondtam: „De hát nem hagyhatunk itt, Phin!” Ő meg azt válaszolta: „Nem bírok. Nem bírok, oké?”

Eddigre nagyjából tíz perc telt el, ezért nem volt több időm, hogy győzködjem. Néztem, ahogy Henry megtölt egy szatyrot készpénzzel. Megkérdeztem: „Nem kéne azt itt hagynunk, mint bűnjelet? A rendőrségnek?”

De ő azt válaszolta: „Nem. Ez az enyém. Nem hagyom itt.”

Te meg mostanra sírtál, bömböltél. Henry kiabált:

„Hallgattassátok el! Az isten szerelmére!”

És akkor lépések hallatszottak a lépcsőn mögöttünk. Egy pillanattal később kinyílt az ajtó és megjelent Birdie. Úgy nézett ki, mint aki megőrült és teljesen szét volt csúszva. Betántorgott a szobába, Lucy felé nyújtotta a karját és azt ismételgette: „Add ide a babám! Add ide!”

És Birdie előrevetette magát – mondja Clemency. – Egyenesen feléd. Henry meg kezdte elveszteni a fonalat. Eszelősen üvöltözött mindenkivel. Phin ott állt és úgy nézett ki, mint aki rögtön elájul. Én meg megdermedtem. Mert eszembe jutott, hogy ha Birdie magánál van, akkor mindenki  magánál van. Az apám is magánál van. Bármelyik pillanatban megjelenhet mindenki és életünk hátralévő részére bezárnak

minket a szobáinkba. A szívem dörömbölt. Annyira féltem. És aztán, nem tudom, még most sem világos, hogy pontosan mi történt, de Birdie hirtelen a földön volt. A földön volt és a szeme sarkából csöpögött a vér. Mint a vörös könny. És a hajából, itt. – Clemency a füle fölött egy pontra bök. – Sötét volt, és ragacsos. És ránéztem Henryre, akinek egy agyar volt a kezében.

Libby kérdőn néz rá.

– Olyan volt, mint egy agyar. Elefántagyar. Vagy egy szarv.

Valami olyasmi.

Libbynek eszébe jut a popvideó, amit Phin mutatott nekik. Az állatfejekre gondol, amik a falat borították és a kitömött rókákra, amik úgy álltak a hatalmas mahagóniasztalokon, mintha élnének.

– És folyt rajta a vér, egy véres csík volt rajta. És Henry kezében volt. És nekünk elállt a lélegzetünk. Néhány pillanatig. Még neki is. Tökéletes csend volt. A többiekre füleltünk. Hallgattuk Birdie zihálását. Olyan zörgős volt. Aztán elállt. Egy picike vércsöpp csorgott le a hajából, le a halántékán, bele a szemébe… – Clemency az ujjával mutatja az arcán, hogyan. – Én meg megkérdeztem: „Meghalt?”

Henry azt mondta: „Fogd be. Fogd be, mert gondolkoznom kell.”

Odaléptem, hogy kitapintsam a szívverését és Henry ellökött. Akkorát lökött rajtam, hogy hanyatt estem. Közben kiabált: „Hagyd békén, hagyd békén!”

Aztán lement a lépcsőn. Azt mondta: „Maradjatok itt. Maradjatok csak itt.” Phinre néztem. Mintha nyirkos lett volna a

bőre. Láttam, hogy mindjárt elájul. Az ágy felé toltam. Aztán visszajött Henry. Szürke volt az arca. Azt mondta: „Valami történt. Valami félresikerült. Nem értem. A többiek. Mind halottak. Mindannyian.”

Clemency utolsó szava szinte hördülés. Szeme megtelik könnyel és a szájához kapja a kezét.

– Mindannyian. Az apám. Henry anyukája és apukája. Halottak. És Henry azt ismételgette: „Nem értem. Nem értem. Alig adtam nekik valamennyit. Annyira kicsi  adag  volt,  arra sem elég, hogy megöljön egy macskát. Nem értem.”

És hirtelen ez az egész, ez a hihetetlen mentőmisszió, ez a dolog, amit megteszünk, hogy szabadok lehessünk, csapdába ejtett minket. Hogy szaladjunk így ki az utcára és keressünk egy barátságos rendőrt most már? Megöltünk négy embert. Négy embert.

Clemency megáll és megpróbálja visszanyerni a lélegzetét.

Libby látja, hogy remeg a keze.

– És gondját kellett viselnünk egy babának, és az egész… az egész egyszerűen… Istenkém, nem baj, ha kimegyünk a hátsó kertbe? Szükségem van egy cigarettára.

– Nem baj, persze hogy nem baj – mondja Libby.

Clemency hátsó kertje tele van palatörmelék-ágyással és rattanszófával. Késő délelőtt van, a nap a fejük fölött jár, de a ház mögött hűvös az árnyék. Clemency előhúz egy csomag cigarettát az asztalfiókból.

– A dugi dobozom – mondja.

A doboz oldalán egy fénykép van egy szájrákos arcról. Libby ránézni sem bír. Miért, értetlenkedik, vajon miért dohányoznak az emberek? Amikor tudják, hogy belehalhatnak. Az anyja is dohányzik. „A fiúim”, így nevezi a szálakat. Hol vannak a fiúim?

Nézi, ahogy Clemency gyufát tart a cigaretta végéhez, leszívja, kifújja. A keze azonnal abbahagyja a remegést.

– Hol is tartottam?

59

CHELSEA, 1994

Tudom, hogy úgy hangzik, mint egy szörnyű katasztrófa. Hát persze hogy úgy hangzik. Egy olyan helyzet, amelyben négy halott van, messze van a mintaszerűtől.

De amire senki sem gondol, az az, hogy jóságos Krisztusom, nélkülem még mindig ott  lehetnénk,  középkorú  csontvázak, akik kimaradtak az egész életükből.  Vagy  halottak  lennénk. Igen, ne feledkezzünk meg arról, hogy halottak is lehetnénk. És persze abszolúte nem úgy alakultak a dolgok, ahogy elterveztük, de kiszabadultunk onnét. Kiszabadultunk onnét. És senki másnak nem volt terve, ugye? Senki más nem állt készen arra, hogy átlépje a határt. Annyira könnyű kritizálni. Nem könnyű magunkra venni az irányítást.

Nemcsak négy holttesttel kellett kezdenem valamit és egy babával meg két kamasz lánnyal, hanem Phinnel is. Phin úgy viselkedett, mint egy eszelős, és nyomasztó  volt  a  jelenléte, ezért, hogy egyszerűsítsem a dolgokat, bezártam a szobájába.

Igen, tudom. De gondolkoznom kellett.

Hallottuk, hogy Phin jajgat fent a szobájában. A lányok fel akartak menni hozzá, de én azt mondtam:

– Maradjatok itt. Össze kell dolgoznunk. Ne menjetek sehova. A legfontosabb szerintem Birdie volt. Bizarr volt látni, milyen kicsi és összetört az a személy, aki olyan hosszan uralta az életünket. Az a felső volt rajta, amit Clemency készített neki a születésnapjára, és egy lánc, amit Davidtől kapott. Hosszú haja kontyba volt tekerve. Színtelen szeme a falra meredt. Az egyik szemgolyója élénkvörös volt. Lába meztelen és csontos, lábkörme hosszú és halványsárga. Lekapcsoltam a nyakából a

láncot és zsebre vágtam.

Clemency sírt.

– Ez olyan szomorú – mondta. – Ez olyan szomorú! Ő is valakinek a lánya! És most halott!

– Egyáltalán nem szomorú – válaszoltam kemény hangon. – Megérdemelte, hogy meghaljon.

Clemency és én felvittük a tetőtérbe, onnan meg a tetőre. Nagyon könnyű volt. A lapos tetőn, ahol hajdan Phin kezét fogva üldögéltem, a túlsó oldalon volt egy kis árokszerűség. Tele volt hullott levéllel és az ereszcsatornához vezetett, ami a ház oldalán futott le. Törülközőkbe és lepedőkbe burkoltuk Birdie-t és ide tömtük. Aztán letakartuk hullott levéllel és néhány deszkával, amit ott fönt találtunk.

Utána a konyhában érzelmek nélkül néztem a három holttestet. Nem hagyhattam, hogy elmém a helyzet valóságával foglalkozzon. Megöltem a saját szüleimet. Szépséges, buta anyámat és szegény, megtört apámat. El kellett távolítanom

magamtól a tényt, hogy énmiattam anyám már soha nem fogja megsimogatni a hajam és nem nevez szépséges kisfiának, hogy soha többé nem fogok egy zártkörű klubban ülni apámmal és csendben limonádét iszogatni. Nincs már család, ahova haza lehetne jönni karácsonykor, nem lesznek nagyszülei a gyerekeimnek, ha valaha megszületnek, nem lesz senki, aki miatt aggódni kell majd, ahogy öregszenek, nem lesz senki, aki aggódjon miattam, ahogy öregszem. Árva vagyok. Árva és akaratomon kívül gyilkos.

De nem estem pánikba. Kordában tartottam az érzelmeimet, néztem a három testet a konyha padlóján kiterítve és arra gondoltam: Úgy néznek ki, mint egy szekta tagjai. Arra gondoltam: Ha valaki most besétálna ide, meglátná őket az egyforma fekete tunikában, akkor arra gondolna, hogy megölték magukat.

És ekkor világossá vált, mit kell tennem. Be kell rendeznem a színpadot, mintha közös öngyilkosságot követtek volna el. Átrendeztük a partikellékeket olyasmivé, ami nem egy „könnyed harmincadik születésnapi ünnepség” érzését keltette, hanem inkább egy „nagyon komoly utolsó vacsorá”-ét. Megszabadultunk a plusz tányéroktól, amikből mi ettünk. Elmostuk az összes lábast és fazekat, és kidobtuk  a  maradék ételt. Elrendeztük a testeket, hogy mind egy irányba feküdjenek. Rányomtam az ujjuk hegyét az üres üvegcsékre és az asztalra helyeztem őket, mindegyiket egy teríték mellé, mintha egyszerre ittak volna mérget.

Nem beszéltünk.

Különös módon szent cselekedetnek érződött az egész. Megcsókoltam anyám arcát. Nagyon hideg volt.

Megcsókoltam apám homlokát.

Aztán ránéztem Davidre. Ott feküdt az az ember, aki, mint Phin hónapokkal azelőtt megjósolta, összetörte az életem. Az az ember, aki tönkretett minket, megvert minket, megtagadta tőlünk az ételt és a szabadságot, elvette az útleveleinket, teherbe ejtette az anyámat és a húgomat, megpróbálta elvenni a házunkat. Kioltottam szánalmas életét és győzedelmesnek éreztem magam. De egyszersmind mérhetetlen undort is éreztem.

Na nézd csak,mondtam volna szívem szerint,nézd csak meg magad, micsoda lúzer vagy végül is.

Bele akartam taposni David arcába, véres péppé zúzni, de ellenálltam a csábításnak és visszamentem David és Birdie szobájába.

Kipakoltunk minden dobozt. Az egyikben találtunk egy csomót Birdie hülye zsinórral összehúzható szatyraiból, amiket azért varrt, hogy a camdeni piacon árulja őket, és annyi holmit tömtünk beléjük, amennyit csak lehetett. Majdnem hétezer fontot találtunk készpénzben, és négyfelé osztottuk. Megtaláltuk anyám ékszereit is, apám arany mandzsettagombjait és platina inggallér-merevítőit és egy teljes doboz whiskyt. A whiskyt kiöntöttük a mosogatóba és az üres üvegeket a pezsgősüveggel együtt a bejárati ajtó mellé tettük. Az ékszereket meg a

szatyrainkba. Aztán széthajtogattuk a dobozokat, és otthagytuk őket egy kupacban.

Amikor a házat megtisztítottuk mindentől, ami meghazudtolhatta volna, hogy egy szekta élt itt, csöndben elhagytuk a bejárati ajtón át, és a folyóhoz mentünk. Eddigre hajnal volt. Három óra lehetett. Elment mellettünk néhány autó, de egy sem lassított vagy vett észre minket. Ott álltunk a folyóparton, ahol Phin meg én  tusakodtunk  évekkel  azelőtt, ahol a víz alatt kötöttem ki és látomásokat láttam a homályban. Elég nyugodt voltam ahhoz, hogy élvezzem a szabadság első pillanatait két év után. Miután az üres üvegeket, a selyembugyikat, a parfümös üvegcséket és a báli ruhákat tartalmazó szatyrokat, amikbe nehezéknek köveket tettünk, a folyóba dobtuk, csak álltunk ott egy percig és hallottam mindannyiunk lélegzését, a pillanat szépsége és nyugalma elfeledtette a horrort. A folyó acélos, fekete felszínéről felszálló levegő tele volt dízelfüsttel és életerővel. Éreztük benne mindennek az illatát, amiről lemaradtunk azóta, hogy David Thomsen besétált a házunkba, az óta a nap óta, hogy ő meg a családja lettek a fenti lakók.

– Szívjátok be – mondtam a lányoknak. – Érezzétek át.

Megcsináltuk. Tényleg megcsináltuk.

Clemency halkan sírdogált. Szipogott és megtörölte az orra hegyét a kézfejével. De azt sejtettem, hogy Lucy is érzi, milyen hatalmas tettet vittünk végbe.

Ha te nem lettél volna, Serenity, gyengébb lett volna. Siratta volna az anyukáját, a tenyerébe hüppögve, mint Clemency. De

ott voltál neki te, és ezért tudta, hogy többről van itt szó, mint hogy egy anya és egy apa szeretett gyermekei voltunk. Bátran, majdhogynem lázadón emelte az állát. Büszke voltam rá.

– Rendben leszünk – mondtam neki. – Ugye tisztában vagy vele?

Bólintott és egy-két percig csak álldogáltunk, amíg meg nem láttuk egy vontatóhajó fényeit közeledni, mire fürge lábbal átszáguldottunk az úton a ház felé.

És ekkor történt meg. Clemency elszaladt.

Nem volt rajta cipő. Csak zokni. Nagy lába volt, és anyám cipői, amiket Birdie megtartott, kicsik voltak rá, Davidéi meg nagyok.

Egy pillanatig néztem, ahogy szalad. Egy-két szívverésnyi bizonytalanság és tehetetlenség után azt súgtam Lucynak:

– Menj vissza a házba, menj vissza a házba. – Majd sarkon fordultam és kergetni kezdtem.

De gyorsan rájöttem, hogy ezzel felhívom magamra a figyelmet. Néhány alak lődörgött az utcán: csütörtök este volt, fiatalok tartottak hazafelé a King’s Road éjszakai buszairól. Hogyan magyaráznám meg, hogy fekete tunikában üldözök egy rettegő kislányt, akin szintén fekete tunika van, viszont nincs cipő a lábán?

Megálltam a Beaufort Street szájánál. A szívem, amely nagyon régóta nem találkozott a futás sokkjával, úgy járt a bordáim alatt, mint egy dugattyú, amíg úgy nem éreztem, elhányom magam. Összegörnyedtem, hallottam, ahogy a

tüdőmbe beáramlik a levegő és kiszáll belőle, akár egy ziháló lábasjószágé. Megfordultam, és lassan a ház felé indultam.

Lucy az előtérben várt. Te az ölében ültél és a mellét szoptad.

– Hol van? – kérdezte. – Hol van Clemency?

– Elment – mondtam. Még mindig kapkodtam a levegőt. – Clemency elment…

60

Libby Clemencyre mered.

– Hová? – kérdezi. – Hová mentél?

– A kórházba. Követtem a jelzéseket a sürgősségi osztályra. Láttam, hogy az emberek megnéznek. De tudod, éjszaka, a sürgősségin, senki sem figyel. Csupa őrület, mindenki vagy részeg, vagy drogos. Mindenki fél és magával van elfoglalva. Odamentem a betegfelvételre és azt mondtam: „Azt hiszem, a bátyám haldoklik. Orvosi segítségre van szüksége.”

A nővér rám nézett. Megkérdezte: „Hány éves a bátyád?” Azt válaszoltam: „Tizennyolc.”

Erre azt kérdezte: „És hol vannak a szüleitek?” Én meg megnémultam. Nem tudom jobban elmagyarázni. Próbáltam szavakat formálni, de nem bírtak kijönni a számon. Ott volt az agyamban az apám képe, holtan, kiterítve, mint valami groteszk, szent ember. És Birdie a tetőn, úgy bebugyolálva, mint egy múmia. Arra gondoltam: „Hogyan mondjam azt bárkinek, hogy jöjjön abba a házba? Mit szólnának? Mi történne a babával? Mi történne Henryvel?” És erre egyszerűen hátat fordítottam, és elmentem. Azt az éjszakát székről székre vándorolva töltöttem a kórházban. Ahányszor furcsán nézett

rám valaki, vagy úgy gondoltam, hogy szóba akar állni velem, átültem máshova.

Másnap reggel megmosakodtam a vécében és egyenesen egy cipőboltba mentem. Volt rajtam kabát; a hajamat összefogtam. Olyan kevéssé voltam feltűnő, amennyire egy gyerek lehet, aki április elején cipő nélkül sétálgat. Ott volt nálam a pénzzel teli szatyrom. Vettem egy pár cipőt. Ide-oda mászkáltam a városban. Senki sem nézett rám. Senki sem vett észre. Elsétáltam egészen a Paddington pályaudvarig az utcatáblákat követve. Hiába éltem már hat éve Londonban, nem volt a fejemben térkép róla. De sikerült odaérnem. És vettem egy vonatjegyet Cornwallba. Ami őrültség volt, mert nem tudtam anyám telefonszámát. Nem ismertem a címét. Még a város nevét sem tudtam. De voltak emlékeim azokról a dolgokról, amikről mesélt, amikor meglátogatott minket az után, hogy ide költözött. Amikor utoljára találkoztunk vele. Említett egy éttermet a parton, ahova elvisz, ha meglátogatjuk, ahol kék fagyit és jégkását árulnak. Azt mondta, sok arra a szörfös, őket szokta nézni a lakása ablakából. Említett egy különc művészt, aki a szomszédjában lakik, és a kertje tele van színes mozaikból készült fallikus szobrokkal. Említett egy halat és sült krumplit áruló helyet az utcája sarkán, és hogy lemaradt a londoni gyorsról és a személyvonat tizennyolc helyen állt meg.

És így, igen, eltaláltam hozzá. Penreathbe, az utcájába, a lakásához.

Szeme könnyel telik meg az emlék hatására, ujja megint a cigarettásdoboz felé mozdul. Kihúz egy új szálat; rágyújt,

leszívja a füstöt.

– Kinyitotta az ajtót és meglátott engem. – Hangja minden egyes szón elcsuklik, kapkodja a levegőt. – Meglátott engem és egyszerűen behúzott, behúzott a lakásba, és a karjába zárt, ó, annyira hosszan. És éreztem rajta a piaszagot, és tudtam, hogy nem tökéletes és tudtam, miért nem jött el értünk, de azt is tudtam, egyszerűen tudtam, hogy végre vége. És hogy biztonságban vagyok.

Bevitt a lakásba, leültetett a szófára és a lakás, hát, egy kupleráj volt, mindenhol cuccok. Addigra elszoktam ettől; megszoktam, hogy ürességben élek, nincs semmim.

Lepakolt dolgokat a szófáról, hogy le tudjak ülni és megkérdezte: „Phin? Hol van Phin?”

És akkor persze elnémultam. Mert az volt az igazság, hogy én elszöktem és otthagytam a szobájába zárva. És ha elmagyarázom, miért volt a szobájába zárva, akkor mindent el kell magyaráznom. Ránéztem és láttam, mennyire sérült, és én is annyira sérült voltam. Mindent el kellett volna mondanom neki, de nem tudtam megtenni. Így aztán azt mondtam, hogy a felnőttek megölték magukat egy megállapodás alapján. Hogy Henry, Lucy és Phin még a házban vannak veled. Hogy megy a rendőrség. Hogy minden rendben lesz. Tudom, hogy nevetségesnek hangzik. De ne feledd: ne feledd, hol éltem, min mentem keresztül. A lojalitásom teljesen félrevitt. Mi, gyerekek, csak egymásra számíthattunk évek óta. Lucy és én elválaszthatatlanok voltunk, olyan közel álltunk egymáshoz, mint a testvérek… legalábbis amíg teherbe nem esett.

– Lucy? – kérdezi Libby. – Lucy teherbe esett?

– Igen – válaszolja Clemency. – Azt hittem… Nem tudtad? Libby szíve meglódul.

– Mit nem tudtam?

– Hogy Lucy volt…

De Libby már tudja, mit fog mondani. Nyakához  kapja  a kezét és azt kérdezi:

– Mi volt Lucy?

– Hát, Lucy volt az anyád.

Libby a szájrák képére bámul a cigarettásdobozon, megfigyel minden undorító, rémes részletet, hogy megpróbálja útját állni az émelygés hullámának. Az édesanyja nem egy szépséges társasági hölgy Priscilla Presley-frizurával. Az édesanyja egy tinédzser.

– És ki volt az apám? – kérdezi egy perc múlva. Clemency bocsánatkérőn néz rá.

– Hát… az apám.

Libby bólint. Szinte várta ezt.

– Hány éves volt Lucy? Clemency álla a mellére bukik.

– Tizennégy. Az apám meg negyvenes. Libbynek megrebben a szeme.

– És akkor… Nem volt ez…?

– Nem – válaszol Clemency. – Nem. Lucy szerint nem. Azt állította, hogy…

– Beleegyezett?

– Igen.

– De hát olyan fiatal volt! Úgy értem, ez büntetőjogilag erőszaknak számít.

– Annak. De az apám… nagyon karizmatikus volt. Képes volt elérni azt, elérni, hogy különlegesnek érezd magad. És azt is, hogy értéktelennek. És mindig jobb volt különlegesnek lenni. Tudod, én értem, hogyan történhetett. Értem… De azt nem mondanám, hogy nem utáltam, hogy ez történt. Utáltam. Apámat is utáltam miatta. És Lucyt is utáltam.

Elhallgatnak. Libby engedi, hogy leülepedjenek az elmúlt percekben elhangzottak. Az édesanyja egy tinédzser volt. Egy tinédzser, most már középkorú asszony, aki elveszett valahol a nagyvilágban. Az édesapja egy mocskos vénember volt, egy pedofil, egy állat. És ennél a gondolatnál  Libby  összerezzen, mert a telefonjára üzenet érkezik. Egy WhatsApp-üzenet egy ismeretlen számról.

– Bocsánat – mondja Clemencynek, és felkapja a telefont. – Megengeded?

Egy fénykép is van az üzenethez csatolva. A képaláírás ennyi: Itt várunk! Gyere vissza!

Libby felismeri, hol készült a fénykép. A Cheyne Walk-i házban. És rajta, a padlón ülve a kamera felé emeli a kezét egy asszony: karcsú, sötét hajú, barnára sült. Ujjatlan mellényke van rajta és inas karját tetoválás öleli körbe. Tőle balra egy szépséges fiatal fiú, szintén napbarnított és sötét hajú és egy bűbájos kislány, aranyfényű, göndör hajjal, olajbarna bőrrel és nagyon, nagyon zöld szemmel. Lábuk előtt a padlón kis barna-fekete-fehér kutyus liheg a hőségben.

És a kép előterében kinyújtott karral tartja a kamerát és belemosolyog vakítóan fehér foggal az az ember, aki Phinnek mondta magát. Libby Clemency felé fordítja a képernyőt.

– Ő lenne…?

– Jaj istenem. – Clemency a képernyőre teszi ujja hegyét, az asszonyra mutat. – Ő az! Ő Lucy.

Libby az ujjai hegyével kinagyítja a képernyőn az asszony arcát. Lucy olyan, mint Martina, az a nő, akiről egy ideig azt hitte, az édesanyja. Ugyanolyan sötét a bőre, fényes, fekete a haja, de a hegyét vörösre szívta a nap. Homlokán redők. Szeme ugyanolyan sötétbarna, mint a fiáé. Viharvertnek látszik; fáradtnak látszik. Abszolút szépségesnek látszik.

Öt órával később érnek a Cheyne Walkra.

Az ajtónál Libby a táskája zsebében keresgéli a ház kulcsát. Egyszerűen benyithat; végül is az ő háza. Aztán nyel egyet a felismeréstől. Nem az ő háza. A ház Martina és Henry babájáé lett volna. Egy olyan babáé, aki sohasem született meg.

Visszateszi a kulcsot a táskájába és felhívja a WhatsApp-üzenethez tartozó számot.

– Halló!

Egy nő az. Hangja halk és dallamos.

– Te vagy… Lucy?

– Igen – válaszolja a nő. – És te ki vagy?

– Én… én Serenity vagyok.

61

Lucy leteszi a telefont és Henryre mered.

– Itt van.

Együtt mennek a bejárati ajtóhoz.

A kutya ugatni kezd, amikor meghallja, hogy emberek vannak odakint, Henry pedig felkapja és csendre inti.

Lucy szíve erősen ver, ahogy a kilincs felé nyúl. Megérinti a haját, lesimítja. Kényszeríti magát, hogy mosolyogjon.

És itt van. A lánya, akit hátra kellett hagynia. A lánya, akiért gyilkolt, hogy visszajöhessen.

A lánya átlagos magasságú, átlagos testalkatú, nem is hasonlít a dundi babára, akit otthagyott a harrodsos bölcsőben. Lágy szőke haja van, de nem csigás. Kék a szeme, de nem olyan akvamarinkék, mint a babáé, akit el kellett hagynia. Pamutsort van rajta, rövid ujjú blúz, rózsaszín vászoncipő. Fűzöld táskát szorít a hasához. Kis aranykarika van mindkét fülében, kristálycsepp lóg róla. Nincs kifestve.

– Serenity…?

A lány bólint.

– Vagy Libby. Nappali használatra. – Könnyedén felnevet. Lucy is elneveti magát.

– Libby. Hát persze. Libby a neved. Gyere be. Gyere be.

Ellen kell állnia a késztetésnek, hogy megölelje. Ehelyett a vállára teszi a kezét, úgy kormányozza be az előtérbe.

Serenity mögött egy nagydarab, jóképű, szakállas férfi jön. A lány bemutatja, ő Miller Roe.

– A barátom.

Lucy a konyhába vezeti őket, ahol idegesen várakozva ülnek a gyerekei.

– Kicsikéim – mondja nekik –, ő Serenity. Illetve igazából Libby. És Libby a…

– A baba? – kérdezi tágra nyílt szemmel Marco.

– Igen, Libby a baba.

– Milyen baba, mama? – kérdezi Stella.

– Az én babám még fiatal koromból. A baba, akit itt kellett hagynom Londonban. A baba, akiről soha nem beszéltem senkinek. A nővéretek.

Marcónak és Stellának leesik az álla. Libby félszegen int nekik. Egy pillanatig kínos a helyzet. De aztán Marco felkiált:

– Tudtam! Úgy tudtam! Már amikor megláttam a telefonodon! Tudtam, hogy a te babád! Annyira tudtam!

Felpattan, és átszalad a konyhán, és Lucy egy pillanatig attól tart, elszökik, haragszik rá, mert volt egy titkos babája, de valójában Libby felé szalad, a derekára fonja a karját, erősen megszorítja és a feje búbja fölött Lucy látja, hogy Libby szeme kitágul a meglepetéstől és az örömtől. Libby megsimítja a fiú fejét és Lucyra mosolyog.

És aztán, mert Marco így csinált, Stella is követi a példát és Libby csípőjébe kapaszkodik. És most, gondolja Lucy, most itt

vannak. A három babám. Együtt. Végre. Összekulcsolt kezét a szájára szorítja és peregnek a könnyei.

62

CHELSEA, 1994

Nem vagyok teljesen szívtelen, Serenity, esküszöm.

Emlékszel, hagytam, hogy megfogd az ujjam aznap, amikor megszülettél, én meg rád néztem, és éreztem, hogy kivirágzik bennem valami. Még mindig ezt éreztem, amikor két napja szemtől szembe kerültem itt veled. Te még mindig az a baba voltál nekem; még mindig olyan ártatlan voltál, annyira mentes minden ravaszkodástól.

De volt benned valami más is.

Megörökölted az ő kék szemét, fehér bőrét, hosszú, sötét szempilláit.

Nem hasonlítasz különösebben Lucyra. Egyáltalán nem hasonlítasz David Thomsenre. Az apádra hasonlítasz.

És nevetséges visszagondolni rá, hogy nem vettem észre, pedig ott volt az orrom előtt. Amikor szőke hajad lett, világoskék szemed, telt ajkad. Hogyhogy David nem vette észre? Hogyhogy Birdie nem vette észre? Hogyhogy senki nem vette észre?

Valószínűleg azért, mert lehetetlen volt elhinni. Lehetetlen volt elgondolni is.

Hogy a húgom egyszerre feküdt le Daviddel és Phinnel.

Ezt csak Birdie születésnapi ünnepsége után tudtam meg.

Lucy meg én még nem döntöttük el, mit tegyünk.  Phin dobálta magát a szobájában, ezért hozzákötöttem egy fűtőtesthez, hogy biztonságban legyen. Az ő érdekében.

Lucy elszörnyedt.

– Mit művelsz? – kiabálta.

– Még kárt tesz magában – mondtam becsületesen. – Csak addig, amíg eldöntjük, mihez kezdünk vele.

Téged tartott a karjában. Te meg ő egy percre sem váltatok el azóta, hogy előző este kivett Birdie kezéből.

– Segítséget kell hívnunk hozzá.

– Igen. Kell. De azt is észben kell tartanunk, hogy megöltünk embereket és börtönbe is kerülhetünk.

– De hát véletlen volt – válaszolta. – Egyikünk sem akart megölni senkit. A rendőrség tudni fogja.

– Nem. Nem fogja tudni. Nincs bizonyítékunk a bántalmazásra. Semmire, ami itt történt. Csak a magunk verzióját mesélhetjük el.

De ekkor elhallgattam. Lucyra néztem, aztán rád néztem, és arra gondoltam: Megvan. Itt a bizonyíték, amire szükségünk van, ha úgy döntünk, segítséget kérünk, a bántalmazás bizonyítéka itt van. Itt van.

Azt mondtam:

– Lucy. A baba. A baba a bizonyíték, hogy bántalmaztak téged. Tizenöt éves vagy. Tizennégy voltál, amikor a baba született. Csinálhatnak DNS-tesztet. Bizonyíthatják, hogy David volt az apa. Mondhatod, hogy megerőszakolt, többször is, egészen kicsi korodtól kezdve. Mondhatod, hogy Birdie biztatta. És aztán ellopták a babádat. Úgy értem, ez szinte igaz  is.  És aztán én azt mondhatom… azt mondhatom, hogy így találtam a felnőtteket. Hagyhatok egy hamisított levélkét, amiben azt írják, annyira szégyellik, amit tettek. Ahogy velünk bántak.

Hirtelen elöntött az érzés, hogy kikeveredhetünk ebből. Kikerülhetünk innen és nem kell börtönbe mennünk és Phin jobban lehet és Lucy megtarthatja a babáját és mindenki kedves lesz hozzánk.

És erre Lucy azt mondta:

– Henry. Tudod, ugye, hogy Serenity nem David gyereke?

Istenem, micsoda egy ostoba tökfilkó voltam,még mindig nem értettem. Emlékszem, az járt a fejemben:Hát akkor ugyan kié lehet?

És akkor helyükre kerültek a részletek. Először nevettem.

Aztán hányni akartam. És végül azt mondtam:

– Tényleg? Te? Meg Phin? Tényleg? Lucy bólintott.

– De hogyan? – kérdeztem. – Mikor? Nem értem. Lehajtotta a fejét és azt válaszolta: – A szobájában. Csak kétszer. Olyan volt, izé, mint a vigasztalás. Azért mentem be hozzá, mert aggódtam érte. Mert annyira betegnek látszott. És aztán megtörtént…

– Jaj istenem. Te kurva!

Próbált megbékíteni, de én ellöktem. Azt mondtam:

– Hagyj békén. Undorító vagy. Beteg vagy, és undorító. Egy ringyó vagy. Egy mocskos, mocskos ringyó.

Igen, otrombán túloztam. Életemben kevésszer taszított annyira valaki, mint aznap Lucy.

Nem bírtam ránézni. Nem bírtam logikusan gondolkozni. Ahányszor próbáltam kigondolni valamit, próbáltam eldönteni, mihez kezdjünk most, az agyam megtelt Lucy és Phin képével: Phin Lucyn, Phin megcsókolja, a keze, az a kéz, amit a tetőn fogtam azon a napon, a húgom  testén.  Soha  nem  éreztem ekkora dühöt, soha nem éreztem ilyen gyűlöletet, fájdalmat és nyomorúságot.

Meg akartam ölni valakit. És most szándékosan.

Bementem Phin szobájába. Lucy próbált megállítani.

Ellöktem magamtól.

– Igaz ez? – üvöltöttem Phinre. – Igaz, hogy szexeltél Lucyval?

Üres szemmel nézett rám.

– Igaz? – üvöltöttem tovább. – Valld be!

– Nem vallok be semmit – mondta –, amíg ki nem oldozol.

Halálosan fáradt volt a hangja. Úgy hangzott, mintha a végét járná.

Azonnal éreztem, hogy a dühöm kezd elszivárogni, odamentem és leültem az ágya végébe.

Kezembe ejtettem a fejem. Amikor felnéztem, a szeme csukva volt.

Egy pillanatig senki sem szólt.

– Haldokolsz, Phin? – kérdeztem.

– Kurvára. Fogalmam. Sincs.

– El kell mennünk innen – mondtam. – Össze kell szedned magad. Komolyan.

– Nem bírom.

– De muszáj.

– Kurvára hagyj csak itt. Meg akarok halni.

Megfordult a fejemben, bevallhatom, hogy rászoríthatnék egy párnát az arcára és lenyomhatnám, odadughatnám az arcom az övéhez, hogy felfogjam utolsó lélegzetét, megnyugtató szavakat susoghatnék a fülébe, felülkerekedhetnék, kiolthatnám az életerejét, elvehetném az erejét és a magamévá tehetném. De ne feledjétek, az anyám meg nem született babáján kívül – és az azóta eltelt években alaposan utánajártam a Google segítségével, és valójában nagyon nehéz lenne egy egészséges terhességet petrezselyemmel megszakítani – soha nem öltem meg senkit szándékosan. Sötét ember vagyok, Serenity, tisztában vagyok vele. Nem olyanok az érzéseim, mint a többi emberéi. De képes vagyok hatalmas együttérzésre és hatalmas szeretetre.

És jobban szerettem Phint, mint azóta bárkit. Leoldottam a csuklóját a fűtőtestről és mellé feküdtem. Megkérdeztem:

– Kedveltél valaha? Legalább egy pillanatig? Azt válaszolta: – Mindig kedveltelek. Miért ne kedveltelek volna?

Elgondolkoztam a kérdésen.

– Azért, mert én kedveltelek? Túlságosan is?

– Bosszantó – mondta, és halkuló hangjában kesernyés humor csendült. – Nagyon bosszantó.

– Igen – válaszoltam. – Értem. Sajnálom. Sajnálom, hogy hagytam, az apád azt higgye, belelöktél a Temzébe. Sajnálom, hogy megpróbáltalak megcsókolni. Sajnálom, hogy bosszantó voltam.

A ház nyikorgott és nyögött körülöttünk. Te aludtál. Lucy letett az öreg bölcsőbe a szüleink hálószobájában. Ekkorra már harminchat órája ébren voltam és a csend, Phin lélegzésének nesze, azonnali, boldog álomba ringatott.

Amikor felébredtem, két órával később, Lucy és Phin eltűnt, te pedig még mindig aludtál a bölcsőben.

63

Libby Lucyra néz, a szerető gyerekekkel körülvett asszonyra, akit ő vonzott ide Franciaországból Angliába. Még a kutyáját is magával hozta. Látszik, hogy nem olyan, aki maga mögött hagyja a szeretteit. Megkérdezi:

– Miért hagytál itt engem?

Lucy azonnal tagadón csóválja a fejét.

– Nem – mondja –, nem. Nem hagytalak itt. Soha nem hagytalak el. De Phin olyan beteg volt, te meg olyan egészséges és elégedett. Szóval leraktalak a bölcsődbe, megvártam, amíg elalszol, és visszamentem Phin szobájába. Henry aludt és végül sikerült rávennem Phint, hogy felálljon. Olyan nehéz volt; olyan gyenge voltam. Kivonszoltam a házból és apám orvosának a házához mentünk. Broughton doktorhoz. Emlékeztem, hogy elvittek oda, amikor kicsi voltam, ott volt a sarkon. Élénkvörös bejárati ajtaja volt. Emlékeztem rá. Éjfél lehetett. Köntösben nyitott ajtót. Megmondtam, ki vagyok. Aztán azt mondtam – kesernyésen elneveti magát az emléken –, azt mondtam: „Van pénzem! Tudok fizetni!”

Először haragosnak tűnt. Aztán ránézett Phinre, rendesen megnézte és azt mondta: „Ejnye, ejnye, ejnye.” Gyorsan fölment

az emeletre, a bajsza alatt morogva; aztán felöltözve jött le, nadrágban és ingben.

Bevitt a vizsgálóba. Egy lámpa sem égett. Meggyújtotta őket, két sor neoncső, mind egyszerre gyulladt meg. El kellett takarnom a szemem. Ő meg lefektette Phint egy ágyra, ellenőrizte az életfunkcióit, és megkérdezte tőlem, mi a fene történik. Azt mondta: „Hol vannak a szüleid?” Fogalmam sem volt, mit válaszoljak.

Azt mondtam: „Elmentek”. Ő meg gyanakodva pillantott rám. Mintha azt mondta volna, erre még visszatérünk. Aztán felhívott valakit. Hallottam, hogy a helyzetet magyarázza, egy csomó orvosi zsargonnal. Fél óra múlva megjelent egy fiatalember. Ő volt Broughton doktor asszisztense. Együtt vagy egy tucat vizsgálatot végeztek el. Az asszisztens elment az éjszakába egy táskányi holmival, hogy elvigye a laborba. Két napja nem aludtam. Márcsillagokat láttam.Broughton doktor csinált nekem egy csésze forró csokoládét. Ez volt… tudom, őrültségnek hangzik, de ez volt életem legfinomabb forró csokoládéja. Ott ültem a szófán a vizsgálóban és elaludtam.

Amikor felébredtem, hajnali öt volt, és az asszisztens visszaért a laborból. Phin infúzióra volt kötve. De nyitva volt a szeme. Broughton doktor azt mondta nekem, Phin súlyosan alultáplált. De sok folyadékpótlással, és ha hagyunk neki időt, teljesen rendbe fog jönni.

Bólintottam és azt mondtam: „Az apja halott. Nem tudom, hol lakik az anyja. Van egy babánk. Nem tudom, mit csináljak.”

Amikor kimondtam, hogy van egy babánk, megnyúlt az orvos arca. Azt mondta: „Úristen az égben. Hány éves is vagy?”

„Tizenöt.”

Furcsán nézett rám és azt kérdezte: „És hol van ez a baba?” Azt válaszoltam: „A házban. A bátyámmal.”

„És a szüleid? Hova mentek?” Azt válaszoltam: „Meghaltak.”

Felsóhajtott. Azt mondta: „Fogalmam sem volt róla. Nagyon sajnálom.” És így folytatta: „Nézd. Nem tudom, mi folyik itt és nem akarok semmibe belekeveredni. De idehoztad ezt a fiút a küszöbömre és köteles vagyok ellátni. Szóval tartsuk itt egy darabig. Van helyem a számára.”

Erre azt mondtam, hogy én el akarok menni, vissza akarok menni érted, de ő azt válaszolta: „Vérszegénynek látszol. Szeretnék elvégezni néhány vizsgálatot, mielőtt kiengedlek innen. Adok neked enni.”

És megetetett, adott egy tálka gabonapelyhet és egy banánt. Vett tőlem vért, ellenőrizte a vérnyomásom, megnézte a fogaim, a fülem, mintha csak egy ló lennék a vásárban.

Azt mondta, ki vagyok száradva, felügyelet alatt kell maradnom, infúzión.

Ekkor Lucy felnéz Libbyre és azt mondja:

– Annyira sajnálom, annyira, de annyira sajnálom. De mire az orvos azt mondta, vagyok olyan állapotban, hogy elhagyhatom a házát, mindennek vége volt. Ott járt a rendőrség, a gyermekvédelem, te eltűntél.

Szeme megtelik könnyel.

– Elkéstem.

64

CHELSEA, 1994

Én viseltem gondodat, Serenity. Én maradtam, én adtam neked banánpépet, szójatejet, zabkását és rizst. Én cseréltem a pelenkádat. Én altattalak el az énekemmel. Sok órát töltöttünk együtt, te meg én. Világos volt, hogy Lucy és Phin nem jönnek vissza, és ha sokáig maradok, a konyhában a testek oszlásnak indulnak. Arra gyanakodtam, valaki már a hatóságokhoz fordulhatott. Tudtam, hogy ideje lenne mennem. Hozzáfűztem néhány sort a búcsúlevélhez. „A kisbabánkat Serenity Lambnek hívják. Tíz hónapos. Kérjük, gondoskodjanak róla, hogy kedves emberekhez kerüljön.” A tollat, amivel a levelet írtam, anyám kezébe helyeztem, most kivettem és az asztalon hagytam a levél mellett. Megetettelek és tiszta rugdalódzót adtam rád.

És akkor, amikor éppen indultam volna, a zakóm zsebében keresni kezdtem Justin nyúllábát. Elraktam, hogy szerencsét hozzon, nem mintha hinnék az ilyesmiben, és nyilvánvalóan nem hozott szerencsét azóta, hogy elvettem Justin szobájából. De neked a legjobbat akartam, Serenity. Te voltál az egyetlen igazán tiszta lény abban a házban, az egyetlen jó dolog, ami az

egészből született. Úgyhogy fogtam a nyúllábat és melléd dugtam.

Aztán megpusziltalak és azt mondtam: „Isten veled, édes baba.”

A ház hátsó oldalán távoztam, apám egyik régi Savile Row-i öltönyében, Jermyn Street-i cipőjében. A bolo nyakkendőt apám egyik régi ingének a gallérja alá kanyarítottam, hajamat oldalra fésültem. A szatyrom tele volt pénzzel és ékszerrel. Elindultam a reggeli napsütésben, éreztem, hogy aranyba fonja fáradt bőröm. Találtam egy telefonfülkét, és tárcsáztam a 999-et. Elváltoztatott hangon azt mondtam a rendőrségnek, hogy aggódom a szomszédjaim miatt. Nem láttam már őket egy ideje. Egy baba sír a házban.

Végigsétáltam a King’s Roadon; még minden bolt zárva volt. Addig sétáltam, amíg a Victoria pályaudvarra nem értem, ott leültem egy ócska kávézó előtt a Savile Row-i öltönyömben, és rendeltem egy csésze kávét. Soha életemben nem ittam még egy csésze kávét. Nagyon vágytam egy csésze kávéra. Kihozták a kávét, megkóstoltam és szörnyű volt. Két zacskó cukrot öntöttem bele és kényszerítettem magam, hogy megigyam. Találtam egy névtelen szállót és kifizettem három éjszakát. Senki sem kérdezte meg, hány éves vagyok. Amikor aláírtam a bejelentkezőlapot, a Phineas Thomson nevet használtam. Thomson O-val. Nem Thomsen E-vel. Majdnem Phin akartam lenni. De nem egészen.

Szállodai szobámban a tévét néztem. Kis hír volt egy híradó végén. Három holttest. Közös öngyilkosság. Egy szekta. Egy

egészséges, jól tartott baba. Állítólag eltűnt gyerekek. A rendőrség vizsgálódik. A fényképek, amiket használtak, az iskolai képeink voltak az elemi iskola utolsó évéből. Én tízéves voltam rajta, oldalt és hátul fölnyírva a hajam. Lucy nyolc, bubifrizurával. Felismerhetetlenek voltunk. Egy szó sem esett Phinről és Clemencyről.

Megkönnyebbülten sóhajtottam föl.

És hogy utána mi jött? Mi történt aközött, hogy tizenhat éves énem alsóneműben egy nejlon ágytakarón nézi a tévét egy olcsó hotelszobában, és mostani, középkorú énem között?

Tényleg tudni akarod? Tényleg érdekel?

Hát, szereztem egy állást. Egy elektronikai szervizben Pimlicóban. Egy őrült bangladesi családé volt, akik fütyültek az előtörténetemre, amíg idejében megérkeztem a munkába.

Beköltöztem egy egyszobás lakásba. Vettem programozási tankönyveket és egy számítógépet, és este egyedül tanultam.

Addigra megjelent az igazi internet és a mobiltelefon, én otthagytam az elektronikai szervizt, és beléptem az Oxford Street-i Carphone Warehouse-ba.

Elköltöztem egy egy hálószobás lakásba Marylebone-ban, pont mielőtt Marylebone megfizethetetlenül drága lett volna. Elkezdtem szőkére festeni a hajam. Edzettem. Felszedtem néhány kiló izmot. Esténként klubokba jártam és idegenekkel szexeltem. Szerelmes lettem, de megvert. Megint szerelmes lettem, de elhagyott. Fehéríttettem a fogaim. Vettem díszhalakat. Megdöglöttek. Találtam állást egy új internetes

cégnél. Eleinte öten voltunk. Három éven belül ötvenen voltunk, hat számjegyű fizetésem volt, és saját irodám.

Vettem egy három hálószobás lakást Marylebone-ban. Szerelmes lettem. Azt mondta nekem, ronda  vagyok,  úgysem fog soha senki szeretni engem, és elhagyott. Megcsináltattam az orrom. Hosszabbíttattam a szempilláim. Pici töltést rakattam az ajkamba.

Aztán 2008-ban elmentem az ügyvédhez, akinek a neve szüleim eredeti végakaratának fejlécén szerepelt. Addig próbáltam agyam hátsó részébe száműzni a  Cheyne  Walk-i házat, és ami ott történt, próbáltam új életet kezdeni új (bár részben kölcsönzött) identitással. Nem akartam, hogy közöm legyen a szánalmas kis Henry Lambhez és a történetéhez. Számomra ő meghalt. De ahogy idősebb lettem és megállapodtam, egyre gyakrabban eszembe jutottál; tudni akartam, hol vagy, ki vagy, és hogy boldog vagy-e.

Tudtam a híradásokból, hogy azt feltételezték, Martina és Henry Lamb gyermeke vagy. Készpénznek vették a

„búcsúlevelemet”, és nem végeztek DNS-tesztet, hogy megcáfolják a feltételezést. És visszaemlékezve szüleim végrendeletére, felmerült bennem, hogy egy nap még visszatérhetsz az életembe. De fogalmam sem volt róla, hogy a letétet még mindig az ügyvédek kezelik-e. És ha igen, David megváltoztatta-e a feltételeket, amíg anyámat teljesen a befolyása alatt tartotta.

Mostanra a harmincas éveimben jártam. Magas voltam, szőke, izmos és napbarnított. Úgy mutatkoztam be, mint

Phineas Thomson. Azt mondtam: „Információkat keresek egy családról, amelynek tagjait régen ismertem. Ha jól tudom, önök voltak az ügyvédeik. Lambék. A Cheyne Walkon.”

Egy fiatal nő átpörgetett néhány iratot, kattintott párat a gépén, elmondta, hogy kezelnek egy letétet a család számára, de többet nem áll módjában mondani.

Volt ott egy cuki fiú. Elkaptam a pillantását, amíg a fogadóhelyiségben üldögéltem. Az iroda előtt vártam ebédidőig és csatlakoztam hozzá, amikor elhagyta az  irodát.  Joshnak hívták. Hát persze. Manapság mindenkit Joshnak hívnak.

Hazavittem a lakásomba, főztem neki, és megdugtam, és mivel csak kihasználtam, mélyen belém szeretett. Nem telt egy hónapba, miközben úgy tettem, mintha én is szerelmes lennék bele, hogy elérjem, keresse meg a papírokat, másolja le és hozza el.

És akkor ott volt, feketén-fehéren, amit a szüleim elrendeztek, amikor újszülött voltam, Lucy pedig még meg sem született. A Cheyne Walk 16. és minden benne található tárgy letétbe helyeztetik Martina és Henry Lamb gyermekei számára, amíg a legidősebb huszonöt éves nem lesz. Davidnek végül nem sikerült rátennie a kezét, és ezek szerint Lucy sem bukkant föl, hogy bejelentse az igényét rá. A letét még mindig ott volt készen, várta, hogy huszonöt éves legyél. Valaki, aki cinikusabb, mint te, azt hihetné, csak azért kerestelek meg, hogy rátehessem a kezem a saját örökségemre. Végül is nem volt bizonyítékom arra, hogy Henry Lamb vagyok, ezért nem igényelhettem én magam, de veled az életemben esélyem lehet megszerezni, ami

jog szerint az enyém. De tudod, ez nem a pénzről szólt. Van elég pénzem. Ez a lezárásról szólt. És rólad, Serenity, a kapcsolatról, ami hozzád fűzött.

Szóval idén júniusban kivettem az Airbnb-lakást a folyó túlsó partján. Vettem egy távcsövet és a teraszról figyeltem.

Egy reggel felmásztam a ház hátsó falán a Cheyne Walkon, és egy napot töltöttem a tetőn, kiszabadítva Birdie csontvázát mumifikáló borításából. Szétszedtem apró csontjait. Fekete szemeteszsákba dobáltam őket. Éjszaka beleejtettem a zsákot a Temzébe. Meglepően kicsi volt. Az éjszakát a régi matracomon töltöttem és reggel tértem vissza az Airbnb-be. Majd négy napra rá, megjelentél. Te meg az ügyvéd. Elhúztátok a deszkaborítást. Kinyitottátok az ajtót. Becsuktátok magatok mögött.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Végre.

A baba visszatért.

65

Libby Lucyra néz.

– Mi történt Phinnel? Miután otthagytad Broughton doktornál? Meg… izé, meggyógyult?

– Igen – válaszol Lucy. – Meggyógyult.

– És él még?

– Legjobb tudomásom szerint igen. Libby a szája elé kapja a kezét.

– Istenem – mondja. – És hol van?

– Fogalmam sincs róla. Nem láttam tizennyolc éves korom óta. Franciaországban éltünk néhány évig. Aztán elvesztettük a kapcsolatot egymással.

– És hogyan kerültetek Franciaországba? – kérdezi Libby.

– Broughton doktor vitt át. Illetve megszervezte, hogy valaki, akit ismert, átvigyen minket. Broughton doktor mindenkit ismert. Ilyen ember volt… nevezhetjük intézőnek is. Mindig volt egy telefonszáma, amit felhívhatott, egy szívesség, amit kérhetett, egy embere, aki ismert valakit. Néhány nagyon híres bűnöző személyi orvosa volt. Azt hiszem, előttünk is keltették már fel az éjszaka közepén, varrt össze lőtt sebet a vizsgálójában.

És amikor látta, hogy benne vagyunk a hírekben, csak annyit akart, hogy tűnjünk el. Egy héttel az után, hogy bekopogtam az ajtaján, azt mondta, elég jól vagyunk ahhoz, hogy távozzunk. Egy Stuart nevű ember elrejtett minket egy Ford Transit furgonban és átvitt a Csalagúton egészen Bordeaux-ig. Egy tanyára vitt, egy Josette nevű nőhöz. Broughton doktor egy másik kontaktjához. Hónapokig maradhattunk, mert dolgoztunk a földeken. Nem kérdezte, kik vagyunk, miért vagyunk ott.

Phin és én, mi nem… tudod. Ami köztünk történt, azelőtt, az csak a helyzet miatt volt, amiben voltunk. Amikor kiszabadultunk belőle, megint csak barátok lettünk. Majdnem testvérek. De állandóan rólad beszélgettünk, hogy vajon hogy vagy, ki vigyáz rád, milyen jó vagy, milyen csodálatos felnőtt lesz belőled, milyen okosak voltunk, hogy összehoztunk.

– Beszéltetek arról, hogy visszajöttök értem? – kérdezi elgondolkodva Libby.

– Igen – válaszolja Lucy. – Igen, beszéltünk. Vagy legalább én beszéltem. Phin óvatosabb volt, jobban  aggasztotta  a  jövője, mint a múltja. A többi dologról nem beszéltünk. Nem beszéltünk a szüleinkről, arról, hogy mi történt. Én szerettem volna, de Phin nem akart. Olyan volt, mintha  egyszerűen kitörölte volna az egészet. Lezárta. Mintha  soha  meg  nem történt volna. És annyira jól lett abban az első évben. Napbarnított volt, és fitt. Mindketten azok voltunk. Josette-nek volt egy öreg hegedűje, amit nem használt, és engedte, hogy játsszam rajta. Játszottam neki télen, aztán nyáron, amikor a

tanya megtelt diákokkal és idénymunkásokkal, akkor nekik játszottam. Engedte, hogy elvigyem a hegedűt a szomszéd városba, én meg zenéltem péntek esténként, szombat esténként és elkezdtem egy kis pénzt keresni. Takarékoskodtam, mert arra gondoltam, majd abból utazunk Londonba Phinnel, hogy megkeressünk.

Aztán egy reggel, úgy két évvel később, arra ébredtem, hogy Phin elment. Hagyott nekem egy üzenetet: „Elmentem Nizzába.”

– Lucy felsóhajt. – Én Bordeaux-ban maradtam a nyár hátralévő részében, addig takarékoskodtam, amíg elég pénzem nem lett a buszra Nizzáig. Hetekig a parton aludtam éjszaka, nappal meg Phint kerestem. Végül feladtam. Nálam volt Josette hegedűje. Minden este zenéltem. Eleget kerestem, hogy szobát vegyek ki egy szállón. Tizenkilenc lettem, húsz, huszonegy. Aztán találkoztam egy férfival. Egy nagyon gazdag férfival. Elvarázsolt. Feleségül vett. Szültem egy babát. Elhagytam a gazdag férfit és találkoztam egy nagyon szegény férfival. Szültem még egy babát. A szegény férfi elhagyott és… – Elhallgat, Libby pedig az arcát vizsgálgatja. Van valami kiismerhetetlen, szinte elképzelhetetlen rajta. De a kifejezés elszáll és Lucy folytatja.

– És aztán itt volt a születésnapod és én visszajöttem.

– De miért nem jöttél vissza előbb? – kérdezi Libby. – Amikor huszonöt lettél? Nem tudtál a letétről?

– De, tudtam róla – mondja Lucy. – De nem volt rá bizonyítékom, hogy Lucy Lamb vagyok. Nem volt születési anyakönyvi kivonatom. Az útlevelem hamis volt. Szörnyű,

szörnyű házasságban éltem Marco apjával. Egyszerűen túl sok volt… – Lucy felsóhajt. – Aztán arra gondoltam, tudod, hogy ha Henry nem jön a házért, és én sem jövök a házért, akkor automatikusan a babáé lesz, a tied, mert mindenki azt hitte, a szüleim gyereke vagy. És arra gondoltam, ezt fogom tenni. Megvárom, amíg a baba huszonöt lesz, és akkor jövök vissza érte. Amikor néhány éve az első okostelefonomat szereztem, első dolgom volt egy emlékeztetőt beírni a naptárba, hogy el ne felejtsem. És minden nap minden percében ezt vártam azóta. Vártam, hogy visszajöjjek.

– És Phin? – kérdezi kétségbeesve Libby. – Mi történt Phinnel?

Lucy sóhajt.

– Csak arra tudok gondolni, hogy valami olyan helyre ment, ahol nem lehet megtalálni. Csak arra tudok gondolni, hogy ezt akarta.

Libby felsóhajt. Itt van. Végre. A teljes kép. Egyetlen részlet hiányzik csak.

Az apja.

IV

66

Libby ujját a telefonon tartva ül. Tizenöt percenként frissíti az egyenlegét reggel kilenc óra óta.

Ma van a Cheyne Walk-i ház kifizetésének napja.

Egy hónappal ezelőtt adták el, miután hónapokig senki sem nézte meg, majd amikor engedtek az árból, jöttek az ajánlatok sorban, végül két füstbe ment szerződéstervezet után készpénzes vevő jelentkezett Dél-Afrikából, és két héten belül megállapodtak, mindent lepapíroztak és lepecsételtek.

Hétmillió-négyszázötvenezer font.

De az egyenlege még mindig háromszáztizennyolc font.

Utolsó fizetése maradéka.

Felsóhajt, és visszafordul a számítógépe képernyőjéhez. Utolsó konyhaprojektje. Egy cuki, festett, Shaker-stílusú konyha rézfogantyúkkal és márványpulttal. Ifjú házasok első otthona. Igazán szép lesz. Azt kívánja, bárcsak itt lehetne és láthatná. De soha nem fogja. Már nem. A mai az utolsó napja a Northbone Konyhabirodalomban.

Ezenkívül a huszonhatodik születésnapja is. Az igazi huszonhatodik születésnapja. Nem június 19., hanem június 14. Szóval öt nappal öregebb, mint hitte. Rendben van. Öt nap nem nagy ár hétmillió fontért, egy anyáért, egy nagybácsiért és két

féltestvérért. És most már nem kapaszkodik valami képzelt létrán a fejében egy önkényesen kiválasztott születésnap felé, ezért kit érdekel, hogy öt nappal előbb ér oda?

Megint megnyomja a frissítést.

Háromszázkilenc font. Egy PayPal-átutalás egy héttel ezelőttről, amit most vontak le.

Csodás nap van. Didóra pillant.

– Elmegyünk ebédelni? Meghívlak.

Dido az olvasószemüvege fölött ránéz és elmosolyodik.

– De mennyire!

– Attól függően, hogy megjön-e az utalás addigra, vagy szendvics és kóla lesz, vagy homár és pezsgő.

– A homár nem akkora szám – mondja Dido, és a pillantása visszatér a számítógépe képernyőjére.

Libby telefonja rezegni kezd tizenegykor. Lucy üzen.Este találkozunk! Nyolcra foglaltunk asztalt!

Lucy Henryvel él az elegáns marylebone-i lakásban. Nem nagyon jönnek ki egymással. Henry, aki huszonöt évig egyedül élt, nem szívesen osztja meg a személyes terét a gyerekekkel, és a macskái utálják a kutyát. Lucy már házat keres. St Albansben. Libby pedig kinézett magának egy szép György-kori házikót kétezer négyzetméteren a város szélén.

Megint frissít. Háromszázkilenc font.

Megnézi az e-mailjeit, hátha jelezték, hogy valami nem megy simán. De nincs ott semmi.

A pénz háromfelé oszlik majd, miután kifizették az örökösödési adót. Felajánlotta, hogy lemond a maga részéről. Nem az ő háza. Nem a testvérük. De ők ragaszkodtak hozzá. Libby azt mondta:

– Nincs szükségem a harmadára. Nekem néhány ezer font elég lesz. – De ők továbbra is ragaszkodtak hozzá.

– Az unokájuk vagy – mondta Lucy. – Ugyanannyi jogod van hozzá, mint nekünk.

Egykor Didóval elhagyják a bemutatótermet.

– Attól tartok, marad a szendvics.

– Éljen – mondja Dido. – Szendvicsevő kedvem van.

A parki kávézóba mennek, és a teraszon ülnek le a napsütésben.

– Nem tudom elhinni, hogy kilépsz – mondja Dido. – Annyira, izé, azt akartam mondani, hogy csöndes lesz, de te  sohasem voltál valami hangos, viszont annyira… Libby-mentes lesz nélküled. Nem lesz ott a szép hajad. Sem a rendezett kupacaid.

– A rendezett kupacaim?

– Igen, amiket… – Dido úgy tesz, mintha sarkosra igazítana egy kupac papírt. – Tudod. Minden irat pont a többi tetején. – Elmosolyodik. – Hiányozni fogsz. Ennyi.

Libby rápillant és így szól:

– Te nem gondoltál soha arra, hogy kilépj? Miután megörökölted a házikót? Meg a többi holmit? Úgy értem, neked nem muszáj dolgoznod, ugye?

Dido megvonja a vállát.

– Gondolom, nem. És vannak pillanatok, amikor kedvem lenne ott hagyni mindent, és az egész napot Flitterrel tölteni az istállóban, mielőtt elpusztul. De végül is nincs más az életemben. Neked viszont… neked most mindened megvan. Mindened, amit a konyhák nem adhatnak meg.

Libby elmosolyodik. Van ebben igazság.

Nem egyszerűen a pénzről van szó. Egyáltalán nem a pénzről.

Az emberekről, akikhez tartozik immár, a családról, amelynek tagjai teljesen körbevették. És arról a személyről, akinek a rendezett kupacok és gondos tervek alatt bizonyult. Igazából sohasem volt az a személy. Azzá a személlyé tette magát, hogy ellensúlyozza anyja állhatatlanságát. Hogy beilleszkedjen az iskolába. Hogy beilleszkedjen egy baráti körbe, noha annak az értékei sosem voltak az ő értékei, tényleg nem, a szíve mélyén nem. Több van benne, mint a felületes barátságok, a bután szűk látókörű Tinder-profilok. Jobb emberek a szülei, mint akiket elképzelt, a grafikus tervező és divatvilágbeli PR-os a sportkocsival és az apró kutyákkal. Mennyire fantáziátlan volt!

Oda sem figyelve frissít a telefonján.

Még egyszer megnézi. Egy hülye számot lát. Egy olyan számot, aminek semmi értelme. Túl sok benne a nulla, túl sok benne minden. Dido felé fordítja a telefont.

– Te. Jóságos. Úristen.

Dido eltakarja az arcát, és felhördül. Aztán a kávézó bejárata felé fordul.

– Pincér! – kiáltja. – Két üveggel a legjobb Dom Pérignonból!

És tizenhárom homárt! De azonnal!

Persze nincsen pincér és a szomszéd asztalnál ülők furcsálkodva néznek rájuk.

– A barátnőmnek – mondja Dido – lottóötöse van.

– Hú! – mondja a nő. – Mázlista.

– Figyu – fordul vissza Dido Libbyhez. – Ezek után tényleg nem kell visszajönnöd dolgozni. Születésnapod van. És most kaptál tizen-huszon millió fontot. Ha akarnád, kivehetnéd a délutánt.

Libby elmosolyodik, összegyűri a szalvétáját és a műanyag tálcára ejti.

– Nem – válaszolja. – Szó sem lehet róla. Nem fogok megfutamodni. És különben is, szinte biztos, hogy néhány iratot csálén hagytam.

Dido visszamosolyog.

– Akkor menjünk – mondja. – Még három és fél óra normalitás. Végezzünk vele gyorsan, jó?

67

Lucy még egy óráig egyedül van a lakásban. Arra használja az egy órát, hogy megfürödjön, kilakkozza a körmét, hajszárítóval megszárítsa a haját, hogy szépen a vállán üljön, bekrémezze az arcát, sminkeljen. Még mindig nem veszi mindezt természetesnek. Egy éve, hogy Henry megtalálta a Cheyne Walk-i házban, hogy odahozta nekik Serenityt, hogy újra egymásra találtak. Egy éve Lucy Henry makulátlan lakásában lakik Marylebone-ban, dupla ágyon alszik puha lepedőn, és csak annyi a dolga, hogy megsétáltassa a kutyát és finom ételeket főzzön. Havonta találkozik Clemencyvel, pezsgőznek, beszélgetnek a gyerekeikről, zenéről, Henry furcsaságairól és egyáltalán bármiről, csak arról nem, ami velük történt gyerekkorukban. Már soha többé nem lesznek annyira közel egymáshoz, mint régen, de még mindig jó barátok.

Marco tizenhárom éves és egy menő Regent’s Park-i magániskolába jár, aminek a tandíját Henry fizeti, és ahol szerinte „mindenki e-cigizik és ketamint szed”. Teljesen elvesztette francia akcentusát, és azt mondja, „most már londoniként határozom meg magam”.

Stella hatéves, egy kellemes marylebone-i általános iskolába jár, ahol két legjobb barátnője is van, és mindkettőt Freyának

hívják.

Tegnap Lucy felszállt a földalattira, elment Chelsea-be, és megállt a ház előtt. A deszkakerítést eltávolították, azEladó táblát felváltotta azElkelt.Nemsokára a ház megelevenedik, fúrók és kalapácsok zajától lesz hangos, ahogy kibontják és átépítik egy másik család ízlése és kívánalmai szerint. Nemsokára valaki más nevezi majd otthonának, és sohasem tudják meg, nem is gyanítják majd egy pillanatig sem az igazságot arról, ami a falak között történt annyi éve, hogy négy gyermeket börtönöztek be, törtek meg benne és aztán kieresztették őket a nagyvilágba, sérülten, csonkán, elveszetten és félresikerülten. Lucynak nem könnyű visszaemlékeznie arra a kislányra, aki volt, nem könnyű elfogadnia azt a részét, aki annyira vágyott a figyelemre, hogy hajlandó volt lefeküdni egy apával és a fiával is. Néha, ha Stellára néz, pici, tökéletes kislányára, megpróbálja elképzelni, hogy tizenhárom évesen úgy adja oda magát, mint ő, csak hogy szeretetet kapjon. Elképzelhetetlen fájdalmat érez.

A telefonja pittyen, rajta meg, mint mindig, és mint ezután is állandóan, a félelem fut végig. Michael megölésének ügyét nem sikerült megoldani, de az az elfogadott nézet, hogy egy, az alvilágban ki nem fizetett adóssága miatt történt. Lucy egyszer látta, hogy megemlítették egy francia újságban, nem sokkal azután, hogy a gyilkosság a szalagcímek témája lett:

Rimmer kétszer nősült, első feleségétől, egy „Lucy” néven ismert angol nőtől állítólag van egy gyereke. Rimmer házvezetőnője

szerint a férfi és elvált felesége nemrég kibékültek, de az asszony nem szerepel a gyanúsítottak listáján.

De Lucy sohasem lesz igazán nyugodt, mert a lehetőség fennáll, hogy egy rózsás arcú detektív, akit most neveztek ki és igazolni akarja a belé helyezett bizalmat, lenyomozza. Arra gondol, soha többé nem lesz igazán nyugodt.

De nem egy kezdő detektívtől jött az üzenet, hanem Libbytől: egy képernyőfotó a bankszámlakivonatáról, alatta csak ennyi: Csing!

Itt is van, gondolja Lucy, és megborzong a megkönnyebbüléstől. Élete e szakaszának a vége. A következő kezdete. Most vásárolhat egy saját helyet. Végre. Egy helyet magának, a gyerekeinek és a kutyájának. Egy örök helyet, amit senki sem vehet el tőle. És utána, gondolja, utána végre felfedezheti, mit is akar pontosan kezdeni az   életével. Arra gondol, szeretne hegedülni tanulni. Szeretne hivatásos zenész lenni. És most már nem állja útját semmi.

Lucy életének első fele szennyes volt, és sötét, egyik küzdelem a másik után. A második fele aranyszínű lesz.

Válaszol Libby üzenetére.

Pezsgőt mindenkinek! Később találkozunk, szívem. Alig várom az ünneplést. Mindent megünneplünk.

Libby válaszol: Én is alig várom, hogy lássalak. Szeretlek!

Én is szeretlek!, írja Lucy, egysornyi puszijelet biggyeszt oda, és kikapcsolja a mobilt.

A lánya ragyogó: gyengéd, figyelmes teremtés, Marco és Stella keveréke bizonyos szempontból, de ugyanakkor az apja lánya is, hozzá hasonlóan a saját útját járja a saját szabályai szerint, annyira teljesen és tökéletesen önmaga. És növekedik, változik, maga mögött hagyta az idegességet, a kényszereket, amik visszahúzták, engedi, hogy az élet mutasson utat neki, nem ő akarja rákényszeríteni az életére a kijelölt utat. Kárpótolja Lucyt minden rossz pillanatért attól kezdve, hogy otthagyta a bölcsőben, addig, amíg újra megtalálta. Egy igazi angyal.

Lucy megint felkapja a mobilt, és végigpörgeti a névjegyzéket, egészen a G-ig. Megfogalmaz egy üzenetet:

Drága Giuseppe. Ez a te Lucyd. Annyira hiányzol. Csak azt akarom, hogy tudd, jól vagyok, egészséges és boldog, a gyerekek is, Fitz is. Nem megyek vissza Franciaországba. Csodálatos új életem van, és gyökeret akarok ereszteni. De mindig gondolok rád, és köszönöm, hogy ott voltál mellettem, amikor az életem irányíthatatlan volt. Nélküled elvesztem volna. Örök szeretettel, Lucy.

68

A marylebone-i étteremben aznap este Libbyt a családja várja.

Lucy, Marco, Stella és Henry.

Marco ügyetlenül, színpadias félöleléssel köszönti, feje Libby kulcscsontjának koccan.

– Boldog születésnapot, Libby – mondja. Stella gyöngéden megöleli.

– Boldog születésnapot, Libby. Szeretlek.

Ez a két gyerek, az öccse és a húga, volt  a  legnagyobb ajándék.

Csodálatos gyerekek, és Libby szerint ez annak a nőnek köszönhető egyedül, aki felnevelte őket. Ő meg Lucy nagyon gyorsan nagyon közel kerültek egymáshoz. A kis korkülönbség miatt néha úgy érzi, Lucy egy klassz új barátnő, nem az az asszony, aki életet adott neki.

Lucy feláll. Átöleli Libby nyakát és hangos puszit cuppant a füle mellé.

– Boldog születésnapot – mondja. – Boldog igazi születésnapot. Huszonhat éve ilyenkor. Istenem. Azt  hittem, ketté fogok szakadni.

– Valóban – helyesel Henry. – Úgy bőgött, mint egy tehén. Órákig. Be kellett fognunk a fülünket. – Aztán szokásos, óvatos

módján megöleli Libbyt.

Libby még mindig nem érti Henryt. Néha Clemencyre gondol, ahogy azt mondja, szerinte volt benne egy adag vegytiszta gonoszság, és beleborzong. Arra gondol, amit Henry tett, a négy ember kivégzésére, egy fiatal nő mumifikálására, a macska megcsonkítására. De soha nem a gyilkolás volt a szándéka, és Libby még mindig úgy gondolja, hogy ha a négy gyerek feladja magát a rendőrségen aznap este, és elmagyarázzák, mi történt, mennyire rosszul bántak velük, hogy az egész csak egy szörnyű baleset volt, akkor hisznek nekik és tisztázzák őket. De nem így történt, mindannyian szökevénnyé váltak és elképzelhetetlen irányokba fordult az életük.

Henry különös, de ugyanakkor nagyon őszintén be is vallja, hogy különös. Még mindig azt állítja, hogy nem szándékosan zárta be őket a vendéghálóba az Airbnb-lakásban azon az éjszakán, nem vette el a telefonjukat és nem törölte ki Miller felvételét. Azt mondta:

– Hát, ha tényleg ezt tettem, akkor még annál is részegebb voltam, mint hittem. – És Libby sosem talált nyomkövetőt vagy lehallgatót a telefonján. Igaz, a belépőkódját soha nem változtatta meg.

Henry azt is tagadja, hogy szépészeti beavatkozások útján akart hasonlítani Phinre.

– Miért akarnék hasonlítani Phinre? Annyival jóképűbb vagyok, mint ő valaha. – Türelmetlen a gyerekekkel, és kicsit kiborította, hogy hirtelen annyi új ember özönlött be gondosan

szabályozott világába, gyakran morog, néha nagyon vicces. Nem ragaszkodik különösebben az igazsághoz, és mintha a valóság peremén élne. De miért vádolná ezért Libby? Azok után, amiken keresztülment? Talán Libby is a valóság peremén élne, ha olyan megrázó gyerekkora lett volna, mint neki.

Kinyitja az üdvözlőkártyáját és ezt olvassa:  „Édes  Libby Jones, büszke vagyok, hogy az unokahúgom vagy. Szerettelek már akkor is és mindig szeretni foglak. Boldog születésnapot, szépségem.”

Henry zavarában elpirul, és Libby most nem elégszik meg az óvatos öleléssel. Most Henry nyaka köré fonja a karját és addig szorítja, amíg a férfi vissza nem öleli.

– Én is szeretlek – súgja a fülébe Libby. – Köszönöm, hogy megtaláltál.

Aztán befut Miller. Didónak igaza volt. Volt köztük valami.

Hiába, hogy a Roe szörnyen hangzik a Jonesszal összekapcsolva, hogy az anyja elég hűvös, hogy reng a  hasa, hogy túl szőrös a képe, nincs háziállata és van egy volt felesége, volt köztük valami, ami ennél többet jelentett.  És  a  tetoválás nem egyéb, mint egy rajz a bőr felületén. Nem ideológia. Csak egy firka.

Miller feladta a sztorit Libby miatt. Az után az éjszaka után, amikor Libby találkozott a családjával, elővette a jegyzetfüzetét és kitépte az összes lapot.

– De hát – mondta Libby –, ez a megélhetésed, ez a karriered.

Annyit kereshettél volna vele.

Miller egy csókkal hallgattatta el és azt válaszolta:

– Nem fogom elvenni tőled a családod. Jobban megérdemled őket, mint én a szenzációmat.

Most a Libby melletti üres székre ül és a lány csókkal üdvözli.

– Boldog születésnapot, Lamb – súgja a fülébe Miller. Így becézi. Libbynek még soha nem volt beceneve.

Miller egy kövér borítékot ad át neki.

– Ez micsoda?

Miller elmosolyodik.

– Javaslom, hogy nyisd ki és akkor meglátod.

Egy vastag, fényes papírra nyomtatott reklámfüzet az, egy ötcsillagos botswanai szafáriszállóé, a Chobe Game Lodge-é.

– Ez lenne…?

Miller elmosolyodik.

– Hát igen, állítólag. Egy nagyon fecsegős ember szerint, akivel telefonon beszéltem, a fő vezetőjük egy negyvenes éveiben járó férfi, akit Phinnek hívnak. De F-fel írja. Finn. Finn Thomsen.

– És tényleg? Ő lenne az?

– Kilencvenkilenc százalékban biztos vagyok benne, hogy igen. De csak egy módja van, hogy teljesen biztosak legyünk benne.

A zakója zsebéből előhúz néhány kinyomtatott lapot és odaadja. E-mailes megerősítése a Chobe Game Lodge-ban egy

kétszemélyes deluxe szoba foglalásának.

– Elvihetem az anyukám – mondja Miller. – Ha nem akarsz jönni. Mindig szeretett volna szafarira menni.

Libby megrázza a fejét.

– Nem – válaszolja. – Dehogy. El akarok menni. Naná, hogy el akarok menni.

Végigpörgeti a papírokat, aztán visszatér a reklámfüzethez. Szemét megfogja egy fénykép: egy dzsip, turistákkal, akik egy oroszlánfalkát néznek. Jobban megnézi a képet. Vizsgálja a vezetőt, aki a dzsip elejében ül és hátrafordulva mosolyog a fényképezőgépbe. Sűrű, napszítta szőke haja van. Arca nyílt; mosolya olyan, mint a napsütés.

Úgy néz ki, mint a világ legboldogabb embere. Úgy néz ki, mint ő.

– Gondolod, hogy ő az?

– Nem tudom – válaszolja Miller. Az asztal túlsó oldalán Henryre és Lucyra néz, feléjük fordítja a reklámfüzetet. Arcuk összehúzódik, ahogy a képet vizsgálják. Aztán Lucy a szájához kapja az öklét, Henry pedig hátraveti magát a székén.

Lucy hevesen bólogat.

– Igen – mondja és elcsuklik a hangja. – Igen, ez ő. Ez Phin.

Életben van. Nézzétek csak! Életben van.

69

Életben van. Phin életben van. A szívem összefacsarodik és háborog és szédülök. Olyan jóképű, mint a fene. Nézzék csak a napbarnított bőrét, a terepszín ruháját és széles, szarkeverő vigyorát, ahogy egy dzsipben ül Afrikában, és gondja egy szál se. Fogadjunk, hogy sose jutok eszébe, fogadjunk, hogy sose jutunk eszébe. Főleg te nem, Serenity. Főleg te nem. Nem érdekelted, amikor a házunkban éltél. Nem fogod érdekelni most sem.

Lucy nyilván hazudott, amikor arról mesélt, hogy folyton rólad beszéltek, amikor Franciaországban éltek. Phin nem egy babás valaki. Nem „családbarát”. Ő saját magába fordulva él. Magának való. Az egyetlen alkalom, az egyetlen, amikor sikerült kimozdítanom magából, az volt, amikor először vettünk be savat. Amikor fogtuk egymás kezét, amikor éreztem, hogy belém áramlik, amikor én lettem Phin. Ő nem lett Henry, persze… ki akarna Henry lenni? De én Phin lettem. Attól kezdve mindenhova felírtam a házban, amikor csak lehetett, mint néma sikolyokat a sarkokba és zugokba és rejtekhelyekre. ÉN VAGYOK PHIN.

De hogyan lehetnék Phin, ha Phin ott van és emlékeztet,

állandóan emlékeztet, mennyire nem vagyok Phin? Hajának

minden egyes gondtalan hátravetésével, válla minden rándulásával, merengő pillantásával a szoba túlsó oldalán, egy kultregény lassú lapozásával.

Szerelmi bájitalnak indult. Az volt a célja, hogy belém szeressen. Nem működött. Csak kevesbítette. Gyengítette. Csúfította. És minél gyengébb lett, annál erősebb lettem én. Ezért aztán tovább adagoltam neki a tinktúrát. Nem azért, hogy megöljem, soha nem ez volt a szándékom, csak azért, hogy a fénye halványuljon, hogy az enyém erősebben ragyoghasson. És azon az éjszakán, Birdie harmincadik születésnapjának éjszakáján, amikor Lucy megmondta, hogy Phin az apja a babájának, bementem a szobájába, hogy megöljem.

De amikor azt mondta, oldozzam el, azt válaszoltam:

– Csak ha engeded, hogy megcsókoljalak. – És megcsókoltam. A fűtőtesthez kötözött kézzel, majdnem összetört testtel feküdt, én meg csókoltam az ajkát, az arcát. Nem hadakozott. Hagyta. Egy hosszú percig csókoltam. Ajkához érintettem az ujjam, hajába fúrtam a kezem, mindent megtettem, amiről csak álmodoztam az óta a pillanat óta, hogy először belépett a házunkba, amikor tizenegy éves voltam, amikor még fogalmam sem volt róla, hogy valaha meg akarok majd csókolni valakit.

Vártam, hogy lelök magáról. De nem tette. Engedékeny volt.

Aztán, amikor már eleget csókoltam, eloldoztam a radiátorról, és lefeküdtem mellé.

Meleg teste köré fontam a karom. Lehunytam a szemem.

Elaludtam.

Mire felébredtem, Phin eltűnt. Azóta keresem.

De most megtalálták.

Tudtam, hogy Libby nagy mackója meg fogja találni. És sikerült.

Felnézek Millerre. Felnézek rád.

Magamra erőltetem legjobb „kedves Henry bácsi”-mosolyom és megkérdezem:

– Van még egy szabad hely?

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm három fantasztikus szerkesztőmnek: Nagy-Britanniában Selina Walkernek, aki végigdolgozta a hétvégéket és az éjszakákat, hogy szétszedje, összeillessze, csiszolja és átdolgozza a kéziratom, és olvashatóbbá tegye. Az Egyesült Államokban Lindsay Sagnette-nek, aki egy újabb réteg intuíciót és világosságot adott. És végül Richenda Toddnak, aki nem egyszerűen végigolvasta a kéziratot, hanem rákényszerített, hogy megoldjak egy csomó problémás részt, amiket igyekeztem nem észrevenni, mert nem tudtam, hogyan hozzam rendbe. Ti hárman mesterkurzust tarthattok arról, hogy milyen egy jó szerkesztő. Köszönöm csodás ügynökömnek, Jonny Gellernek, hogy nem hagyta, hogy a könyvem az előtt lépjen ki a világba, hogy a lehető legjobb lenne. Ha keményen kell egy szerkesztői kérdésen dolgoznod, akkor figyelnek rád és a munkádra a kiadók. Annyira, annyira szerencsém van veletek.

Köszönöm Najma Finlay-nek, csodás angol reklámszakemberemnek, aki most szülési szabadságra megy, és csak akkor tér vissza, amikor a következő könyvemet kell reklámozni; élvezz minden pillanatot szépséges babáddal.

Köszönöm Deborah Schneidernek, fantasztikus amerikai ügynökömnek, hogy… hát, te tudod, hogy mit! Micsoda év volt!

Köszönöm Coco Azoiteinek a szakzsargont, amire szükségem volt, hogy leírhassam, mire figyel valaki, amikor egy frissen javított hegedűt próbál ki, továbbá mindenkinek a Facebookon a családi letétekkel kapcsolatos információkat. Mindkét esetben a hibákért én vagyok a felelős.

Köszönöm Nagy-Britanniában, az Egyesült Államokban és a világ bármelyik részén a kiadóimnak, hogy annyira az  én  és főleg a munkám gondját viselik – különösen Ariele-nek és Haley-nek Amerikában, Piának és Christoffernek Svédországban, Odának Norvégiában, valamint Elisabethnek és Tinának Dániában.

Köszönöm a hangoskönyvek kiadóinak és a stúdióknak, amelyek elképesztő színvonalú munkát végeznek, valamint a színészeknek és hangművészeknek, akik olyan csodásan olvassák fel a szavaimat.

Köszönöm a könyvtárosoknak, a könyvesboltoknak, a fesztiválok szervezőinek és mindenkinek, aki segít, hogy könyveim az olvasók kezébe kerüljenek.

Köszönöm a családomnak (beleértve az állatkertem), amelynek tagjai a földön tartanak minden áldott nap.

És végül köszönöm a két vodka-toniknak, amelyek átsegítettek az utolsó három fejezeten egy péntek éjjel, és segítettek megtalálni az utolsó néhány sort, amelyekről tudtam, hogy ott bujkálnak valahol. Egészségünkre!

Tartalom

A Cerian Tahany név eredetéről

I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

II

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

III

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

IV

66

67

68

69

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok Cinzel – SIL Open Font License EB Garamond – SIL Open Font License Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

LISAJEWELL

I

2

3

CHELSEA,ANYOLCVANASEVEKVEGE

4

5

6

CHELSEA,1988

7

8

9

CHELSEA,1988

10

11

12

13

14

CHELSEA,1988

15

16

17

CHELSEA,1988

18

19

20

CHELSEA,1989

21

22

23

CHELSEA,1990

24

25

26

CHELSEA,1990

27

28

29

CHELSEA,1990

30

31

32

CHELSEA,1990

33

II

CHELSEA,1990

35

36

37

CHELSEA,1991

38

39

40

CHELSEA,1991

41

42

43

CHELSEA,1992

44

45

CHELSEA,1992

46

47

48

III

50

CHELSEA,1992

51

CHELSEA,1992

52

53

CHELSEA,1992

54

55

CHELSEA,1993

56

CHELSEA,1993

57

58

59

CHELSEA,1994

60

61

62

CHELSEA,1994

63

64

CHELSEA,1994

65

IV

67

68

69

Köszönetnyilvánítás

Tartalom