Nyolc boldog óra

Lia Louis

Álomgyár (nov 2021)

Címke: Romantikus, regény, női főszereplő

Romantikusttt regényttt női főszereplőttt

Hiszel a sorsban?
A harmincas éveiben járó Noelle Butterby egy havas, márciusi estén éppen hazafelé tart a középiskolai évfolyam-találkozójáról, amikor bekövetkezik a katasztrófa. A hóvihar miatt lezárt autópályán óriási dugóban találja magát egyedül, étel, ital és működőképes telefontöltő nélkül.
A helyzet kilátástalannak tűnik egészen addig, amíg a szintúgy az autójában veszteglő, jóképű amerikai, Sam Attwood be nem kopog hozzá, hogy felajánlja segítségét. Az ezt követő nyolc tökéletes órának a reggel és a hókotrók sikeres munkája vet véget. Noelle és Sam abban a tudatban válnak el, hogy soha többé nem látják egymást, ám a sorsnak szemlátomást más tervei vannak.
Ahogy újra és újra egymásba botlanak, kezdenek egyre bizonyosabbá válni abban, hogy véletlenek márpedig nincsenek.
A díjnyertes szerző, Lia Louis merész, egyedi hangja és a Nyolc boldog óra elragadó, fordulatokban gazdag története hatására te is hinni fogsz a végzet erejében.

Bennek, akivel az én vörös fonalam összeköt.

Egy láthatatlan vörös fonal köti össze azokat, akiket egymásnak teremtettek időtől, helytől és körülményektől függetlenül. Lehet, hogy a fonál kinyúlik vagy összegabalyodik, de soha el nem szakad.

Ősi kínai mondás

Első fejezet

Noelle-nek, a legjobb barátnőmnek!

Hát tessék! Levél a múltbéli tőlem a jövendőbeli neked. Istenem, de furcsa leírni ezt azzal a tudattal, hogy tizenöt év múlva tényleg olvasni fogod ezeket a szavakat! A majdani Noelle Butterby! Kíváncsi vagyok, hol leszel akkor, milyen leszel. Azt hiszem, ez a lényeg, hogy leírjuk, hogy képzeljük, mit kívánunk a másik jövőjére vonatkozóan. (Nagyon ajánlom, hogy beleírd Leo DiCapriót a levelembe, Elle, és nem intézed el egy randival meg egy béna jóéjtpuszival! Párás-ablakos autós jelenetről beszélek, Boyz II Men dalokkal és kevesebb jéghegy-okozta halállal megfűszerezve, természetesen.)

És most jöjjenek az én jókívánságaim neked, Majdani Noelle! Bizony van belőlük elég.

Először is, remélem, hogy annyira elfoglalt vagy, hogy majdnem elfelejtesz eljönni ma este, hogy ott legyél, amikor az időkapszulát kiemelik a földből. Remélem, egyenesen a reptérről érkezel! Mondjuk Los Angelesből? Vagy Indonéziából? Vagy! Mit szólnál Queenslandhez, a dögös búvároktatók hazájához? Hát, akármi legyen is, biztos vagyok benne, hogy annyi helyen megfordultál már ekkorra, hogy a gyerekeidet menő világvégi falvacskákról nevezed el, amikről senki nem hallott, és olyasvalaki leszel, aki beszélgetés közben „véletlenül” franciára vált át.

Másodsorban kívánom, hogy az életed tele legyen szerelemmel! Igen-igen, tudom, tipikus klisé, tipikus én, de tényleg ebben bízom. Kirobbanó, gyomorcsiklandozós, libabőrös, enni-sem-bírsz-annyira-émelyítő szerelemmel. Megemlíteném a lelki társad, azt a bizonyos valakit a vörös fonalad másik végén, de nem akarom, hogy megfájduljon a szemed a sok forgatástól, hiszen szeretnéd jól megnézni azt a férfit. Merthogy irtó dögös. És elbűvölő. És annyira magas, hogy belefájdul a nyakad. Még az is lehet, hogy spéci cipőket kell vennie, akkora lába van. Csakis a legjobbat neked, drága barátnőm! Majd meglátod!

Remélem, megtalálod azt az állást, amit nem érzel munkának.

Remélem, hogy egyszer majd sikerül az a pizzatészta, amit minden áldott hétvégén elrontunk.

Remélem, hogy felszállsz arra a hőlégballonra, eltöltesz egy éjszakát (sátor nélkül) a nyári csillagos ég alatt. Remélem, hogy felszállsz arra az éjszakai vonatra. De leginkább azt remélem, hogy boldog vagy, Noelle Butterby. Hogy mostanra már te is látod azt az erőt, kedvességet és ragyogást, ami benned rejlik, és hagyod a felszínre törni. Hogy megmutattad magad a világnak.

Végezetül (mivel csak ilyen picike papírt és borítékot kaptunk, tiszta vicc!), remélem, hogy akármerre járunk is, mindig, minden körülmények között beszélni fogunk egymással. És ne feledd, ha nem lehetünk együtt, csak lehunyjuk a szemünket, és elképzeljük.

Szeretlek, Noelle!

Örökké!

Csók, Daisy

*

Nem tudom biztosan, hogy képzeltem, hol leszek ebben a pillanatban. Ha megkérdeztél volna tizenöt évvel ezelőtt, hogy „na és, Noelle, szerinted milyen lesz az életed tizenöt év múlva március kilencedikén?”, biztos vagyok benne, hogy azt feleltem volna, „boldog, megállapodtam”, vagy „olyan, mint azokban a karácsonyi reklámokban. Tudod, szép ház, mosolygós férj pizsamában, elegáns sarokkanapéval.” Egy dolog azonban biztos: erre nem számítottam. Egyedül vagyok az autómban, a havas autópályán beállt dugóban ragadva, a telefonom lemerült, a könnyeim pedig hathatósabban mossák le a sminkem, mint bármelyik drága kence. A szívem épp meghasad egy pettyet. Kiborultam kissé, igazából. A mai nappal kapcsolatos elképzeléseim között legkevésbé sem szerepelt a kiborulás. Korántsem.

Sejthettem volna, hogy ez az este eleve kudarcra van ítélve, vagy ahogy az öcsém, Dilly mondaná, totál szívás lesz. A váratlan hószállingózás, ráadásul márciusban, az araszolás, az ismét behaló telefontöltő-csatlakozó az ősrégi kocsimban, a félórás késés annak ellenére, hogy időben indultam el otthonról, ráadásul tűpontosan megterveztem előre az utat. Ha valaki egy kicsit is babonásabb, simán azt mondaná, hogy ezek mind apró figyelmeztető jelek voltak, amik előre jelezték, mi vár rám. Kétségbeesett kis üzenetek az univerzumtól, hogy „most fordulj vissza, Noelle!”, illetve „Megállj! Tudom, hogy azt hiszed, oda kell menned ma este, és tudom, hogy már tizenöt év telt el azóta, de hallgass ránk, amikor azt mondjuk, hogy hatalmas megzuhanásra számíthatsz! Sokkal jobban jársz, ha most megfordulsz, és kétnapi kereseted áráért feltankolsz abban az autós fánkozóban, és a hazaút alatt megeszel belőle egy rakással!” Mindezek ellenére optimista voltam. Totál gyomoridegem volt, igen, de reménykedtem. Még izgatott is voltam egy kicsit. Újra látni a középiskolát a volt osztálytársakkal, immár felnőttként, a tantermeket, az ebédlőt, ahol zsíros hasábburgonyát és megannyi gumis héjában sült krumplit ettünk. És végre elolvashatom Daisy levelét, amit a halála előtt írt nekem, és visszaszerezhetem a fényképezőgépet is, amiben a filmtekercs megőrizte életének csodás utolsó napjait. Lehet, hogy Eddel is találkozom. Válthatunk pár szót, talán még meg is iszunk valamit, és átbeszélhetjük, mit rontottunk el, miért futottunk zátonyra.

A hó most hevesebben ostromolja a szélvédőmet, mintha egy hógömbben volnék. Nem haladunk már egy jó ideje. Nem tudom, pontosan mióta tart, de az biztos, hogy elég ideje ahhoz, hogy üzenjek Anyának, hogy dugóba kerültem, mielőtt a telefonom lemerült a kezemben, és elolvassam Daisy levelét az autó beltéri lámpájának tompa, sárgás fényénél. Még sírásra is jutott idő, ráadásul a kesztyűtartóban lévő neonzöld mikroszálas kendőbe kellett kifújnom az orromat, amivel a szélvédőről szoktuk letörölni a párát. Remélem, senki nem látott meg. Ahogy megláttam Daisy kézírását, az apró, újholdszerű „c”-ket az „i” pontjai helyén, végem volt, és miközben olvasni kezdtem, újra hallottam életteli, dallamos hangját a fejemben. A viccei, ahogy megemlítette a vörös fonalat, amiről egy könyvben olvasott, és hetekig beszélt róla ábrándozva. Ráadásul ilyen kristálytisztán látni leírva mindent, amit nem tettem meg…

Mögöttem az egyik sofőr teljesen fölöslegesen dudál, mire valaki más is követi a példáját. Mintha bármi haszna lehetne, mintha csak egy hangyányit is előmozdíthatná ezzel a tömött sorokat! Hirtelen forró pánik önt el, de visszanyelem.

Csak elindulunk hamarosan! Több százan lehetünk ezen a kétsávos autópályán, talán több ezren is, akiket otthon vagy valahol máshol várnak. Nem hagynak itt minket sokáig anélkül, hogy kiderítenék, mi az oka ennek az egésznek, ugye? Az előttem álló autó hátsó lámpái kialszanak, mintha azt felelnék: „De. Simán itt hagynak, Noelle!”, mire újra a mellkasomba kúszik a pánik. Felhangosítom a rádiót.

A fényképezőgép nem volt ott. Ez a tény is csak tetézte a sírást, hogy a gép huszonnégy előhívatlan képpel nem volt az időkapszulában. Persze sok egyéb más sem volt ott ma, beleértve az évfolyam-találkozón részt venni kívánó vendégek felét, a helyi lap fotósát, ahogy a sütögetés és a sör is elmaradt, amit a középiskola meghirdetett. A hó és a forgalom meghiúsította az egészet. Csakhogy tudom, hogy Daisy berakta a műanyag tasakba a fényképezőgépét a levelével együtt, mielőtt elásták annak idején. Most viszont, ahogy megkaptam, a súlyából tudtam, hogy a gép nincs benne.

– Attól tartok, nem sikerült mindent kiásnunk az időjárás miatt – mondta a történelem tanszék új vezetője, blúza ujja feltűrve, arcát áfonyavörösre festette az idegesség. – A levelek egy része ebben a kapszulában van, de a többi a másikban, amit még mindig nem ástunk elő. Attól tartok, arra nem is kerül sor egészen addig, amíg át nem ütemezzük a találkozót egy másik időpontra.

A csarnok mögöttem a csalódott öregdiákok csevegésétől visszhangzott, akik rég nem látott barátaikkal beszélgettek műanyag pohárba töltött olcsó bort szorongatva, miközben tíz percben összesűrített anekdotákká alakítják az eltelt évek eseményeit, és az időjárásról panaszkodtak, meg törölt vonatokról, és azon keseregtek, mekkora kár, hogy a hó elrontotta ezt az estét.

– Csak hát… a fényképezőgép itt volt – mondtam –, benne ebben a tasakban.

– Értem – mondta a nő. – Ahogy már mondtam, lehet, hogy a másik kapszulában van. – Ekkor átnyújtott nekem egy tollat és egy csíptetős írótáblát. – Ha megadja az elérhetőségeit, értesítjük az esemény új időpontjáról. És arról is, ha találunk valamit.

Hát ennyi volt. Egy firkantás a kesze-kusza névsor aljára beszuszakolva, mielőtt egy láthatósági mellényt viselő személy előrefurakodott, hogy közölje, az ajtókat tíz percen belül zárják. És ekkor, ahogy elfordultam, sajgó szívvel, kezemben Daisy levelével és a tasakkal, megláttam Edet. Huszonhat és fél hónappal a szakításunk után, azután, hogy az az Amerikába tartó repülő majdnem nyolcezer kilométerre repítette tőlem, most itt volt. Csupán pár méter választott el minket egymástól a középiskola csarnokában, körülöttünk zavarban lévő öregdiákok és csevegés. A bőre aranybarnára sült, szeme ragyogott, és olyan megfoghatatlan frissesség áradt belőle, amilyen a külföldről hazatérő emberekből szokott. Az új élmények és helyek rájuk íródnak, ragyogóvá téve a bőrüket. Azonnal meglátott. A tekintetünk összefonódott, és… semmi. Még egy biccentés sem. Még egy apró, zavart mosoly sem. Egy jeges pillanatig tartott csupán, mielőtt elfordult, és elnyelte a fotocellás ajtó. Tizenkét évnyi közös emlékünk van tele vasárnapi ebédekkel, karácsonyokkal és hosszú hétvégékkel, meg ahogy engem néz, miközben szőkítem a hasamon lévő szőrt, és a jelek szerint még egy olyan futó mosolyt sem érdemlek, amilyet idegenekre szokás villantani a boltban. Istenem! Ez több mint lehangoló. Fánkok. A nyavalyás fánkokat kellett volna választanom!

A hó szakadatlanul kavarog odakint, és mintha csak össze lennének hangolva, a hókásás utat megvilágító féklámpák egymás után alszanak ki, akár a gyertyalángok. A sofőrök feladják, a motorok leállnak.

– Most pedig – mondja a rádiós műsorvezető –, következzen egy dal, ami megmelenget mindenkit! Milyen kár, hogy sosem lehet ilyen a karácsony, mert ez aztán tényleg szakad odakint.

Igaza van. Ez havazás. Rendes, rohadt sűrű hó, ami meg is marad. A telefonom pedig lemerülve hever az anyósülésen, mint valami fekete tükör. Esélyem sincs az Instagramon vagy Twitteren böngészve elütni az időt, vagy Charlie barátnőmnek válaszolni az Eddel kapcsolatos üzenetére („Az a pasi egy totális pöcs, Noelle! Egy gerinctelen kis senki.”), hogy együtt boncolgassuk ezt az egész nem-beszélgetést, mint két másodrendű detektív. És persze esélyem sincs felhívni Anyát, vagy úgy egyáltalán bárkit. Bedugom ismét a töltő vezetékét. Semmi nem történik, persze.

– Francbaaaaaaa! – ordítom teljesen hiábavalóan, majd a tenyerembe temetem nedves, forró arcomat. Egy Harry Styles szám szól a rádióból – valami szamóca a nyári estén a téma –, és nevethetnékem van a helyzet iróniájától, az autó hőmérője mínusz ötről bámul vissza rám pimaszkodva, a kocsik szorosan egymás mögött sorakoznak, mint a porcukorral beszórt bukták. Nem ragadhatok itt. Nem tehetem! Anya. Mi lesz Anyával, ha egy-két óránál tovább leszek itt?

Húsz feszült percig tart, mire megjelenik a kijelzőn a vidám Broadway betűkkel szedett felirat: ÚTLEZÁRÁS, NAGYOBB KÉSÉS VÁRHATÓ, újabb két perc múlva pedig ismét felbukkannak a könnyek (ahogy a párátlanító kendő is visszatér jobbról), aztán további öt perc elteltével valaki bekopog az anyósülés felőli ablakon.

Második fejezet

– Ö, szia! Segíthetek… valamiben?

Az apró résen át bámulom a férfit, a szeme komoly, barna, koromfekete szempillákkal keretezve, a sűrű havazás miatt hunyorog.

– Hm. Én… – A hangom olyan, mintha egy gombóc lenne a torkomban. – Én csak…

– Láttam, hogy a telefonodat próbálgattad – vág közbe. A karjával összevissza hadonászik a feje fölött, majd a kabátzsebébe süllyeszti a kezét.

– Ó. Értem.

Csodás. Megtörtént, amitől tartottam. A többi sofőr tényleg szemtanúja volt az összeomlásomnak. A könnyeknek, a káromkodásnak, annak a rohadt rikító színű mikroszálas kendőnek.

– Nem volt térerő – mondom, ahogy megköszörülöm a torkom és kihúzom magam, mintha ezzel bebizonyíthatnám, hogy most már teljesen jól vagyok. – Most meg lemerült az akksi. Az anyukámat próbáltam elérni – felmutatom az élettelen telefonom. – De sikerült elküldenem egy SMS-t, mielőtt kikapcsolt, szerencsére.

A férfi oldalra pillant, majd vissza rám az ablakon keresztül.

– Okés. Akkor, ha szükséged lenne egy telefonra vagy egy töltőkábelre, csak kiálts!

Ez az idegen amerikai. Nagyon amerikai. A tesóm ebből a pár szóból valószínűleg még azt is meg tudná tippelni, melyik államból származik. Dilly odavan Amerikáért, az ételekért, a filmekért, az egyedi kis levelesládákért, és hogy mindenki cobblert eszik (szerinte). Egyszer még egy bostoni pasival is járt, és egy hétig olyan furcsa amerikai akcentussal kezdett beszélni, hogy a szomszédunk, Ian behívott minket, és nagyon kedvesen megkérdezte, lehetséges-e, hogy Dillynek valamiféle allergiás reakciója van, de nem akar megijeszteni.

– Á, köszi. De nem a töltővel van a baj – mondom az amerikainak. – A csatlakozó rossz. Maga a… csatlakozó aljzat?

– Aha.

– Az idióta öcsém tönkretette azzal, hogy egy laptopot dugott bele. Két napra jött haza, kölcsönkérte a kocsit, és ennyi volt. Mint kiderült, sürgősen össze kellett mixelnie egy demót. Csak paradicsompüréért ment.

– Értem.

– Baromi öreg ez a kocsi – csevegek tovább, mintha ezt a szegény pasit érdekelné, de ideges vagyok, és az egyszavas válaszai meg a csend miatt muszáj. Muszáj szavakkal kitöltenem a teret. Ráadásul, vitán felül, meglehetősen vonzó ez a férfi. Mármint… tényleg.

– A klíma beragadt a hűtésnél – folytatom. – Ráadásul néha a kocsi fogja magát, és bezár minket, és a világért sem nyitja ki.

– Értem – mondja, de látom az apró mosolyát a párás ablakon keresztül is, mintha csak tudná, hogy a fűtés azért nem működik, mert rálöttyintettem egy kis Fantát a szabályozójára. – Ha feltöltenéd… – A válla fölött hátrapillant az enyém mellett álló fekete kocsira, aminek az ajtaja résnyire nyitva van – itt állok.

– Ó – bólintok. – Oké. Köszi, de szerintem pillanatokon belül megindulunk.

– Optimista – jegyzi meg magának.

– Igen. Legalábbis remélem. – Muszáj annak lennem, hiszen Anya nincs hozzászokva, hogy egyedül legyen, nélkülem, és ha túl sokat gondolok arra, hogy itt ragadtam az egész éjszakára, lehet, újra elsírom magam. Márpedig ez a férfi, és ha már itt tartunk, az összes autós is, eleget látott már belőlem. Ráadásul csak tíz utánra várnak, így van még egy órám hazaérni, minden dráma, ismeretlenekkel való ciki találkozások, fura kocsik és vicces postaládás amerikaiak nélkül.

– Jól van akkor. – Felegyenesedik, és biccent.

– Köszi az ajánlatot – mondom. – A következő pillanatban az ablakom felhúzódik, ő pedig visszaül saját kocsijába az enyém mellett.

Harmadik fejezet

Elképesztő, mennyire kegyetlenül lassan telik el fél óra, ha nincs telefonod. Zavar a gondolat, hogy telefonfüggő lennék, ám ha az is vagyok, nem olyan szinten, mint Charlie barátnőm, aki minden áldott vasárnap estét azzal tölt, hogy kitalálja, hogy ne használja a telefonját.

– Egész héten nyomkodtam a telefonom, Noelle, annak ellenére, hogy boldog-boldogtalannak elmondtam, mennyire nem érek rá – mondja. – Régen lázba hozott a meditáció meg a szakállas pasik. De már nem. Most már a képernyő és az internetelérés hoz lázba. Olyan gáz! Modern kori tragédia.

A telefonom nélkül marad a szélvédőn kibámulás, a körmöm tövig rágása, az emberek figyelése, ahogy kiugranak a kocsijukból, majd be a bokrok közé pisilni, ahogy a csomagtartójuk legmélyéről régi, poros plédeket, vagy a bevásárlószatyrokból csomagokat szednek elő, miközben a hó egyre csak esik. Pár perccel ezelőtt a szomszéd sávban az egyik sofőr büszkén húzott elő egy öthúros bendzsót.

Ismét a hírblokk szól a rádióban, de ugyanaz, mint húsz perccel ezelőtt. Valami focistáról van szó, meg egy bírósági ügyről, majd pedig az orrhangú bejelentés, hogy az Egyesült Királyság egy részét hótakaró fedi. Nagy késésekre, útlezárásra számíthatunk. Megkérjük a lakosságot, hogy csak nagyon indokolt esetben induljanak el!

Talán hallgatnom kellett volna Anyára. Úgy kért, hogy maradjak otthon!

– Gary, a huszonegyesből kiírta Facebookon, hogy tizenöt centis hó lesz, Noelle – mondta, mielőtt elindultam, púderrózsaszín köntösének gallérját szorongatva. – És ő soha nem téved. Régen a túrafelszerelés-boltban dolgozott.

Csakhogy Anya még akkor sem megy sehova, amikor kellene. Három éve nem tette ki a lábát a házból, legalábbis az előkerti szelektív kukáknál messzebb nem merészkedett, leszámítva a fodrászt kéthavonta egyszer, de oda is úgy megy, mintha házi őrizetben lenne, és a rendőrök bármelyik pillanatban megjelenhetnének, hogy letartóztassák, ha átlépi a kiszabott negyvenöt perces kimenőjét. Csak megy és jön is, semmi teázgatás, semmi csevegés a kasszánál. Ha rá hallgatnék, sehova nem mennék. Mi lenne akkor velünk?

Az amerikaira pillantok a szomszéd autóban. Folyton az jár a fejemben, hogy rajta kap, ahogy vágyakozva nézek felé, mint valami perverz egy füstös bárban, de minél több idő telik el, és minél többször próbálom meg újra és újra bedugni és kihúzni a töltőkábelt a csatlakozóba eredménytelenül, annál inkább be kell látnom: segítségre van szükségem. Beszélnem kell Anyával, hiszen most már nyilvánvaló, alátámasztva a bokorban pisiléssel és a bendzsóval, hogy egy darabig még biztos nem megyünk sehova.

Kinyitom a kocsim ajtaját, és kiszállok. Az arcomba csap a hó, ahogy magamra kapom a kabátom. Ez a papírvékony kölcsönruha rajtam meg a legrosszabb ötleteim egyike. Szétfagyok.

Az amerikai az ölében néz valamit, amikor odaérek. Egy könyv az, vagy talán egy újság? Felemeli a tekintetét, amikor bekopogok, majd az ablak leereszkedik. Meleg kávé és új kocsi illat áramlik ki a résen a hidegbe.

– Helló! – mondja.

– Nem akarok zavarni, de használhatnám mégis a töltőt…?

– Persze! Ideadod a telefont, és szóljak, ha feltöltött, vagy… beülsz? Esetleg…

Nem mondja tovább, de a hüvelykujjával lazán a kocsi belseje felé mutat a válla fölött.

Hú, de kellemetlen ez a helyzet! Kínosnak érezném csak úgy odaadni egy idegennek a telefonom egy lehúzott ablakon keresztül, és megkérni, hogy figyelje, mikor tölt fel annyira, hogy telefonálni tudjak. És akkor még reménykedjek, hogy nem nézi meg egyik SMS-t sem, amiket most kapok meg, mert előfordult már, hogy Charlie küldött egy képet a tetkóról, amit hirtelen felindulásból rajzolt Theo szőrös belsőcombjára, vagy egy kinagyított paparazzi fotót Orlando Bloom farkáról a következő szöveg kíséretében: „Csak hogy alátámasszam a tételem, miszerint vannak szép péniszek.” De az is furának hat, hogy egy idegen kocsijába csak úgy beüljek, hiába áll a forgalom, hiába tűnik kedvesnek és normálisnak, ráadásul a legkevésbé sem emlékeztet egy sorozatgyilkosra. Normál körülmények között ezek egyikét sem tenném meg. Csakhogy ezek most nem a normál körülmények. Egy férfi, aki a szomszéd sávban álló rendőrrel beszélget, diadalmasan előhúz egy hatvancentis bolti bagettet a hátsó ülésről, mondandóját nyomatékosítandó.

– Azt hiszem, beülök gyorsan – mondom –, ha lehet.

Az amerikai kocsija igazi felnőtt autó, az a fajta, amiben ülésfűtés, egy kis apró és egy tízes csomag papírzsepi is van a kesztyűtartóban, sírós vagy orrfújós vészhelyzetek kezelésére. Nem hiszem, hogy az amerikai valaha is inna itt Fantát, ahogy azt sem, hogy valaha is az anyósülésre terítene ki egy McChicken szendvics menüt egy szupermarket parkolójában, és nem dörzsölné addig a kárpitra cseppent ketchupot, amíg egyforma színű nem lesz a kettő.

– Szeretnéd felhívni az enyémről először? – kérdezi az amerikai.

– Hát, izé… nem venné fel. – Becsukom az ajtót. – Az anyukám nem veszi fel az ismeretlen számról érkező hívásokat.

– Rendben.

A rádióban népzenére hajazó zene szól, lassú, rekedtes vokállal és lágy gitározással, miközben a fűtés halkan duruzsol. Az amerikai a közöttünk lévő könyöktámasz alatt matat, majd előhúz egy töltőkábelt, az egyik végét a rádió alatti portba dugja, a másikat felém nyújtja.

– Tessék!

– Köszi!

Rácsatlakoztatom a telefonom, és az ölembe teszem. A megkönnyebbülés, mint a brandy melegsége végigárad rajtam, ahogy a töltés piktogramja megjelenik a képernyőn. Hangosan kifújom a levegőt, mire elmosolyodik.

Csend száll közénk, mindketten az előttünk lévő havas szélvédőt bámuljuk. A kabátom egyik gombját babrálom, az amerikai kihúzza magát, és a farmerjából kilógó cérnát piszkálja a combján. Rám pillant, észreveszi, hogy én is ugyanazt csinálom, majd egymásra villantjuk azt a bizonyos udvarias, idegeneknek szánt mosolyunkat. Szép arca van, olyasfajta, amit szavakkal leírni nem is igazán lehet. Amikor Charlie randizott, sokszor mondogatta a Tindert nyomogatva:

– Úgy szeretnék egy szép arcú pasit, tudod? Abból a barátságos, megbízható, természetes fajtából, amitől azt mondod, igen! Követlek akár az erdőbe is, haver, és tudom, hogy semmi bántódásom nem eshet.

Igen. Az amerikainak ilyen az arca.

– Szakad odakint – mondom, mert hát, lássuk be, muszáj beszélnem. – Az időjárás-jelentés azt mondta, enyhe havazás lesz, ha egyáltalán esik.

Az amerikai kikukucskál a szélvédőn, az ablaktörlő két tökéletes dinnyeszeletet vágott ki a hóból.

– Ja, végül is, ez nem olyan durva.

– Nem?

Megvonja a vállát.

– Hát, ha mondjuk … a toyomai vagy syracuse-i hóhoz méred, ez tényleg enyhe havazás.

– Vagy… az Északi-sarkhoz képest – teszem hozzá, mire elmosolyodik.

– Persze, ahhoz képest is.

Odakint szakad a hó, a pelyhek kacsatollméretűek, mintha az égben kiszakadt volna egy hatalmas párna, és egy új dal szól a rádióban. Kínos csend. Lelépek, amint egy hangyányit tölt a telefonom, indulok.

– Közel laksz? – kérdezi.

– Mondjuk. Félórányira – felelem, mire bólint és elmondja, hogy ő a reptérre tart, megy haza. – És hova haza?

Dilly bármit megadna most, ha megtudhatná, melyik állam az, jóra tippelt-e.

– Az Egyesült Államokba, Oregonba.

– Tényleg? – Rájövök, mennyire magas, megdöbbent a hangom, ő pedig felvonja sötét szemöldökét. Nem magyarázhatom el neki, miért. Hogy ugyanoda ment Ed is. És úgy volt, hogy ugyanoda megyek én is, vele, hogy új életet kezdjünk. Csakhogy nem mehettem. Maradnom kellett.

– Izé, hát, leveleztem valakivel Portlandből.

Ferdítek. Attól még igaz, de mégsem a durva „az orvos barátom elhagyott egy oregoni kórházért”-sztori, amire amúgy sem kíváncsi.

– Komolyan?

– Tizenhárom éves koromban volt – mondom. – Sulis dolog. Mindenkinek kijelöltek egy külföldi levelezőtársat, aztán valami történt, nem tudom, és ő hat hétig hiányzott a suliból. Vagy csak nem akart levelet kapni tőlem, amit meg tudok érteni….

Az amerikai kuncog. Kellemes a nevetése. Meleg, őszinte, amitől én is kicsit felengedek.

– … így aztán megkaptam helyette egy nagyon érdektelen zsenit. Két levélig jutottunk. Szerintem baromi unalmasnak talált. Őstörténetről meg Szókratészről beszélt, én meg, azt hiszem, leírtam neki pár tényt Brianről a Backstreet Boys-ból.

Megint elneveti magát.

– Nem messze lakom Portlandtől, amúgy – mondja. – Úgy egy-két órányira. A tengerpart mellett.

– A tengerpart jól hangzik.

A közlekedési hírek megszakítja a lágy folkos zenét, ő pedig gyorsan odanyúl, és lejjebb veszi a hangerőt. Elkezd zenét keresni, megnyomogatja az érintőképernyőt párszor, majd megállapodik egy csatornánál. Újabb kínos, idegeneknek tartogatott mosolyt villantunk egymásra.

Benyomom a gombot a telefonom oldalán. A töltésjelző villog. Naná. Naná, hogy egy örökkévalóságig tart, én meg itt ragadtam egy autóban egy ismeretlennel.

– Még alig töltött a telefonom – mondom –, bocsi. Muszáj annyira tölteni, hogy telefonálni tudjak. Szerintem hamarosan meglesz…

Megvonja a vállát.

– Nem gond – mondja. – Addig is esetleg elüthetjük az időt ezzel. – Elővesz egy összehajtogatott újságot oldalról, és felmutatja, rajta egy félkész keresztrejtvénnyel, aminek pár rubrikáját piros tollal töltötték ki. – Két agy jobb, mint egy, nem?

Egy pillanatig nem mondok semmit.

– Általában.

– Általában?

– A keresztrejtvények esetében egy agy, ami nem az enyém, talán jobb. Igazából ugyanez vonatkozik a földrajzra is.

Elmosolyodik. Egy gödröcske jelenik meg az arcán, amitől csiklandós érzés költözik a gyomromba.

– Hát, pedig tudtad, hogy Portland Oregonban van.

– Ez igaz.

– Na tessék! Itt a legtöbben, ha meghallják a beszédem, rögtön azt kérdezik, New York? Esetleg Kaliforniából jöttél? Ismered Keanu Reevest?

Elnevetem magam.

– Ó, igen, számunkra más állam nem is létezik, attól tartok.

– Tényleg?

– Attól tartok. Szerintünk mindenki a Paramount Pictures-nél dolgozik, gimis bálba jár, és ismer valakit, akit Chadnek hívnak… – Megtorpanok. – Jó ég, most beparáztam, hogy téged Chadnek hívnak! Tényleg nem akartam…

– Sam. Sam vagyok.

– Sam. – Na igen. Pont úgy is néz ki, mint egy Sam. A Sam erős, klasszikus, biztonságos név, és van egy olyan érzésem, hogy ez mind igaz is rá. – Engem Noelle-nek hívnak.

– Noelle. Úgy mint…

– A karácsony, igen.

– Én… Gallaghert akartam mondani. – A szája szerény, visszafogott mosolyra húzódik, én pedig nem tudom eldönteni, hogy viccel-e, vagy sem.

– Az Noel. Én Noelle vagyok. No-elle. Hasonlóan a Noelhez, csak egy plusz „l” van benne, meg egy „e” a végén. Nagyon fontos különbség.

Bólint.

– Noelle.

Elmosolyodom.

– Pontosan.

Odatesz egy tollat az ölébe fektetett újsághoz.

– Jól van, Noelle nem-Gallagher. Hogy állsz az antik filozófusokkal? A függőleges tizenhatos kikészít.

Negyedik fejezet

– Ó, Noelle! Ezt nem hiszem el! Van mit enned? Innod? Nem fázol? Tele van ezzel a helyi híradó! Egy teherautó balesetezett, azt mondják. Szerencsére senki nem sérült meg. Ráadásul most még ez a hó is, édes Istenem, kész rémálom! De te jól vagy, ugye?

– Igen, Anya. És te?

– Itt van Ian.

– Ian? Komolyan?

– Erre járt éppen. Mekkora szerencse, igaz? Beugrott, hogy ránézzen a szomszéd kapura. Az új bérlők panaszkodtak rá. Mondtam neki, hogy Noelle-lel mindig azt mondjuk, hogy az új albérlő meglehetősen merevnek tűnik, mint aki karót nyelt, meg hogy mosolyogtál, amikor ráköszöntél a kukáknál, de ő levegőnek nézett. Nem lep meg, hogy éppen a kapu miatt panaszkodott…

– Veled marad?

– Ian, Noelle kérdezi, hogy itt maradsz-e. Rendben. Igen. Azt mondja, megvárja, amíg visszaérsz. Biztos itthon leszel olyan tizenegy körül, nem?

– Nem tudom, hogy hazaérek-e tizenegyre, Anya. Hatalmas a dugó…

– Jaj, Noelle…

– Amint tudok, hazamegyek, megígérem! Figyelj csak, nemsokára lemerülök…

– Tényleg? Ian, mindjárt lemerül Noelle telefonja! Hogy? Ian azt mondja, kapcsolj át repülőgép üzemmódba, azzal takarékoskodhatsz az akkumulátorral, és hogy most rakjuk le, nehogy baj legyen…

– Nincs gond. Egy pasi megengedte, hogy az autójában feltöltsem a telefonom, szóval átültem. De nem tudom, meddig tart, mire…

– Egy vadidegen? Jó ég, légy óvatos!

– Ne aggódj, Anya! Rendes. Mellettem parkolt le, amerikai, épp a reptérre tart.

– Ó, értem. Rendben. Jól van. Veled… egykorú?

– Hát, azt hiszem…

– Magas? Jóképű?

– Nem… tudom. Igen? Talán, azt hiszem, magasnak tűnik. Figyelj csak, Anya, kezdek átázni, kint állok…

– Ugye, emlékszel, mit mesélt Dilly arról az amerikairól, akivel járt?

– Anya…

– Élénk volt, tele energiával, nagyon jó kondiban, tudod. És kérkedett is vele. Azt mondta, pucéran járkált fel-alá, még reggelit is készített, nem emlékszel? Palacsintát! Azt esznek, tudod. De nem ám desszertnek! Reggelire!

– Mennem kell!

– Rántottával!

– Szia, Anya! Sietek haza!

*

Elképesztő, milyen gyorsan eltelik másfél óra, amikor igazán jót beszélgetsz, és minden erőlködés nélkül úgy jönnek a szavak, hogy alig győződ kimondani azokat. Amikor a percek órákká duzzadnak, ám a kis buborékodon kívül megáll a világ. Ha meteor csapódna be, azt sem vennéd észre, és csak annyit kérdeznél: te is érezted ezt a kis remegést?

A telefonom egy órája tért magához, ám én még mindig itt vagyok Amerikai Sam autójában. Még mindig. Magam sem hiszem el.

Kiszálltam, hogy felhívjam Anyát, amikor tíz százalékot elért a töltöttség. Aztán kínosan tébláboltam a nyitott ajtó mellett, felhúztam a kabátomat, és nem tudtam, hogy egyszerűen csak köszönjem meg neki és búcsúzzak el, vagy sem. Hiszen most már kellőképpen feltöltött az akksi ahhoz, hogy csekkoljam Anyát, elintézzem, hogy Ian ott maradjon, és felkísérje a szobájába. Csakhogy Sammel épp javában beszélgettünk, és alig vártam, hogy folytathassuk. Valahogy a szellemek kerültek szóba, meg a legfinomabb étel, amit valaha kóstoltunk. Ráadásul, őszintén szólva, nem számítottam rá, hogy ennyire jól érzem majd magam (és ettől kicsit lelkiismeret-furdalásom is van)!

– Esetleg… tölthetnéd még egy kicsit a telefonod – javasolta Sam, ahogy áthajolt a vezetőülésből. A haját megborzolta a lágy, de jeges szellő. Annyira szép haja van. Sűrű, sötét és vélhetően friss, kókuszos illatú. – Ha szeretnéd.

Bólintottam az úttesten állva, a telefonnal a kezemben, és nagyon megkönnyebbültem a felvetéstől.

– Ráadásul még be sem fejeztük azt a keresztrejtvényt, nem igaz? – viccelődtem, mire elnevette magát.

– Na igen, bár nem tudom, valaha is a végére érünk-e.

Mindenem bizsergett, ahogy Anyával beszéltem, miközben megállás nélkül hullott a hó, mintha soha nem fogyna el. Megkönnyebbülten sóhajtottam fel azért is, mert megbizonyosodtam róla, hogy jól van, és azért is, mert szívmelengető érzéssel töltött el, hogy kiszakadtam otthonról, valaki mással. Akármennyire is töröm a fejem, nem tudom megmondani, mikor volt ilyen legutóbb. Évekkel ezelőtt, ez biztos. Már rég elfelejtettem, mennyire izgalmas valaki addig ismeretlennel találkozni, mennyire felszabadító, hogy mindketten tiszta lappal indultok ilyenkor, hiszen minden, amit megosztotok egymással, a másik számára teljesen új és izgalmas, és ettől egy kicsit még jobban kitárul a világ. Talán részben ezért volt bűntudatom, amellett, hogy tudtam, Anya aggódik, hogy túl sokáig halogattam ezt.

– Na szóval, ez az enyhén dilis hangzású hegyivezető-dolog – mondom. Sam felém fordul az ülésén, hátát az ablaknak veti. – A munkád.

– A munkám.

– Sokfelé megfordulsz? Ide-oda utazol?

Hegymászó. Sam egy igazi hegymászó.

Bólint.

– Ahol szükség van rám. Habár a bázisom most Oregonban, a Mount Hoodon van, ismered? Hegymászó programokat szerveznek ott, és többek között én vagyok az egyik vezető. De nem tudom, még meddig.

– Mount Hood – ismétlem meg. – Szeretném azt mondani, hogy hallottam már róla, ám a hegyismeretem, őszintén szólva, eléggé szar.

Sam felnevet, arcán megjelenik a gödröcske.

– Hát, szuper magas, szuper havas, szuper hegyes. Kábé ennyit elég is róla tudni, igaz?

– Várj, te jeges hegyeket mászol meg?

Sam halványan elmosolyodik, miközben szórakozottan dobol az ujjával a kormánykeréken.

– Most azt fogod kérdezni, nem félek-e attól, hogy a vesztembe zuhanok?

– Nincs más választásom, bocsánat!

Érzem, ahogy elhagyom a testem, és az autón kívülről figyelem magam. Kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok abban, hogy az a Noelle Butterby, aki odakint az ablaküvegnek nyomja az orrát, halkan azt suttogja: „Mi a fészkes fene folyik itt?” Mert hát ilyen nincs. A való életben ilyen nem fordul elő. Velem pláne nem. A Charlie-hoz hasonló emberekkel igen, vele kapcsolatban el is várnám az ilyesmit. Mielőtt gyerekük született, Theóval, a férjével állandóan mentek valahova, és folyton szoros barátságokat kötöttek a jógatáborokban, és olyan sztorikat meséltek, hogy a szobatársuk beöntéssel és megbocsátással mulasztotta el a migrénjüket, és hogy biztos összefutnak egy villás reggelire. De velem? Velem ilyesmik nem történnek. Mármint, először is, vegyük a hóban ragadást. Épphogy köszönőviszonyban vagyunk a havas esővel itt Angliában, a rendes, Last-Christmas-videóklip szintű hóval meg pláne. Erre tessék, itt ülök egy hóvihar közepén egy olyan pasi kocsijában, aki másfél órával ezelőtt még egy névtelen idegen volt, csak egy random pasi a volán mögött. És most érzek… valamit. Nem igazán tudom, mit. Élek. Zsongok. A vérem pezseg, zizeg, akár az áram. Pedig be sem akartam ülni ebbe az autóba. Azt hittem, irtó ciki lesz itt lenni a megolvadt viaszszoborszerű fejemmel, felpuffadt szemmel, lesírt sminkkel, a nevetséges vörös szatén ruhámban, amit normál esetben a világért sem vennék fel. Charlie szekrényéből szedtem ki, mert azt gondoltam, sugárzik belőle a „világias felnőttség”, és azt üzeni: „a diák, aki tutira megállapodik, és teljesen jól boldogul az életben, szóval mégis mit képzeltél, Ed?”

Ám ahogy itt ülök Sammel… arra szavakat sem találok. Csak azt tudom, hogy nem akarok elmenni. Látom magam előtt, milyen arcot vágna Charlie, ha most látna.

– Már megbocsáss – mondaná. – Noelle Butterby, te vagy az? És az ott egy ismeretlen hím? Te most tényleg, azt a rohadt!, jól érzed magad?!

Sam nyújtózkodik a helyén, megköszörüli a torkát.

– Minden rendben lesz az anyukáddal?

– Szerintem igen. A volt szomszédunk, jó barátunk, Ian azt mondta, vele marad. Régen sokat segített Anyának, mielőtt a barátnőjéhez költözött volna, szóval… ő a lehető legalkalmasabb személy a feladatra.

Sam bólint és megforgatja a tollat a kezében.

– Mióta beteg?

– Nem beteg igazából.

– Ó.

– Vagyis, nem. Úgy értem, beteg, de… nem tudom.

Összeszorul a szívem, ahogy szóba kerül Anya. Mintha egy jeges kis valóságdárda fúródna ebbe a meleg burokba.

– Úgy értem, az emberek általában a betegségről kórházra, gyógyszerekre, ágyhoz kötöttségre asszociálnak, és hát… anyára egyik sem igaz. Hat évvel ezelőtt agyvérzést kapott, és azóta nem olyan, mint korábban volt.

Sam először hallgat, majd megszólal:

– Sajnálom.

– Igazából szerencsések vagyunk, hogy felépült. A járás nehezen megy neki, az elején meglehetősen érzéketlen volt a bal oldala. De mostanra inkább csak az önbizalmával van a gond. Én pedig nem panaszkodom, hiszen lehetne sokkal rosszabb, csak… egyre kevesebb dolgot csinál meg mostanában, én pedig egyre többet, és…

És aztán vannak ezek az esték, akarom mondani, de nem teszem, amikor felmerül az emberben a kérdés, hogy vajon meddig tud a felszínen maradni, miközben úgy érzi, egy folyamatosan növekvő, már amúgy is hatalmas hajót kormányoz mindenféle szaktudás nélkül.

– De jól megvagyunk – mondom inkább. – Az esetek nagy részében.

Felnézek Samre. Odakint hópelyhek táncolnak ritmusosan, mint egy ’90-es évekbeli képernyővédőn, és várom a grimaszt, az elkerekedett szemet, a bírálatot, és mindenekelőtt a sajnálatot, ami az emberek arcán szokott átszaladni időnként. A sajnálatot anyám, és persze, irántam. Harminckét éves, és mindig az otthona közelében kell lennie. Beszűkült a kis világa mások gigantikus életteréhez képest. Ám Sam azt mondja:

– Ez rohadt keménynek hangzik. A folyamatos… támasznyújtás.

Igen! Támasz. Senki nem fogalmazta ezt így még meg korábban.

– Néha az. Mint például ma… – Lenézek a vörös szaténruhára, a hópelyhek hagyta sötét foltok már felszáradóban vannak. – Úgy tíz hónapja ez volt az első kimenőm. Mindent percre pontosan meg kellett terveznem, hogy biztosan hazaérjek adott időre, és…

– És milyen remekül sült el! – vigyorog Sam, miközben kezével úgy gesztikulál, akár egy bűvész a mutatványa végén.

Felnevetek.

– Hát, lehetne rosszabb is.

Sam rám sandít.

– Igen, egyetértek – mondja.

A rádió alatti rekeszben erőteljesen felbúg egy telefon, mire mindketten odanyúlunk. A kezem Sam kezéhez ér, a bőre melegétől borzongás fut rajtam végig, a gyomrom ugrik egyet. Sam visszarántja a kezét, a telefon a padlón landol a lábam mellett, és persze most már nyilvánvalóvá válik, hogy nem az enyém az. A bokacsizmáim között heverő képernyőn a bejövő hívás mellett a „Jenna” név áll, de nekem nincs ilyen nevű ismerősöm.

Lehajolok, hogy felvegyem. Biztos vagyok benne, hogy az arcom rákvörös, mert a fülem már ég, és mindig ez van, ha zavarba jövök. Dilly Rákpofának hív, amikor ez történik, és most biztosan teljes Rákpofa-üzemmódban lehetek.

– Bo-bocsánat! Azt hittem, az enyém csörög, hogy esetleg anya hív…

– Semmi gond, nyugi.

Sam átveszi tőlem a telefont, miközben Jenna neve eltűnik, és a képernyőn egy szürke négyzet jelzi a nem fogadott hívást.

– Erre most nem tudtad felvenni. Ne haragudj!

– Semmi gond, de tényleg. Csak egy hívás volt – mondja, ám valami megváltozik, látom az arcán, a sötét szemében, de nem igazán tudom megfogalmazni, mi az. Talán a valóság szele most őt érintette meg egy telefonhívás képében. Az értesítést egy ujjmozdulattal eltünteti.

– Mennyivel egyszerűbb volt az élet, amikor még nem voltunk ennyire könnyen elérhetők és megzavarhatók.

– Úgy érted, amikor még csak a levelezés volt?

Sam bólint.

– Tudom, ma már senki nem csinálja ezt, de nem is tudom, van benne valami. Kisebb a nyomás, hogy most azonnal válaszolj, érted?

– Van, aki még így csinálja – mondom. – Steve és Candice.

Sam összehúzott szemöldökkel néz rám.

– Kik?

– Két ismerősöm, akik együtt dolgoznak az egyik irodában, ahol takarítok – mondom. – Ez a munkám. Házakat, irodákat takarítok. Nem éppen fényes karrier, de pont megfelelő anya mellett…

Nem vagyok biztos benne, hogy a fecsegéssel oldani tudom a kocsiban egyre növekvő kínossági szintet azután, hogy a kezünk összeért, Sam is nagyon zavartan rántotta vissza az övét, de azért megpróbálom. Ettől a kínosságmérő egy tízes skálán nulláról hetesre ugrott, és most valahogy az egész megint egy kissé nevetségesnek hat. Én, ebben az autóban, vele.

– Steve és Candice munkatársak – mondom. – Kavartak, és péntekenként tele volt a szemetesük összegyűrt post-it lapokkal, rajta az egymásnak címzett kis üzenetekkel.

– És mi volt rajtuk? – kérdezi Sam, visszafogott félmosollyal.

– Főleg tea-tematika volt. Például, Steve, egy tea háromkor? Vagy, Candice, a teád egyenesen izzasztó! Egyszer volt egy nagyon konkrét szép mellek is.

Sam felnevet.

– Hűha!

Én is elnevetem magam.

– Tudom!

– Látod, ha olyan lettél volna, mint Steve és Candice, lehet, hogy többre jutottál volna a portlandi levelezőtársaddal!

– Vagy kicsaptak volna a suliból.

Sam telefonjának búgása belehasít az autó csendjébe. Tekintetét a kijelzőre fordítja.

– Ezt muszáj felvennem…

– Magadra hagylak. – Előveszem a saját telefonom. – Nyolcvanhat százalék. Azt hiszem, most már elég áramot felhasználtam, jobb, ha megyek.

Sam tétovázik. Egyik kezében Jenna, a másikban az ajtókilincs, én pedig nem tudom, mit szeretnék, hogy mondjon, csak azt tudom, hogy nem akarok elmenni. Nem nagyon. Sőt, egyáltalán nem.

– Ne, mármint nem muszáj menned. Olyan kevés van hátra a száz százalékig…

– Inkább… megyek – mondom ismét, és kinyitom az ajtót. – Úgyis haza kell szólnom.

Sam szó nélkül bólint.

Kiszállok a kocsiból, ahogy beleszól a telefonba:

– Na, szia! – A hangja újszerű, édesen mély.

Ötödik fejezet

– Teljesen kivagyok, Charlie! Vissza kéne mennem a kocsimhoz, ugye? Mármint, ez az egész nem normális!

– Összebarátkoztál egy ismeretlennel, Noelle. Csak kölcsönkéred a töltőjét egy hóvihar közepén, és nem leszopod, miközben a barátnője lefilmez. Ami egyébként tök szokványos az Alston parki parkolókban éjfél után, és ők még csak ki sem akadnak rajta. Tök jól érzik magukat.

– Remek.

– Szóval! Vissza akarsz ülni abba az autóba?

– Igen. De nem tudom, hogy ő szeretné-e, és lehet, hogy már így is túl sokáig maradtam. Ráadásul ez az egész olyan fura, nem? Mármint tényleg…

– De pont most mondtad, hogy ő javasolta, hogy töltsd fel teljesen a telefont.

– Igen.

– Ami azt bizonyítja… Várj csak, Theo beszél. Ó, ez érdekes! Theo szerint azért hívtál fel, mert tudat alatt le akarod meríteni az akksidat, hogy így tovább maradhass a dögös és vicces amerikai társaságában.

– Vagy azért hívtalak fel, hogy mondd azt, hogy ne üljek be idegenek kocsijába. Hogy talán gond van a józan ítélőképességemmel, mivel egy furcsa, érzelmileg túlfűtött estén vagyok túl, meg ami Eddel és Daisy fényképezőgépével történt, megborított…

– Ezt nem teszem meg, Noelle. Ne haragudj, de örülök neki, hogy jól érzed magad egy kedves fickó társaságában. Mikor fordult elő veled ilyesmi legutóbb? Hiszen még Jettel sem voltál hajlandó randizni!

– Jettel?

– Tudod! Akivel Theo a reiki táborban találkozott, a jó testű…

– Valami rémlik…

– Ráadásul még dupla randizni sem jöttél el velünk meg Simonnal, a pedikűrössel, pedig már hét és fél éve bízom rá a lábamat, Noelle!

– Igaz. Szóval szerinted maradjak? Mármint lehet, hogy ez a Jenna…

– Ülj vissza a kocsiba!

– Annyira kedves ez pasi, Charlie! Olyan, nem is tudom, mintha valami szer hatása alatt lennék. Véletlen hozzáért a kezemhez nemrég, és…

– Szikrák? Villámcsapás?

– Ühüm, igen.

– Jó ég, tutira hozzámész!

– Charlie, ne légy nevetsé…

– Theo azt mondja, bármit megadna érte, ha most olvashatná az aurádat.

– Mondd meg neki, hogy én már megtettem, és más aurákhoz képest meglehetősen gázos.

– Maradj a kocsiban, Noelle!

– Oké-oké, maradok!

– És ezek után talán már Jetre is igent mondhatsz.

– Nem hiszem, hogy valaha is igent mondok Jetre.

– Kár. Theo azt mondja, Jet orális szexet oktat. Narancson gyakorolják, meg néha sárgadinnyén. Noelle? Elle, ott vagy még?

Daisy halálát követően kilenc hónapig ránézni sem bírtam az autópályára, nemhogy vezetni rajta. Az autópálya hangos volt, gyors és kiszámíthatatlan, egyetlen apró hiba, és egy szempillantás alatt megvan a baj. Az autópálya megfosztott a legjobb barátnőmtől. Velem is végeznie kellett volna. Ám ahogy most itt állok, és ezt a hatalmas, mozdulatlan, hóval takart úttestet nézem, a mellette sorakozó fákkal és az emberekkel meg az autókkal, amik apró házikóknak tűnnek a téli éjszakában az égő beltéri lámpáikkal, az apró rettegésgombóc, amit azóta cipelek magammal, hirtelen sisteregni kezd, mint a tűzijáték kanóca. Ez csupán aszfalt, amin most Sammel állunk. Nem más, mint beton, hó, fák és hazaigyekvő emberek.

– Nem hiszem el, hogy az ernyődnek füle van! – mondja Sam.

– Mindent bájosabbá tesznek a fülek, ezt mindenki tudja!

– Tényleg?

– Naná! Kutatások is igazolják.

Sammel egy pékség teherautójánál állunk sorban. A hátulja nyitva, benne vajkaramella színű lámpa ég. Az esernyőm alatt állunk, amit Dillytől kaptam karácsonyra, és ki tudja, miért, de koalaarcúra tervezték meg. Sam magasan tartja felettünk, a koala füle csapkod a jeges szélben. Sam nagyon magas. Százkilencven, de az is lehet, hogy százkilencvenöt centi. Anya tutira elégedett lenne vele.

– Ki nem állhatom az alacsony férfiakat – mondja mindig olyan hangsúllyal, mintha a házi patkányok elszaporodásáról beszélne. – Utálatosak és rosszindulatúak.

Miután beszéltem Charlie-val, tettem egy rövid sétát, hogy keressek egy bokrot a leállósáv mentén, ahol pisilhetek, ami nagyjából annyira volt felemelő, amennyire azt el lehet képzelni. Majd ahogy visszafelé mentem, két rendőr szólt, hogy a katasztrófavédelem már úton van, és hogy egy teherautóból ingyen ételt és vizet osztanak egy kicsit odébb. Attól pedig, hogy fent a sötét égen valahol egy helikopter körözött, rendesen ledöbbentem, mennyire komoly és valóságos volt tényleg a helyzet. Leálló közlekedés, ingyen étel és ital, katasztrófavédelem. Mindez miattunk. Sam, én és a több száz autópályán ragadt ember miatt. Írtam egy üzenetet Iannek a fejleményekről; a szám egészen kiszáradt a szorongástól. Ő szokása szerint azonnal visszaírt, sajátos stílusában. Félig SMS, félig Trip Advisor értékelés, amitől elmosolyodtam. Az aggodalom enyhült, ahogy elképzeltem őket Anyával az otthonunk biztonságában.

„Itt minden rendben – írta. – Hallgatjuk a közlekedési híreket. Nagyon részletes. A bemondó barátságos, walesi. Meg ne fázz!”

Mire visszaértem a kocsihoz, Sam már nem beszélt Jennával.

– Kaja! – mutogatok az ablakon keresztül, mire Sam lehúzza. – Arra van, azt mondják. Egy teherautóból osztják. Én megyek, neked hozzak? Beadom szívesen!

Sam ekkor kinyitotta az ajtaját.

– Hozom a dzsekimet – mondta. – Teherautós kaja!

Miközben az autópályán sétáltunk a nyitott ajtókat és a többi autóst kerülgetve, arról beszélgettünk, mikor voltunk a legéhesebbek életünkben, mi volt a legborzalmasabb kaja, amit ettünk, és azzal viccelődtünk, mit szeretnénk, ha osztogatnának.

– Forró, cornwalli húsos batyut szeretnék – mondtam.

– Olyat még soha nem ettem – mondta Sam. – Én osztrigát.

– Osztrigát? Még nem kóstoltam, de pfuj!

– Meg kéne kóstolnod, mielőtt ítélkezel, tudod?

– Kizárt – feleltem. – Lehet, hogy felpuffad tőle a fejem. Az allergiás reakciótól. Lépten-nyomon hallani ilyesmit. Egyetlen osztriga, és kész! Az arcod olyan, mint egy lufi.

Sam felnevet, a lehelete pászmákat formál a levegőben. Anya csinosnak nevezné fekete szövetkabátjában, aminek legfelső gombját szabadon hagyta, grafitszürke sállal a nyaka körül.

– Nagyon sikkes – mondaná Anya. – Milyen szép a válla. Na és az az egyenes, erős hát!

Lefogadom, Jenna is hasonlóan gondolja, akárki legyen is ő, ezt ugyanis továbbra sem tisztáztuk, de szükséges egyáltalán? Sam nem is ismer igazán. Számára csak egy random nő vagyok az autópályáról, aki mikroszálas törlőkendőbe fújja az orrát, és úgy kap a telefon után, mintha egy nyomorult mentőmellény lenne. De megint itt az a megnevezhetetlen érzés. Az az életteli, bizsergős, pezsgő érzés. Szikrázás, ahogy Charlie nevezte, és éppen ezért akarom megkérdezni, tudni. Közben viszont egyszerre szeretném azt is, ha ez az érzés itt maradna, de el is múlna.

– Sajtosat? – Egy láthatósági mellényt viselő nő mosolyog le ránk a teherautóból két szendvicset lóbálva. Átadja nekem két palack vízzel megtoldva, én pedig mindent a kezembe fogok.

– Köszönjük – mondjuk, majd egy férfi furakodik be a sor elejére mellettünk.

– Van bármi gluténmentesük, drága? – kérdezi.

Ahogy visszafelé sétálunk, halljuk ahogy a nő ismét annyit mond, sajtos?, mint valami előre beprogramozott bábu, aki más szót nem ismer.

Ugyanabban a pillanatban nézünk össze Sammel, és a cinkos mosolyától ugrik egyet a gyomrom.

A leállósávban megyünk vissza az autóhoz, ahol ugyan vastagabb a hóréteg, de kevésbé csúszós, kitaposott. Nyurga facsemeték szegélyezik az autópályát, vékonyka ágaikon porcukornak tűnik a hó, mi pedig egymás mellett megyünk, lépteink ropognak a már majdnem túl nagy csendben. A hó, mint egy természetes hangszigetelő, elnémítja, magába zárja a zajokat.

Sammel ugyanabban a pillanatban lesünk egymásra, fejünk felett magasan a koalás ernyő. A szendvicseket és a vizes palackokat még mindig magamhoz szorítom. És akkor hirtelen megrohan minden. Az autópálya, a hó, Sam és én, a tény, hogy akárki is lehet ő, egy vadidegen. És mégsem érzem őt annak, magam sem tudom, miért.

– Mi az? – kérdezi nyugodtan. Bár csak kevés időt töltöttem vele, így is világos, miért az a munkája, ami. Pont erre van szükséged, ha valaha is egy sziklán lógva életveszélyben találnád magad. Egy nyugodt és higgadt emberre. Olyasvalakire, aki egy apokalipszis idején is jól elboldogulna.

– Semmi – csóválom meg a fejem, de ez sem állítja meg az arcomba szökő vért. „Rákpofa” hallom Dilly hangját a fejemben. „Komolyan, Elle, rendesen Rákpofává változol mindjárt! Csinálj valamit!” – Nem tudom – mondom. – Ez az egész olyan hihetetlen. Kész… őrület, nem?

– Mármint? A hó meg az országúton sétálás?

– Országúton – ismétlem. – Hát, igen. Ez az egész.

Sam megdörzsöli borostás állát.

– Ja, azt hiszem, mondhatjuk.

Meg ez is, akarom mondani, hogy itt sétálok veled, aki több ezer kilométerre laksz innen, pár órája még a reptérre tartottál, én meg hazafelé igyekeztem egy látványosan kudarcba fulladt estéről. Daisy levele, az elveszett fényképezőgépe, Ed. Ám ha minden remekül alakult volna, ha nincs hó és a telefonom sem merül le, akkor soha nem találkoztunk volna Sammel. Akkor nem lennék itt.

– Már majdnem szépnek mondható – váltok témát szántszándékkal. – A fák, a hó…

– Majdnem – mondja Sam. – Vagy ez, vagy Stockholm-szindrómád lett az autópályától.

– Lehetséges – mondom. – De ha innen nézzük – hátat fordítok Samnek és a sorokba rendeződött, mozdulatlan autóknak a vezetőikkel együtt –, és így megyünk tovább, csak a fákat és a havat látjuk… – Hátranézek rá a vállam felett, a koala egyik füle a feje fölött verdes, mintha integetne. – Innen nézve akárhol lehetnénk.

Sam grimaszol.

– A-ha.

– Nem győztelek meg.

Sam felnevet, a szeme sarkából ráncok futnak ki.

– Nem tudod, mit hagysz ki. Használd egy kicsit a fantáziádat!

Sam csendben marad egy pillanatra. Feltűnt, hogy többször is ezt csinálja, mielőtt megszólalna, mintha felsorakoztatná a szavakat magában, mielőtt kimondaná. Nem hagyja, hogy csak úgy kiömöljenek, mint az edények egy rendezetlen szekrényből, ha hirtelen kinyitják az ajtaját.

– Azt hiszem, végül is, akár egy parkban is lehetnénk valahol – mondja. – Vagy egy … nagyon kopár erdőben.

– Vagy mondjuk Izlandon – mondom.

– Vagy Québecben. Voltál már ott?

Megrázom a fejem, közben megyek tovább.

– Soha. Nem igazán jártam ilyen helyeken. Bár szeretnék eljutni egyszer.

– Hát, akkor itt van. – Ránézek a vállam fölött. Most már ő is elfordult, derűs mosolya ahhoz a tanáréhoz hasonlít, aki végül beszáll a diákja komédiázásába. – Bizony, itt vagyunk. A havas Québecben. Hű, ez pont olyan, mint a brossúrákban!

– Na látod! Csak figyelmen kívül kell hagynunk az autókból kiszűrődő zenét…

– Igen, meg a rendőrségi rádiót, és a helikoptert meg… mi… – Sam megtorpan egy pillanatra, majd én is követem. – Mi ez, bendzsó?

– Biztos forrásból tudom, hogy ez egy bendzsó, igen.

– Remek! – Sam kuncog, majd újra nekiindulunk, az úttesttől továbbra is elfordulva. Elmosolyodom a gondolatra, mennyire különös látványt nyújthatunk a többi sofőrnek. Az arcom ég, és minden porcikám bizsereg.

– Képzelhetjük azt, hogy van egy utcazenész is a québeci parkban – mondom. – Épp most dobtál egy kis aprót a bendzsó tokjába, mert az amerikaiak mindig adnak borravalót, mi, britek meg rettegünk tőle. Túl sokat adunk, vagy épp hogy túl keveset…

– Ráadásul nyaralunk – mondja Sam, mintha valóság lenne. – Világ körüli úton vagyunk. Hónapokig, nem, évekig terveztük. Még útitervet is nyomtattál.

– Tényleg?

– Szerintem igen.

– Tényleg szeretem az útvonalterveket.

– Jetlagesen, Québecben, ezek vagyunk mi – folytatja Sam. – Egy utcazenésszel és útitervvel.

– És még véletlenül sem az M4-es autópálya leállósávjában, sajtos életmentő szendvicsekkel megrakodva sétálunk.

– Oldalazva – mondja Sam.

– Egy vadidegen társaságában – teszem hozzá, és ahogy Samre pillantok, a tekintetünk találkozik, ő pedig vállat von.

– Nem tudom – mondja. – Még mindig vadidegenek vagyunk?

Ekkor a hátunk mögött hangos puffanás és kiáltás hallatszik. Sam gyorsabban fordul meg nálam, aztán én is megpillantom: egy nő roskadt a földre egy autó lökhárítója mellett. Kezét a fejére tapasztja, arcán egy kisebb vérpatak folyik le, mint az instagramos halloweeni sminkes oktatóvideókban. Sam odarohan, kezében még mindig ott a koalás ernyőm.

Hatodik fejezet

A semmiből érkezik. A szívem zuhanórepülésbe kezd, és érzem, ahogy ólmos súlyként landol a gyomrom legmélyén, pont akkor, amikor valaki becsap egy kocsiajtót. Sam két autóval előrébb guggol a nő kocsijának nyitott ajtaja mellett, fölötte egy rendőrtiszt áll. Mosolyog, rózsaszín ajka mozog, beszélget, de a szemét le sem veszi a sebről, amit éppen ellát. A nő megcsúszott a jégen, és beverte a fejét a saját autója lökhárítójába. A rendőr Sammel egyszerre rohant oda. Képzett elsősegélynyújtó, mondta a rendőrnek, a munkája során sokszor lát el sebet. Odamentem én is, teljesen hasznavehetetlennek éreztem magam, de Sam rám mosolygott egy pillanatra, keze a nő arcánál, majd átadta nekem az esernyőt. Visszament a kocsihoz, és a csomagtartóból elővett egy nagy hátizsákot, én pedig azt mondtam, megvárom a kocsiban. És most itt vagyok. A szomorú, vizes koalám összeroskadva Sam kölcsönzős kocsijának lábterében, a megnyomódott, de érintetlen vizes palackokkal, amiket elejtettem, mint valami bugyuta sorozatszereplő, ahogy Sam elrohant. A szélvédőn keresztül figyelem őt, milyen ügyes, magas, jóképű, erős és közvetlen, ajkát kissé kinyitja koncentrálás közben. Mindeközben még mindig havazik. És akkor megszólal a fejemben a hang, akár egy belépő szereplő egy színdarabban. „Mégis mit művelsz?”, kérdezi kritikusan, józanul. „Mégis milyen ábrándokat kergetsz? Ez nem egy film, Noelle, ez a való élet! A te életed. Ennek az egésznek semmi jövője. Semmilyen formában. Hiszen Sam felszáll majd egy gépre, és hazamegy, ahogy te is visszatérsz a Levison Drive-i otthonodba az anyukádhoz, a munkádhoz, és megy minden a megszokott módon. Mert hát nem ismeritek egymást.” Bólintok a sötét autóban ülve, mint egy kisgyermek, akit megfeddtek, és az államig húzom a vastag plédet. A katasztrófavédelem egyik alaposan beöltözött emberétől kaptam kettőt, meg egy hűtőtáskát tele pudinggal és két üveg narancslével. Pár perccel ezelőtt adta be az anyósülés felőli ajtón, majd csatlakozott Samhez és a rendőrtiszthez, saját nassolnivalójából kínálva meg őket.

Sam lezárt telefonja ismét megrezzen a rekeszben. Talán egy újabb próbálkozás az univerzum részéről, hogy visszarántson a valóságba. Újabb üzenet érkezett a, szinte biztos vagyok benne, nyakigláb, tökéletes és hullámos hajú Jennától, bár nem látom, mit írt. Aztán az én telefonom is jelez. Emlékeztető a gázművektől, hogy diktáljam be a mérőállást. Nehogy elfelejtsem, hogy az igazi életünk ott vár mindkettőnkre, ez a furcsa autópályás epizód a hóval meg a pudinggal nem más, mint egy kis kitérő. Átmeneti állapot.

Végül megérkezik Sam is, szinte beugrik a kocsiba.

– Jézusom, de hideg van! – A kezét leheli, majd rám néz. – Minden rendben?

Bólintok.

– Igen. És hogy van a nő?

– Jól. A barátja fog vezetni, szóval jó kezekben van. Sam a rádióhoz nyúl, és felhangosítja egy kicsit.

– Klassz, hogy tudod, mit kell ilyenkor csinálni – mondom. – Bátor.

Sam kuncog.

– Nem igazán. Bár azt el kell ismernem, hogy szeretek felkészültnek lenni, akár a legrosszabbra is. Ami cseszettül sötéten hangzik így kimondva, de na. Sosem lehet tudni, mit hoz a holnap, nem igaz? – Majd rám néz, egyik szemöldöke enyhén felszalad. – Hallom a fogaskerekeket a fejedben.

– Tessék?

– Anyukám szokta mondani, hogy nem tudok aludni a zakatoló gondolataidtól.

– Ó.

– Aggaszt valami? Az üzemanyag, a kaja, vagy hogy itt ragadtunk? Esetleg a vér?

– Nem – felelem. – Vagy lehet, igen. És aggódom. De leginkább próbálok nem foglalkozni vele. Legtöbbször ezt a módszert alkalmazom.

– Minden rendben lesz, Noelle nem-Gallagher – mondja mosolyogva, én pedig elképzelem, milyen lehet vele hegyet mászni, ami már csak azért is nevetséges, mert a legmagasabb hely, ahol jártam, a Covent Garden metróállomás lépcsője volt, ám ott félúton bepánikoltam, és egy arra járó szerencsétlen aktatáskás hapsit állítottam meg, hogy szívrohamom van, és hívjon segítséget (amit nem tett meg). De ez tutira nem történne meg, ha Sammel lennék. Tök hősies és megingathatatlan lenne. „Nem egy puma él errefelé, de ha mindenki követ engem, ép bőrrel megússzák. Mindenekelőtt azonban meg kell szabadulnom az ingemtől!”

– Amúgy meg mérséklődik a hó – folytatja. – A rendőr szerint már nem tart sokáig.

– Ó. Akkor jó.

Összehúzza a szemöldökét puha, sötét haja alatt.

– Csalódottnak tűnsz.

Ránézek.

– Áh, nem.

– Mit nem?

Nem vallhatom be, hogy nem akarok elmenni, Sam, mondom magamban. Nem mondhatom el, hogy bár alig ismerlek, nem akarok kiszállni ebből a kocsiból, és még csak értelmesen elmagyarázni sem tudom, miért van ez így.

– Semmi – mondom inkább, és felnyögök. Az arcom a tenyerembe temetem, mert érzem, hogy ismét elönti a forróság, mintha önmelegítő arcpakolást kentem volna rá. A kezem mögül hallom, ahogy Sam kuncog.

– Most komolyan, mi van?

Az ujjaim közötti résen lesek ki rá.

– Nagyon jól érzem magam… – A szavak tompítva szólnak a kezem mögül. – Veled. Itt.

Sam összeszorítja az ajkát, mint aki egy huncut mosolyt próbál elfojtani.

– Oké, és ez… baj?

– Nem! Nem. – Elnevetem magam, az arcom forró, mint a parázs. – Csak… ez az egész annyira fura. Mármint… rohadtul itt ragadtunk!

– És?

– És… Semmi élelmünk nincs ezeken a szendvicseken és kekszeken kívül, és a bokorban meg a legközelebbi rohadt Burger Kinges reklámtábla mögött kell pisilnem, te meg sérüléseket és vérzést látsz el, és azt hinnéd, hogy csak arra vágyom, hogy otthon lehessek, ahol minden normális, biztonságos és meleg, de… én nem akarok hazamenni. – Az ölembe ejtem a kezem. – Tessék! Kimondtam.

Sam szótlanul figyel, majd a szélvédő felé fordítja a tekintetét, mintha csak azon elmélkedne, amit most mondtam. Aztán visszanéz rám, és megszólal:

– Segít valamit, ha azt mondom, én is így érzek?

Elmosolyodom.

– Igen. Figyu, esetleg itt is maradhatnánk.

– Építhetnénk egy kunyhót Québecben – teszi hozzá Sam. – Botokból meg régi bendzsókból.

– Megbeszéltük!

Sam felnevet, de mást nem mond.

Jennáról akarom kérdezni most. A feleségről vagy barátnőről. Arról, mi várja őt otthon, ha hozzám hasonlóan érzi ezt a vonzást… Ezt a… valamit. De nem kérdezek, képtelen vagyok megtenni. Nem akarom elrontani ezt a szuper estét, ami olyan váratlanul, furcsán tökéletes.

A tekintetem megakad a műszerfali órán: hajnali kettő.

– Jó ég! El sem hiszem, hogy ma este egy buliban kellett volna lennem – mondom.

Sam ásít, és elneveti magát.

– Buliban?

– Aha.

Technikailag nem hazudok. Az évfolyam-találkozó valamilyen szinten bulinak számít, van sör, zene, kaja és beszélgetés a régi barátokkal. Ám ha szóba hozom Samnek a találkozót meg az időkapszulát, tudom, hogy úgy érezném, több mindenről be kell számolnom. Én pedig olyan könnyen felfedek minden mást is. Egy dugig pakolt szekrény vagyok, amit ha kinyitnak, a szavak kizuhannak belőlem, hogy betöltsék a csendet. Ám Daisy és az ő elvesztése, a saját megzuhanásom, mind olyan dolgok, amiket inkább megtartok magamnak. Olyannyira, hogy néha már azt érzem, egészen magamba is temettem az elmúlt tizenöt évben.

– Mindent előre kiterveltem – folytatom. – Össze kellett volna futnom a volt barátommal, hogy lássa, mennyire jól vagyok. Tudod, hogy bebizonyítsam, hogy tévedett, ilyesmi. És valahol mélyen azt reméltem, hülye módon, hogy esetleg ettől újra fellángol köztünk valami. Hogy… nem is tudom, ennek így kell lennie, hiszen Ed két év után újra otthon lesz. Orvos a gyermekreumatológián. A munkája miatt költözött el.

Sam figyelmesen hallgat.

– De figyelmen kívül hagyott, sőt, keresztülnézett rajtam, amikor meglátott. Aztán itt kötöttem ki.

Sam kinéz a szélvédőn, magában gyűjtögetve a szavakat.

– Tavaly voltam egyszer hegyet mászni néhány dokival – mondja. – És lehet, hogy okosak, nemesek meg hasonlók, de tapasztalatom szerint egy csomó baromságot művelnek a hegyekben. Megsérülnek, elhagynak dolgokat, kis híján belehalnak a tökéletes Instagram-kép elkészítésébe. Majdnem lelöktem az egyikőjüket. Már azt is kitaláltam, hogy a rendőröknek majd azt mondom, nem megfelelő cipőben volt.

Felnevetek. Jóleső, hasmegfájdulós nevetéssel.

– Talán a bulikra is ez vonatkozik – mondja, ahogy rám néz. – Méghogy átnéz rajtad, a hülye gyökér!

Melegség árad szét a bőrömön, mintha a nap sugarai értek volna el.

– De komolyan. Eddie Doki meglehetősen szar alaknak tűnik – közli Sam tényszerűen. – Nem mintha érdekelne a véleményem.

– De, érdekel! – mondom.

Hetedik fejezet

Arra ébredek, hogy egy meleg kéz megrázza a vállam, és hirtelen nem tudom, hol vagyok. Odakint még mindig sötét van, de a havazás elállt, a több száz autó éles fehér reflektora olyan, mintha felkapcsolták volna a villanyt. Vége a műsornak.

– Bocsi – mondja Sam rekedten. – Megnyitják az utat. Most kopogott be a rendőr.

– Jó ég, elaludtam?

– Csak egy órára, szerintem.

– Te is aludtál?

Sam arca sápadt, haja kócosan mered szerteszét a feje tetején.

– Azt hiszem, elszundítottam.

Felegyenesedem, kisöpröm a hajam az arcomból. Sam már a kartámaszra tette az összehajtogatott plédjét. Én vastag göngyöleggé csomagolom az enyémet, egyik kezem a tetején nyugtatom. És akkor az egész helyzet furcsasága ismét megcsap, mint egy pofon. Egy vadidegen autójában aludtam egy másik vadidegentől kapott takaróba bugyolálva. Egy símaszkos férfitől kapott kekszet ettem az autópályán. Már majdnem eltelt tizenkét óra, mióta elindultam otthonról. Ha most kiderülne, hogy mindez csak lázálom volt, szerintem el is hinném. Az lenne a leghihetőbb.

– Szerinted mi legyen a takarókkal?

Sam megvonja a vállát, és a sötét, hullámos hajába túr.

– Odaadjuk adományba? Megtartjuk?

– Magammal viszem mindkettőt. Gondolom, nem akarsz a reptéren ezekkel vesződni. Mármint, ha egyenesen a reptérre mész.

– Igen – mondja egyszerűen.

Valami közénk telepszik az autóban, és fogalmam sincs, mi az. Talán a korai időpont teszi, meg hogy aludtam, de a kocsiban hirtelen hűvös lesz, a bőröm libabőrözik. A meleg, befészkelős könnyedségnek vége, és minden olyan merevnek, kínosnak tűnik. Mint amikor a moziban a film végén felkapcsolják a lámpát, és hirtelen olyan sebezhetőnek érzed magad. Vajon mit gondolnak a kijárat felé áramló ismeretlenek az álmos fejedről, a bőröd túl hideg a légkonditól, beüt az elkerülhetetlen, szórakozást követő nyomott érzés. Magam sem hiszem el, de azt kívánom, bárcsak megint tegnap este lehetne. Nyolc óra. Nyolc röpke óra volt az egész. És máris hiányzik. Tiszta röhej. Nevetséges vagyok.

Sam felül, nyújtózik az ülésén, majd rám néz, ahogy visszahanyatlik. A kocsiban halálos csend. Nincs rádió, nincs több kintről beszűrődő beszélgetés, zene, nem duruzsol a fűtés sem.

– Azt hiszem, jobb, ha most megyek – mondom.

Sam vonakodva bólint, de nem mond semmit, én pedig elkezdem összeszedni a cuccaimat, a takarókat, a táskámat, a koalás ernyőmet, a sálamat…

– Segítsek valamit? Elkísérhetlek. – Elmosolyodik ezen az utolsó szón. A feszültség oldódik egy kissé, amitől fellélegzek.

– Ha nem gond.

Sammel kiszállunk a kocsiból, a kabátunk nyakig becipzározva, begombolva. Csípős a hideg idekint, a talpunk alatt törött üvegszerűen csillog a talaj a sótól, amit a katasztrófavédelem emberei szórhattak szét a nagy kartondobozokból, amikkel körbejártak. Sam fogja a holmimat, amíg én az ajtót próbálom kinyitni.

– Miért nem megy? – szerencsétlenkedem a kulccsal. – Franc, ez a vacak be szokott zárni minket, nem ki!

– Hadd próbáljam meg!

Sam átadja a cuccaim, majd a kulccsal matat a zárban, közben az ajkát harapdálja, haja a szemébe lóg, én meg csak nézem őt. Azt akarom kérni, hogy tartsuk a kapcsolatot. Meg akarom ölelni. Jó ég, mégis hogy jut ez az eszembe?

– Kész! – Sam felegyenesedik, és kinyitja az ajtót.

Felnézek rá, kezemben a közös esténk maradványaival.

– Köszönöm.

Bólint.

– És köszönöm a telefontöltést is. És a társaságot. Meg úgy mindent.

Sam elmosolyodik, mire a gödröcske megjelenik az arcán.

– Én is – mondja, majd az ajka szólásra nyílik, én pedig reménykedem, hogy mondani fog még valamit, de nem teszi. Gyerünk, kérd el a számom! Vagy az e-mail-címem, az Instagram nevem, vagy valamit! Lehetnénk barátok. Újra megpróbálhatnám a portlandi levelezőtárs-dolgot. Tudom, Oregonban lakik, és csak nagy ritkán jön ide látogatóba, de mégsem hagyhatjuk ezt ennyiben, nem igaz?

– Jobb, ha megyünk – mondja Sam, ahogy az egyik autó motorja mögöttünk felzúg.

– I-igen. Persze – mosolygok, erőltetetten, kínlódva, de beveszi, azt hiszem, nem érzi a csalódottságomat. Aztán elindul, én meg csak állok a nyitott kocsiajtóban, körülöttem járnak a motorok, a takarók és a cuccaim a hónom alá gyűrve, mintha 1999 lenne, és épp hazafelé mennék az ottalvós buliból. Aztán megáll és megfordul, a talpa alatt ropog a jég.

– Noelle?

A szívem nagyot ugrik a mellkasomban.

– Igen?

– Vezess óvatosan!

És ez az utolsó mondat, amit Samtől hallok.

Amikor beülök a kocsimba, és az anyósülésre hajítom a szarjaimat, gyújtást adok. Az ősrégi fűtésnek égett por szaga van, bekapcsolom a rádiót, és csak várok. Arra várok, hogy kiugorjon a kocsijából és arra kérjen, húzzam le az ablakot, hogy megadhassa a számát arról a régi keresztrejtvényről letépett papírra firkantva. De nem történik semmi. És bár nagyon szeretnék én lenni, aki megteszi ezt a lépést, valami legbelül azt mondja, ne tegyem. És tényleg, mi értelme lenne kapcsolatban maradni? Ekkora távolságban. Hogy még valaki hiányozzon? Nyilván rengeteg emberrel találkozik, egy csomó ismeretlennel, és a barátságossága, könnyedsége a munkájával együtt jár. Ezért ajánlják őt. „Ó, neked Samre van szükséged!”, mondják. „Higgadt, józan és olyan rendes fickó. És ha valaki igazán erősre pályázol, aki simán lebirkózik puszta kézzel egy pumát, majd a vállára kap minden magyarázat nélkül, akkor, hű, tutira ő a te embered!”

Ahogy megindul a forgalom, egy darabig együtt haladunk Sammel. Én a saját autómban, ő pedig a bérelt kocsiban, amit hamarosan lead a reptéren, hogy visszavegyék a flottába. Néhányszor még átlesek, az arcát tanulmányozom az üveg mögött, az egyenes orrot, a sötétlő borostát az állán, a szarkalábakat a barna szeme körül. Ezeket mind elraktározom az emlékezetemben.

A megtisztított úton a forgalom felgyorsul, én pedig addig figyelem Sam autóját, amíg egy apró pötty nem lesz a messzeségben, majd eltűnik, mint az elmúlt nyolc tökéletes óra.

Nyolcadik fejezet

Öt héttel később

Charlie kétszer csap a bolti pultra, mint egy türelmetlen részeg a kocsmában.

– Hé, szivi! – kiált. – Hogy állunk odabent azokkal a paradicsomokkal? – Felém fordul, tekintete ábrándos, szeme sarkában apró neonrózsaszín szemhéjtus-farkinca. – Esküszöm neked, Noelle, ezek a paradicsomok… Múlt héten ettem belőlük, és komolyan úgy éreztem, megváltozott az életem. Valami… megnyílt bennem. A gyümölcs képes erre, csak hogy tudd.

– Komolyan?

– Meg néhány zöldség is. A megfelelő spárga, például… – Charlie rám kacsint. – Figyeld meg!

Amit megtettem volna, persze, ha bármi fogalmam lett volna róla, mit ért ez alatt.

Áthajol a pulton, nyakát nyújtogatva próbál belesni a raktárba.

– Theo? – kiált ismét. – Hahó!

Theo nem felel. Az egyik vásárló, aki épp üveghordóból tölti meg a palackját sűrű, szirupos olívaolajjal, mereven ránk néz, mint egy elégedetlen tanár, amitől borzasztóan nevetnem kell.

Szeretem a szerdákat. Tudom, egyesek fojtogatónak, monotonnak vagy unalmasnak tartják a rutinszerűséget. „Tökre olyan vagy, mint egy robot, Elle”, mondaná Dilly. De számomra… nem is tudom. A rutin azt jelenti, tudom, mire számíthatok, meg hogy van mit várnom. Számomra minden szerda egyforma. Ian beugrik, hogy Anyával reggelizzen, ami azt jelenti, hogy olyan korán leléphetek, amikor rajtam kívül csak néhány kutyasétáltató van kint, ragyog a felkelő nap, csicseregnek a madarak, és csak a saját lépteim zaját hallom. Betérek az apró szupermarketbe, ahol mindent az utolsó utáni pillanatban áraznak le, így fillérekért kapom meg a tegnapi virágokat, én pedig elviszem, amit csak találok (ma két csokor babarózsaszín inkaliliomot). Beugrom Adly, a londoni bankár stúdiólakásába, amit kéthetente egyszer takarítok, bár szinte soha nem jön ide. Aztán következik a barátnőm, Charlie és a férje, Theo két szobás bérlakása a Buff, az ő csomagolásmentes zöldség-és csemegeüzletük fölött. A lakásuk szöges ellentéte Adly-énak. Mindenhol szőnyegek és párnák, furcsa fafaragványok, amikről így két évnyi porolgatás és szemlélés után bizton állíthatom, hogy nemi szerveket ábrázoló szobrok. Kitakarítok, rendet rakok, virágokat teszek a vázába, majd délben Charlie megjelenik az ebédszünetére, és egy olyan menüt rittyent össze Theo salátabárjából, ami állítása szerint „egy pillanatra felnyitja a harmadik szemét”. Aztán lejövünk az üzletbe, ahogy most is, és itt beszélgetünk, amíg Theo a raktár és a vevők között rohangál, a legtöbbször három hónapos kislányukat, Petalt a mellkasára kötve, aki apró kezét ökölbe szorítja. Szerdánként nem nagyon történik semmi. Egyszerű, de megbízható nap ez, ami csendben emlékeztet rá, hogy egy újabb hét eltelt, és milyen szerencsés is vagyok ezért. Ráadásul Theo és Charlie a két legboldogabb ember, akit ismerek, ami átragad az emberre, akár a parfüm illata.

– Jól van. – Theo megjelenik a pult mögött, bébiőrrel az egyik kezében, a másikban Charlie limezöld ételhordójával. Ma nincs rajta a kicsi Petal, sem a hordozó, amit egy régi ágyneműhuzatból varrt. – Ezek az utolsók, szerelmem.

– Szívem királya! – mondja Charlie, összekulcsolt kezét a mellkasára szorítva.

– Szívem királynője – mondja, majd előrehajol, hogy megigazítsa Charlie hajpántját, és egy puszit nyom az orrára sűrű barna szakállán keresztül. Charlie és Theo fülig szerelmesek, de olyan arcátlanul és nyilvánosan szerelmesek, amitől általában elbujdosni lenne kedvem. De hozzájuk, a felvállaltan hippi, és a bevallottan néha bizarr kis világukhoz illik.

– Petal most alszik másodszor. – Theo a bébiőrre néz, a kicsi feje egy borzas labdának látszik a monitoron. – Azt hiszem, a babamasszázs tényleg segít.

Charlie elmosolyodik.

– Te vagy a világ legjobb apukája – mondja. – Régen azt hittem, Peter Andre az, de, őszintén szólva, simán kenterbe vered.

Theo kuncog.

– Fel akarsz jönni elköszönni tőle?

– Inkább nem – mondja Charlie, a bébiőrre pillantva. – Szerintem totál kinyúlt, még a végén felébreszteném. Meg tíz percen belül jönnek hozzám.

– Ah – Theo bólint, és a köténye nagy zsebébe süllyeszti a kezét. – Hát, akkor továbbra is küldd csak hozzám ebédelni azokat a fura zenészeket, akik a stúdióban megfordulnak! Képzeld, Noelle, a múlt héten egy egész rockbanda volt itt! Kifosztottak teljesen! Odáig voltak a bámiámért.

Elnevetem magam.

– Én azt hittem, a rocksztárok pucér seggekről szoktak kokaint szippantani, meg tévéket hajigálnak az emberekre, nem zöldségeket babusgatnak.

– Ühüm – bólogat Charlie, ujjai között egy piros paradicsommal; rövid körme grépfrútrózsaszínre van festve. – Határozottan csinálják azt is. Az énekes egy nagy kéjenc és ronda, de… – Charlie vállat von. – Mit mondhatnék? Ezek a faszik tudják, mi a jó zöldség. Ráadásul egyszer felrakták a tetkójukat Instagramra, és egyik napról a másikra lett ötezer új követőm. Seggfej mind, de hasznos seggfejek. Na mindegy… – Lezárja az ételhordóját, és felkapja a fejét. – Elkísérsz a melóba, Noelle?

Az ajtó feletti kis csengő az ajtóban úgy szól, mint egy régi biciklicsengő, ahogy kilépünk Theo boltjából a meleg tavaszi napsütésbe. Egy kocsi húz el mellettünk, lehúzott ablakaiból mélyen búgó dance zenét, a kipufogójából vastag füstöt okád ki.

– Fél egy van – mondja Charlie, ahogy az órájára pillant, mielőtt belém karolna. – Ma aztán őrületes napod van, Noelle Butterby.

– Mert egy tízesért vettem organikus datolyát?

Charlie felnevet, és megszorítja a karom.

– Mert tizenkettő harminc van, te pedig épp abba az irányba haladsz, ami a veszélyes Ed McDweeby-Donnell zónába vezet.

Megvonom a vállam, habár természetesen tisztában vagyok ezzel. Akár lehetne is egy táblázat a falamon, amin a mozgását gombostűvel jelölöm, és alternatív útvonalakat hozok létre, hogy elkerüljem őt. Az időkapszula-este óta Charlie kétszer is látta Edet a városban, habár csak messziről, mindkétszer fél egy körül egy munkanapon, a vasútállomás közelében. Azóta kerülöm azt a városrészt, inkább a hosszabb úton megyek a kocsimhoz.

– Tudom – mondom Charlie-nak. – De nem vagyok hajlandó többé kerülni őt. Ez az én városom, nem? Ő ment el, nem én. És még ha végleg haza is jött, neki kellene hülyén éreznie magát miattam. – A szavak magabiztosnak hangzanak, ahogy elhagyják a számat, de nem vagyok benne biztos, hogy a szívem is ezen az állásponton van-e. Egy idő után csak beáll az is a sorba, hogy ne legyen mindig ő a kakukktojás.

– Ez a beszéd! – mondja Charlie. – És ne feledd, amit mondtam! Amennyiben tényleg összefutsz vele, csak mosolyogj rá, ints neki, eressz meg egy „Minden okés?”-t, és menj tovább, mintha ezer más fontosabb dolgot kellene elintézned aznap. Tudod, amolyan, csá, rohanok, nem érek rá beszélgetni stílusban. Ó, siessünk! – Charlie a zebra felé ránt. – Zöld a bácsi!

A tavasz olyan hirtelen jött, mintha sosem ment volna el, álmos méhekkel, a levágott fű illatával és a tévképzettel, hogy dzseki nélkül is jól megleszel (egészen addig a pontig, amíg a napot el nem nyeli egy felhő). Hálás vagyok, hogy április közepe van, a napsugarak eltüntetik a régi foltokat, a friss tavaszi szellő elfújja a pókhálókat, és minden készen áll a megújulásra. Az osztálytalálkozót követő hetek szinte láthatatlanul vonszolták magukat, mint a végtelen szürke fellegek az égen. Az első héten naponta hívtam fel az iskolát, hogy megtalálták-e Daisy fényképezőgépét. Aztán feladtam, ahogy a vonal túlsó végén a fickó felsóhajtott abban a pillanatban, hogy meghallotta a nevem.

– Őszintén úgy gondolom, meg kellene várnia, hogy átütemezzék az eseményt – mondta unott hangon. – Amennyiben véletlenül kiderülne, hogy mégis kiásták, megvan az elérhetősége.

Erre bocsánatot kértem, de magam sem tudom, miért. Mert hát egyáltalán nem sajnálom, hogy vissza akarok kapni valamit, ami a legjobb barátnőmé volt, vagy hogy szeretném látni az utolsó képeket, amik rólunk készültek. Ahogy azt sem sajnálom, hogy szeretnék új fotókat küldeni Daisyről az anyukájának, Mingmei-nek, aki az elmúlt tizenöt évben ugyanazokat nézegette. Képtelen voltam elküldeni neki a levelet, amit én írtam anno Daisynek, arról csacsogva, hova fogunk elmenni együtt. Biztos vagyok benne, hogy sokkal könnyebb lenne úgy olvasni a levelet a lánya esetleges tetteiről, hogy ha lenne mellette pár fotó is Daisyről, amin olyan vigyorgós és élettel teli, amilyen mindig is volt.

Meg persze egy csomót álmodoztam Samről is. Az a rohadt álmodozás meg a visszaemlékezés. Annyit gondoltam rá az elején, hogy kezdtem elfelejteni, hogy néz ki, mintha elkoptattam volna az emléket, ahogy a nyomdafesték is lepereg a régi újságokról. Már sokat javult a helyzet, hála az égnek, de még mindig eszembe jut, persze. (Többek között egy múlt heti, Oscart érdemlő álomban, aminek főszereplője én voltam, Sam és egy kültéri zuhany. Az egész úgy hangzott, mint egy régenskorszakban játszódó kisregény, ahogy WhatsAppon leírtam Charlie-nak másnap reggel.) Csakhogy a rendes élet kerékvágása és az új tavaszi napfény sokat segített abban, hogy a márciusi hó régi emléknek tűnjön csupán. És ettől megkönnyebbültem. Nincs az az épeszű Homo Sapiens, aki az éjszakáit azzal akarná tölteni, hogy valaki öblös, szexi nevetését próbálja utánozni, vagy feltenné azt a kérdést, hogy „drága Google, az már zaklatásnak számít, ha csak gondolok rá, meg időnként beírom a keresőbe, hogy ’Sam Oregon Mount Hood dögös hegyi vezető Instagram’, és abban reménykedem, hogy lesz találat?”

Charlie a vállamra hajtja a fejét, jeges szőke haja az államat csiklandozza.

– Folyton Daisy neked írt levelét olvasom – mondja. – Már vagy hússzor elolvastam.

Bólintok.

– Nemcsak te, én is, Char.

– Szeretem, ahogy fogalmaz. Ahogy a lelki társadról, a pizzatésztáról ír. Meg a vörös fonalról… mi is van azzal? Halványan rémlik valami. Nem adott nekünk egyszer vörös fonalat?

Elmosolyodom.

– De igen, Valentin-napra.

Charlie ismét felsóhajt, a mellkasára teszi az egyik kezét.

– Ez egy kínai mondás, hiedelem – mesélem Charlie-nak. – Arról szól, hogy az egymásnak teremtett emberek egy vörös fonállal vannak összekötve, ami lehet, hogy összekuszálódik, de sose szakad el.

– Istenem! – leheli Charlie. – Milyen rohadt romantikus volt, nem? Olyan… nem is tudom. Varázslatos. Regényt, verseket írt volna. Tutira a hegyeket is képes lett volna megmozdítani.

– Az biztos – mondom, és hirtelen egy gombóc keletkezik a torkomban.

– Kicsit csalódott voltam, amiért nem járhattam veletek suliba – mondja Charlie.

– Tényleg?

– Aha – mondja szomorúan.

Daisyvel tizenhat évesen ismertük meg Charlie-t, amikor esti műszakban kezdtünk dolgozni pincérnőként a helyi catering cégnél, ami esküvőket és puccos születésnapokat is vállalt. Charlie két évvel volt idősebb nálunk, a menő csaj, akire annyira szerettünk volna hasonlítani az állandóan változó hajszínével, neccharisnya és forrónaci kombójával. Pocsék pincérnő volt, de tényleg, a legrosszabb, és nem csinált mást, mint hogy a násznagyokkal smárolt, meg a vendégek maradékát megette, mi pedig falaztunk neki. Akkor szerettünk belé igazán, amikor megvesztegetett egy szakácsot, hogy rakjon pár zsemlét az alsónadrágjába, majd egy órával később elkérte és felszolgálta azokat az egyik vendégnek, aki a fenekébe markolt a hozzájárulása nélkül.

– Farmeleg zsemle – vigyorgott ránk, majd még a desszert előtt távozott, amikor az akkori zenész pasija érte jött a kisbuszával, amiből úgy ömlött a cigarettafüst, mintha egy négy keréken guruló tábortűz lett volna.

– Folyton azon agyalok, nekem vajon mit írt volna Daisy – mondja Charlie. – Szerinted mi lett volna abban a levélben, Elle?

Elmosolyodom, de egy kis szomorúságot érzek. Olyan sokáig kínoztam magam azzal, hogy vajon mit gondolhatott rólam magában Charlie akkor, amiért hagytam, hogy Daisy kocsiba üljön. Egyszer rákérdeztem, és persze teljesen elborzadt, és azt mondta, ő is hagyta volna elmenni, ami megnyugtatott. Ám többször eszembe jutott, hogy vajon csak azért mondta-e ezt, mert nem akart megbántani. Ugyanis Charlie ebben nagyon jó. Elképesztően hajthatatlanul támogatja azokat, akiket szeret, függetlenül attól, mit csinálnak. Komolyan azt gondolom, hogy ha egyszer csak bejelenteném, hogy mostantól pucér baseballozásba kezdek, tutira ott lenne a lelátón, a nevemmel feliratozott mezben, és szurkolna nekem.

– Szerintem azt mondta volna, hogy menj, és smárold végig az összes rocksztárt – mondom neki. – Hogy juss be a színpad mögé a Warped Tour fesztiválon. Hogy légy továbbra is Charlie Wilde. Nevében…

– És természetében is vad – fejezi be helyettem a mondatot Charlie, mire elnevetjük magunkat.

Megérkezünk a Wilde Hearthoz, Charlie keskeny üvegajtós tetoválóstúdiójához. Már hat éve vezeti az üzletet, amibe úgy vágott bele, mint általában mindenbe: félelem és önbizalomhiány nélkül.

– Na szóval. – Elengedi a karom, és az üvegajtóra teszi a kezét, aminek fakeretét rágógumi-rózsaszínre festette. – Lenyomoztad már azt az ohiói amerikait?

Felhők úsznak a nap elé, Charlie bubifrizurájának végét hideg szellő borzolja meg.

– Oregoni – nevetek. – És nem. Tudod, hogy nem csináltam ilyet.

Azt nem mondom meg Charlie-nak, hogy már megpróbáltam. Hogy különböző dolgokat írok a Google keresőbe, hogy igazából már megtaláltam, hol dolgozik Sam, a Mount Hood-i hegymászó programok honlapját, amit említett. Egy blogbejegyzésen keresztül jutottam el oda, amiben egy másik hegyi túravezető megemlít egy bizonyos „Sam”-et. Mást nem találtam.

– Magánnyomozó – mondja Charlie, mire újra elnevetem magam.

– Naná, és ez egyáltalán nem hátborzongató.

– Lehet, hogy ő is keres téged.

– Kétlem.

– Egy amerikai ébresztette fel bennem a szexuális vágyat először – mondja. – MSN-en. Justinnak hívták.

– Azt hittem, az H-val volt a Steps-ből.

– A francba, tényleg! – mondja. – Nem felejthetem el H-t! Oké, akkor az amerikai az MSN-ről volt a második, aki felébresztette bennem a vágyat. Az első meg H. Abban a videóban, It’s the Way You Make Me Feel. Szent ég, öregem! Azok a fodrok! A régenskorszakbéli férfi szomorú tekintete, aki majd tönkreteszi az életed…

– Bizony.

– És a ruhádat – mondja Charlie, mire kirobban belőlünk a nevetés. Kitárja a karját, mire megölelem. Charlie-nak mindig cukorka-és rágógumiillata van, éles ellentéte a szomszédos zöldségesből áramló erjesztett narancshéj szagának.

– Elle – mondja, ahogy elhúzódik tőlem, és rám néz. – Szerinted még mindig ő vagyok?

Nem felelek egy pillanatig.

– Ki?

Charlie szomorúan néz rám.

– Charlie Wilde.

– Hát, most már Charlie Christopoulos vagy. Férjhez mentél, emlékszel? Ahhoz a görög pasihoz, akinél jártunk, a sorsfordító paradicsomaival meg a jó szakállával.

Elnevetem magam, de Charlie nem.

– Nem, úgy értem, megváltoztam? Mármint teljesen?

A vállára teszem a kezem.

– Nem – mondom. – És igen. Ahogy mindenki más is, mivel ez a dolgok rendje, hogy mind felnövünk, változunk, nem? De persze te mindig Charlie Wilde maradsz számomra.

Elmosolyodik, arcára győztes pillantás ül ki, majd megpuszil.

– Szia, Noelle – mondja, majd belép a stúdiójába, ahonnan hangos zene ömlik az utcára, aztán eltűnik szem elől, ahogy becsukódik az ajtó mögötte.

Tíz percet sétálok, betérek a pékségbe azért a finom kenyérért, amit Anya szeret, meg pár dologért a drogériába, amit még kért. Csakhogy tényleg úgy van, ahogy mondják, vagyis hát Charlie meg Theo mondja, meg azok a fura vonzás törvénye videók a Youtube-on. Minél többet gondolsz valamire, minél többet foglalkozol vele, akár szeretnéd, akár nem, annál valószínűbb, hogy felbukkan. Ahogy megszólal a szabad jelzés a zöld emberke felvillanásakor, és megyek át az úton, megpillantom őt. Edet. A vasútállomás melletti kávézó előtt áll és telefonál, táskája a vállán átvetve, ajka gyorsan mozog.

Már túl késő, észrevesz. Az egyik kezével integet, én pedig nem állhatok meg, nem fordulhatok meg. Nem tehetek mást, mint hogy haladok tovább a zebrán átsiető emberekkel, át az ő oldalára, egyenesen az ő irányába. Ahogy a járdára lépek, úgy tervezek tenni, ahogy Charlie javasolta, gyors mosoly, integetés, minden okés?, miközben már rohanok is tovább, nem érek rá. Csakhogy ő befejezi a hívást, majd elindul felém, és néhány lépésre a padkától találkozunk.

– Nellie! – mondja. – Szia!

Furcsa összefutni valakivel, akivel régebben annyi időt töltöttél, hogy teljesen az életed részévé vált. Még ha el is telt hétszáz nap azóta, hogy utoljára beszéltetek, egy pillanat alatt visszakerül minden a régi helyére. Azonnal eszedbe jut mindaz, amiről azt hitted, már elfelejtetted: a karakteres járomcsontja, a két kis festékpacára emlékeztető anyajegy az állán. Egyfelől szeretném megölelni Edet, ahogy ránézek, hozzábújni, megtudni, mi van vele, az ezernyi közös emlékről beszélgetni. Szeretném, ha azt mondaná, miért voltunk ekkora idióták, Nell? Miért csináltuk azt, amit? Miért mentem el nélküled? Másfelől viszont rohannék innen a francba, és úgy tennék, mintha a legkevésbé sem érintene meg a dolog.

– Szia! – mondom. – Jól vagy?

– Aha, igen. Jó látni téged. Hogy vagy?

Elmosolyodik, a nap megcsillan a szemében. A fényben mindig sötét olívaszínű lesz Ed szeme.

– Jól-jól. Épp hazafelé tartok a melóból…

Bucskázik egyet a gyomrom. El sem hiszem, hogy itt áll előttem Ed, aki olyan sokáig volt az én Edem.

– Épp végeztem – mondja. – A kórházban dolgozom. A tízórás műszakomból egyszer csak tizenkét, majd tizenhárom órás lett. De tudod, hogy van ez, Nell! – Rám vigyorog.

– Király. Ezek szerint hazajöttél?

Ed bólint.

– Igen. Adódott egy új lehetőség a reumarészlegen, bár most felnőttekkel dolgozom. A tesóm ajánlott be, és olyan sorsszerűnek tűnt, tudod? Fantasztikus volt az Államokban, de… nem is tudom. Ki kellett szakadnom onnan. Honvágyam volt.

Ekkor rám néz, mire a mellkasomban melegség árad szét. Ám ugyanabban a pillanatban elönt a méreg is, ahogy eszembe jut, mennyire keresztülnézett rajtam az osztálytalálkozón, ahogy elfordult, mintha nem is ismerne. Mintha egy senki lennék.

– Na és, megkaptad a borítékodat?

Rám bámul.

– Micsodát?

– A borítékodat – folytatom. – Az osztálytalálkozón. Az időkapszulás cuccot.

– Ó! Igen, megkaptam. – Megvakarja a tarkóját, majd oldalra billenti a fejét és úgy sandít rám.

Az a bizonyos „ó, a francba” grimasz ez, amit ezerszer megkaptam már a konyhaasztal túloldaláról, vagy az ágyban a saját térfeléről, amikor valamit elszúrt, vagy én rontottam el a vacsorát, amit hét órán keresztül pácoltam előtte… „Nell… – grimasz – bocsi, de ez… ehetetlen.” Majdnem elvigyorodom ott az utca közepén a gondolatra, ahogy nevetésben törünk ki a kerek kis asztalunknál ülve, majd a vacsorát a kukába öntjük, mielőtt megrendelnénk a szokásosat a Masala Hutból.

– Figyu, bocsánat. Én… nem igazán számítottam rá, hogy ott látlak majd.

– Nem számítottál rá?

– De, dehogynem! Tudtam, persze, hogy te is jössz majd. Csak valamiért azt gondoltam, biztos elkerültük egymást, aztán… egyszer csak ott voltál. Kissé meglepődtem. – Felnevet, felvillantva pimasz vigyorát, amiről annyit áradoztam a középiskolában Daisynek, aki együtt járt vele biológia órára.

– Nem értem, Noelle – mondogatta Daisy. – Charlie-val ez a közös pimasz pasis dolgotok… Mármint kedves, vicces, meg minden, de nem szeretnél valaki jobbat? Magasabbat? Én egy megkínzott költőre vágyom. Olyasvalakire, mint Lee, az a magas srác a vízvezeték-szerelő kurzusról. Ő pont olyan, látszik rajta. Tisztára zaklatott Byron kisugárzása van.

– Nell, sajnálom – mondja Ed. – Mit mondhatnék? Egy idióta voltam.

Bólintok.

– Nem is kicsit.

– Jó, tényleg! Nagy barom voltam.

Ez az igazságtalan a szakításokban. Majdnem minden esetben egyoldalú a dolog. Az egyik fél hozza meg a döntést jóval a másik előtt. Már túl vannak a gyászon, elrendezték az érzelmeiket, te pedig, hát, te még mindig tele vagy kóborló érzésekkel, mint az otthonukat kereső elveszett cicák. Pont ilyen érzés. A csatangoló, otthontalan érzéseim előbukkantak a sötét rejtekükből. Visszatért az az ember, aki miatt az utcára kerültek. Márpedig tizenkét éven keresztül Ed volt az otthonom.

– Ne haragudj, muszáj mennem.

– Persze. – Ed bólint, és egy lépést tesz felém, mint aki meg akar ölelni, majd inkább zsebre vágja a kezét, vállát hátrahúzza. – Esetleg… elmehetnénk kávézni, vagy valami.

Hezitálok.

– Szia, Ed – mondom végül, és elfordulok, hiszen ez a beszélgetés már így is hosszabbra nyúlt, mint amilyenre bármikor is terveztem a fejemben. Ki akarok szállni belőle, amíg még én vagyok fölényben, mielőtt még felhoz valamit, amivel elrontja az egészet. Oregont, például, meg hogy mi mindenből maradtam ki azzal, hogy nem tartottam vele. A hullámos gesztenyebarna hajú, tökéletes szemöldökű nőt, akivel pár hónapig a Twitter-profilképén pózolt, amit Charlie-val kinagyítottunk és ízekre szedtünk.

– Gonosznak tűnik – állapította meg Charlie, hosszas erőlködés után. – Tutira büdös a szája. Tudod, olyan órák-óta-nem-ettem, savanyú lócitromszagú a lehelete. Pont olyan típusnak tűnik.

Nem várom meg, hogy Ed is elköszönjön, esélyt sem adok neki. Elsietek, a szívem úgy zakatol a mellkasomban, mintha már előre tudná, hogy szaladni fogok.

Kilencedik fejezet

Ma háromszor mentem fel a Sam munkahelye által szervezett hegymászó program honlapjára. Vannak napok, amikor teljesen cukinak és ártalmatlannak tűnik az ötlet, hogy írjak oda egy e-mailt. Máskor viszont úgy érzem, akár a háza előtt is lehetnék álszakállban, napszemüvegben, a bokorból lesve kezemben egy tükörreflexes fényképezőgéppel. Tizenhat félig megírt piszkozatom van. Még egyet sem küldtem el, természetesen, ám néha eljátszom a gondolattal. Most is Samre gondolok, ahogy barna madzaggal összekötöm ezeket a nárciszokat a csokor közepébe tűzött egy szál fekete tulipánnal. Erről eszembe jutott, ahogy a virágokról beszélgettünk az autójában ülve abban a nyolc órában.

– Akkor azt mondanád, hogy a hobbid a munkád? – kérdeztem akkor a takaróm alól.

– Azt hiszem, igen – felelte. – És neked?

– Csak szeretném! – mondtam, majd megmutattam a fotóimat az Instagram-oldalamon a kisebb-nagyobb virágcsokrokról, amiket az ügyfeleim asztalára és ablakaiba teszek, mintegy utolsó simításként a takarítás befejeztével. Egy kis színt és friss illatot csempészve a lakásba. – A szupermarketben veszem meg a virágokat a nap végén, legtöbbször, amiket már senki nem vinne haza.

Sam elmosolyodott.

– Akkor hivatalosan is nevezhetünk virágmentőnek.

A hangja emlékére jóleső borzongás fut végig a hátamon. Talán pont ez az, amit a legjobban szerettem abban a pár, Sam autójában töltött órában. Kérdezett, meghallgatott, és bármi szóba kerülhetett. Nem kellett attól félnem, hogy a szavaimmal véletlenül megbántok valakit. Nem mintha bárkinek is ártana, ha a virágok iránt érzett furcsa és váratlan szeretetemről beszélek, de nyomasztó, mennyire szeretném még inkább az életem részévé tenni ezt. Egy hirtelen jött ötletként kezdődött, amikor palántákat ültettem az apró, lebetonozott udvarunkban kirakott kaspókba a Daisy halálát követő nyáron. Szerintem segített, hogy volt mit figyelnem és nevelgetnem minden nap. Olyasvalami, ami a semmiből indul, aztán egyszer csak színpompásan életre kel. Ha nem törődöm a magvakkal vagy a palántákkal, ha nem lettem volna mellettük, elpusztultak volna, és esélyük sem lett volna a kibontakozásra. Attól kezdve nem várt vigaszt találtam bennük. És hazudnék, ha azt mondanám, nem vágyom rá, hogy még többet foglalkozhassak ezzel, hogy részt vegyek egy hat hónapos virágkötő tanfolyamon, hogy szakiskolába járjak, hogy egy igazi esküvői csokrot köthessek, amit el is visznek az oltárig, és nem csak a vázába teszik a nappaliban, majd feltöltik a képét a netre. Ám ha ezt megemlíteném Anyának, mindent magára venne, és úgy értelmezné, hogy azért nem csinálom meg ezeket, mert vele kell lennem.

– Azt hiszem, csinálok egy kamillateát. – Anya lép be a konyhába, szürke szőrös mamusza surrog a linóleumon, kezével a palaszürke pultba kapaszkodik. – Egy örökkévalóság volt, mire tegnap éjjel elaludtam… Ó! Nagyon szép, drágám! Hova készítetted?

– A Jetson irodájába – felelem. – Holnap csapatépítős napjuk lesz, ezért reggel takarítok ott. Candice odavan a nárciszért.

– A recepciós lány?

Bólintok.

Anya elmosolyodik, a szarkalábak a szeme sarkában olyanok, mintha csupasz ágakat rajzoltak volna oda.

– Meg sem érdemelnek téged – mondja. – Egy takarítót fogadtak fel, de egy angyalt kapnak helyette.

– Most már elvárják – mondom. – Izgatottan várják, mit viszek be.

Azt a mozzanatot kihagyom, hogy Candice és Steve hónapokkal ezelőtt felkértek, hogy csináljam meg a virágokat az esküvőjükre, és hogy minden erőmet össze kellett szednem ahhoz, hogy visszautasítsam őket. Csakhogy Edinburgh-ban házasodnak össze, ami hatszázhúsz kilométerre van innen (természetesen kiszámoltam, aztán újraszámoltam, hogy biztos legyek benne), és ez egyszerűen kivitelezhetetlen. Így, hogy Ian már nem lakik a szomszédunkban, Dilly pedig turnézik a bandájával egy szakadt kisbuszban, senkit nem tudok megkérni, hogy egy-két napig figyeljen Anyára. Remélem, egyszer majd máshogy lesz. Ám addig meg kell elégednem azzal, hogy a konyhaasztalnál készítem el a kis csokrokat. Remélem, egyszer majd igazán nagy dolgok is történnek, bár azt mondják, hogy a kis dolgok az igazán fontosak, nem igaz? Ezek tartanak meg minket. Az apró dolgokat hiányoljuk a legjobban, ha a feje tetejére áll az életünk.

Anya ásít, a víz bugyog, a forraló lekapcsol, a konyhaszekrény alatt gombafelhőként száll fel a gőz.

– Dilly szólt, hogy a jövő héten pár napra hazaugrik – mondja. – Azt mondta, elég jól keresett ezzel az északi körúttal.

– Reméljük – mondom. – A legutóbb, amikor Dilly ezt mondta, a klub tulaja húsban fizette ki. Nem vagyok benne biztos, hogy manapság be lehet fizetni a helyi adót sertésszelet meg marhakolbász formájában.

Anya elneveti magát, finom kezét a hasára simítja, amíg a teafű ázik a csészéjében. Időnként elnézem őt, és el sem tudom képzelni, hogy benne voltam a hasában. Anya alacsony, filigrán, ahogy a ruhaboltokban nevezik. Valamikor előadóművész volt, énekes, ráadásul igazán fantasztikus. Kis gyerekként ámulattal néztem őt a kempingek színpadán. Minden tökéletesen állt rajta, szabályos, tündéres vonásainak köszönhetően úgy nézett ki a reflektorfényben, mint egy ötvenes évekbeli hollywoodi sztár. Dilly pont olyan, mint Anya. Szép arcú, karcsú, annak ellenére, hogy annyit eszik, mintha lenne még pár gyomra elrejtve a testében. Képes eltüntetni egy egész roston csirkét, amikor belénk csak egy szendvics fér. Én egyikőjükre sem hasonlítok, apára ütöttem. Soha nem ismertem őt, fotókat láttam, és egy-két halvány emlékem van róla még Dilly babakorából. Magas és göndör hajú, mint én. Kiskoromban arról álmodoztam, hogy egyszer csak felbukkan, ahogy a filmekben van, és valami teljesen érthető magyarázatot ad az eltűnésére, mire hirtelen minden értelmet nyer, a dolgok pedig rendbe jönnek. Azt képzeltem, hogy együtt sétálunk, vad fürtjeink szinkronban mozognak. Aztán ahogy idősebb leszel, rájössz, hogy bizonyos embereknek egyszerűen nincs helyük az életedben. Nem működik a dolog annak ellenére, hogy papíron meg elméletben kéne neki. Ez van. Anya amúgy is elegendő volt nekünk Dillyvel. Egy egész falunyi ember rejlik egyetlen apró nőben. Vagy legalábbis ilyen volt, az agyvérzés előtt.

– Elég kevés a pénzünk, Noelle. – Anya szavai a gondolataimba hasítanak.

– Mi? Hogy érted?

Mindig is kevés volt a pénzünk. Folyton takarékoskodnunk kellett, egy, a hűtőre tűzött listán pipáltuk ki az aktuálisan kifizetett számlákat, előre meg kellett terveznünk, hogyan tudjuk megvenni a nem létfontosságú dolgokat. Ebben nőttem fel.

– Hát, nem vettem észre, hogy Dillynek még mindig van hatszázötven font hitelkártya-tartozása – mondja Anya. – Ráadásul a havi költségek is kétszer akkorák, mint gondoltam.

Micsoda? Akarom mondani, és általában hagyom is, hogy kibukjon belőlem, de nem Anya előtt. Mert lábujjhegyen járok körülötte, mintha törékeny üvegből lenne, és a legapróbb rezgés is elrepesztené. És most, hogy ilyen közel vagyok hozzá, látom, hogy az általában rózsaszín, vallásosan hidratált bőre egészen szürke. Fáradtnak tűnik.

– Azt mondta, küld majd haza pénzt – folytatja Anya. – A fellépésekből.

– De nem tette.

– Biztos magával hozza majd, Noelle – mondja Anya, szeme nagy és sóvár, mintha meg akarna győzni erről. Dillyről, a babájáról, aki annyira hasonlít rá kinézetre, álmait, ambícióját és zenei tehetségét tekintve. – Szóval csak addig van ez.

És ha mégsem… – gondolom.

– Beszélek vele – mondom. És még annyi mindent akarok neki mondani, hiszen mindennap abban reménykedem, hogy Anya kimondja végre, hogy segítségre van szüksége, tanácsadásra, arra a csoportterápiára, amit egyszer egy orvos javasolt. Hogy beismerje, hogy hiányzik neki a régi önmaga, aki azelőtt volt, hogy ilyen kicsire húzta volna össze magát. De nem mondok semmit, mert mindenkinél jobban értem őt, ráadásul annyival rosszabb lehetne minden. Itt vagyok. A családommal, az otthonomban. És ez nagy szerencse. Szerencsésebb vagyok, mint sokan mások, szerencsésebb, mint ahogy végezhettem volna annak idején…

– Minden rendben lesz – mondom, és azt hiszem, sikerül meggyőznöm. Csak még abban nem vagyok biztos, hogy magamat sikerült-e meggyőznöm.

SMS: Szia, Nell! Jó volt látni téged a múltkor. Szólj, ha eljönnél arra a kávéra! :) Ezen a számon elérsz: 078821712. Puszi

Tizedik fejezet

Dilly nem sűrűn jön haza. Gyakorlatilag folyamatosan úton van a Five Catastrophes nevű bandával, aminek ő a gitárosa és háttérénekese. És mivel annyi felelősségérzet és józan ész szorult belé, mint egy lepkébe, mindig megkönnyebbülök, amikor hazajön egy kis időre. Olyankor nem kell hazarohannom munka után, elmehetek a keddi piacra körbenézni a fura, régi ruhás standnál. Meglátogathatom Charlie-t a stúdiójában, vihetek be ebédet, amit mindketten a hidraulikus tetoválószékekben ülve eszünk meg. Amikor Dilly itthon van, az időmmel én rendelkezem, még ha csak átmenetileg is. Kivéve a mai napot. Úgy készültem, hogy a Jetson melletti teázóban találkozom Candice-szel, hogy segítsek neki kitalálni, milyen virágok legyenek az esküvőn. Aztán be akartam váltani a szülinapi kuponomat, amit még tavaly februárban kaptam. Csakhogy kaptam Dillytől egy SMS-t: „Haza tudnál jönni előbb, mint inkább később?”, majd pedig egy hosszú, összefüggéstelen hangüzenetet is, ami úgy kezdődött, hogy „Megtennéd, hogy hazaugrasz, és ránézel anya bokájára?” Itt már ki is kapcsoltam, még mielőtt tovább mondta volna, és bedobtam a telefont a táskámba. Egy lepke. Ez történik, ha egy lepkére bízol valamit!

Anya a nappaliban ül a kanapén felpolcolt lábbal, jobb bokáján egy zacskó fagyasztott csemegekukorica, a lábfején pedig egy csomag kolbász. Dilly a karosszékben, szétvetett kezével az oldalába kapaszkodik, mintha csak most fejezte volna be Anyával a terápiás ülést, tejfölszőke haja cukormázként meredezik a feje tetején.

– Mi-mi folyik itt?

– Csak meditálunk – mondja Dilly. – Jót tesz a fájdalomnak.

– A fájdalomnak?

– Nem hallottad a hangüzenetemet? – kérdezi.

Anya mély levegőt vesz az orrán keresztül, majd minden egyes alkalommal nyöszörögve fújja ki, de olyan merev, mintha betont öntöttek volna a tagjaiba.

– De. Vagyis nem, nem végig. Olyan hosszú volt, mint egy rohadt podcast! Dilly, csak mondd el, mi történt!

– Ó, Noelle! – Anya kinyitja a szemét, és úgy néz rám, mint egy megszidott kiskutya. – Leestem.

Elönt a szomorúság.

– Leestél? Honnan?

Anya elsírja magát, arcát a tenyerébe temeti, ujjai közül könnyek buggyannak elő.

– A létráról – magyarázza remegő hangon. – Fel akartam menni a padlásra. Annyi lemezem, meg rég nem használt dolgom van odafent, mikrofonok és ehhez hasonlók, és arra gondoltam… hát, Ian annyit beszél az eBay-ről… meg ami a múltkor a pénzzel kapcsolatban felmerült…

Sajog a szívem, mintha erősen megmarkolta volna valaki.

– Jaj, Anya! Miért te próbáltál felmászni arra a rohadt létrára: te hol voltál, Dilly?

– A kádban – vonja meg a vállát. – Szívek szállodáját néztem.

– Kész szerencse, hogy a lépcsőn nem gurultam le – folytatja Anya. – A lépcsőfordulóra estem, csak a lábam beakadt a szőnyegbe, és… ó, Noelle, nagyon-nagyon fáj!

Odasietek a kanapéhoz, és óvatosan felemelem a fagyasztott kukoricát Anya vékony bokájáról. Lilás-kékes folt van rajta, ami szemmel láthatóan egyre sötétebbé válik.

– Nagyon csúnya? Nem bírok ránézni.

Dilly odahajol és felszisszen.

– Hm, ja. Szerintem rendben van.

– Rendben? Dill, de hiszen feketéslila!

Dilly felvonja az egyik szemöldökét olyan ábrázattal, ami azt sugallja: „hát akkor majd te megmondod neki, hogy ezzel orvoshoz kell mennünk, mert én biztos nem fogom!”

– Szerintem ki kéne hívnunk valakit, hogy ránézzen, Anya.

Anya szinte azonnal lesápad. Utálja a kórházakat. Az agyvérzése után négy hétig feküdt bent, és mindennap azért könyörgött, hogy vigyem haza, mintha börtönben lett volna, nem pedig egy gyógyintézetben.

– Egy olyan egyszerű dolog miatt jössz ide, mint az epehólyag-probléma, és egy MRSA-fertőzéssel távozol. Azt meg már csak a koporsóban, miközben a „My Way”-t játsszák az orgonán. Ne nézz rám így, ezt Sheila mondta! Ő az ott, a négyes ágyban. Régen fogászati asszisztensként dolgozott.

Anya szipog, kihúzza magát, majd megrázza a fejét, mintha az aggodalom az esőcseppekhez hasonlóan lerázható lenne.

– Nem. Ez csak zúzódás – mondja. – Minden rendben lesz. – Előrehajol, hogy megnézze, ám én a kikerekedett szeméből látom, hogy mennyire aggasztja a bőrén egyre terjedő márványos folt látványa. – Hozzatok fájdalomcsillapítót, meg esetleg ugorjon át valaki Garyhez a huszonegybe, hátha van jégtömlője vagy valami más a fagyasztóban. A kolbászok kezdenek felengedni. Jobb, ha ezeket megsütöd, Noelle, nehogy kárba vesszenek! Csinálhatnál belőle egy finom kolbászos rakottast.

Feltúrom a konyhát, és összeszedek mindent, ami bokasérülésre jó lehet (ibuprofent, egy 2003-as melegítő balzsamot, KitKatet a sokkra), Dilly pedig megjelenik tíz perccel később több jégtömlővel felszerelkezve, amit Garytől szerzett (kiegészítve egy adag csilivili, saját gyártmányú maszlaggal).

– Ez egy csöppet kellemetlen volt – nevet –, ha már kínosságról van szó. A jó öreg Gary. Egy kissé el volt tőlem ájulva.

– Hogy érted?

– Hát, azóta nem látott, hogy a gloucesteri Rock Rádióban felléptünk. Nem is tudom, ahogy kinyitotta az ajtót és meglátott… Csak úgy csillogott a szeme! Azt hiszem, én is pont ilyen lehetettem, amikor a könyvesboltban találkoztam Brian Mayjel.

Legszívesebben azt mondanám neki, hogy annak az esélye, hogy Gary (aki már a fociszezon kezdete előtt elkezdi gyakorolni a rigmusokat) a Rock Rádiót hallgassa, nagyjából akkora, mint hogy Anya ezzel a lábbal elinduljon felfedezni Ázsiát egy iránytűvel és szigonnyal felszerelkezve, de most a melegítő párnákat keresem, ezért kihúzom az összes fiókot, mintha bármi esélye lenne, hogy megbújtak volna valahol a csokis kekszek és a leveskonzervek között.

– Szerinted felhívjuk az ügyeletet? – kérdezem Dillytől. – Tanácsért.

Dilly ismét felbukkan az ajtóban, miután átadta a jégtömlőket.

– Áh, nem kell. Szerintem a jég rendbe teszi. Ráadásul anya utálja a felhajtást.

– Akkor azt mondod, ne csináljunk semmit?

Nem válaszol, helyette elkezd pötyögni az iPhone-ján, egy rakat duzzadt bokát és lábikrát ábrázoló képet pörgetve végig a Google Képeken, aztán bemegy a nappaliba.

– Dilly? – kiáltok utána. – Dilly, megvan még az a meleg vizes palack, amit karácsonyra kaptál?

– Mi? – Dilly kidugja a fejét az ajtókeret mögül, fülére szorított telefonnal.

– Meleg vizes palack?

– Nincs olyanom. Ó, helló, haver! Hogy ityeg? Nem, most itthon a családdal. Veled mizu? A Vihar az, anya! Igen, Dwayne, de most már A Vihar néven szerepel…

Sóhajtok, a pultba kapaszkodva, és körbenézek a szegényes kis konyhánkban, ami most egyszerre tűnik üresnek és fojtogatónak. Bárcsak itt lenne valaki, akivel beszélhetnék, akire támaszkodhatnék. Amíg Eddel jártunk, annyi hasonló helyzetnek volt szemtanúja. Itt ült nyugodtan a konyhaasztalnál, analitikus gondolkodásának köszönhetően sorra véve a lehetséges megoldásokat, miközben elszabadult a fejetlenség körülötte.

– A háziorvos írhatna fel szertralint – mondta olyankor. – Fogadhatnál egy gondozót, Nell.

Ha most itt lenne, ugyanezt tenné. És akkor titokban nevethetnénk együtt Dwayne új művésznevén. Dilly bandájában állandóan változnak a művésznevek. Voltak már minden, az evőeszköztől kezdve a különböző üledéktípusokig.

– Elle! – szól Dilly. – Hol vannak azok a melegítő párnák? Nem-nem, Vihar, itt vagyok még, haver.

Dilly borzalmasan viseli a krízishelyeteket. Összeomlik, mivel Anya világéletében megóvta őt ezektől. Dilly lyukas szívvel született. Már jól van, a lyuk végül bezáródott magától, ahogy az orvosok is remélték. De néha úgy érzem, Anya a legjobb arcát mutatja neki, nehogy megterhelje. Azt hiszem, azt gondolja, az én szívemnek nem tud ártani.

– Noelle majd megoldja. Noelle elbír vele.

Kíváncsi vagyok, mi lenne, ha egyszer azt mondanám: „Nem. Noelle nem fogja megoldani. Noelle-nek elege van már ebből.” Persze nem mondok ilyet, mert szeretem Dillyt és Anyát. Mert hát nem ez mozgatja minden tettünket? Közvetve vagy közvetlenül is? A szeretet.

– Noelle? – szólít Anya. – Noelle, drágám, ott vagy?

– Igen! – kiáltok vissza. – Itt vagyok.

Felfoghatatlannak tűnik számomra, hogy nem egészen egy órával ezelőtt még az ágyamban aludtam, most meg itt vagyok egy csöndes kórházi váróban, tréningalsóba, kabátba és a régi, kopott, a-sürgősségi-osztályhoz-annyira-nem-illő Múmin mintás pizsamafelsőmbe öltözve.

Anya lába az éjjel feldagadt, kora hajnalra pedig irtózatosan fájni is kezdett. Dilly még ébren volt, mivel éjfélkor ért vissza a kocsmából részegen, sör-és kebabszagúan. Találkozott egy Matt nevű sráccal, aki ott dolgozik pultosként, és időnként randiznak.

– Hazaértem, aztán elmentem hugyozni – mondta –, és ahogy kijöttem, sírást hallottam a szobájából.

Aztán Dilly felébresztett, és Anya megkért, magától, hogy hívjunk egy orvost, mire a megkönnyebbülés és az aggodalom egyszerre futott végig rajtam. De aztán kiborult: pánik, hiperventiláció, düh és undok beszéd.

– Mi a csudának hívtál mentőt, Noelle? Miért? Rákényszerítenek, hogy bemenjek, Noelle! Rákényszerítenek, hogy befeküdjek!

Nyugodt hangon elmondtam neki, hogy minden rendben lesz, miközben úgy tettem, mintha a szavai, amiket hozzám vágott, simán leperegtek volna rólam, mint a gumilövedékek. Ám ahogy beültem a jéghideg autómba, mély levegőket kellett vennem, nehogy elsírjam magam. Megteszek minden tőlem telhetőt, akartam mondani, csak ezt próbálom csinálni.

Dilly zaklatottnak tűnt a bejárati ajtóban állva, a ruhája ujját harapdálta, sápadt arcára vészjósló sávokat festett a mentő kék fénye. Én kértem meg, hogy maradjon itthon. Úgysem tudna segíteni, csak felizgatná Anyát és engem is. Ráadásul részeg volt. Más sem hiányzott volna, mint hogy egy kórházi szemetesbe okádjon, aztán meg megpróbáljon lent tartani némi szénsavas üdítőt.

A mentő hamar kiért, és már ment is, én pedig követtem a kocsival. Anyát bevitték, a nővérek megvizsgálták, megmérték a vérnyomását és a testhőmérsékletét, mielőtt elküldték volna egy sürgősségi röntgenre. Egész idő alatt remegett, arca előtt oxigénmaszkot szorongatott, szeme akkorára kerekedett, mint két tányér, arca merev volt, hiába mosolyogtam rá a várótermi narancssárga műanyag székről. Már fél órája elvitték, és nem tudom, hogy fogja tudni bárki is megmondani, hol találom meg. Itt hagytak, a csendes reumatológiai szárny előtt álló széksornál, miután besiettem Anya kerekesszéke mögött. Ám még mielőtt megkérdezhettem volna, mit csináljak, hol várjak, már vitték is tovább a liftben a legfelső emeletre. A folyosó csendes, leszámítva a két automata zúgását, az orvosok és nővérek jövés-menését, a cipőtalpak nyikorgását a fényes padlón. Eszembe jut Ed, ahogy gyerekként itt járkált Daisy halálának estéjén, és most, ahogy felnőttként ismét itt van. Orvosként. Itt, a munkahelyén, ahol ő a kenyerét keresi, mások élete meg összeomlik.

A falióra ketyeg. 2:45.

Van valami a késő éjszakai magányban és a rossz emlékekben, amitől felerősödik az emberben a vigasz és biztonság iránti vágy. Ezért is írtam Ednek a parkolóban, ahogy próbáltam magam rávenni, hogy elinduljak befelé. Ebbe a kórházba jöttünk, amikor értesítettek minket Daisyről. Mindenre emlékszem: a parkolóhelyre, a minket fogadó nővér tömény rózsavízillatú parfümjére, a Daisy anyukája arcán feszülő fájdalomra, a hatalmas piros ernyős férfira, aki elállta az utat, az érzésre, hogy ez a szín mennyire harsogó az egyre szürkülő világomhoz képest…

Megnyitottam Ed üzenetét a kocsiban, miközben a sötét égből hulló eső dobolt az ablakon, majd rámentettem az új számát a régire, amit soha nem voltam képes kitörölni.

„Anya kórházba került – írtam. – Egyedül vagyok. Dolgozol most? Noelle.”

Míg valahol azt remélem, hogy nem látja meg az üzenetet, egy kicsit mégis jobban vágyom arra, hogy meglássam keresztüljönni azon a kétszárnyas ajtón a műtős ruhájában, azzal a nagy vigyorával az arcán. Egy ismerős arcon, olyasvalakién, aki ismert, ismer engem. Ismer minket, Anyát, Dillyt, engem és a kis óramű pontosságú családunkat, aminek ő is a része volt tizenkét éven keresztül.

Jelez a lift, és egy pillanatig azt hiszem, Anya az, de csak egy csapat nővér jött egy törékeny, apró nővel. Épphogy élőnek tűnik, ahogy csendben tolják az ágyán fekve. Pirosra lakkozott körmök kandikálnak elő a ropogós fehér lepedő alól. Felmerül bennem, hogy vajon gondolta volna-e lakkozás közben, hogy azok az ujjak egy hordágyon pihennek majd, amit csupa ismeretlen tol egy kórházi folyosón, a bőréről pedig drótok kúsznak szerteszét. Megértem, miért utálják annyian, többek között Anya is, a kórházakat. Sehol máshol nem érezni ezt a túlvilági hangulatot, azt a nehéz, statikus levegőt, ami itt van, ahol egyszerre végződnek, változnak meg és kezdődnek el életek. Hirtelen egyedül érzem magam. És azt hiszem, ez azért van, mert egyedül is vagyok ezzel az egésszel.

A számhoz emelem a kávém, csak hogy kezdjek valamit a reszkető kezemmel, amikor a szárnyas ajtó kinyílik. Olyan a hangja, mint amikor felszednek valamit, ami letapadt. Hirtelen megtorpan, ugyanabban a pillanatban, amikor a szívem kihagy egy ütemet, mintha áramkimaradás lenne.

Ilyen… nincs. Nem. Lehetetlen.

Sam.

Amerikai Sam az autópályáról. Előttem áll. Magasan. Valóságosan. Itt.

Megdermed, szája tátva, pont, mint nekem, kezében elviteles kávés pohár.

– Te. Jó. Ég. – Mindegyik kis szó megakad a torkomban.

– Noelle! – mondja. – Noelle, minden… Istenem, minden rendben?

És ekkor végre elsírom magam.

Tizenegyedik fejezet

Azt hiszem, a kinézetemből Sam azt szűrte le, hogy a valóságosnál valami borzalmasabb dolog történhetett.

– Anya… – szipogtam, majd legnagyobb meglepetésemre a semmiből rám tört a heves zokogás. Nem emlékszem, mikor látott legutóbb bárki is sírni, legalábbis attól az esettől eltekintve, amikor elbőgtem magam egy autópályányi ember és leginkább Sam előtt, de mentségemre szóljon, hogy nem igazán tudatosult bennem, hogy látnak. Most már túl késő volt. Ha egyszer beindult, nem bírtam megállítani, mire Sam gyengéden átkarolt. Belesírtam a pulcsijába, a mellkasa meleg és szilárd a sötét szövet alatt, és ugyanolyan illatú, mint akkor éjjel az autópályán. Tusfürdő, cédrusos after shave, frissen mosott ruha.

– Bocsánat – mondtam, ahogy elhúzódtam tőle. – Ne haragudj, szétestem. Kész roncs vagyok! És te? Te jól vagy? Meg sem…

– Jól vagyok – mondta nyugodtan. – Apám van itt. De rendben van.

Végül leültünk, Sam pedig adott nekem egy zsebkendőt a hátsó zsebéből, miközben beszámoltam anyáról, a röntgenről meg hogy nem tudom, hol lehet most.

– Milyen felkészült vagy – mondtam rekedten, mire elnevette magát.

– Azok után, hogy az autópályán láttál elsősegélydobozt előszedni a táskámból, a zsebkendő meglep?

A könnyek, amiket felitattam, főleg Anyáért hulltak, de nem csak érte. Csupán az aggodalom nem eredményezett volna ekkora és ilyen kínos mértékű zokogáscunamit. A magány tehet róla, azt hiszem. Az a hatalmas, sötét és kietlen egyedüllét, amit akkor, ott a váróban ülve éreztem, ami bármelyik pillanatban elnyelhetett volna úgy, hogy többé nem talál meg senki. Aztán megjelent Sam, ahogy a havas autópályán is, épp amikor a legnagyobb szükségem volt valakire.

– Szerinted eltört? – kérdezi Sam, én pedig elmagyarázom neki, mi történt. Mostanra a könnyeim elapadtak. Ahogy ott ülünk a merev támlájú műanyag székeken, az egyik automata felbúg mellettünk, kék fénye világoskékre festi Sam fehér Converse cipőjét. Beszámolok arról, hogy járt Anya a létrával, hogy Dilly felébresztett, hogy ki kellett hívni a mentőt, sőt még arról is, hogy írtam Ednek egy SMS-t, ő pedig figyel. Aztán elmeséli, hogy gimiben eltörte a lábát, és hogy a hegymászók mindenféle törésével volt már dolga fent a hegyen, távol minden segítségtől, de soha nem volt gond, és már észre sem venni. Olyan jó itt most. A barna szemét egy pillanatra sem vette le az arcomról, és úgy figyel rám, mintha a számból kiömlő szavakon múlna minden. Mintha a kocsiban ülnénk. Mintha ott folytatnánk, ahol abbahagytuk.

– Mi az? – kérdezi Sam, mosollyal a szája szélén.

Most veszem észre, hogy már nem beszélek, csak nézem őt.

– Hát… itt vagy. Szerinted ez nem… őrület?

– Őrület! – Sam nevet. – Úgy tűnik, ez a jelszavunk.

A semmiből tör rám a gyomorremegés.

– Az apukád miatt jöttél vissza? – kérdezem. – Hogy van?

Sam nem válaszol azonnal, az ölében összekulcsolt kezét nézi.

– Részben apa miatt, de munka miatt is. Walesben voltam. Már egy hete ott vagyok, igazából. Ott kezdtem dolgozni, aztán jött a telefon, hogy elesett, már megint. De alakul.

– Sajnálom.

Sam vállat von.

– Ez van – mondja egyszerűen, majd elhallgat.

– És akkor most… Walesben élsz?

Sam bólint, és a sötét hajába túr.

– Egy darabig. Részben ezért is voltam itt múltkor. Elrendezni a dolgokat. Tudod, amikor te meg én… találkoztunk.

Valami megnyílik a mellkasomban, ahogy ezeket a szavakat kimondja és rám néz a sötét szempillák alól. Wales. Az egyáltalán nincs messze. Talán egy-két óra vonattal. Tarthatnánk a kapcsolatot, lehetnénk barátok. Lehetnénk… Nem! Most hagyd abba, Noelle! Semmi szükség az ostobaságokra! Nem akarsz te a bokorban gubbasztó őrült nő lenni álszakállban, béna szemüvegben.

– Ez izgalmas! – mondom. – Új munka, közelebb az apukádhoz.

Sam mosolya szomorú, mintha egyáltalán nem találná izgalmasnak a dolgot.

– Mondhatjuk – feleli. – Mármint a walesi munka tényleg jó. Snowdonban van, ami klassz. Arra viszont nem számítottam, hogy ilyen hamar vissza kell jönnöm. Mármint ide, úgy értem.

– Hát, én kicsit örülök neki – mondom, de Sam nem szól semmit, csak halványan rám mosolyog.

Egy darabig némán ülünk egymás mellett a fényes padlójú, néma váróteremben. El sem hiszem, hogy itt van! El sem hiszem, hogy ismét egymásba botlottunk! Eszembe jut a honlap, az e-mailek, amiket el akartam küldeni, és egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy elmondom neki, de aztán mégsem. Hallatszik, ahogy egy ágyat tolnak végig a folyosón, ami hamarosan meg is jelenik három ápoló kíséretében. Az egyikük ránk mosolyog, ahogy elhaladnak mellettünk.

– Gyűlölöm a kórházakat – suttogom a szám sarkából.

– Én is – mondja Sam.

– Ráadásul az éjszaka kellős közepén még rosszabb. Hasznavehetetlen vagyok ilyenkor.

Sam felhorkant, öblös, félig-meddig elfojtott nevetés jön a torkából, és a falon függő órára mutat. Tipikus iskolai falióra: kerek, fehér, gömbölyded fekete betűkkel.

– Negyed négy van – mondja, majd felém dől, és a karjával megbök. – Úgy emlékszem, hogy elég jól megvoltunk mi negyed négykor a kocsiban azokkal a katasztrófavédelmis kekszekkel. Szerintem akkor mesélted el azt a sztorit Dilly dobosáról meg a domináról.

Halkan felnevetek, de az egész váró visszhangzik tőle, mint amikor valaki vihog egy templomban.

– Olyan jó, hogy itt vagy – mondom halkan. – Mármint nem jó, hogy itt vagy, hiszen az azt jelenti, hogy valami baj történt, de… jó téged újra látni.

– Téged is – mondja Sam, majd a karját az enyémhez érinti ismét, de ezúttal hosszabb időre. – Noelle nem-Gallagher.

Mindketten veszünk még egy-egy műanyagízű automatás kávét, és tovább beszélgetünk egymás mellett ülve Sam repülőútjáról, az időjárásról, a dugóról. Sam elmeséli, hogy beszámolt az egyik barátjának a teherautós sajtos szendvicsekről, a bendzsósról, és felmerül bennem, vajon rólam is beszélt-e. Beszámolt-e arról a furcsán tökéletes pár óráról, amit együtt töltöttünk, mint ahogy én is elmondtam Charlie-nak mindent a legapróbb részletekbe menően.

Az automata zúg-búg, a távolban halkan csöng egy kórházi telefon. Csönd telepszik közénk, én pedig ismét azon kapom magam, hogy a bőröm bizsereg, mintha elektromosság futkosna rajta.

– Lemaradtam valami másról is? – kérdezem. – Az utóbbi… négy-öt hétben. Megmásztál valami jó kis hegyet mostanában?

– Naná! – mondja Sam.

– Még mindig azt gondolom, hogy enyhén őrült vagy, egyébként.

– Akkor sose veszlek rá a sziklamászásra?

Rám villantja pajkos mosolyát, mire a gyomrom bucskázik egyet. Jó ég, milyen helyes! Jóképű, a szó klasszikus értelmében. Sötét szem, szögletes áll, egyenes orr.

– Csak az orr és az áll számít neked – mondta egyszer Dilly. – A te zsánerednek karakteres orra és álla van. Annyira kiszámítható! Légy merészebb, Noelle! Próbálkozz meg néha valakivel, akinek kerek az arca, vagy kevésbé erős az álla.

– Na és veled? – kérdezi Sam. – Lemaradtam valami post-it akcióról?

Szeretem ahogy beszél, az akcentust, meg ahogy a mély hangja az egyes szavak végén rekedtes lesz, olyan morgós, szexi módon. Egyszer megpróbáltam leutánozni Charlie-nak, mire azt mondta, a Fűrész-filmekbeli hangra hasonlít.

– Igen! – mondom. – Steve és Candice összeházasodnak! Mondtam már? A post-it csak a szerelmi történetük kezdete volt.

– Azta! Komolyan?

– Jó, mi? Hazudnék, ha azt mondanám, egy kicsit sem vagyok féltékeny…

– Szintúgy…

– Mr. Attwood?

Szinte egyszerre nézünk fel. Egy nő áll az ajtóban kék színű ápolói egyenruhában, a szeme fáradt, sápadt arcán halvány mosoly.

– Az orvos megérkezett.

Sam megköszörüli a torkát, és a combjára helyezi a nagy kezét.

– Köszönöm, nővérke!

Bólint, majd sarkon fordul, nyomában az ajtó bezárul.

Sam felém biccent.

– Jobb, ha én… Remélem, minden rendben az anyukáddal, Noelle – mondja gyengéden, majd éppen csak megérinti a kezem egy pillanatra, és most egyikünk sem visszakozik, viszont a testemen keresztülcikázó érzés ugyanolyan. Elektromos, szikrázó, aurarobbantó energia, vagy hogy mondaná Charlie és Theo. Feláll.

– Talán… – Talpra szököm én is. – Talán… nem is tudom…

Ilyen nem történik mindennap, igaz? Hogy két, tök más országban, sőt kontinensen élő idegen kétszer is összefusson pár héten belül. Talán tényleg meg van írva, hogy ismernem kell Samet. Talán az, hogy összefutottunk, mégis csak egy jel, ahogy Charlie és Theo is mondta.

– Szeretnéd tartani a kapcsolatot?

Basszus. Kimondtam. A szavak elhagyták a számat, és már nem tudom visszaszívni.

Sam nem felel azonnal, a hátamon pedig egyre fentebb kúszik a forróság, mintha hirtelen túl közel kerültem volna a nyílt lánghoz. Bárcsak ne kérdeztem volna semmit! Múminnal a pizsamafelsőmön együtt bámulunk rá, várakozva.

– E-esetleg cserélhetnénk e-mail-címet vagy telefonszámot? – folytatom. – De persze, nem muszáj… biztos nagyon elfoglalt vagy amúgy is… a hegymászással, meg… – Te jó ég! Fogjam már be! Csukd be a lepénylesőt!

Sam nagyot nyel, kinyújtja a nyakát.

– Igen – mondja. – Persze, simán. Csak most épp… nincs nálam a telefonom…

– Nézd csak! – Egy alacsony ovális asztalka fölé hajolok, amin különböző szórólapok és tájékoztató füzetek hevernek szétterítve az automata mellett, és felkapom az első kezem ügyébe akadó szórólapot, ami véradásra buzdít. Előveszek egy tollat a táskámból, és lefirkantom a számom. – Tessék! – mondom, ahogy átnyújtom. – Régimódi, pont mint Steve és Candice.

Ettől az utolsó fél mondattól fellángol az arcom.

– Király – mondja mosolyogva, és félbehajtja a lapot. – Köszi. Vigyázz magadra, Noelle!

És ugyanúgy, mint amikor hazaértem azután a fagyos márciusi éjszaka után, olyan érzés fog el, mintha mindez soha meg sem történt volna.

Tizenkettedik fejezet

A felhúzott redőny hangjára ébredek, a kezemen egy ismerős kéz melege.

– Nellie?

Kipattan a szemem, és szinte azonnal könnybe lábad az erős fénycső alatt. Rajtam kívül még hárman vannak a váróban, mindenki csillogó szemű és éber, fogkrém-és parfümillatúak. Arcuk kisimult a nyugodt alvástól, külsejük rendezett, ruhájuk az alkalomhoz illő. Pár pillanatba beletelik, mire felfogom, hogy Ed van itt, fölém hajol az egyenruhájában, karamellszín hullámos tincsei hanyagul kisöpörve a homlokából. Annyira szerettem a haját cirógatni az ujjaimmal, ahogy reggelente lassan magához tért mellettem. Ahogy meglátom őt, a szívem a torkomba ugrik.

– Megkaptam az üzeneted – mondja vidáman. – Előbb bejöttem.

Felegyenesedem. A nyakam merev a széken alvástól, és meglep, hogy nem nyikorog, mint egy régi kertkapu.

– Tudod, hol van anya? Elvitték megröntgenezni, és azóta nem hallottam róla. És… el is aludtam.

– Csak most értem ide – mondja. – Kiderítem.

Ahogy nyújtózkodom, a fejem zúgni kezd, a szemem pedig lüktetni. Ed máris a kis ablaknál áll, a recepciós bólogat, keze a telefonkagyló fölött lebeg, karperecei csilingelnek a csuklóján. Végigszántom a kezemmel a megvadult fürtjeimet, próbálom rendbe szedni a hajam, mert látatlanban is tudom, hogy úgy nézhetek ki, mintha egy halloweeni, őrült tudós paróka lenne a fejemen.

– A recepciós mindjárt leszól a sürgősségire – mondja, ahogy visszasétál hozzám. Leguggol mellém, kezét a karomra teszi, cipője alatt nyikorog a fényes padló. – Kideríti, mi történt a röntgen után. Reméljük, nem várakozik még mindig.

Bólintok. Ed engem bámul, én pedig őt, a tekintete mágnesként vonz. Ed. Olyan sokáig volt az én Edem, hogy szinte el is felejtettem, hogy valaha volt olyan időszak, amikor nem volt velem. Mindig biztosra vettem, hogy együtt leszünk. Mások szakítottak, mi nem. Ed és Noelle soha. Mi voltunk azok, akik kibeszélték a mások szakítását a saját kényelmes és biztonságos, elpusztíthatatlan kis buborékjuk kényelméből. „Hallottad? Olyan kár! Komolyan azt hittem, hogy ők együtt maradnak” – mondtuk sokszor, miközben titokban önelégültséggel töltött el bennünket, hogy mi vagyunk azok, akik együtt maradtak, az élet hozta összes nehézség ellenére, sziklaszilárdan együtt. Soha egy percig eszembe nem jutott volna, hogy egyszer majd rólunk mondja ugyanezt valaki. Együtt voltunk, és el sem tudtam képzelni, hogy ez ne így legyen.

– Nem kellett volna üzennem neked – mondom.

– Ne butáskodj!

– De, tényleg nem kellett volna.

– Komolyan, Nellie! – Rám néz, és csend ereszkedik közénk, mint egy láthatatlan felhő. Bármennyire is tagadtam, örülök, hogy itt van, mert ha még mindig együtt lennénk, ha máshogy alakultak volna a dolgok, akkor is ugyanitt lenne, mint mindig. Tizennégy éjszakán keresztül aludt mellettem a földön Daisy halálát követően, együtt sírt velem, fogta a kezem, addig nyugtatgatott, amíg el nem aludtam. Meghallgatott, ahogy szakadatlanul és önmarcangolóan újrajátszottam annak az éjszakának az eseményeit, újra és újra számba véve, mi mindent tehettem volna, és hogy alakulhatott volna minden másképp. Aztán ahogy az évek múltak, elkészítette a kedvenc reggelimet, hogy felvidítson a hormonoktól túltengő, PMS-elős szombat reggeleken („Kész Nutella rémálom!” – vigyorgott, ahogy elém rakta a csokiban úszó gofrikat). Később izgatottan mutogatta az oregoni esti iskolák honlapját és az intenzív kurzusokat, csupán pár utcára a kórháztól, ahol dolgozni fog.

– Nézd, Nell! Virágkötő kurzusok, üzleti tanfolyamok! És nézd csak, van egy csomó bolt meg étterem a közelben, ahol dolgozhatsz, amíg tanulsz, így tudunk pénzt is félretenni!

Olyan szép reményeket fűzött hozzánk, hogy szépen sorra kipipálhassa a listát, amit a testvérei a feleségeikkel minden nehézség nélkül megtettek. Álommeló, takarékossági számla, jelzálog – ezek izgatták. Emlékszem a csalódottságra a szemében, amikor elmondtam neki, hogy itthon kell maradnom.

– Mennyi az idő? – kérdezem Edet. Néhány székkel odébb egy férfi egy halványkék zsebkendőbe köhög, aztán egy kisbaba felsír, bár sehol sem látom.

– Fél nyolc – mondja Ed. – Kilenckor kezdek. Bár most, hogy itt vagyok, esélyem sincs tétlenül itt ücsörögni addig. – Rám villantja széles, cinkos vigyorát. – Na gyere! Szerezzünk neked reggelit!

Ed McDonnell megmentette az életemet.

Tudom, ha ezt hangosan kimondanám, azt gondolnák, beteg voltam, vagy valamilyen közlekedési baleset áldozata, ő pedig orvos-üzemmódba kapcsolva, hősiesen, szó szerint életre keltette a félholt szívemet. Vagy azt, hogy én is olyan érzelgős, nyálas valaki vagyok, aki émelyítő idézeteket gyűjt a Pinteresten, és olyanokat mond, hogy „Aznap megmentetted az életem, amikor megismerkedtünk.” Ám én nem így értem, hanem szó szerint. Merthogy Ed tényleg ezt csinálta. Nélküle én már nem élnék. Ugyanis tizenöt évvel ezelőtt, január kilencedikén Ed nem engedte, hogy beüljek egy autóba, amiből nem szálltam volna ki élve. Abba az autóba, amiben a legjobb barátnőm szörnyet halt, és nem sokkal később a sofőr, Lee, a srác a vízvezeték-szerelői tanfolyamról is életét vesztette. Az, akiről Daisy annyit ábrándozott, és akinek a titkos mosolyairól és flörtölő pillantásairól beszámolt a naplójában (és a Charlie-nak és nekem küldött SMS-eiben). És nem számít, mennyire véletlenszerű, hogy én azóta is élek, egy kicsit olyan érzésem van, hogy ezt részben Ednek köszönhetem. Miatta vagyok még mindig itt. És azért maradtam életben Daisy halála után, mert Ed okot adott rá. Szóval amikor túl sokat gondolok rá, amikor a Twitter-oldalát böngészgetem, és a dobozból tömöm a számba a gabonapelyhet, miközben ránagyítok arra a fotóra, amin a csinos, aranybarna hajú, szép szemöldökű és büdös szájú nővel pózol, meg amikor ráírok, bár tudom, hogy nem kéne, akkor sem ostorozom miatta magam. Legalábbis nem nagyon. „Jó, hát nem kéne az éjszaka kellős közepén Ed fotóival gyötörnöd magad, amin kigombolt fehér ingben van, és a hajába kap a szél, miközben egy barna fürtös akárki ücsörög az ölében, de ki róhatná ezt fel neked, Noelle Butterby? Edről van szó! A férfiről, aki megmentette az életed.” És tudom, hogy sokan elleneznék ezt is, hogy itt ülök vele szemben ebben a nyüzsgő kórházi étkezdében, aminek ropogós bacon és filteres kávé illata van, de nem tehetek róla. Valahol nagyon boldoggá tesz, hogy itt ülök vele szemben. Biztonságosnak, otthonosnak érzem.

– Olyan szar, hogy egyedül kellett éjszaka mindezt végigcsinálnod – mondja Ed gyengéden. – De legalább semmi komoly.

Anyának törése van, reggel ötkor vitték fel a kórterembe. Kerestek, de nem találtak meg engem, aztán hívtak a telefonomon is, de nem volt térerő, és mint kiderült, a kórházakban sosincs. A kórterme éppen egy szinttel fentebb van, mint ahol Sammel ültem, és kilenc után bemehetek hozzá.

– Mi a helyzet Dillyvel? Turnézik?

– Otthon van keddig – mondom neki. – Nem igazán akartam, hogy eljöjjön, őszintén szólva. Azt hiszem, kikészített volna. Na meg elvolt otthonról, részegen jött haza, és bűzlött a hamburgertől.

Ed a fejét rázza és nevet.

– Minden változik és közben semmi sem, igaz? Legalább otthon van, és Ian sem kap frászt, ha senki nem nyit ajtót, amikor bekopog. Emlékszel, amikor elmentünk a moziba…?

Az ajkamhoz emelt kávés bögrémbe kuncogok, mert pontosan emlékszem a történetre, amire utal.

– … és az anyukád a fürdőben volt, ő meg leintette azt a rendőrt, az anyukád meg azt hitte, hogy meghalt valaki, amikor nagy sokára végül ajtót nyitott nekik.

Mindketten felnevetünk, majd Ed egy gyors pillantást vet a nyüzsgő étkezőre, és az ajkába harap, mint aki valami rosszat tett.

– Igazából Ian már elköltözött – mondom. – Nem messze, csak Kingwoodba. Összejött valakivel a squash klubban. Pamnek hívják.

Ed zöld szeme elkerekedik, és a mellkasához kap tettetett döbbenettel.

– Csak viccelsz velem! Mondd, hogy legalább örök szerelmet vallott anyukádnak, mielőtt elment!

– Nem – mondom.

– Mi? De hát az az ember isteníti anyukádat!

– Hát anya tudja. Valamilyen formában a tudtára adta, tudod? Szavak nélkül, azzal a rengeteg aprósággal, amit megtett neki. És tudom, hogy hiányzik anyának. Bárcsak… Ó, nem is tudom, mit remélek. – Belekortyolok a kávémba, a koffein szépen lassan pezsdíti fel az agyam. – Azt hiszem, azt szeretném, ha összejönnének.

Ed szó nélkül bólint.

– Igen… – mondja. – Gondolom, nem akart örökké várni. Amiért nem lehet őt hibáztatni.

Szíven üt, amit mond, az arcomra kiül a forró szégyen. Így érzett Ed is, amikor képbe került az amerikai munka lehetősége? Amikor időt kértem? Amikor már tudtam, hogy nem mehetek vele, mert itt kell maradnom, és vigyáznom kell Anyára? De csak kerülgettem a témát, mintha megúszhatnám, egészen addig a pontig, amikor Ednek már muszáj volt rákérdeznie: „Akkor most jössz velem, Nell?” Húh. LÁBTÖRLŐNEK nevezett, azt mondta, „igazán szánalmas” vagyok, amiért hagyom, hogy az anyám irányítsa az életem harmincévesen is. Aztán mindketten egymáshoz vágtunk durva, éles szavakat, mintha az bármit is segítene. Mintha azzal, hogy bántjuk a másikat, meg tudnánk változtatni, amit a másik akar. Mindketten hibáztunk.

– Na, gyerünk – mondja Ed az asztalra csapva –, mesélj! Mizu Dill zenekarával? Milyen néven futnak most? A Seprű? A Turmixgép?

Elmosolyodom.

– Dwayne újabban A Vihar nevet használja.

Ed lenyel egy korty kávét, és nevetni kezd, kezét a szája elé kapja, mintha meg akarná akadályozni, hogy bepermetezze a környéket.

– A Vihar! – ismétli. – Komolyan? Inkább Egy Kis Szél.

– Gyenge Szellő.

Ed felnevet.

– Az Épp Hogy Észrevehető Légmozgás, Amely Még Az Üres Szelektív Kukákat Sem Mozgatja Meg.

Ahogy együtt vagyok Eddel, rájövök, mennyire a fejemben maradt a hangja az elmúlt két évben. Az a viccelődő, szarkasztikus hangsúly, azzal a cseppnyi cheshire-i éllel, amit nem sikerült elhagynia, annak ellenére, hogy tizenhat évesen elköltözött onnan. Azt hiszem, ha tizenkét évig, azaz az addigi életed egyharmadában és a felnőtt korod nagyobb részében együtt jársz valakivel, akkor nemcsak együtt nőtök fel, de össze is nőtök. A gondolataid az ő szavaival, a történeteid az ő nézeteivel és vicceivel mind-mind összefonódnak, míg végül eggyé nem váltok, és már fogalmad sincs, hol érsz te véget, és hol kezdődik ő. Tudtam, hogy érteni fogja, miért hagytam otthon Dillyt. Tudtam, hogy nevetni fog Dwayne új művésznevén.

– És hogy vannak a szüleid? – kérdezem, és látom, hogy halvány pír önti el az arcát. Ed szülei mindig nagyon kedvesek voltak, de nem hiszem, hogy valaha is teljesen elfogadtak volna engem. A doktorokból, állatorvosokból, egyetemi tanárokból álló család soha nem lelkesedett irántam különösebben, mert bár mindig is szerettem volna utazni, végül soha nem jutottam messzebb a szupermarketnél, az életem pedig mások lakásának takarításáról és az anyukámról szól.

– Na és, hogyan tovább? – kérdezte gyakran Ed anyukája, Helen, mintha csak valami gázos helyzetbe kerültem volna, és nem az életemről lenne szó.

– Jól vannak – mondja Ed. – Nagyon is.

Elmeséli, hogy az apukája nyugdíjba ment negyven év után, az anyukája pedig felhagy a tanítással, és minden energiáját az apja hetvenedik szülinapi partijának megszervezésére fordítja inkább. Beszél a bátyjairól, borneói nemzeti parkokról, magánpraxisokról és díjakról.

– Azta! – mondom, és elmélázok, milyen tipikus reakció is ez Edtől. Tárgyilagos, karrier-és eredményközpontú. Semmi információ arról, valójában hogy vannak.

Csendben isszuk meg a kávénkat, én pedig lecsípek egy darabot a baconös tekercsről, bekapom, és hagyom, hogy szétolvadjon a számban. Semmi kedvem enni. A kimerültség, a mentő, kórház és az éjszaka történtek adrenalinlökete teszi. Úgy érzem magam, és tutira úgy is nézek ki, mintha egy folyóból halásztak volna ki.

– Furcsa volt ott látni téged – mondom. – Az utcán.

Ed kelletlenül bólint, majd a kezében lévő bögrére tekint.

– Igen, tudom. Jó sok idő eltelt.

– Két év és két hónap.

– Számontartod! – mondja szomorú mosollyal. – Nem érződik annyinak, ugye?

Megrázom a fejem.

– Néha egy örökkévalóságnak tűnik, ugyanakkor olyan, mintha tegnap történt volna – akarom mondani, de aztán mégsem, és csend borul a kerek kis asztalunkra.

Megisszuk a maradék kávét, és visszasétálunk a kórházon keresztül. Úgy tűnik, mostanra teljesen beindult az élet, mindenhol emberek nyüzsögnek, telefonok szólnak, eltolt kórházi ágyak zörögnek, én pedig szorosan magam köré vonom a kardigánomat menet közben, nehogy Múmin kikukucskáljon a felsőmről, mint valami kém.

Egy orvos elmegy mellettünk, megragadja Ed karját, és megcsapja a hátát.

– Á, a szökevény! – vigyorog. – Mégsem jött be Virginia? Fussunk össze valamikor! Mondjuk egy-két italra?

– Jó! – Ed nevet, bólint és hátba veregeti azzal a tipikusan túlzott férfiassággal, az orvos pedig továbbmegy, léptei megnyikordulnak a padlón.

– Virginia?

– Franc tudja – suttogja. – Talán Oregonra gondolt.

Ed kezébe vesz egy látogatási beosztást a recepcióról, és átadja nekem. Az első időpont kilenctől van. Benézek Anyához, aztán hazamegyek, és alszom. Szükségem van rá. Kótyagosnak érzem magam, mintha túl sokat ittam volna Charlie bizarr házi készítésű söréből.

– Szerinted hogy viseli majd Bel a kórtermet? – kérdezi Ed, ahogy a kezemben lévő papírt böngészem.

– Jól – felelem.

– Mi? Tényleg?

– Egyre jobban van – hazudom –, tevékenyebb.

– Komolyan? Na, az jó.

Fogalmam sincs, miért mondom ezt. Talán azért, hogy megmutassam, történt változás, hogy a látszatát keltsem annak, hogy máshogy vannak a dolgok, hogy én is más vagyok, már nem az az ember, akit aközben bámult, hogy leszedte a szekrény tetejéről a bőröndjét és – minek is nevezett? Fogolynak.

– Mások problémáinak foglya vagy – mondta mérgesen –, és tudod mi idegesít ebben, Nell? Az, hogy egyáltalán semmi motivációd, hogy ezen változtass! Nem igaz? És én próbálkozom! Próbálom megérteni, miért akarsz mindent a válladra venni, de… – És ekkor mondta ki. – Ez kezd már szánalmas lenni, Nell. Kezdesz szánalmassá válni, és ezzel együtt én is.

Ekkor elsírtam magam. És végül Ed is, és ott ültünk az ágya szélén, köztünk az üres bőrönddel.

A liftnél elbúcsúzunk egymástól, és ahogy az ajtó becsukódik, Ed azt mondja:

– Légy jó, Nell! – ahogy mindig szokta, majd szélesen rám vigyorog, ahogy korábban már ezerszer, előttem pedig megjelenik egy kép róla: tizenhét éves, jóképű, és felvillantja azt a féloldalas mosolyát a középiskola folyosóján, amitől Daisy csak a szemét forgatja, én viszont elolvadok. Ahogy elindulok szinte hálás is vagyok, hogy megzavarják a fejemben kavargó, örvénylő gondolatokat és érzéseket. Olyan, mintha minden egyszerre lenne ott: boldogság, izgalom, félelem, aggodalom és mindennek az ellentéte, együtt bugyognak, mint valami összezavarodott leves.

– Elnézést! Miss Butterby?

Megfordulok. A recepciós szólított meg, akivel Ed beszélt.

– A doktornő szeretne beszélni önnel. Négyszemközt – mondja kedvesen. – Erre fáradjon!

*

Henry doktornő egy apró szobában ül, a falak opáloskékek, a mennyezeten a fénycső villódzik, mint a horror filmekben.

– Mrs. Belinda Butterby, az édesanyja – mondja az ölében tartott papírokat nézve. Csinos nadrágját tengerészkék örvénylő minták borítják, mint megannyi tejút.

– Igen.

– Ön pedig Noelle Butterby. Címe: Levison Drive nyolc.

– Igen, így van.

Mereven bólint.

– Az édesanyjának nincs semmi komoly baja – mondja. – Viszont felmerült bennünk némi aggodalom vele kapcsolatban, amit szeretnék most megbeszélni önnel. Általánosságban milyen az egészségi állapota? Rendszeresen jár kontrollra?

Bólintok.

– És általában jól van? Tudom, hogy gondjai voltak a májával, de az megoldódott a gyógyszercserével, igaz?

Ismét bólintok.

– Rendben. – Összefűzi az ujjait. – Miss Butterby, a mentős említette, milyen pánik fogta el az édesanyját, amikor elhozták otthonról, és mi is ugyanezt tapasztaltuk, amikor felvettük az osztályra. Van valami, amiről tudnunk kell, hogy segíthessünk?

Nem felelek azonnal. A válasz vagy jó, vagy rossz ebben az esetben, legalábbis az lenne, ha Anya itt ülne most mellettem.

– Ő mit mond? – kérdezem.

A doktornő hezitál, hátradől a székén. Sötét, göndör haja van és sima barna bőre. Nagyjából egykorúak vagyunk, talán ő egy kicsit idősebb, és van valami a nyugodt viselkedésében, egyenletes, lassú légzésében, amitől mindent el akarok neki mondani. Legszívesebben kiterítenék előtte mindent, és hagynám, hogy egyenként szedegesse és rakja össze az egészet. Habár ezt már több egészségügyis is megpróbálta korábban.

– Az édesanyja azt mondta, hogy időnként pánikrohamokkal küzd.

– Igen – mondom. – Így igaz. Az agyvérzése után elvesztette az önbizalmát, és egyre kevesebbszer megy ki…

– Együtt élnek?

– Igen.

– Csak ketten?

– És az öcsém, de ő sokszor van távol.

Henry doktornő bólint, kényelembe helyezi magát.

– Ön szerint az édesanyjának szüksége van segítségre a mentális egészségével kapcsolatosan? A szorongása miatt?

Próbáltam már. Annyiszor megpróbáltam már. Felhívtam a háziorvosát, elküldtem egy kognitív viselkedésterápiára, amit egy helyi egészségügyi szervezet tartott mentálisegészség-megőrző programja keretein belül. Fórumokat és online tanfolyamokat találtam neki, amikhez csatlakozhatott volna. Egyik találkozásunkkor még Tommal, Ed testvérével is beszéltem, amikor még gyakornok volt a sürgősségin, ő pedig elmondta, mit próbáljak meg. Fiziko, javasolta röviden. Tanácsadás.

– Már próbáltam – mondom Henry doktornőnek. – Ő… ő nem érzi úgy, hogy segítségre lenne szüksége. Mert otthon jól van. Otthon megvan a maga napirendje, süt-főz, takarít, és mindennap találkozik emberekkel. Ott vagyok én, Ian, a szomszédunk, az öcsém…

– És ön… a gondozója.

– Hát, nem igazán vagyok a gondozója. Én… – A hangom elhal, a doktornő pedig vár, amíg rá nem jön, hogy nincs több mondanivalóm, majd bólint és nagy levegőt vesz.

– Beszélhetünk vele a béta-blokkolóról, ami segíthet…

– Nem fogja beszedni. Nem gondolja úgy, hogy szüksége lenne rá. Ahogy már mondtam, az önbizalmával van gond, amióta rosszul lett. Mindig annyira elfoglalt volt korábban. Énekesként lépett fel klubokban, kempingekben, helyi műsorokban. Munkamániás volt igazából. Aztán ez történt, és… egy kissé elveszítette önmagát.

– Értem – mondja bólogatva. – Megértem. – Az íróasztal fölé hajol, majd átnyújt nekem két tájékoztatót. – Az édesanyja alszik. Bemehet hozzá, de lehet, hogy még egy darabig aludni fog, mert legalább azt megengedte, hogy adjunk neki egy altatót.

– Rendben. Köszönöm.

Lepillant a jegyzeteire.

– És ön jól van?

– Én?

– Igen. – Ismét lenéz a jegyzeteire, mintha ellenőrizni akarná a nevem. – Noelle, hogy van? Jól boldogul?

– Igen, persze. Jól vagyok.

– És a mentális egészsége?

Egy pillanatra megáll a szívem, mint a reflektorfénybe került nyúl.

– Az adatbázisunkban láttam, hogy…

– Jól vagyok – vágok közbe. – Már jól vagyok.

A doktornő még egy pillanatig méregeti a kezében tartott dokumentumot, majd rám néz.

– Rendben van – mondja, mire egy hosszú, megkönnyebbült sóhaj szakad fel belőlem. Hazamehetek. Anya is hazamehet. Minden visszatérhet a normális kerékvágásba.

– Van itt egy segélyvonal – mondja, ahogy átnyúl az asztal fölött, és a tolla kupakos végét végighúzza a kezemben lévő szórólapon. – Önnek és az édesanyjának is, többféle témában.

– Köszönöm.

A doktornő gyengéden elmosolyodik.

– Remek.

Henry doktornő előre enged az ajtónál, majd elsuhan a másik irányba, hogy meggyógyítson, kikérdezzen, megfigyeljen valaki mást, én pedig végigmegyek a folyosón, ahol Samet láttam eltűnni órákkal ezelőtt. Valóság volt egyáltalán? Bármi is? Világos van odakint. Az ég csodás trópusi kék a hatalmas, négyzet alakú ablakok túloldalán. A fönti nyíláson lágy tavaszi szellő áramlik be. Amikor Sammel találkoztam, sötét éjszaka volt, a levegő jéghideg, a folyosók csöndesek. Mintha nem is itt történt volna.

Elérek a folyosó végére, és benyomom az ajtószárnyakat, amiken keresztül Sam kijött. És ekkor veszem észre. Egy gombóccá gyűrt szórólap az egyik széken. Majdnem figyelmen kívül hagyom, de persze végül felveszem. Ki sem akarom bontani, ám mégis megteszem. És ott is van. Az én éjjel háromkor körmölt, régimódi, mint-Candice-és-Steve stílusú írásom. A telefonszámom a véradós szórólapon, amit Samnek firkantottam le. Aki aztán összegyűrte és egy padra dobta, mint valami szemetet.

Tizenharmadik fejezet

– Ó, Elle, el sem hiszem, hogy ott volt a kórházban!

– Tudom!

– De tényleg, annyi egyéb helyen összefuthattatok volna!

– Tudom!

– Szerinted ez mit jelent? – kérdezi Charlie át sem nézve a válla fölött, amiből tudom, hogy nem hozzám beszél. Theótól kérdezi, aki épp egy nagy tárolót tölt fel fényes töltött olívabogyóval az üveg csemegepult mögött, aminek nekitámaszkodom. Petal egy fekete karikás kendőben szuszog a mellkasán.

– Szerintem ez sok mindent jelent – mondja Theo nyugodtan. – Ugyanabban a hajóban eveznek. Ugyanolyan az energiájuk. Teljes az együttállásuk. Egymáshoz húznak, mint a mágnesek.

Elnevetem magam, a kezemben a bögre gyógytea, amit Theo készített nekem, tele úszkáló gazszerű dolgokkal, amikre rá sem merek kérdezni.

– Hát nem tudom…

– Jaj, ugyan már! – mondja Charlie. – Ne csináld, Noelle Butterby, tudod, hogy ez jelent valamit! – Charlie organikus kovászos krutont majszol, majd rám bámul, szeme sarkában szarkalábak, mintha egyenesen a lelkembe nézne bele. – Hozzámész ehhez az emberhez.

Ismét felnevetek, de most hangosabban.

– Hát, figyelj csak! Szomorúan közlöm mindkettőtökkel, hogy nem tartom ezt túl valószínűnek.

– Sajnálom, de az.

– Eldobta a számomat – közlöm, gránátként odavetve a szavakat. – Igeen! Pontosan ez történt, barátaim! Mint a gombóccá gyűrt budipapírt, amivel előtte kitörölte a seggét.

Charlie ekkor befejezi a rágást, villáján színes salátakavalkád.

– Mi?

– Megadtam neki a számom a kórházban. Egy szórólapra írtam rá. Aztán meg kihajította.

– Ezt mégis honnan tudod?

– Megtaláltam. Összegyűrve hevert a széken.

Charlie megmerevedik, szemöldöke kissé felszalad egyenes frufruja alatt. Fülbevalója, két kis műanyag limeszelet, rózsás arca mellett himbálózik. Theo felé fordul, mintha tőle várna választ erre a rejtélyre, de ő hallgat.

– Áh – mondom, és lopok egy kenyérkockát. – Még mindig azt gondolod, hogy hozzámegyek? – A kenyér ropog a fogam alatt, ahogy ráharapok.

Egy hét telt el azóta, de máris olyan érzés, mintha ez az egész kórházas sztori meg sem történt volna, mintha csak képzeltem volna. Mintha egy furcsa, fáradt, delíriumos lázálom lett volna éjjel háromkor. Anya a mentőben, az a kávé, amit Eddel ittam a nevetséges Múminos pizsamafelsőmben, a találkozás Sammel – a tényleges találkozás – az éjszaka közepén egy olyan helyen, ahol a legkevésbé sem számítottunk a másikra. Az összegyűrt telefonszámom a széken.

– De miért dobná ki? – kérdezi Charlie. – Mégis… miért? Nem értem.

– Félelemből – mondja Theo. Ahogy behúzza a csemegepult ajtaját. – A legtöbb visszautasító reakció hátterében a félelem áll.

– Vagy egy barátnő? – javaslom. – Egy feleség?

– Áh, kit érdekel az?

– Őt, Charlie. Talán ő, tudod, egy rendes ember.

– De hát ti… ti olyan jól kijöttetek egymással, Noelle! – sóhajt Charlie, lemaradva a beszélgetésünkhöz képest. – Lehetnétek barátok. Nem a számodat adtad meg, és aztán ajánlatot tettél neki, a jó ég áldja meg! – Charlie rám néz. – Ugye?

– Dehogy! – nevetek.

– Hát, én ismerlek, és néha totál marhaságokat beszélsz, pláne fáradtan. Vagy részegen.

– Vagy idegesen – teszi hozzá Theo.

– Nos, most ilyen nem volt. Csak annyit mondtam, hogy tarthatnánk a kapcsolatot.

– Na, tessék! – Charlie kihúzza magát, mintha megoldotta volna az egészet, ennyit erről, a szórólap most már biztonságban kikerült a szemetesből, és szépen összehajtogatva visszajutott Sam farzsebébe, ahol a helye van! – A tarthatnánk a kapcsolatot olyan langyos hangzású. Olyan ártalmatlan és barátságos. – Úgy néz Theóra, mintha orákulum lenne, nem pedig egy görög csemegeüzlet tulajdonosa. – Mitől kéne tartania?

– Hát, jó néhány dologtól – mondja Theo kimérten.

– Talán megérezte – mondom –, hogy azért lecsekkoltam a szép állát, a széles vállát, és egy hangyányit eljátszottam a gondolattal, hogy nézne ki fent a hegyen egy szál medvebőrben…

Theo a fejét ingatja.

– Áh, mi, pasik, ilyeneket nem érzékelünk – mondja, kezét Petal gömbölyödő hátán nyugtatva. – Nem, szerintem a félelem miatt volt. Mindenből ez jön le.

– Azt hiszem, soha nem tudjuk meg – vonom meg a vállam. – Amúgy meg nem volt annyira rossz a… – Ahogy érzem a szavakat megformálódni, elharapom a mondatot. Persze, szeretnék mesélni nekik Edről. El akarom mondani az egészet, csakhogy még senkinek sem meséltem, hogy találkoztam vele, mert tudom, hogy nem helyeselnék. Talán Anya igen, ő mindig is szerette Edet. Mindenki más azonban különböző címkéket ragasztott rá. Úgy mint „gerinctelen, mocskos kis gyökér” (Charlie), „Edióta” (Dilly), „hülye kis kretén. Mondhatom, hogy kretén?” (Ian). Van valami szabály, nem? Hogy ha valakivel szakítasz, onnantól kezdve mindenki csak az akkori és az azt követő viselkedésére emlékszik, ez határozza meg őt. Minden más törlődik és semmissé lesz, ami a szakítás előtt volt. Még a boldog emlékek is. Minden szeretet, amit egymásnak adtatok. Mindez szart sem ér, ha képes kisétálni az életedből a Pizza Hutban megejtett nagyon is felnőttes, civilizált búcsúzás után, és otthagy, hadd bőgj bele a fagylaltkelyhedbe, amibe zavarba ejtően sok zselés cukrot pakoltál a fagyis pultnál. Így ért valójában véget. Semmi könnyes búcsú a reptéren, semmi zokogás az ágyában a kapucnis pulcsijába bújva. Csak egy „fussunk össze egy pizzára és köszönjünk el” ebéd, amiből „cseszd meg” ebéd lett, ami alatt Anya egymás után háromszor is felhívott, Ed pedig felsóhajtott, és azt gondoltam, hogy megint veszekszik majd velem egy sort a költözésről, amikor az ’Amerikai BBQ’ pizzát megrendelte. Kisétált. Én túl sokat ettem, és hánytam, ahogy hazaértem. Nem éppen egy szívszorító, romantikus filmbe illő búcsúzás volt, ahogy azt elképzeltem tizenkét év járás után.

– Jó, hogy volt ott valaki – mondom inkább Charlie-nak és Theónak –, még ha csak egy pillanatra is.

Petal felsír, kis csuklásszerű nyöszörgéssel. Theo csitítgatja bozontos szakállán keresztül, és puszit nyom a kobakjára.

– Szerintem visszatér – mondja ringatózva, miközben Petal hátát simogatja körkörös mozdulatokkal. – Szerintem lesz itt még több is. A dolgok hármasával történnek. És a végzet…

– Végzet! – nevetek fel, bár nem vagyok biztos benne, hogy elég meggyőzőre sikeredett-e, mert pontosan a végzetre gondoltam én is, amikor megláttam Samet átfurakodni azon a szárnyas ajtón. Az a bizsergés a bőrömön. Az a valami, amit éreztem. Aztán totál idiótának éreztem magam, amikor megláttam azt az összegyűrt szórólapot, egy hülye, hiszékeny, csillogó szemű kis picsának.

– A végzetet nem tudod elijeszteni.

– Pontosan! – mondja Charlie felvillantva a mosolyát, ahogy kihúzza magát, majd becsukja az ebédes dobozát. – Most viszont nekem mennem kell.

– Máris? – kérdezi Theo Petal egyre erősödő sírásán keresztül.

– Tele vagyok vendéggel, édes. – Charlie magára kapja a bézs színű vastag kardigánját. – Öt perc múlva kezdek. Egy csávó a háttetkója körvonalát jön megcsináltatni, aztán egy másik pasi az egyik karját. Baromi precíz és tiszta nyűg az egész.

– Ó. Én azt hittem, azt mondtad… – kezdi Theo. – Mindegy. – Nem tudom nem észrevenni azt a valamit Theo szemében, ahogy Petal kócos kis fejére néz. Csalódottság, talán. Egy csöppnyi aggodalom.

– Ötre otthon leszek – mondja Charlie Theónak, miközben hűvös, púderezett arcát az enyémnek nyomja.

– Szia, Elle! Később írok a mozival kapcsolatban.

És már megy is, a bejárat fölötti csengettyű csilingel, az ajtóra ragasztott plakátok széleit felpenderíti a menetszél.

Theo szomorúan néz rám, és egy percre csend áll be közénk.

– Jobb, ha indulok. Anya szeretné, ha bemennék a városba, és hoznék pár dolgot a piacról. Akarok venni néhány hortenziát. Láttam egy csodás csokrot az Instagramon, és szeretném én is megpróbálni.

– Szeretem a csodás instagramos csokraidat. Nagyon tetszett a nárciszos, amit pár hete raktál fel. Gyönyörű volt.

Elmosolyodom.

– Köszi, Theo. Mindig tőletek kapom az első lájkokat.

– Mi vagyunk a legnagyobb rajongóid – mondja büszkén és bólint. – És említettem már anyám kávés kioszkját az állomásnál, ugye? Hogy megüresedik, és bérelhető lesz. Mondtam Charnak… Lehetne belőle virágos bódé.

Ránézek.

– De jó lenne, Theo!

– Kérd az univerzumtól, és megkapod! – Elvigyorodik, majd a mosolya grimasszá torzul, mintha próbálná rávenni magát, hogy kimondjon valamit. – Noelle, szerinted… szerinted Charlie jól van?

– Ööö. – Hezitálok, és a láthatatlan nyomvonalra pillantok, amit Charlie hagyott maga mögött, ahogy elment mellettem. – Igen – mondom. – Szerintem jól van. Miért?

Petal felnyög Theo mellkasán, apró keze kiszabadul a kendőből, és megtalálja az apja szakállát.

– Csak olyan… nem is tudom. Nem hagy nyugodni a gondolat, hogy valami nincs rendben. Nem tűnik önmagának otthon. Nem… beszélgetünk úgy, mint régen. Mármint, én próbálkozom, de mindig csak azt mondja, hogy jól van. De… ó, nem tudom! Csak kíváncsi vagyok, hogy van-e valami, amit nem mond el nekem.

– Tényleg?

Theo szinte szégyenkezve vállat von, és egy pillanatra eszembe jut, milyen boldog volt Charlie, amikor először találkoztak, hogy írta le őt az első randijuk után.

– Olyan nyugodt és gyengéd, Noelle! – mondta. – Jézusra emlékeztet, vagy nem is tudom. Vagy Ben Affleckre, amennyiben Ben Affleck görög és áttért a buddhizmusra. Tudod?

– Állandóan rohan, siet – folytatja Theo. – És azt mondta, ma nincs sok munkája, de láttad! Úgy húzott el innen hirtelen, mintha égne a ház. Attól tartok, valamit nem mond el. Érzem, hogy így van.

– Talán a fáradtság. Mindkettőtöknek – mondom óvatosan, de eszembe jut Charlie, amit pár hete a stúdió előtt kérdezett. „Még mindig ő vagyok? Még mindig Charlie Wilde vagyok?” – Nem tudok túl sokat a babákról – folytatom –, de van egy csecsemőtök. Minden olyan új, és minden megváltozott. Nem te lennél az első friss apuka a világon, aki úgy érzi, eltávolodtak egymástól a feleségével két hónappal az első gyermekük születése után, nem igaz?

Theo nem szól egy darabig, majd biccent egyet.

– Igazad van – mondja. – Talán csak a fáradtság. Attól simán lehetsz paranoid, nem? Meg tartózkodó.

– Határozottan! – mondom. – Ráadásul az alvásmegvonást kínzásként is alkalmazzák, ha ez segít valamit.

Theo felnevet, bozontos szemöldöke összeszalad a homloka közepén.

– Segít, Noelle. Nagyon fura, de segít.

Az autómhoz sétálok, közben félig-meddig arra számítok (kicsit reménykedem is), hogy összefutok Eddel a vasútállomásnál, és hagyom, hogy a képzeletem szárnyra kapjon. Mondhatnánk, hogy csak egy kis szünetre volt szükségünk? Nem hangzik annyira valóságtól elrugaszkodottnak, nem? Azt mondani, hogy a barátom két évre külföldre ment dolgozni, ezért szakítottunk, de amikor visszatért, rájöttünk, mennyire hiányoztunk egymásnak, és pont. A többi már történelem, ahogy mondani szokás. Bevágás: nyálas Hello magazin stílusú fotó Edről és rólam, egy napfényes almaültetvényen nevetünk, a fejemen laza szalmakalap. Nem! Ne már, komolyan, csak egyszer találkoztatok! Egyetlen, húszperces kávézás volt. De miután találkoztunk a kórházban, el sem hiszem, mennyire ideges voltam korábban a gondolattól is. Kellemes volt. Hasonló, mint amikor belebújsz egy régi, kényelmes kardigánba. Olyasmi, ami tökéletesen passzolt, de elvesztetted, majd ismét rábukkantál, és még mindig ugyanolyan jó rád, tökéletesen simul a testedre, amitől azon töprengsz, miért nem kerested meg előbb. Csakhogy a Sammel történtek sem hagynak nyugodni, valahányszor eszembe jut a kórház, amitől szorítani kezd a mellkasom. Talán a szégyen teszi. Annyira rohadtul ciki! Miért dobta el a számom? És nekem miért kellett előadnom ezt a „jaj, csináljunk úgy, mint Steve és Candice, és írjunk egymásnak! És legyünk szerelmesek! Aztán jegyesek! Hogy én? Nem, dehogy tolom túl, Sam, egyáltalán nem tolom túl!”

Odaérek az autómhoz, benyomom a kulcsot a zárba. Megakad. A legutóbb, amikor ez történt, Sam megcsavargatta, majd kinyitotta nekem a fagyos úton, aztán rám mosolygott… aztán… megmerevedek kezemben a kulcsokkal. Az ott… igen. Őt látom az út túloldalán. Charlie az, a kocsijával éppen az ellenkező irányba halad, mint amerre a tetoválóstúdió van, ahova az előbb olyan sürgősen oda kellett érnie.

Tizennegyedik fejezet

Amikor hazaérek, nyüzsgő ház, forró tea és frissen szeletelt uborka illata fogad. Fentről basszusgitár-pötyögtetés hallatszik, Ian a konyhaasztalnál eszik egy háromszögbe vágott sonkás szendvicset, miközben a vegetarianizmusról olvas fel hangosan. Nagyon emlékeztet arra, milyen volt itt évekkel ezelőtt, amikor még Dilly itthon, Ian pedig a szomszédban lakott, és valaki mindig éppen megérkezett vagy távozott, a teafőző pedig állandó szolgálatban állt.

– Egyszerűen képtelen voltam rá, Ian – mondja Anya, miközben Ian az iPadjét bámulja. – Nem tudtam lemondani a palacsintáról és a vajról.

– Ühüm – bólint Ian. – Habár nem vagyok teljesen biztos abban, hogy minden palacsinta beleesik az állati eredetű ételek kategóriájába, Belinda.

– Ó – mondja Anya. A kórházban felírt új mankóját az asztalnak támasztotta. – És akkor mi a helyzet a baconnel? Ó! Noelle! Szia, drágám! Épp teázunk és szendvicsezünk. Kérsz egyet te is? Ian nagyon finom sonkát hozott, nem igaz? Attól a hentestől ott a sarkon.

– Colintól – mondja Ian. – Ő a Húsos Ember Rt. tulaja. És jó estét, Noelle!

– Helló! Kérek, igen – mondom, miközben kibújok a farmerdzsekiből, és felakasztom a szék háttámlájára. – De biztos vagy benne, hogy ez jót tesz neked? A lábad…

– Persze-persze – mondja Anya. – Jó is, ha mozgatom, azt mondták, különben megmerevedik, és a jó ég tudja, már így is épp elég bajom van. Nem akarok visszakerülni, gúzsba kötve! Ki tudja, mit tennének velem akkor…

A kórházi eset óta Ian egyre többször jön át, aminek nagyon örülök. A múltkor egészen este kilencig maradt, és felkísérte Anyát a szobájába. Néztem őket, ahogy lassan veszik a szűk lépcsőket a mi kis kétszintes lakásunkban, Ian szeretetteljesen átkarolja Anyát, amibe belesajdult a szívem. Ednek igaza van. Ian tényleg szereti Anyát. Gyakran felötlik bennem, vajon Anya sejti-e, vagy nagyon is tisztában van vele, de túlságosan ijesztőnek találja a gondolatot is, hogy szembenézzen vele: ez az ember a jelen valójáért szereti, nem azért, aki volt, vagy aki lehetne. Amikor Ian leült velünk, hogy beszámoljon Pamről, azt hittem, Anya megmondja neki, ugyanis szerintem nagyon is szereti Iant. Csakhogy nem tette meg. Összecsapta a tenyerét, úgy vigyorgott, mint valami vetélkedő házigazdája, közben úgy csavargatta a konyharuhát a kezében, mintha az ellensége nyaka lenne, aztán elmondta, mennyire örül a hírnek. Majd letagadta a könnyáradatot, amiket a Coronation Street közben hullatott aznap este, meg az a hat szelet pirítós, amit közben stresszlevezetésként befalt, sem volt más, mint a remekül megírt szöveg hatása. Amúgy meg „nem ehet az ember egy nyamvadt pirítóst sem a saját otthonában, hogy ne pszichoanalizálnák?”

– Botanikusnak tanult, gondoltad volna? – folytatja Ian, és letesz egy darab kenyérhéjat a tányérjára. – De azt mondta, csak úgy tudta elképzelni magát, mint aki hússal dolgozik. Miután kikerült a börtönből.

– Bocsánat, kiről van szó?

– Colinról!

Bambán bámulok rá, mire Anya megszólal:

– A férfi, akitől a sonka van.

– Húsos Ember Rt. – teszi hozzá Ian.

Ian mindent és mindenkit ismer ebben a kis városban. Egész életében itt lakott. Még itt is dolgozott, a helyi középiskolában tanított földrajzot, mielőtt korán nyugdíjba ment volna, azután pedig ideje nagy részét a polgárőrségi fórumokkal meg YouTube-os oktatóvideókkal töltötte ki, szóljon az akár az uborka megmetszéséről, vagy a jogaid érvényesítéséről, miközben panaszt teszel egy luxushotelben, bár valójában már huszonkét éve nem jártál hotelben. Komolyan nem hittem, hogy valaha is elköltözik a szomszédunkból, hogy elhagyja az ő kis büszkeségét, ezt a makulátlanul rendben tartott házat. Ahogy azt sem hittem volna, természetesen, hogy elhagyja Anyát is. De mit is mondott Ed? Nem várhatsz örökké. Talán Pam pont akkor bukkant fel, amikor Ian feladta a várakozást.

– Azt nem tudom, miért került börtönbe – folytatja Ian, amikor a basszusgitár halk zümmögése odafent hirtelen abbamarad. – De mondtam Belindának, az anyukádnak – Ian mindig így mondja, mintha szükségem lenne az emlékeztetésre, hogy ki az anyám –, ha szerencsejátékos lennék, egy kisebb összeget tennék rá, hogy betöréses rablás miatt. Olyan típusnak tűnik, tudod? Túlságosan közel ülő szeme van.

Anya komolyan bólint, miközben megvajaz két szelet kenyeret a pultnál. A lépcsőn csörtető léptek dübörögnek lefelé.

– Ó, az teljesen igaz.

– Szerintem nem ezért lehet – nevetek. – Mármint, ha jobban belegondoltok, Dilly szeme…

– Hm? Mi van velem? – Dilly megjelenik az ajtóban, nyomában a kötelességtudó Dwayne, kötött sapkája a szemébe húzva. – Ó, az ott sonka? Eszünk egy olyat, nem igaz, haver? A Vihar szereti a szendvicset.

És ekkor, mintha egy reklám díszletében lennénk, látszólag csak az én legnagyobb meglepetésemre, Dwayne megszólal:

– A Húsos Ember Rt. sonkája? Az jó cucc. Szívesen eszem egyet!

A két srác benyomul a helyiségbe, és lerogynak egy-egy székre, Anya meg őrült módjára vajazni kezdi a kenyereket. Dilly és Dwayne (vagyis A Vihar, amióta „karakterközpontú” vagy szerintem inkább kattant lett) már vagy száz együttesben játszottak együtt a középiskola óta. A Five Catastrophes a legújabb projektjük. És ami meglepő, jók. Nagyon jók. Azt hiszem, ez az eredménye a sok évnyi megszállottságnak, gyakorlásnak és koncerten sírásnak. Dilly egyszer harminchat órán keresztül böjtölt, „mint Gandhi”, ahogy mondta, de az Iron Maiden miatt.

– Ó – mondja Anya –, Noelle, Ian szeretne kérdezni valamit. Nem igaz, Ian?

Dilly elveszi a tányért Anyától, még mielőtt megmozdítanám a kezem. Aztán rám vigyorog, és odacsúsztatja nekem, szemöldökét rángatva azt üzeni „megvagy!” De hirtelen már nem akarom. Ismerem Anya arckifejezését, a kikerekedett szempárt, a hosszú szünetet két pislogás között.

– Ó, igen! Persze. – Ian összefonja az ujjait, akár egy hírolvasó. – Hallottál már Heath Cove-ról, Noelle?

– Nem.

– Az egy tök jó sztori! – mondja velem egyszerre Dwayne teli szájjal.

– Nem – mondja Ian. – Az Heathcliff. Szóval Heath Cove egy lakótelep, ami útba esik Newham Park felé, ahol squasholni szoktam egy George nevű fickóval. Azt mondja, a szomszédja, Frank, takarítót keres az ottani lakásába. És persze azonnal rád gondoltam.

Anya engem figyel. Bólintok, kezem az előttem lévő tányér mellett, a szívem összefacsarodott az utolsó mondatra. Mert már így is rengeteget dolgozom, és amikor nem dolgozom, akkor Anya dolgait intézem, a balesete óta pedig még több lett a házimunka is. Szerettem volna elkezdeni egy online kurzust az asztali virágdíszkészítésről, de így sem igazán tudtam rá időt szakítani. El akartam menni Candice-szel egy esküvő kiállításra a múlt héten, de nem tudtam. Charlie-val is terveztünk közös mozizást, egy régi fekete-fehér filmet akartunk megnézni a Tivoliban, de végül lemondtuk, mert túl későn értem haza a Jetsonból. Jelenleg úgy kipereg a kezemből az idő, mint a homok.

– Pontosan nem tudom, mi történt, Noelle – folytatja Ian –, de ennek a férfinak ki kell költöznie onnan, és még azelőtt szüksége van egy takarítóra, aki segít neki kipucolni a lakást. Elég idős már.

– Nem idegen már számodra az a korosztály, nem igaz, drágám? – mondja Anya reménykedve. – Ott van az az idős nő, Betty, akinél időnként takarítasz. Olyan jól bánik velük, nem igaz?

Dilly szendviccsel teletömött szájjal kuncog magában.

– Jól bánik velük – motyogja.

– Mondtam is, hogy ismerem a megfelelő személyt – mondja Ian izgatottan. – Mondtam neki, hogy nálad megbízhatóbb, szorgalmasabb takarítót keresve sem találna egész Angliában.

– Ó – halványan elmosolyodom. – Köszi, Ian. És… nem mintha nem örülnék, hogy eszedbe jutottam…

– Hát persze hogy!

– Csak az időm… Mármint tényleg csak a kedd délutánjaim meg a vasárnapjaim szabadok most.

– Igen. – Ian a szavaimat fontolgatja, közben aprókat bólogat, a feje olyan, mint egy szellő dobálta lufi. – Hm. Igen, meg tudom érteni, Noelle. Hát, semmi baj.

Anya nem mond semmit, csak megfordul, és elkezdi feltölteni a mosogatót vízzel. Én pedig érzem, ahogy a feszültség elkezd duzzadni, gomolyogni, akár egy felhő, ami bármelyik pillanatban megadhatja magát, hogy ránk zúduljon minden aggodalom és elvárás. A ki nem mondott szavak, hogy „de hát kevés a pénzünk. Ettől meg egész éjjel fent vagyok, halálra aggódom magam, és itt ez a munka, Noelle! Egy jól fizető munka!” És azt kívánom, bárcsak Dillyre nézne így. Dilly, az ő kisbabája, Dilly, a nyamvadt lepke, akit a világért sem akarna felizgatni ezzel. Ráadásul ő megvalósíthatja az álmait. A turnézást, a zenélést. Én mit csinálok? Azon kívül, hogy leárazott virágokkal bohóckodom, meg hegymászókat ijesztek el várótermekben.

– Azt megmondták, mikorra kell a takarító? – kérdem végül.

Ian meglepetten néz fel az iPadjéből.

– Ó. Igen. Amilyen gyorsan csak lehetséges, ezt mondta George. – Ian magában kuncog.

– Mondd meg neki, hogy esetleg érdekel a dolog – mondom, ahogy Dwayne és Ian, mint két hiéna, belemar a szendvicsébe, miközben a telefonjukat nyomkodják.

– Holnap rákérdezek még George-nál. – Ian pötyög valamit az iPaden. – Úgy! Még emlékeztetőt is beállítottam. Ez majd jelez az okosórámon, hogy ne felejtsek el beszélni vele a meccset követő tízórai közben.

Anya rámosolyog.

– Okos! – mondja. – Na és, milyenek a szendvicsek, fiúk?

– Fenomenális, anya! – csámcsog Dilly. – Őrület belegondolni, hogy az a hentes dutyiban ült.

– Kirabolt egy kocsmát – teszi hozzá Dwayne, mire Ian felvisít, mint aki épp most fedte le mind a négy sarkot bingóban.

– Rablás! – kiált. – Ezt el sem hiszem! Igazam volt, Belinda! Fején találtam a szöget!

Tizenötödik fejezet

Eltart egy darabig, mire megtalálom a megfelelő bejáratot a heath cove-i panelházban, és mire odaérek, tiszta ideg, izzadt és feszült vagyok, hogy elszúrtam ezt az laza állásinterjút, amire el sem akartam jönni. Frank fia otthon van, és engem vár, az apja hetedik emeleti lakásában, és ahogy ott állok a földszinten a liftben, egy örökkévalóságnak tűnik, amíg az ajtó becsukódik. Mintha tudná.

– Azt hittem, a szabadidődben azt a virágkötő tanfolyamot akartad megcsinálni, amit az az online egyetem meghirdetett – mondja az ajtó. – Nyitva maradok, jó? Még leléphetsz.

Nem mozdulok. Az ajtó becsukódik, a lift pedig lassan megindul fölfelé.

Eddel néztünk egy lakást egy ehhez hasonló panelban hét éve, amikor hazajött az egyetemről. Ed a szeme sarkából lesett engem olyan kifejezéssel, mintha azt mondaná, „reméljük, a lakás jobb lesz, mint a lift”, az ingatlanközvetítő az óráját nézte, aztán a felvonó lámpája kigyúlt a fejünk felett. Sajnos nagyon nem jött be. Zuhany volt a vécé fölött, a terasz nem terasz volt, hanem egy ablak, amin keresztül egy apró négyzetnyi palatetőre mászhattál ki, és minden szobának nyers krumpli szaga volt, de különösen a hálószobának, aminek a mennyezetén egy hatalmas tükör terpeszkedett. Egész idő alatt visszafojtottuk a röhögést, ami aztán azonnal kirobbant belőlünk, ahogy az ingatlanos elhajtott.

– Tudom, hogy a folt a padlószőnyegen nem túl bizalomgerjesztő – utánozta Ed az ingatlanközvetítőt hazafelé menet, és megszorította a kezem –, de egy jó kis szőnyeg mindent megold! Nem, haver, bocsi. Semmi nem segíthet egy ekkora szemétdombon!

Néhány héttel később találtunk egy jobb helyet. Tisztább, modernebb, bár kicsi, de minden, de tényleg minden elképzelhetőnek tűnt aznap, amikor letettük rá a foglalót. Egy év. Ennyink volt ott együtt, mielőtt újra hazaköltöztem. Előveszem a telefonom, ahogy a lift felfelé halad. Visszaírjak neki? A kórházi kávézás után rögtön írt egy üzenetet. „Örülök, hogy láttalak, Nell, remélem, az anyukáddal minden oké” – ennyi állt benne. De nem válaszoltam. Egy csomó választ megírtam már azóta, naponta egy párat. De aztán kitöröltem az összeset, és kiléptem az üzenetekből. A nevét bámulom a kijelzőn, aztán visszarakom a telefont a táskába.

Amikor a liftajtó kinyílik, fokhagyma és frissen felmosott padló illata fogad. Frank lakása pont a folyosó túloldalán van, ahogy Ian mondta. 178 A. Csend van. Semmi tévézaj, semmi zene. Daisy egy hasonló lakásban lakott pár utcával odébb, és ott mindig hallottam valamit, ahogy az ajtajához közelítettem. Edénycsörömpölést, amikor az anyukája főzött, a cincogó zenét Daisy szobájából, a szombat esti vetélkedők motyogását, amikor Daisy apukája otthon volt már munka után. Itt viszont nincs semmi. Bekopogok, az ajtó kemény.

Egy pillanatig azt gondolom, nincs itt senki. Aztán meghallom, hogy zörög a zár az ajtó túloldalán, majd nagy lendülettel kinyílik.

– Sam!

– Noelle!

Tizenhatodik fejezet

Azt a rohadt!

Az arcomhoz kapom a kezem. Ez a legelső reakcióm. Vagyis azon kívül, hogy olyan hangosan akad bennem a levegő, mint valami rajzfilmben. Aztán egyszerre mindkettőnkből kiszakad a nevetés. Én még fel is horkantok közben, amitől még inkább röhögnünk kell.

– Hitted volna…?

– Nem! – mondja.

– Hát ez…

– Őrület! – nevet Sam, az állát fogva. – Mit keresel itt?

Rábámulok, majd a tekintetem átvándorol a megkopott szélű, rézszámokra az ajtón.

– Ö. 178 A, igaz? – Ahogy kimondom, látom az arcán, hogy leesik neki. – Frank?

– Ó. Ó, hát persze!

– Igen. Én vagyok az, a takarítónő – mondom. – Szolgálatára. Frank pedig az…?

– Az apám – bólint egy nagyot Sam. – Ez az ő lakása.

Ekkor összeáll minden, mint két kirakós darab. A kórház, a beteg apa. Hát persze!

Aztán eszembe jut a szórólap, mint egy hívatlan vendég a buliban. Az összegyűrt gombóc azon a széken, mire pajzsként összefonom a karom a mellkasom előtt. Igen-igen, mondanám szívem szerint, emlékszem ám, említetted az apukádat, mielőtt kitörölted volna a segged a számommal.

– Bejössz?

– Azt hiszem, kéne.

Sam tesz egy lépést oldalra, utat engedve nekem, hogy belépjek a vékony, palackzöld szőnyegre. Minden igyekezetem ellenére is zakatol a szívem, mintha ki akarna szabadulni a helyéről, hogy ide-oda ugrálhasson a testemben. Hogy történhetett ez… már megint? Végzet, ahogy Theo mondta. Mágnesek. Erről lenne szó? Valamilyen furcsa mágneses erő működése ez? Jó ég, ha ez így megy tovább, akár egy saját reiki tábort is indíthatnék. De az, hogy összetalálkoztunk a kórházi váróteremben az éjszaka közepén, meg itt is, ez már több, mint véletlen, erősködne Charlie és Theo. De… miért? Mi ennek az értelme? Még csak annyira sem érdeklem, hogy barátkozzon velem, hogy néha SMS-t vagy e-mailt váltson velem, hogy „tartsuk a kapcsolatot”. Ez így már szinte kínzás, hogy folyton ez történik. Pláne, hogy a pasi egyértelműen nem akart harmadik találkozást. Amitől ez most vált gyönyörű véletlenszerűségből egyszerűen, Dillysen mondva, kurvára cikivé.

Sam körbevezet a nagy, de dohos lakáson, én pedig követem. Vannak itt egymásra halmozott dobozok és tárgyak, szedett-vedett papírkötegek meg a sziklás tengerpartokon látható kőrakásokra emlékeztető könyvoszlopok. A nappali ajtajában megállunk egymás mellett. Összeér a felkarunk, mire a szívem újabb eszelős vágtába kezd, és annyira szeretném, ha lenyugodna már.

– Szóval – mondja. – Tudom, hogy őrületes.

– Az már biztos, Samuel!

Sam egy pillanatra elhallgat, keze az állán. Kerüli a tekintetem.

– Ö… Én a lakásra gondoltam.

– Ó! Hát, talán egy kicsit.

Újabb fájdalmasan kínos csend, aztán Sam megköszörüli a torkát, és belép a kupis nappaliba. A négyzet alakú szoba még több könyvvel és papírhalommal van tele, meg egy kerek étkezőasztallal, amiből épphogy kilátszik egy négyzetcentiméter homokszín fafelület, köszönhetően a garázsvásárszerűen rápakolt tárgyak tömkelegének.

– Hát, az öregnek költöznie kell. Egy földszinti lakásba megy, ami biztonságosabb. Egy olyan helyre, amit meg tud közelíteni akkor is, ha épp nem működik a lift.

– És hogy van az apukád? A kórházi eset óta?

Sam bólint, a szobára több figyelmet fordít, mint rám.

– Hát… majd lesz jobb is. Nagyot esett. Nem igazán tud járni. A súlyos ízületi gyulladása tavaly még rosszabb lett. Nem is tudom, olyan… nehéz eset. De ennek aztán semmi köze a gyulladáshoz. Azelőtt is nehéz eset volt.

– Nem lehet egyszerű.

Sam vállat von.

– Nem állunk valami közel egymáshoz, szóval…

– Tényleg?

– Aha. Tipikus elhanyagoló, szar apa problémák.

– Ó.

– Ja.

Istenem, ez mennyire kínos! Kemény menet, azt hiszem, ezt szokták mondani, mintha sűrű bozóton próbálnád átverekedni magad. Közben folyamatosan ellenőrzöm az állkapcsomat, nem szorítom-e össze, nem vicsorítok-e láthatóan, mint az a csupa fog emodzsi. Az a sok együtt töltött óra a kocsiban, a leállósávban (a québeci parkunkban) sétálás, a kórházi váróteremben nem volt ilyen. Fájdalmasan kínos, az a vágni-lehetne-a-feszültésget fajta. Az biztos, hogy egy perccel nem maradtam volna tovább a szükségesnél abban az autóban, ha ilyen lett volna a hangulat. A kibaszott holdfénnyel is megpróbáltam volna feltölteni a telefonom, ha ilyen lett volna. De nem ilyen volt. Azok az órák… elevenek voltak. Pezsgő, felvillanyozó. Ez most másmilyen. Merev, kimért, hűvös, mintha a szoba tele lenne láthatatlan csapdákkal.

– Megmutatom a konyhát – mondja Sam határozottan, én pedig bólintok, és követem az áporodott szagú nappalin keresztül.

Talán azt gondolta, hogy túlságosan lelkes vagyok. Talán csak kedves akart lenni, kihozni a legtöbbet abból a szar helyzetből az autópályán. Talán nős. Vagy talán titokban egy pöcs. És ha ezek bármelyike is igaz, naná, hogy kidobta a számom. És talán ettől van ez a kimértség is. Így közli velem, hogy na jó, a kocsiban nagyon jól elvoltunk, szép esténk volt, különösen azért, mert a helyén kezeltük. Csak néhány furcsa, fagyos, vesztegelős óráról volt szó, ami után soha többet nem találkozunk. De van egy dögös, okos, anyagias barátnőm, meg egy szexi, menő munkám, és tényleg nincs szükségem egy új barátra, pláne nem egy olyanra, aki elpirul, valahányszor az irányába lélegzek. Tele vagyok ilyenekkel a kiteljesedett, elfoglalt, utazós, hegymászós, medvebőrt-viselős pöcsös életemben. És meg is értem, azt hiszem. Ami az autóban történt… teljesen valószerűtlen volt, a valóságtól távol eső kis zug. De a kórház meg ez, ez a valóság.

Némán állunk a konyhában. Egy bojler kattan, majd felmordul a falon, a pult alatt a fehér hűtő zúg.

– Akkor – töröm meg a kínos csendet – azt szeretnéd, hogy rend legyen? Hogy könnyebb legyen összepakolni a költözéshez? És aztán kitakarítani mindent, hogy átadható legyen az új tulajoknak.

– Pontosan – mondja Sam. – Nagy munka, sok a személyes dolog, de arra gondoltam, hogy a lomtalanítósok válogatás nélkül elvinnének mindent. És bár az apám egy seggfej, azért megérdemli, hogy meglegyenek a cuccai.

Körbenézek a konyhában. Hatalmas, de tényleg, egy kétszobás lakáshoz, és dugig van cuccokkal, a fiókok mindenfélével telezsúfolva. Egy gyűjtögető otthona ez, de nem annyira durva, mint amit a tévében látni. Csak olyan, mintha soha senki nem nagytakarított volna itt az elmúlt húsz évben, és a kredencben annyi befőtt és konzerv van, amivel simán visszahozhatnánk a hetvenes éveket.

– Körbevezesselek? – kérdezi. – Nem gond, ha úgy érzed, nem neked való ez a meló…

– Nem, dehogy! A körbevezetés jó ötlet.

Egy darabig még Sammel maradok Frank túlzsúfolt lakásában. Két háló, egy apró olívaszínű fürdő, és még egy erkély is van. Ellátni egészen a bathi belváros homokszín épületeiig, amit szerintem soha nem láttam ilyen magasból. A kék, tavaszi égbolt alatt egészen idillinek tűnik. Grandiózus, büszke és történelmi. Sam csendben vezet körbe, de azt elmeséli, hogy a szülei különmentek, még mielőtt ő megszületett volna, hogy az anyukája és a féltestvére Oregonban lakik, és nem túl szoros a kapcsolatuk Frankkel, mert Frank igazán soha nem törte magát, nem nagyon érdekelte a dolog, ahogy Sam fogalmazott.

– De nem számíthat senki másra – mondja. – Úgyhogy nekem kell csinálni.

Akármennyire is próbálok ellenállni, a szívem csak megenyhül, ahogy ezeket mondja. „Jó ember vagy”, akarom mondani, „nem csoda, hogy úgy éreztem, tudod, miről beszélek Anyával kapcsolatban, a »támasszal« kapcsolatban, mert te is ismered az érzést”, de hallgatok. Olyan, mintha lenne köztünk egy láthatatlan villanypásztor, és ha túl közel merészkednék, lepattannék róla. Tartózkodó. És talán azt kívánja, bárcsak ne én lennék a takarító, és ne robbantam volna vissza az életébe már megint, akármilyen véletlenszerű is.

– Nála alszol, amikor eljössz hozzá? – kérdem.

Sam megingatja a fejét.

– Igyekszem tartani a távolságot. Hotelekben szállok meg inkább. Most, hogy Walesben dolgozom, egyszerűen visszavezetek. Egyszer-kétszer megpróbáltam, hogy ideköltözöm tizenéves koromban. A leghosszabb időszak, amit kibírtam, négy hónap volt. Nem egyszerű vele élni, pedig én aztán mindenfelé laktam már.

– Például hófödte hegyekben – jegyzem meg, mire nagyon halványan elmosolyodik.

Miután körbevezetett, visszaérünk a bejárati ajtó elé, és meglepve tapasztalom, hogy kitárja, majd oldalra lép, mintha csak azt jelezné, hogy menjek el, de gyorsan.

– Nem gond, ha nem vállalod el a melót – mondja Sam, az ajtót tartva, én pedig a kardigánom gombjait szorongatom. Mintha mindketten a mentőövünkbe kapaszkodnánk. Egy mahagóni óra, hajóval a számlapján hangosan ketyeg az előszobafalon.

Nem akarom elvállalni a munkát, nem igazán. De jól jön a pénz, nagyon is jól. Úgyhogy az érzéseimtől, a helyzet furcsaságától és belátásaimtól függetlenül meg akarom csinálni. Sam miatt. Képtelen vagyok nemet mondani és kisétálni innen.

– Boldogan vállalom.

Sam kelletlenül mosolyog, kezét az állához emeli.

– Szuper – mondja. – Kezdhetjük… két hét múlva?

Bólintok.

– Kedden délutánonként megfelel?

– Jó lehet – mondja Sam, és előveszi a telefonját. – Akkor hadd kérjem el a… – Hirtelen rám néz, mint aki épp most fogja fel, mit mondott – Számodat.

– Noelle!

Már elhagyom Heath Cove-ot a meleg májusi napsütésben, amikor utánam szól. Még mielőtt megfordulok, tudom, hogy ő az. És valóban, Sam ott áll a betonon, magasan és erősen, barna szemével hunyorog a fényben. Olyan, mintha nyár lenne ma (az ég kék, a fű zöldalmaszínű, a kertekben színpompás virágok nyílnak, mintha színes boákkal aggatták volna tele), és nem tudom nem észrevenni Sam napbarnított csupasz karját a kinti világosságban.

– Jó gyorsan gyalogolsz! – zihál.

– Bocsi. Valami gond van? Kezdjek valamikor máskor…?

– Nem – rázza meg a fejét, és közelebb jön hozzám, leszűkítve a szürke teret közöttünk az utcán. – A kedd jó. A… a telefonszámod.

Ah. Grimaszba torzult az arca, ahogy beírtam a számom a telefonjába, aztán kijött a szomszéd a 178 B-ből, és megkérdezte Samet, hogy van az apukája, én pedig elnézést kértem és leléptem. Úgy örültem, hogy meglóghattam ebből a kínos szituból, hogy legszívesebben megcsókoltam volna a szomszédot, amiért megzavart minket.

– Nem írtam be a számod a kórházban – mondja bűnbánóan Sam. A gyenge szellő megborzolja lágy, sötét haját.

– Tudom.

– Pedig meg akartam tartani, Noelle – mondja halkan –, de tényleg. – A válla ellazul, ahogy kimondja ezeket a szavakat, mint aki súlyos terheket pakol le végre. Ugyanakkor viszont én egész testemben megfeszülök.

– Fel akartalak hívni, üzenni. El sem tudtam hinni, hogy ismét találkoztunk. Mármint, reméltem, hogy egyszer valahogy ez megtörténik…

A pulzusom felgyorsul, ahogy felnézek rá, a karamellszínű szemébe, a sűrű, sötét pillákkal. Mindig olyan jól néz ki. Azon emberek egyike, akiknek még csak meg sem kell erőltetnie magát ezért. Ma is csak egy farmer és póló van rajta, izmos karját körbeöleli a szövet.

– Mondd el megint, milyen magas és erős! – kérte pár hete Charlie, én pedig azt mondtam, hogy szerintem Sam simán fel tudna emelni, mintha csak egy zsemle lennék. Nem úgy, mint Aaron, a srác, akivel azért randiztam, miután szakítottunk Eddel, hogy kipróbáljam, milyen is az, és hogy jobban érezzem magam. A nappalijában ültünk a földön, és filmet néztünk, aztán amikor megpróbált felemelni hirtelen jött vágya kifejezéseként, amit valószínűleg egy netflixes kosztümös drámában látott, olyan volt, mint aki egy kézzel próbál arrébb tenni egy tengeri konténert.

– És amikor látlak – folytatja Sam. Összevonja a szemöldökét, mint aki valami talányon gondolkodik. – Nem is tudom, nehéz elmagyarázni.

A szívem majd kiugrik a helyéről. Ő is érzi, biztos. Éreznie kell azt a furcsa valamit is. Talán ez a sors. Talán tényleg meg van írva, hogy ismernem kell Samet. Talán neki meg…

– De… van valakim, Noelle.

Rábámulok.

– Egy darabig nem volt – folytatja. – De most… megpróbáljuk… rendbe hozni a dolgokat. És nem tudom, hogy helyes döntés-e, de… már tizenkilenc éves korunk óta együtt vagyunk, és… – Vállat von, majd rám néz. – Úgy éreztem, nem lenne helyes eltenni a számodat.

Bár a csalódottság megül a gyomromban, és fáj, amit mond, mégis furcsa mód megkönnyebbülök. Mert Sam jó ember. Ezért dobta el a számom. Nem azért, mert nem akar többé találkozni vagy beszélni velem, vagy mert azt gondolta, hogy valami eszelős, bozótlakó, álruhás kukkoló vagyok. Barátnője van. Samnek barátnője van.

– Megértem – mondom. – Mármint tudod te is, hiszen egy csomót szövegeltem neked Edről a kocsiban.

– Eddie doki – mondja Sam halványan mosolyogva.

– Pontosan.

– Hasonló lehet a helyzet velem meg Jennával is. Diákként találkoztunk Amsterdamban. Mindketten amerikaiak voltunk, utaztunk. Egy számomra fontos valakit vesztettem el, és épp rossz passzban voltam. Aztán találkoztunk, és… – Hirtelen megrázza a fejét, mint aki transzból ébred, és felnevet. – Fogalmam sincs, mit akarok ezzel mondani.

– Talán, hogy úgy érzed, tartozol ennyivel azokért az évekért – mondom.

– Igen. Azt hiszem, így van. – Sam bólint, zsebre dugja a kezét, majd rám néz, és elneveti magát.

– Mi az?

Megingatja a fejét, majd rám villantja grüberlis, fehér fogú mosolyát, amitől idegesítően kocsonyássá válik a térdem.

– Semmi. Csak… te többet tudsz rólam, mint a kollégáim egy része, akikkel már tíz éve együtt dolgozom.

– Egymásba botlunk, érzelmileg összezuhanunk, és egymást használjuk lelki szemetesládánknak – mondom. – Így működünk.

iMessage-üzenet Ed McDonnellnek: Hahó! Még egyszer köszi, hogy velem voltál a kórházban a múltkor. Anya itthon, jól van. Lenne kedved kávézni valamikor? Mondjuk egyszer a műszakod után? Nell

Tizenhetedik fejezet

Eddel egymás mellett ülünk egy padon a vasútállomás közelében, egy-egy meleg, krémes kávéval a kezünkben. Theo szüleinek aranyos kis kioszkjában vettem, amíg Ed vonatára vártam. Két éve az övék, de már szeretnének nyugdíjba menni, és több időt tölteni Athénban a családjukkal. Theo anyukája, Yolanda elmesélte nekem, mennyi gondjuk van az ingatlanügynökséggel, pedig kiadnák a helyet, mert annyira nem élvezi már. Ahogy beleöntötte a tejet a poharakba, és felvett egy újabb rendelést, egy pillanatra elképzeltem, milyen lenne, ha az enyém lehetne a hely, ahogy Theo javasolta. Egy saját virágos bódé. Képzeld el! Szinte már fájt, úgyhogy örültem is neki, hogy Ed vonata befutott. Yolanda átadta az italokat, és nyomott egy-egy puszit az arcomra.

Itt ülünk az állomás előtt a meleg, aranyló napfényben, és szinte levegőt sem vettünk eddig. Túl vagyunk a kötelező körökön, mint az időjárás, milyen meleg van napon, a munkája, majd következett Anya lába, aztán Dilly, Charlie, és mintha képtelenek lennénk leállni. Annyi minden kimaradt, annyi mindent be kell pótolni! Eddig mindig olyan jól kijöttünk, szóval nem is tudom, miért számítottam arra, hogy fura lesz, vagy erőltetett. Így kezdődött a középiskolában is. Megállás nélküli dumálás a buszmegállóban, miközben Daisy a telefonját babrálta, én meg azon pörögtem, mit mondott Ed, hogy mosolygott, Daisy meg a szemét forgatta és vigyorgott. Úgy hiányzott ez, de komolyan! Ez a bizalmas, könnyed beszélgetés a világ dolgairól, ami olyan sokáig a kettőnké volt.

– Charlie-nak kisbabája van – emészti Ed. – Az én fejemben még mindig rockerekkel kavar, és megpróbál rábeszélni a tantrára. Mondtam, hogy Toméknak is kisbabája lesz?

– Komolyan?

– Aha! Októberre van kiírva. Layla előrehozott szülési szabadságra ment. Nem igazán lehet úgy operálni, hogy közben folyamatosan rókázol. Hyperemesis gravidarum.

– Micsoda?

– Vészes terhességi hányás. Nagyon megszenvedi.

– Jó ég! Úgy hangzik, mint valami varázsige. Szegény Layla.

– Anya helikopterkedik, állandóan átmegy. Minden McDonnell várja a hívást, hogy itt a baba. – Ed szélesen elmosolyodik, bennem pedig forró fájdalom gyúl. Féltékenység? Talán. És nem azért, mert Layla nem volt kedves. Mert az volt, még a sógornőjének is nevezett, amit akkoriban nagyon szerettem. Csak hát engem Ed szülei valaha is úgy kezeltek volna, mint Laylát? Körülöttem sündörögtek volna, gondoskodtak volna rólam, ott vártak volna a telefon mellett? Mindig félembernek éreztem magam, amikor a vacsoraasztaluk mellett ültem. Csupa orvos, állatorvos. A tesók kiruccanása Borneóra, hogy oroszlánokat meg lajhárokat mentsenek. Az én öcsém legutóbbi elutazásakor Hullba ment egy hétvégére a haverja nagyijától kölcsönzött lakókocsiban, és összejött egy sráccal, aki mopszlinak beöltözve szórakoztatta a gyerekeket a kempingben. Mindig is kíváncsi voltam, hogy fogadták a szakításunkat. Ujjongtak, valószínűleg, hogy nem házasodtunk össze Eddel, és hogy soha nem kaptuk meg a harmincezret, amit minden McDonnell-pár megkap. Azonnal félreraknák ezt az összeget, ha Ed összejönne egy orvossal, vagy azzal a profi balerinával, akivel esküvőkön és partikon mindig beszélgetnie kellett az anyja nyomására. „Ed, tudtad, hogy Felicity is itt van? Most jött haza Prágából. Elragadóan néz ki!” Nekem meg folyton vissza kellett fognom magam, nehogy azt mondjam: „Ó igen. És azt tudtad, hogy én is itt vagyok? Tudod, a fiad barátnője már tíz éve.”

– Mászkáljunk egy kicsit? – kérdezi Ed, majd mindketten felállunk.

Mászkáljunk egy kicsit? A jó öreg kötött kardigán, amibe belebújok azonnal. Hányszor hallottam már ezt a kérdést életemben? Közös nyaralásokon, ráérős szombat reggeleken a városban, amikor reggeli után kiléptünk a kávézóból a fényáztatta macskakövekre, előttünk az egész nap.

Eddel elhagyjuk a vasútállomást, és besétálunk a városba. A kék eget apró felhők tarkítják, a távolból harangszót sodor felénk a szél. A telefonom megrezdül a táskában. Anya. A harmadik nem fogadott hívás tőle. Kapott egy levelet a kórházból, rá akarnak nézni a lábára, milyen mértékben gyógyul a törés, ő meg nem akar elmenni.

– Hívd fel őket, Noelle! – kérte kétségbeesetten, amikor elindultam dolgozni. Mintha egy zsarolólevelet kapott volna, nem pedig kontrollidőpontot. – Mondd meg nekik, hogy jól vagyok! Nem felejted el, ugye, drágám?

Ed a kezemben lévő telefonra pillant.

– Minden okés?

– Igen. – Gyorsan lepötyögök egy üzenetet. „Minden rendben? Hívom a kórházat, amint tudom.” Nyilvánvalóan elfelejtette, hogy Eddel van találkozóm, habár csak azt mondtam, hogy egy barátommal találkozom.

– Anyukád?

Visszarakom a telefont a táskámba.

– Nincs semmi gond – mondom. – Mehetünk a virágok között?

Ed a szemét forgatja, de kedvesen mosolyog.

– Van más választásom? – kérdi, és belépünk a kis városunk nyüzsgő piacának melegébe. – Megint fel fogsz pakolni?

– Naná! – mondom. – Ez már hagyomány.

Ed felkacag, és megborzolja karamellbarna loknijait.

– Igaz.

Folyton az jár az eszemben, amit Sam Jennáról mondott, hogy tartozik neki azokért az évekért. Jenna olyan Samnek, mint nekem Ed. Nem tudom, pontosan mi a helyzet velünk Eddel, mindenesetre olyan kellemes. Mint a vállra terített takaró, vagy a kényelmes kardigán, amibe belekuckózik az ember. Biztonságos, ismerős és megszokott.

– Elvégezted végül azt a tanfolyamot? A levelezős virágkötőset annál a virágosnál a városban? – kérdezi Ed, ahogy a piaci standok között bóklászunk.

Egy kellemesen meleg fuvallat a ragacsos tejkaramella erős illatát fújja felénk. Ahogy elmegyünk egy édességárus mellett, a napfény megtörik a sorba állított üvegbödönökön.

– Nem, még nem.

– Miért nem? – Ed kérdései mindig ilyenek: rövid és lényegre törő, fekete vagy fehér, csak semmi rizsa. Egy csomót veszekedtünk a célratörőségén, talán többet is, mint bármi máson. Ed nyers, a lényegre fókuszál. Azt hiszem, ezért is lett belőle jó orvos. Ám a nyersesége sokszor kegyetlenségnek érződött.

– Miért nem hívsz hozzá gondozót? – kérdezte Anyával kapcsolatban, mintha ez is csak egy megoldandó probléma lenne, mint például szerelőt hívni a vízszivárgáshoz. – Miért érzed azt, hogy neked kell vele maradnod?

Máskor meg:

– Mit akarsz kezdeni az életeddel ténylegesen? Nos? Ez egy egyszerű kérdés, Nell.

– Még nem sikerült eljutnom odáig – mondom. – Sok a munka, magamra sincs szinte semmi időm.

– Az anyukád miatt? – Ekkor felemeli a kezét a tenyerét felém fordítva, a középső ujján ezüstgyűrű. – Nem akarom beleütni az orrom, Nell. Csak érdeklődöm, mert tudom, mennyire szeretted volna elvégezni.

– Tudom. De azért most is elég sokat foglalkozom virágokkal – mondom, mintha meg akarnám győzni, lenyűgözni. Mintha át kéne mennem valamiféle vizsgán. – Kis és nagy csokrokat csinálok, meg ehhez hasonlókat, aztán feltöltöm az Instagramra. Már van pár ezer követőm.

Ed rám pillant, szája egy egyenes, vékony vonal.

– Komolyan?

– Ismerősnek jelöltelek. Tegnap este.

– Ó, tényleg? Alig megyek fel oda. Totál kezdő vagyok.

Körbejárjuk a piacot. Vannak itt ruhák, szappanok meg egy nagy, hússal teli fehér teherautó. Az árus olyan éneklősen kínálja a portékáját, hogy nem értem, mit mond, de szerintem más sem. Rálesek Edre a szemem sarkából. Pont ilyennek láttam őt mindig is, még a tinédzserkori önmagához képest sem változott szinte semmit. Sem kinézetre, sem személyiségre, sem ambícióit tekintve. Megingathatatlan. Mindig annyi mindent ki akart hozni az életből, és ezt velem is meg akarta osztani.

– Van ez a kórház Portlandben, Nell! Elképesztő! – mesélte nekem azon az estén, amikor minden megváltozott, amikor hivatalosan is elindultunk a szakítás felé vezető úton. Ez volt az első hajszálrepedés. – Van egy szabad pozíciójuk. Elias, az egyik egyetemi haverom ott van, ő szólt.

Aztán jött a „csinálhatnánk ezt” meg a „csinálhatnánk azt” és az „akár haza is jöhetünk egy-két év múlva, csinálhatnék itthon egy plusz képzést”. Emlékszem, mit mondtam neki:

– Ed, ez… ez túl sok. Baromi messze van!

Emlékszem a honlapokra is, amiket ezután mutatott: tanfolyamok, workshopok, kiadó lakások, a terve, amit szövögetett, aminek része voltam. Amibe nem igazán illettem bele, elvesztem benne, ugyanakkor ki is lógtam belőle. Aznap éjjel, amikor előállt az állásajánlattal, nem aludtam. Inkább néztem őt a sötétben, ahogy alszik, és azt hiszem, már akkor elkezdtem gyászolni a kapcsolatunkat. Tudtam, hogy úgyis elmegy. Tudtam, hogy az együtt töltött éjszakák hamarosan véget érnek. Mert én nem mehettem el. Anya nem jött volna rendbe hirtelen annyira, hogy már ne legyen rám szüksége, és ő sem hagyott volna el engem soha, amikor szükségem lett volna rá. Tizenkét hét múlva Ed felszállt a repülőre, én pedig a kertben ültem, és figyeltem az egymás után elszálló gépeket a fejem fölött azon töprengve, vajon melyiken ül ő, és egy párhuzamos világban melyiken ülnék mellette én is.

Ed mellém szegődik, válla súrolja az enyémet.

– Olyan jó itt, Nell – mondja, ujjait hozzáérinti az enyémekhez. – Nagyon jó itthon lenni.

– Igen – mondom.

A nap elé beúszó felhő szürke árnyékot vet ránk, a karomat végigsimító szellő libabőrt hagy maga után.

Ed felnevet.

– Na, abban viszont nem vagyok biztos, hogy hiányzott volna a kiszámíthatatlan brit időjárás, hogy őszinte legyek!

– Jó volt Portlandben?

Ed szemébe csillogás szökik a kérdésre, majd ahogy jött, el is múlik.

– Az időjárás? – kérdi.

– Minden.

Először nem szól, mérlegeli a két lehetőséget: kitálaljon vagy ne. Aztán egyszerűen csak kimondja:

– Klassz volt, Noelle.

Tovább sétálgatunk a macskaköves úton az árusok között, a standokon ruhák, szélcsengők, gyümölcsös kosarak és formás nyári szamócával teli kosarak. És mielőtt még észrevenném, Charlie tetoválóstúdiója előtt kötünk ki, vattacukorrózsaszín felirata kiemelkedik a homokkő téglákról. Francba! Remélem, nem vesz észre minket. Közben meg valahol szeretném. Jobb lenne, ha csak meglátna, és nem úgy kéne elmondanom, hogy rákérdez. „Most akkor mi van? Újra össze akarsz jönni vele?” Én viszont egyik kérdésre sem tudom a választ.

– Bent van? – kérdezi Ed csak úgy mellékesen.

– Igen – felelem –, és nem, nem megyünk be köszönni. Be van táblázva ma. A szombat a legforgalmasabb napja.

Ed felnevet és vállat von.

– Még mindig meg akar verni, ezek szerint?

– Teljes mértékben! – mondom, ő pedig lenéz a cipőjére, ahogy elsétálunk, mintha megbántódott volna.

Belesek az üzletbe, félig-meddig arra számítva, hogy Charlie-val találom szembe magam, ahogy némán formálja a szavakat „Mi a jó szar ez, Elle?” De… nincs bent. A stúdió nagyon picike, simán látni, ahogy Charlie és Clemmie, az asszisztense dolgoznak. Clammie-t látom odabent, éppen telefonál, sűrű, lila haját magas lófarokba fogta, a fekete tusvonal túllóg a szeme sarkán. De Charlie sehol. Furcsa. Hol lehet akkor? Talán a mosdóban. De akkor hol a rengeteg vendég, akiket mára várt? Akik miatt ma nem tudott Theónak segíteni a boltban, akik miatt nem tudott vigyázni Petalra sem, sőt még egy plusz napot is be kellett iktatnia? Eszembe jut, amikor megláttam őt az ellenkező irányba hajtani, meg amikor Theo elmondta, hogy aggódik miatta. Viszonya lenne? Nem! Hogy juthat ilyen az eszembe? Csak egy árulónak jutna ilyesmi az eszébe a legjobb, legkedvesebb barátjáról.

– És még mindig akarod? Noelle?

– Hogy? Bocsi, csak… Charlie nincs bent. Pedig azt mondta, itt lesz, és mégsem…

– Aha. – Ed vállat von. – És?

– Mostanában… Theo szerint furcsán viselkedik.

Tudom, mire gondol, ahogy felém fordítja a tekintetét, a szeme félig nyitva, unottan. Szerinte a saját életem miatt kellene aggódnom inkább a másoké helyett. Folyton ezt mondta, valahányszor Anya felrobbantotta a telefonomat a nem fogadott hívásaival, valahányszor Dilly sokáig kimaradt, én pedig a köntösömben vártam rá a verandán. „Miért nem veszed észre, hogy van saját életed, amit élhetnél, Nell?”, kérdezte idegesen, mire azt feleltem, hogy élem. Hát nem azt tettem? „De ki helyett?” kérdezte erre, ami után mindig, de mindig veszekedés következett. Én azzal vádoltam, hogy meg akar változtatni. Ő a stagnálás miatt kiabált velem. Én sírtam, és bocsánatot kértem, amiért nem egy McDonnell vagyok. Aztán bocsánatot kért, és bizonygatta, hogy csak nekem akar jót, és csak emlékeztetni akar, hogy aznap éjjel Daisy vesztette el az életét Lee-vel abban a balesetben, nem én.

– Charlie-val minden rendben, Nell! – mondja Ed, és zsebre teszi a kezét. – Ne idegeskedj!

– Nem idegeskedem!

– Dehogynem! – Mindenttudóan mosolyog, én pedig ránézek, úgy igazán. Az arcát figyelem, aminek minden egyes vonását ismerem, és elönt valamiféle sóvárgás utána. A szívem sóvárog az övére. Ed. Az én Edem. Tudom, melyik a kedvenc öblítője, hogy utálja megvajazni a frissen készült pirítóst, mert megolvad a vaj, és ismerem az összes motivációs előadót, akiket zuhanyzás közben hallgatni szeret. Ismerem őt, és ő is ismer engem. Még a ronda, sötét dolgokat is, amiket a tudatom leghátsó zugába próbálok elrejteni, minta nem is léteznének. Szeretném megölelni. Még mindig én vagyok én, te pedig te.

– Milyen volt Amerika? – kérdezem, hirtelen megtorpanva a járdán. Ő is megáll.

– Ő… már mondtam, nem? Klassz volt.

– Nem, Ed! Igazából milyen volt?

Egy széllökés száguld végig a levegőben, az egyik közeli standról, ahol kézműves kőedényeket, kis tejes köcsögöket és kőszínű bögréket árulnak, valami leborul és darabokra törik a macskakövön. Egy csapat kőműves a másik oldalon ujjong és huhog.

Ed nem siet a válasszal, engem figyel.

– Hogy érted ezt? – kérdezi.

– Tudod, hogy értem! Mit csináltál? – folytatom. – Például… péntek esténként továbbra is rendelt kaját ettél? Hiányzott az EastEnders? Kaptál bárhol is olyan baconös szendvicset, amit a Chancerben adnak? Lettek barátaid? Istenem, nem is tudom! Csak mesélj valamit! Mindent! Mindenről!

Úgy hiányzott! Kimaradtam két teljes évnyi emlékből, élményből meg miegyébből, ott tátong köztünk az űr, amit azok a dolgok tesznek ki, amikről én nem tudok, meg amikről ő. Tizenkét éven keresztül percre pontosan tudtuk, mit tesz a másik. Most meg fogalmunk sincs semmiről.

– Tudod, hogy most arra kérsz, hogy dicsekedjek, ugye? – kérdezi Ed bánatos mosollyal.

– Legyen így! Szeretném tudni, miből maradtam ki. Szeretném tudni, milyen volt. Mert hát majdnem részese lettem én is. Ezekben az emlékekben osztoztam volna veled.

Esni kezd az eső, mi pedig mindketten felnézünk az égboltra.

– Rendben – mondja Ed lassan. – Vegyünk valami ebédet, aztán menjünk el hozzám.

Tizennyolcadik fejezet

– Halló! Noelle Butterby vagyok. Azért keresem önöket, hogy…

– A fényképezőgép után érdeklődjön?

– Igen! Úgy van! Lefogadom, hogy elege van már belőlem, csak a múlt heti úr azt mondta, hogy a történelem tanszék vezetője tegnap tért vissza a szabadságáról, úgyhogy…

– Így igaz, valóban. Ám attól tartok, még mindig nem találtuk meg a készüléket. Sajnálom.

– Csak… Tudom, hogy több mindenkinek nagyon fontos lenne…

– Tudom, de ahogy a barátjának is mondtam a múlt héten, valószínűleg a másik időkapszulában…

– A barátomnak?

– Igen! Egy egyszer használatos fényképezőgép után érdeklődött, amit esetleg senki nem keresett, én pedig azt gondoltam, biztos ön kérte…

– Hogy hívták?

– Hm. Nem tudom, nem hagyta meg a nevét, azt hiszem. Csak úgy érdeklődött.

– De férfi volt?

– Igen. Azt mondta, egy régi diákunk.

*

Sam apja, Frank, meg sem szólal. Arra számítottam, hogy lesz egy-két keresetlen megjegyzése, vagy majd morog, beszólogat vagy egyszavas válaszokat ad, esetleg túl sok mondanivalója lesz, valahányszor felveszek valamit, vagy új szemeteszsákot szedek elő. Ám amire egyáltalán nem számítottam, az az, hogy teljesen levegőnek néz, mintha egy kéretlen szellem lennék, aki a kis házában kísért, és a pap azt mondta, ne vegyen róla tudomást. „Ne foglalkozzon azzal a furcsa, meggyötört lélekkel, Frank, és akkor talán megunja, majd végre átlép a túlvilágra. Attól tartok, ez az egyetlen módja ennek.”

Köszöntem, ahogy megérkeztem, és felajánlottam, hogy készítek neki valamit inni. Mindkettőre hallgatás volt a válasz. Megfordult a fejemben, hogy odamegyek hozzá, és megpiszkálom a ráncos arcát, hogy megbizonyosodjam róla, hogy nem valami viaszbábuval van dolgom.

Egy Gloria nevű nő nyitott ajtót, amikor először jöttem. Az ápolónő mosolyát leginkább ragadósnak lehetett volna nevezni, nem mintha bármi hatása is lett volna Frankre, aki ettől csak még inkább úgy nézett ki, mint aki a halálát várja.

– Maga Noelle! – mondta erős ír akcentussal. – Lépjen csak beljebb ebbe a boldog otthonba! – Elnevette magát, majd odasúgta nekem. – Még a nyugdíjazásom előtt szeretnék kicsikarni belőle egy mosolyt. Mit gondol? Van esélyem?

Előkészítette Frank reggelijét, majd átsegítette az ebédlőszékébe, aztán vissza a karosszékbe. Hallottam, ahogy azt motyogja, „rohadtul értelmetlen”, de Gloria elmagyarázta neki, hogy ha egész nap ugyanabban a karosszékben ül, bemerevedik mindene.

– Hülyeség! – csattant fel.

Amikor pedig rámosolyogtam, ahogy elhaladtam az ajtó mellett egy doboznyi újrahasznosítandó kartonpapírral, olyan megvetéssel nézett rám, mintha egy áthaladó utazóügynök és/vagy bűnöző lennék. Aztán a fele cuccot elejtettem, mire olyan mély és hangos lélegzetet vett, hogy azon csodálkoztam, hogy nem szippantott fel az orrába a kartonnal együtt.

Most már ketten maradtunk, én és Viasz Frank. A lehető legelátkozottabb párosítás.

– Frank? – kiáltok be a konyhából. Kikukucskálok az ajtón, de nem válaszol, hiszen mi a francért is tenné?

A karosszékében ül, és úgy nézi a tévét, mintha valaki pisztolyt fogott volna a halántékához, én meg a konyhaajtóban toporgok tizenöt perccel a megállapodott háromórás munkaidőm lejárta után, amit a vendégszobában töltöttem. Összeszedtem a szemetet, kiürítettem a régi újságokkal teli dobozokat, aztán megmutattam egy papírokkal teletömött bőröndöt Franknek, aki erre rám üvöltött, hogy hozzá ne érjek, mire eldobtam az egészet, mintha bomba lett volna. Túlfutottam az időmön, mert ez a lakás egy kész kupleráj. Minden egyes zugban és sarokban csak még több cuccot találok. Olyan, mint Mary Poppins varázslatos táskája, csak szép lámpák és menő ernyők helyett csupa kacattal van tele. De azért is túlóráztam, mert képtelen vagyok kiverni a fejemből, amit a középiskolában dolgozó nő mondott a telefonban. Teljesen elvonja a figyelmem, a fejem tele van ide-oda cikázó gondolatokkal, amik leginkább egy regénybe illő szcenáriókká állnak össze, és semmi közük a valósághoz.

– Az életed nem egy Nicholas Sparks regény, Noelle! – emlékeztetne Dilly, ha tudná, hogy egész éjszaka nem aludtam, mert azon gondolkodtam, lehetett-e Lee az a volt diák, aki a fényképezőgép után érdeklődött, habár ő már sajnálatos módon nagyon is halott. És persze senki nem mondta, hogy ugyanarról a fényképezőgépről van szó, de… nem is tudom, szerintem igen. Természetesen úgy feltételezhetik, hogy Daisy gépét senki nem fogja keresni. Ezt a kifejezést használják, ha olyasvalamire utalnak, aminek a tulajdonosa már nincs közöttünk, és ha én nem keresném, nyilvánvalóan ott vesztegelne náluk a fényképezőgép. Megkérdeztem Edet, mire úgy nézett rám, mintha végérvényesen átléptem volna az őrület határán.

– Nem, az nem én voltam, Nellie – mondta a vállát megvonva. Aznap, amikor telefonáltam, ismét a vasútállomásnál vártam rá egy elviteles kávéval. Szokásunkká vált, hogy együtt kávézunk, amint hazaért a műszakja után, majd a városban sétálunk, bebarangoljuk a piacot, aztán Ed megragadja a karom, hogy menjek vele a kerékpárüzlet fölött lévő lakására, és néha csatlakozom is hozzá, attól függően, Anya hányszor hívott, és hogy Ian vele van-e. Átmenetileg bérli az apja egyik ismerősétől, aki éppen utazgat valahol, és valahányszor felmegyek hozzá, olyan érzésem van, mintha valaki más otthonában lennék, valaki más tárgyai között.

– Figyu, nem akarok érzéketlen lenni – folytatta –, de talán jobb lenne, ha hagynád ezt az egész fényképezőgép témát.

Ettől aztán befeszültem, mert olyan elutasító, olyan Ed-es volt. De azért is, mert láttam valamit átfutni az arcán. Szánalmat. Aggodalmat. Valamit. Vagy lehet, hogy csak paranoiás vagyok, hiszen miért is hazudna? Minek kellene neki egy ócska régi fényképezőgép?

– Azok csak fotók, Nell – mondta.

– Daisy fotói – válaszoltam. És van egy rólunk is, gondoltam, de nem mondtam ki. Az, amit Edről és rólam készített, amin Ed átölelte a vállam, hátunk mögött a fényárban úszó sportpálya. „A jövőm van azon a fotón” – gondoltam, miközben Daisy a hüvelykujjával továbbtekerte a filmet. „Egyszerűen csak tudom. És be is bizonyítom, amikor majd visszajövünk, és előszedjük a földből, együtt.”

– Frank? – kiáltok ismét az ajtóból.

Frank felém sem néz, tekintete a tévére tapadt, szája kicsit nyitva, szeme vékony csík csupán, mintha különösen nagy erőfeszítést jelentene nyitva tartani. Sam biztos az anyukájára hasonlít. A legapróbb hasonlóságot sem látom Frank és Sam között. Talán az orruk, de csak ha nagyon erőlködöm. Az egyenes orrnyergük ugyanolyan. De semmi más. Mint tűz és víz. Szöges ellentétek. Külsőre, természetükben, és ahogy meg tudom állapítani, mindenben. Kíváncsi vagyok, hogy találkoztak Sam szülei. Sam anyukája kilenc évvel fiatalabb az apukájánál, ennyit tudok, de nagyon érdekel, vajon tartott-e magánál például rúzst, arra az esetre, ha összefutnának. Kíváncsi vagyok, Frank kitalált-e bármiféle kifogást, hogy a közelébe kerüljön, vagy hozzáérjen, ahogy elhaladt mellette, és vajon az anyukája elemezte-e utána a pillantásokat, az érintést. Képtelen vagyok elképzelni. El nem tudom képzelni, hogy Frank tudja egyáltalán, hogyan kell mosolyogni, nemhogy megérinteni bárkit is (kivéve persze a lélekbe markoló jeges pillantását).

– Kér egy csésze teát, mielőtt elmegyek? – próbálom még egyszer.

– Nem – morogja inkább, mintsem kimondja a szót, én pedig teljesen fölöslegesen bólintok, ahogy a mosógép a hátam mögött ironikusan jókedvű dallamával jelzi, hogy lejárt.

– Akkor ezeket még kiteregetem az erkélyen, jó?

Semmi válasz.

– Rendben, szuper – mondom. – Akkor megcsinálom. Csodás, napos idő van, hamar megszárad. Majd Gloria beszedi. Vagy Sam. Jön ma Sam?

Bár tudom, hogy nem kéne, de nagyon remélem, hogy a válasz igen. Sammel nem beszéltünk a múltkori óta. Vagyis egy üzenetet leszámítva. „Jövő kedden kilenc előtt ott leszek” – írtam, mire visszaírta, hogy remek, mosolygós fej. Ezt a célratörő, unalmas üzenetváltást még Charlie-val sem tudnánk agyonelemezni.

Az erkély a hetedik emeleten van, és bár nem vagyok kifejezetten tériszonyos, a térdem azért megremeg, mintha egy rozoga hídon állnék, miközben elkezdem ráakasztani a ruhákat a szárítóra. Nem éppen a természetes közegünk ez a magasság, nem? Bár a repülőn soha sem féltem. Nagyon szeretek repülni. Anya is nagyon szerette. Tizenhat éves koromig minden évben elmentünk nyaralni valahova: Spanyolországba, Krétára, Ciprusra, Portugáliába. Erre gyűjtött egész évben, csak ez az egy hét lebegett a szeme előtt, amikor elrepíthet otthonról minket Dillyvel. Előttem vannak a kis hátizsákok, amiket a repülőútra készített elő nekünk, benne rejtvénykönyvek, édesség és egy doboz ceruza, meg ahogy előhúzta azokat a csomagtartóból a sötétben, a szeme álmos, de izgatott a mi kis kalandunk miatt. Nem volt mindig ilyen. Anya régen barnára sült, vagány és kalandvágyó volt. Aztán jött az agyvérzés, és hirtelen minden megváltozott. Az apró szikrák a lelkében lassan kihunynak. Bárkivel megeshet. Menjünk vissza az időben hét évet, és ott van az az énem is, az a Noelle Butterby, aki után Henry doktornő érdeklődött. Az, aki teljesen elvesztette önmagát egy időre, amikor mindenki más egyetemre ment, önálló életbe kezdett.

– Maradjanak továbbra is velünk a következő remek versenyre! – hallom a tévét egy közeli lakásból kiszűrődni. – Később pedig megmutatjuk önöknek, hogyan készíthetnek nem csupán egy, de két tökéletes nyári ételt is!

Kilométerekre ellátni innen. Házak és épületek sora a horizonton, a háttérben dombok, viruló zöld lombok és a kék ég. Frissen vágott fű illata száll fel az egyik kertből, egy másik lakásból pedig sülthagymaillat. Megragadom az erkély korlátját, és lehunyom a szemem. Régen folyton ezt csináltuk Daisyvel náluk, vagy éjjel, ha ott aludtam, miközben a nyitott ablakon beáramlott a messzi autópálya forgalmának zaja.

– Hol vagy, Elle? – kérdezte álmos hangon, de mindig megkértem, hogy ő válaszoljon először, mert neki voltak a legjobb ötletei, a leggazdagabb képzelőereje. Ezért is választotta a művészeteket. Ezért lett mindig az övé a legjobb vers és novella az irodalomórán.

– Ó, én épp Olaszországban vagyok veled – mondta, ahogy becsukta a szemét. – Ünneplünk. Épp most adtam el egy forgatókönyvet, és azt mondják, én vagyok a következő Nora Ephron, úgyhogy egy tonna pénzt költhetek. Ma este felszedünk pár dögös, meggyötört költőt valami lepukkant bárban. És majd csapják nekünk a szelet. – Mindig úgy kacagott ilyenkor, olyan örömmel, mint aki nagyon büszke a kis történeteire. – Na, Elle! Hunyd be a szemed! Használd a fantáziád! Te mit látsz?

A boldog, életteli hangja végigsöpör az elmémben. Kislányos, kacagós. Úgy utálom, hogy Daisy megrekedt az időben, hogy ő már örökké tizennyolc éves lesz. Soha nem tölti be a huszonkettőt, harminckettőt vagy a hetvenkettőt. Utálom, hogy soha többé nem lesz szerelmes, nem láthatja New Yorkot vagy Amszterdamot. Amszterdam volt az első úti célunk, ahova a középiskola után készültünk elmenni, amire gyűjtöttünk.

– Majd felugrunk egy fapadosra! – mondta Daisy, én pedig szinte émelyegtem, annyira vágytam oda.

– Hol vagy most, Elle? – hallom most is a hangját.

Én pedig gondolkodom, az erkélykorlátba kapaszkodva, próbálkozom. Hova mennék, ha bárhova mehetnék? De nem jut eszembe semmi, egyáltalán semmi. És egy pillanatra eszembe jut, hogy lehet, én is megrekedtem?

– Helló!

A szemem kipattan, és megfordulok. Sam az erkélyajtóban áll, magas és jóképű, ajkán halvány mosoly.

– Gyönyörködsz a kilátásban? – kérdezi lazán.

– Egy kicsit. – Megköszörülöm a torkom, és kihúzom magam. – Habár a lábam egy kissé elkocsonyásodott.

– Elkocsonyásodott – ismétli. – Érdekes. – Mellém lép, majd napbarnított alkarját a korlátra támasztva előrehajol, és maga elé néz, mint én. Fantasztikus az illata. Friss zuhany, naptej és cédrusos after shave keveréke. A szívem repdes a bordáim ketrecében.

– Tudod, csak be kell csapnod az agyad – mondja. – Amíg van valami a talpad alatt, egyszerűen csak meg kell győznöd magad arról, hogy a talajon állsz.

– Oké – mondom. – Azért ez egy kicsit nehéz úgy, hogy tudod, hogy az autók Hot Wheelsnek látszanak, és igazából közelebb vagy a madarakhoz, mint az emberekhez.

Sam felnevet.

– Gyakorlás kérdése – mondja. – Ezért hunytad be a szemed?

– Á, nem egészen. Régen sokat csináltam ezt a barátnőmmel, amikor gyerekek voltunk. Neki is pont ilyen erkélye volt, és csak… behunytuk a szemünket, és azt játszottuk, hogy valahol máshol vagyunk. Egy olyan helyen, ahova egy nap szerettünk volna elmenni. Elmondtuk, mit látunk. Tudom, butaság…

– Nem az – mondja Sam, majd közelebb hajol hozzám, és halkan kérdez, mintha egy titokról lenne szó. – És mit láttál?

Erre belém hasít az érzés. Próbálok ellenállni, de ott az az áramszerű bizsergés a gyomromban. Mintha csak most bukna alá a hullámvasút velem.

Megköszörülöm a torkom.

– Öhm. E-egy batyut – hazudom. – Egy… öh… hatalmas, aranybarnára sült húsos batyut.

Sam összeráncolja a szemöldökét egy picit, mintha meglepné a hirtelen hangnemváltás, de elneveti magát.

– Biztos vagy benne, hogy nem osztriga volt az? – kérdezi.

Tizenkilencedik fejezet

Két szerdával ezelőtt, ahogy hatalmas napraforgókból készítettem csokrot Charlie és Theo nappalijának ablakába, Theo odasomfordált hozzám, és csendesen megkért, hogy nézzek rá majd Charlie-ra szombaton.

– Nem leszek itt – mondta aggodalmasan. – Andreas öcsémmel találkozónk lesz néhány új beszállítóval Normandiában, és Charlie egyedül lesz péntektől vasárnapig. Soha nem volt még egyedül a kicsivel éjszaka, és hát, egy picit aggódom. Arra gondoltam, hogy esetleg…

– Ugorjak be hozzá?

– Megtennéd? Azt hiszem, nagyon ideges, amikor egyedül van vele. Nem akarok idehívni neki egy bébiszittert, de ha esetleg erre járnál éppen…

Bólintottam.

– Értettem – mondtam, bár volt bennem némi ellenállás. Természetesen bármit megtennék Theónak és Charlie-nak is (na jó, azt kivéve, hogy randizzak a jó testű Jettel a reiki tanfolyamról). Ám egy kicsit vonakodom ettől, mert nem akarom, hogy Charlie azt érezze, őt ellenőrizgetem. Ráírtam, miután láttam, hogy nincs bent a tetoválószalonban, és eléggé felháborodottnak tűnt. „Talán éppen ebédelni mentem?” – válaszolta, és amikor rákérdezem, jól van-e, azt mondta, „jól”, amitől olyan érzésem lett, hogy valahogy túl messzire mentem, túl sokat mondtam. Hogy úgy érezte, nem bízom benne.

– Rád írhatok, ha már beszéltem vele, és biztosan ébren vannak – mondta Theo, és egy fél órája már jött is tőle üzenet. Csakhogy Charlie nem nyit ajtót, pedig tudom, hogy itthon van, mert a bejárat melletti keskeny üvegpanelen keresztül látom a babakocsi kerekét. Biztos nem menne enélkül sehova. Ráadásul az ablakok is nyitva vannak. De nem nyitja ki az ajtót, nincs semmi mozgás. Tudom, mi a kód a pótkulcsos kis széfhez, de azzal már átlépném a határt, hogy csak úgy bemegyek. Ed hangja szólal meg a fejemben, mintha a fülembe suttogná:

– Ne izgasd magad a mások élete miatt, foglalkozz a sajátoddal, Nell!

Figyelmen kívül hagyom. Megint bekopogok.

Semmi. De hallok valami vékonyka hangot, talán babasírást? Azt. Petal távoli sírása kihallatszik a nyitott ablakon keresztül.

– Charlie? – szólongatom hiába. – Charlie?

Előveszem a telefonom, hüvelykujjam Charlie neve fölött lebeg. Talán zuhanyzik. Igen, ez mindent megmagyarázna. Vagy az is lehet, hogy nem hallja meg a telefont a sírás miatt. Petal eléggé hangosan szirénázik ahhoz képest, milyen egy pici és hurkás emberke. Benyomom a hívás indítása gombot, de a kijelző hirtelen megváltozik, és Anya neve robban be a képbe. Jaj! Kinyomom, és felhívom inkább Charlie-t. Miközben kicsöng, üzenet érkezik Anyától. „Hoznál tusfürdőt?” – áll az elsőben. Aztán „Mikor jössz?”, majd „Nagyjából?”

Erélyesen kopogok most már.

– Charlie? Charlie!

A baba még mindig sír.

A ragadós júliusi meleg felkúszik a hátamon a dzsekim alatt, amit csak azért vettem fel, mert esőt jósoltak, de baromi meleg van. A kezem hideg és nyirkos, a pulzusom egyre gyorsul. Anya üzenete, Petal üvöltése, Charlie hallgatása, a tarkómat sütő forró napsugarak hirtelen összeadódnak, és nem bírom tovább. A szívem zakatol, a kezem pedig önálló életre kelve a táskámba süllyed, és előhúzza a kulcsaimat. A kezemben tartom a szögletes kulcstartót, behunyom a szemem, és végighúzom az ujjam az egyik oldalán, közben veszek egy levegőt. Az ujjam átsiklik a következő oldalra, benntartom a levegőt, majd újabb oldal következik és kifújom a levegőt. Beszív, benntart, kifúj. Csak babasírás, csak üzenetek. Semmi borzalmas nem történik. Semmi szörnyűség nem fog történni. Itt vagyok, szilárd talajon, dobogó szívvel.

Egy pillanat múlva kinyitom a szemem, de a kulcstartót a remegő kezemben tartom továbbra is. Azt gondoltam, hülyeség ez a légzőgyakorlat, amikor a nővér megtanított rá. Huszonkettő voltam, és reszkettem, mint a nyárfalevél.

– Amikor csak azt érzi, hogy magára tör a pánik, keressen egy négyzetet! – mondta. – Legyen az egy ablak, egy plakát vagy egy fal is akár. Vegyen egy levegőt, miközben a tekintetével követi az egyik oldalát, majd tartsa bent, ahogy leköveti a másikat, és fújja ki a következő oldalnál. Ismételje meg, ahányszor csak kell, körbe a négyzeten. Beszív, benntart, kifúj. Bárhol legyen is, általában mindenhol találni egy négyzetet.

A kulcstartóm volt mindig is az én négyzetem. A földön találtam a városban, amikor tizenhét éves voltam. Egy szál hanga áttetsző műgyantába öntve. Egy-két nappal az időkapszula elföldelése előtt történt, és emlékszem, azon gondolkodtam, ez legyen-e az a „tárgyam”, amit belerakok. Évek óta nem kellett elővennem önnyugtatáshoz, amitől persze rám telepszik az aggodalom. Miért éppen most? Visszafejlődöm? Nem és nem! Charlie. El kell érnem Charlie-t!

Ismét bekopogok, az ízületeim bele is sajdulnak, a megfáradt szívem viszont csendesedik.

– Charlie? – Félholdat csinálok a kezemből a tejüveg panelen, amihez hozzányomtam a homlokom, hogy bekukucskáljak. Az ott… egy láb? Nem, az nem lehet. De az. Tényleg az!

A kulcsos dobozkára nézek. Beütöm a kódot, amit még évekkel ezelőtt adott meg Theo vészhelyzet esetére (Charlie születési dátuma egy kilencessel kiegészítve), és kiszedem a kulcsot. Kinyitom az ajtót, és benyitok. Petal hisztérikus üvöltése azonnal mellbe vág.

Charlie felnéz rám a padlóról. Vékony, rózsaszín térde az álla alatt, szürke arcán könnyek nyoma.

– Te jó ég, Charlie! Mi történt?

Esedező szemmel néz rám, az ajka remeg.

Mellé guggolok, a talpam alatt felsikít a lakkozott fapadló.

– Charlie? Charlie, beszélj!

– Nem megy – mondja remegő hangon.

– Vegyél néhány mély levegőt!

– Nem megy, Noelle – mondja. – Nem megy. Nem vagyok rá képes. Nem szeretem őt. Nem szeretem a babámat.

Charlie rám néz a fekete keretes szemüvege fölött, szemét rózsaszín erek futják be, alatta sötét karikák. Petal még mindig a mellkasomon van, mint valami meleg nehezék, én pedig odahajolok, hogy megszaglásszam pamacsos haját. Petalnak mindig puha törülköző és vaníliaillata van. A babáknak ez csak úgy megy, minden erőfeszítés nélkül. Ránézek Charlie-ra a földről, ahol törökülésben ülök. Gombócként kuporog a kanapé egyik csücskében, álláig felhúzott takaróval, ami alól felemás zoknik kandikálnak ki. Törékenynek, aprónak és teljesen leigázottnak tűnik.

– Nem tudom, mit csináljak, Noelle – mondja rekedten. – Utálok hazajönni hozzá. – Charlie benyúl a szemüvege alatt, hogy megdörzsölje felpuffadt szemét. – Istenem, hogy lehet ilyen szörnyűséget mondani?

– Nem az.

– Egész nap úgy érzem, mintha csatároznék. Felkelek reggel, és az az első gondolatom, hogy menni fog, persze, hogy menni fog, hiszen szülő vagyok, az anyja vagyok. Aztán ahogy elkezd sírni, azonnal jön a gondolat, hogy nem megy. Egyszerűen nem megy. És csak fekszem ott néha, hogy jöjjön Theo, mert ő mindig olyan jól kezeli. Én meg mintha csak rontanék a helyzeten…

– Ó, Charlie! Biztos nem rontasz.

– Pedig úgy érzem, Elle.

Petal a mellkasomon szuszog. A lakás rendetlen, a dohányzóasztalt maga alá temeti a sok textilpelenka, cumisüveg, hasfájás elleni csepp és cumi. Egy iPad még mindig halk fehér zajt játszik. Művészi ábrázolása ez annak a szülőnek, aki mindent megpróbált.

– Charlie, kimerült vagy. A fáradtság felér a kínzással, magában ez elég ahhoz, hogy így érezz…

– De mi van mindenki mással, Noelle? – vág közbe Charlie, tekintete hatalmas a szemüvege mögött. – Látom őket, minden egyes nap, ahogy a babakocsit tologatják, és jól néznek ki. Teljesen jól. Simán megbirkóznak vele, csak csinálják a dolgukat. Ragyognak a fotókon a babájukkal, amiket fellőnek az Instagramra, és olyan kurva boldognak tűnnek!

Megérintem a hideg, csontos térdét.

– Charlie, soha senki nem osztja meg a rossz részeket. Soha nem fogsz olyan fotót látni sem a Facebookon, sem az Instagramon, hogy valaki, nem is tudom, épp leordítja a férjét, mert egy idióta volt. Csak a virágokat látod, amit bocsánatkérésként kapott, valami undorítóan nyálas hashtaggel körítve…

– Beszélgettem egy nővel a boltban – szól közbe megint Charlie –, elmondtam neki, mennyire fáradt vagyok, és mennyit küszködöm, mire azt kérdezte, hogy „de azért nem cserélné ezt el semmire, igaz?” Én persze azt mondtam, hogy nem, amikor valójában azt akartam mondani, hogy de! Azt akartam mondani, hogy igazából, Brenda, szívesen elcserélném. Vissza akarok menni az időben néha, de tényleg, Noelle. Nem akarok ez a Charlie lenni. A régi Charlie akarok lenni – mondja és elsírja magát.

– Char! – előrébb mocorgok, és Charlie hátára teszem a kezem, miközben ő egy zsebkendő mögé rejtőzik, és csuklik a sírástól. Egy darabig így maradok, egyik kezem Petalon, apró, szamócaméretű szíve az ujjaim alatt dobog, a másik kezem alatt Charlie reszket.

– Ne haragudj, Noelle! – mondja.

– Dehogyis, ne mondd ezt! Ne kérj bocsánatot!

Charlie ekkor őzike szemmel rám néz, mint aki éppen bevallani készül valamit.

– Noelle, nem tudom kiverni a fejemből Daisyt. Azt, amit mondtál, hogy szerinted mire számítana velem kapcsoltban…

– Jaj, rám ne hallgass!

– De mit csináltam egyáltalán? – Megvonja a vállát, és körbenéz a rendetlen lakásban. A vastag sötétítőfüggöny hasadékán át besütő fénynyaláb úgy vetül hármunkra, mint valami színpadi reflektor. – Az életem már elkezdődött. Benne vagyok, már nem várok rá, hogy megtörténjen. Itt vagyok, de van bármi köze ahhoz, ahogy elképzeltem a jövőmet? Kétlem, Noelle, nagyon is…

– Charlie, most született egy babád…

– Aki utál. És egész nap csak… ó, Istenem, annyira unalmas. Csak az órát lesem, mikor mehetek már dolgozni. Hogy Theo mikor veszi már át. Állandóan körülötte forognak a gondolataim, pedig nem is vagyok vele egész nap. Ez mennyire borzalmas? Átpelenkázom és aggódom, a kezemben tartom és aggódom. Eleget evett? Visszabukja álmában és megfullad? Vagy szart már végre? Néha másra sem gondolok, másról sem beszélek, csak a szarról. Szar, szar, szar!

Petal mocorogni kezd, mire felállok, és ringatózni kezdek, ahogy Theo szokott a Buff pultja mögött.

– Elmondtad már Theónak?

– Nem! – mondja. – Képtelen vagyok! Hogy is tehetném? Kerestem valaki. – A szívem kihagy egy ütemet. – Egy pszichológust – teszi hozzá, mire elönt a megkönnyebbülés. Hát persze! Hát persze, hogy nem bonyolódna bele egy rohadt afférba! – Heti egyszer megyek hozzá, munkaidőben, hogy Theo ne tudja meg.

Szóval oda jár! Lehet, ezért nem volt bent az üzletben, és éppen oda tartott, amikor láttam elsuhanni a kocsival a múltkor.

– De el akar küldeni a háziorvosomhoz is, és… attól félek, gyógyszert akarnak adni nekem, attól meg letompulok. Máris annyira tompának érzem magam, Noelle. És félek, hogy olyan anya leszek, akinek bogyók kellenek ahhoz, hogy túlélje azt az időszakot, aminek a legcsodálatosabbnak kéne lennie. Szar anya vagyok.

– Nem, Charlie! Nem vagy az. – A fejemet ingatom, majd odasétálok hozzá, és leguggolok mellé. – Charlie, pont azért sírsz, mert törődsz a kicsivel. És ez azt jelenti, hogy jó anya vagy. A legjobb. Csak kimerült vagy. Ráadásul erre nem lehet felkészülni, senki nem tudja elsőre, mit és hogyan kell csinálni.

– De Theo tudja.

– Ez olyan, mint minden az életben… például a teke! Tudod? – mondom, közben vadul bólogatok, és nagyon remélem, hogy megérti a hülye analógiámat. – Adott két ember, akik soha nem tekéztek korábban. Odarakod őket a pálya elé, hozzájuk vágsz pár golyót, és az egyikük tutira letarolja a bábukat pár percen belül. Tekeőstehetség! Nem tudja megmagyarázni, egyszerűen csak megy neki. Aztán vannak olyanok, mint én, akik elgurítják a golyót, és csak egy bábut találnak el, majd kiülnek a nachosuk mellé, mert kurva nehéz nekik ez az egész. Valakiknek bizonyos dolgok könnyen mennek, másoknak nehezebben. De senki sem jobb vagy rosszabb a másiknál. Nézz csak anyára! Nézz rám!

Charlie halványan elmosolyodik, majd ismét elsírja magát. Ekkor megölelem, és Charlie visszaölel, erősen, mintha az élete múlna rajta. Közénk rekedve, Petal mit sem vesz észre az egészből, alszik tovább, kis fejére Charlie könnyei záporoznak.

– Nem bírom elmondani Theónak – szipog Charlie. – Hogy nem tudok az az anya lenni, akinek ő gondolt! Hogy nem értek ehhez.

Megrázom a fejem.

– Semmit nem kell tenned vagy mondanod most. Pihenned kell. Figyelj csak, mi lenne, ha elvinném a kicsit? Mondd, mire van szükségem, mikor eszik legközelebb, és… nem is tudom, kalandozunk egyet, vagy valami. Anyának úgyis vennem kell pár dolgot. Aztán elvihetem a parkba is, megmutatni neki a virágokat meg a kacsákat…

– Nem, ezt nem…

– Ragaszkodom hozzá! Fürödj meg, aludj! Majd viszek kulcsot.

Charlie hallgat, nem pislog, a tekintete rólam a lányára vándorol, majd a függönyön beszűrődő napfényre. Aztán nyel egyet, és letöröl egy kósza könnycseppet.

– Két óra múlva kell újra etetni. De meg tudnád büfiztetni olyan harminc milliliterenként? Ha nem adsz neki hasfájás elleni cseppet, és nem büfizteted meg elég gyakran, fájni fog a hasa a sok bent rekedt levegőtől.

– Persze!

– És ha nagyon éhes lesz, annyira behergeli magát, hogy nem tud enni…

– Ó, ezt ismerem én is! – mondom, mire Charlie felnevet a könnyein keresztül, majd kinyújtja a kezét, és megérinti Petal puha kis fejét. – Minden rendben lesz vele, Charlie. És veled is. Bízz bennem! Noelle néni megoldja!

Huszadik fejezet

Nem vagyok benne teljesen biztos, hogy megoldom, őszintén szólva. Úgy érzem, mintha valaki kirángatott volna az utcára, hogy még mielőtt elmenekülne, rám bízzon egy teljesen kiszámíthatatlan apró lényt. De némi cipőbolt előtt ordítós műsor után (Petal műve, nem az enyém, szerencsére) felraktam a mellkasomra, egy kosár akciós flip-flop előtt, és egy béna, leginkább porszívóra hasonlító susogós hangot előidézve sikerült megnyugtatnom, és most a kocsijában alszik édesdeden. Megváltozott az idő az utóbbi egy órában. Ahogy a nap eltűnik, meglepően hűvös lesz a levegő, ezért Charlie gyengéden és alaposan becsavarta a kicsit egy babatakaróba, amitől úgy néz ki, mint egy kis elviteles fajita. Annyira szerettem volna, ha ő is azt látná, amit én. Egy olyan nőt, aki annyira törődik a gyerekével, hogy retteg attól, hogy elront valamit.

Jó Petalt tologatni, egészen megnyugtató. Ráadásul annyival többet sétálok így, mint ha egyedül lennék, keresztül a városon, a park körül, és most úton vissza a városon keresztül, a kocsi alatti kosár tele friss rózsával, amit a kedvenc virágosomtól vettem. Miközben Petal aludt, megálltam a parkban hortenziát fotózni. Rengeteg volt belőle, úgy nézett ki, mint valami hatalmas felhő, búzavirágkék szirmai pihenő lepkékre emlékeztettek. Feltöltöttem a képet Instagramra, amit mostanában hanyagoltam, a Sam apjánál vállalt plusz munka és az Eddel (aki még mindig nem fogadta el a jelölésemet) töltött idő miatt. Ezt a szöveget írtam mellé: „Azt mondják, a hortenzia a hála szimbóluma. Mindig értékeld az apró dolgokat!” Szinte azonnal kedvelték vagy tízen, amitől pont olyan tipikus netes csalónak éreztem magam, mint akikről Charlie-nak beszéltem, mert bár nagyon próbálkozom ma, hogy hálás legyek, hogy örüljek annak, hogy élek, valahogy mégsem megy. Valami, amit Charlie mondott, nem hagy nyugodni, mintha valaki folyton a ruhám ujját rángatná. „Az életem már elkezdődött. Benne vagyok, már nem várok rá, hogy megtörténjen. Itt vagyok, de van bármi köze ahhoz, ahogy elképzeltem a jövőmet?”

Ilyen volt? Ilyennek láttam az életem? Mit akartam? Még mindig arra várok?

Elhaladunk egy tömött buszmegálló mellett, és egy fügeszínű kabátot viselő idős nő beles a babakocsiba, majd rám mosolyog, és egy pillanatra hátralépek gondolatban. Kívülről nézem magam, ahogy babakocsit tolok az ódon, macskaköves utcán a nyugat-angliai kisvárosomban. Megfordul a fejemben, hogy ha a tizenöt évvel ezelőtti Noelle Butterby látta volna ezt a jelenetet, vajon azt feltételezte volna-e, hogy a baba a sajátja. Eddel közös gyermeke. Időnként beszéltünk róla, mint minden másról is a jövőnkkel kapcsolatban, mintha mire odakerülnénk, hirtelen más emberek lennénk. Ház, karrier, megtakarítás, két, esetleg három gyerek. Valójában egy feladatlista volt ez, amit Ed testvérei a szemem láttára pipálgattak ki sorra, de úgy tűnt, mi Eddel valahogy lemaradtunk. A lista összes eleme valahol a jövőben várt ránk, abban a jövőben, amihez valahogy soha sem kerültünk közelebb, hiába telt az idő, aminek el kellett volna hoznia ezeket. Nem tudom, miért történhetett így. Miattam? Én hátráltattam a dolgokat? Hát. Talán. Az ösztöneim ezt súgják, az a kis hang a fejemben. Ed orvos, Oregonba ment. Sokkal tartalmasabb az élete, mint az enyém. Egy hatalmas esőcsepp landol a homlokomon, mintha csak valaki odakoppintott volna, hogy fejezzem be az önsanyargatást.

Addig megyek Petallal, amíg egy fekete téglából épült viadukt híd alá nem érünk, miközben az eső egyre inkább potyogni kezd az égből. Egy emlékfoszlány villan be, ahogy Daisyvel ugyanitt állunk menedéket keresve a zivatar elől, ami a szemfesték és melltartó vásárlási körutunkat követően kapott el minket.

– Lee annyira menő – mondta Daisy, a turmix szívószálát az ajkához emelve. – Mint azok az igazán menő emberek, akik teljesen önállóak, tudod? Lee olyan. Tudja, ki ő, és nem érdekli, mit gondolnak mások. Odavagyok ezért.

– És én mikor találkozhatok vele? – kérdeztem, mire Daisy arca felragyogott. Szép volt és tündöklő, mint mindig.

– Hamarosan! – mondta. – Ott lesz az időkapszulás dolognál, és azt mondta, lehet hazavisz utána, szóval egyértelműen biztosra kell mennünk, hogy fantasztikusan nézzek ki, amikor elhúzunk a szexi kis autójával.

– Nyilvánvalóan.

– Ti hogy mentek oda Eddel? Vonattal? Esetleg csatlakozhatnátok hozzám és Lee-hez. Hozzám és Lee-hez. Elég jól hangzik, nem? Daisy és Lee.

Elhessegetem az emléket, mert van, hogy képtelen vagyok a későbbiekre gondolni. Ősrégi, ócska lemez ez, egy jól kitaposott ösvény, amin annyiszor végigmentem már, és amin a legkisebb érintéstől is képes vagyok megzuhanni. Arra gondolok, hogy megmenthettem volna Daisy életét, ha előre tudtam volna. Ha ragaszkodtam volna ahhoz, hogy vonattal jöjjön velünk haza, akkor még mindig élne. Ha vele mentem volna a kocsival, talán megelőzhettem volna, hogy Lee átlépje a sebességhatárt, vagy azt, ami miatt megtörtént a baj. De ha beszálltam volna melléjük, én is meghaltam volna. Be kellett volna szállnom? Vagy nem?

Egy vonat húz el felettünk, mire Petal mocorogni kezd, én pedig nagyon hálás vagyok, hogy ez a zaj kizárja a fejemben a zsivajt, és visszaránt a jelenbe. Hazavihetném. Anya örülne, ha baba lenne a házban, ebben biztos vagyok. Csakhogy az elég hosszú séta lenne, és nem akarom, hogy a kicsi megfázzon. Bemehetnék a Neóba, de a steampunk kávégépeik annyira hangosak, és a zene is ordít, nem akarom, hogy Petal idő előtt felébredjen, és ezzel elszúrjam Charlie napirendjét.

Még jobban esni kezd, én pedig a híd alatt tétovázom. Előszedem az esővédőt a kosárból, széthajtom, és a babakocsira teszem. A szél az arcomba csapja, de Petal zavartalanul alszik tovább.

– Csak feküdjön ott, felség – mormogom az orrom alatt. – Ne is foglalkozzon Noelle nénivel, aki ezzel az… izével szenved itt a szélben, mint egy hülye. Istenem, hogy a fenébe lehet ezt egyáltalán rögzíteni?

– Noelle? – Azonnal felismerem a hangot, és felnézek, a testem pedig előbb reagál, mint ahogy a feszült agyam felfogná, hogy itt van. – Szia!

Sam kocog felém, a heves esőtől hunyorog. A szívem megiramodik, mintha hirtelen bebikázták volna, a gyomrom ismét idegesen remegni kezd, mintha hétéves lennék, és másnap lenne karácsony, vagy valami hasonló. Nevetséges. Mi van Eddel? Mi van Jennával? Lényegtelen. Tőlem függetlenül történik ez minden egyes alkalommal, amikor meglátom. Az akaratom ellenére. Akármennyire is próbálok ellenállni neki.

– Szió! – mondom. – Rég nem futottunk már össze, mi?

– Ja, tudom! – Szélesen elvigyorodik. – Mást sem csinálunk!

Szürke kapucnis pulcsi van rajta, sötét melegítő alsó, egy sporttáska, aminek széles, fekete pántja a mellkasát keresztezi. Aztakurva! – mondaná Charlie. (És persze én is, ha nem nem lenne totál illetlenség.) – Hívj fel, Amerika Kapitány!

– Azt hittem, csak holnap jössz vissza.

Bebújik a híd alá mellénk, a vasútállomás csatornájából túlfolyó esővíz veri a betont.

– Módosult a terv. Már tegnap este megjöttem. – Lenéz a babakocsira, és elmosolyodik, vizes haja a szemébe hull. – A tiéd?

– Aha, csak elfelejtettem szólni róla!

Sam felnevet.

– Ő itt Petal. A barátnőm, Charlie kislánya. Nem sokat aludt mostanában, úgyhogy, gondoltam, elviszem a kicsit sétálni, hadd pihenjen Charlie.

– A napi jó cselekedeted – mosolyog. – Van kedved lépni innen? Vagy valami egyebet terveztél…?

– Épp azt latolgattam, hogy haza menjünk-e vagy egy kávézóba, igazából, csak azok meg annyira hangosak, és hát… más ötletem nincs. Nem éppen én vagyok a suttogó.

– Hát, akkor sétáljunk valamerre – mondja. – Aztán majd találunk valamit.

*

Egy önkiszolgáló mosodában ülünk egymás mellett egy-egy kávéval, amit a Neóból hoztunk, ahol a baristák szakállasok, és a falat parafa meg béna motivációs idézeteket formáló neonfények díszítik. Csak mi vagyunk itt. A levegőt betölti a mosószer és az aprópénz rezes, fémes illata, az ablakokat pára borítja, mi pedig egymás mellett ülünk egy keskeny fapadon. Megpróbáltunk beülni egy nyugodtabb kávézóba, de nem volt szabad asztaluk, és ahogy elsiettünk a mosoda mellett, mindketten bőrig ázva, Sam megtorpant. Teljesen magával ragadta a pára az ablakon és a fényfüzér a kereten, ami egy meleg, kellemes kis menedékhely ígéretét hordozta. Bementünk, és leültünk a padra, a bőrünk azonnal elkezdett felengedni, a gépek ütemes forgása pedig Petalt is megnyugtatta.

– Nagyon szeretem a mosodákat – mondom, ahogy körülnézek. A falak alsó felét kacsatojáskék, négyzet alakú csempe, fölötte annyira oda nem illő, tengerparti városokat és kikötői hajókat ábrázoló festmények borítják.

– Azt hiszem, a nosztalgiát szeretem benne. Az illatokat, a hangokat. Nem is tudom, olyan megnyugtató.

– Ez még soha nem jutott eszembe – mondja Sam csendesen, ahogy a válla fölött végignéz a gépsoron, tetejükön fehér műanyag egyenkosarak. – Azt hiszem, tetszik a régimódi jellege. Tudod, valahol tök menő, hogy van még olyan hely, ahol nincs állandó személyzet. Arra emlékeztet, hogy talán még mindig meg lehet bízni az emberekben, vagy ilyesmi.

Belekortyolok a kávémba, miközben egy esőcsepp száguld végig egy hajtincsemen az állam mellett, majd a combomon landol.

– Nem? – kérdezi, az arcomat fürkészve.

– Nem tudom. – Megvonom a vállam. – Kicsit kimerültnek érzem magam. Veled is van ilyen, hogy úgy érzed magad, mint egy morcos öregember?

– Úgy érted, olyannak, mint Frank? – kuncog Sam, és lenéz a pohárra a kezében. Hosszú lába kinyújtva, alkarját a combján nyugtatja. Lehorgasztja a fejét. – Amúgy igen. Azt hiszem, mind érezhetünk így időnként, nem igaz? Szeretnél valamit megosztani velünk? – Kihívóan mosolyog rám.

Én meg elmesélem Samnek a Charlie-val történteket, hogy milyen állapotban találtam őt ma reggel, és mit csináltam. Mesélek neki a pánikról, ami majdnem maga alá gyűrt, a légzőgyakorlatról, amit a nyamvadt ősrégi kulcstartómmal csináltam, és elmesélem, amit Charlie mondott az életről, hogy már benne van, és a szavak csak úgy ömlenek a számból, mint odakint a szűnni nem akaró eső. Sam pedig csak hallgat, nyugodtan, a véleményét megtartva magának, ahogy szokta.

– Az, amit Charlie mondott… Folyton erre gondolok… Mármint… Attól tartok, egy csomó időt elvesztegettem.

Sam a kávéjára néz, aztán rám.

– Hogy vesztegetted el?

– Egy kicsit olyan voltam, mint az anyukám – mondom, és ahogy meghallom magam, megkönnyebbülés önt el, mintha túl sokáig tartottam volna vissza a lélegzetem anélkül, hogy észrevettem volna. – Egy kis ideig, nagyjából egy évig. A semmiből csapott le, de ahogy visszanézek, több esemény láncolata okozta. Ed az egyetemen volt, a barátnőm pár évvel korábban halt meg, az apám meg, ő Ausztráliában lakik, és igazából nem sok közünk van egymáshoz. Szóval megtudtam, hogy újranősült. És azt hiszem, ez így mind rám borult. Egy darabig kórházban ápoltak. – Ahogy ezekről beszélek, a bőröm felforrósodik. Szégyen, azt hiszem, mélységes szégyen fog el attól, hogy az elmém alkotta gondolatok juttattak kórházba, fehér köpenyes orvosok közé. Jó lenne nem ezt érezni, de ez van. Sam azonban szinte nem is reagál semmit. Csak hallgat nyugodt, rezzenéstelen tekintettel. – De Anya gondoskodott rólam, és épp emiatt megértem őt. Ezért nem erőltetek semmit. Az én szorongásom és depresszióm sem múlt volna el attól, hogy erőltetem. Semmi más nem használt nekem, csak az idő. – És valahol azt gondolom, hogy pont ennek az időszaknak a sok feszültsége okozta az agyvérzést, akarom még mondani, de nem bírom magam rávenni. Már rég nem mondtam ki ezt hangosan. Edet az őrületbe kergette, és folyton rideg orvosi tényekkel bombázott, amivel, azt hiszem, segíteni szeretett volna, de persze nem ezt érte el.

– Mindenki veszteget el időt – mondja Sam nyugodtan. – És nekem úgy tűnik, hogy rengeteg minden zsúfolódott össze egy rövid intervallumba.

– Lehet. Vagy lehet, hogy csak megrekedtem.

– Áh! – Sam kinyújtózik, hátrahúzza a vállát. – Nem tűnsz nekem megrekedtnek, Gallagher. Innen nem. – Annyira kedvesen és biztatóan mosolyog rám, hogy az arcom azonnal égni kezd, mintha valaki felcsavarta volna a termosztátot.

– Köszi – mondom, és elfordulok, hogy elrejtsem a valószínűleg égő lazacrózsaszín arcomat, ahogy a kávémba kortyolok. Szeretek vele lenni. De tényleg. Nagyon. Valahányszor a közelébe kerülök, a világ összes óráját megállítanám. Nem akarok elmenni innen soha.

Az egyik mosógép zúg, odakintről cipőtalpak dobogása hallatszik. Talán gyerekek menekülnek az eső elől.

– Engem is megtanítottak arra a trükkre, amúgy – mondja Sam. – A … négyzetesre. – Egy négyzetet rajzol a levegőbe az ujjával, az egyik szárítógép körvonalát követve. – A légzőgyakorlatra.

– Komolyan?

– Aha. – Lehajtja a fejét. – Lehettem olyan… tizennyolc, tizenkilenc éves talán? Apámhoz költöztem egy időre, és… Jó ég, életem egyik legrosszabb ötlete volt! Minden a lehető legrosszabbul alakult, szar volt otthon, én meg elmentem futni, és pánikrohamom lett. Hazamentem, azt hittem, meg fogok halni. Biztos voltam benne. Mindig azt gondoltam akkoriban, hogy meghalok. – Sam sötéten kuncog magában. – Így hát Frank elvitt orvoshoz, és az egyik nővér mondta…

– Nekem is egy nővér mondta! Fogadjunk, hogy ugyanaz volt!

Sam felnevet, majd az arca megenyhül.

– Egy kis pánik nem jelenti azt, hogy visszafelé haladsz – mondja. – Amennyiben ez jár az eszedben.

– Pont ez. Arra gondoltam, hogy ez egy jel, valaminek az előjele lehet.

– Dehogy! A jelek baromságok. Én nem hiszek a jelekben.

Nem mondok erre semmit, csak ülök, és újrajátszom a szavait a fejemben. Én hiszek? Én hiszek bennük? Mindenhol ezeket keresem, azt hiszem, anélkül, hogy észrevenném. Esetleges változások jeleit, hogy jobb vagy rosszabb lesz valami. Sammel kapcsolatos jeleket, hogy miért került az életembe, miért futunk össze lépten-nyomon. Jeleket, hogy Ed kedvel, hogy szeret itthon lenni, hogy bejövök neki, hogy hiányoztam neki. Jeleket, hogy hazudik Daisyvel meg a fényképezőgéppel kapcsolatban, mert mintha láttam volna valamit a szemében. Ez is jelkeresés? Vagy csak… nem tudom. Megérzés?

– Szóval nem hiszel a jelekben! – mondom. – És mi a helyzet a megérzésekkel? Mit szól ehhez a te vad hegymászó agyad? Volt már rá példa valaha is, hogy kiszagoltál egy medvét tíz méterről?

Sam elveszi a szájától a poharát, és felnevet.

– Igen-igen. A megérzésben van valami, a medvés dologban kevésbé. – Elmosolyodik, az arca kipirult az esőtől. – Amúgy igen, hiszek abban, hogy időnként egyszerűen csak tudod, hogy valami úgy van.

– Én is – mondom.

– Miért, tudsz valamit?

Ránézek a csodás barna szemére, a rózsaszín ajkára, és olyan erős vonzalmat érzek iránta, hogy majdnem megkérdezem, hogy „mégis mi történik velem, Sam? Miért érzem úgy, ha rád nézek, mintha a kibaszott napba néznék?”

– Na, ki vele! – vigyorog Sam, közelebb billentve a fejét hozzám, mire sötét haja a szemébe hull. – Tudsz valamit, Noelle?

Nagyot nyelek.

– Nem igazán – felelek alig hallhatóan.

Ám úgy érzem, nagyon is sokat tudok jelen pillanatban. Tudom, hogy találkoznom kellett Sammel. Fogalmam sincs, miért, erre semmi észszerű magyarázat nincs, csak annyi, hogy ennek így kellett lennie. Ugyanígy abban is biztos vagyok, hogy van valami Daisy fényképezőgépével, meg Ed arckifejezésével is. Csak azt nem tudom, mi.

Petal mocorog a kocsijában, és örülök a figyelemelterelésnek. Megringatom a babakocsit a lábammal, amitől ismét megnyugszik.

– Nagyon cuki – mondja Sam, kissé önkéntelenül.

– Az. – Petalra fordítom a tekintetem, apró ökle pufók arca két oldalán. – Egy teljesen tökéletes, tiszta élet áll előtte, amit úgy él, ahogy csak akar.

– Az tuti!

– Mondod pont te! – mondom. – A férfi, aki folyton megpróbálja kijátszani.

– Mit? A halált?

– Igen. Te magad mondtad, hogy naponta halnak meg emberek a hegyekben, de te meg… leszarod, és csak azért is csinálod.

– Mondj igent, pánikolni ráérsz később is! – nevet Sam, majd a poharában lévő karamellszínű folyadékra néz. – Azért talán mégsem a halál kijátszása ez. Talán csak… szembenézek vele. Hogy tudassam vele, nem félek tőle.

– De miért tenne ilyet bármelyik épeszű ember?

Sam oldalra biccenti a fejét, akár egy szótlan „nos”, aztán hosszan kifújja a száján a levegőt.

– Az unokatesóm fiatalkoromban meghalt. És tudod, ő… féktelen volt? Talán ez a jó kifejezés. Túl sokat drogozott, és túl sokat ivott. Mi pedig túl fiatalon vesztettük el őt. Öngyilkos lett.

– Sajnálom. Ez borzalmas.

Sam kifújja a levegőt, és halványan bólint.

– Ettől olyan érzése lesz az embernek, hogy bármelyik pillanatban bekövetkezhet a halál, szóval minek rettegni tőle? – Egy kis időre elhallgat, majd lehorgasztja a fejét, és egy halvány mosollyal folytatja. – Ráadásul ki mondta, hogy normális vagyok? – Én pedig tudom ebből a vicces megjegyzésből, hogy nem akar többet beszélni a témáról. Megértem őt, jobban, mint bárki más.

Az eső veri a mosoda ablakát, a cseppek csíkot húznak maguk után az üvegen, a hirdetések és ismertetők mozaikjai között. Tovább beszélgetünk, Sam elmeséli, hogy „őrületes” pár hét áll előtte, ami ismét arra emlékeztet, mennyire sűrű az élete ehhez a kis időszeletkéhez képest ebben a meghitt mosodában. Munka, egy jótékonysági rendezvény Skóciában, hazaút Oregonba.

– Nagyjából egy hetet leszek ott – mondja. – Anyukám születésnapja lesz, a hatvanadik. Aztán meg egy Jennával közös barátunk esküvője.

Bólintok, de úgy érzem, mintha valaki épp most gázolt volna keresztül a hangulatomon. Bumm!

– Na és, hogy haladnak a dolgok Jennával?

Sam fészkelődni kezd, szórakozottan végighúzza az ujját a fekete óraszíja alatt.

– Hát… Okés. Amit nem tudok, hogy az okés jó dolog-e, tudod? Egész életemben ismertem őt, és annyira egyszerű visszatérni a megszokotthoz, ahogy mindig is volt. Csakhogy pont ezért kötöttünk ki ebben a zűrzavarban, szóval… Viszont épp a vízumoknak néz utána.

– Hogy ideköltözzön?

Sam bólint.

– Értem – felelem, mert fogalmam sincs, mi mást mondhatnék, ő pedig úgy hajtja fel a kávéját, mintha valami erősebb lenne.

Odakint valaki felnevet, aztán egy rendőr szirénája hallatszik. Zajlik az élet mögöttünk, én pedig hirtelen telítődöm a könnyekkel, összezavarodottsággal és érzelmekkel, amikre rá sem ismerek, és nincs is hova mennem.

– Na és mi a helyzet Eddie dokival? – kérdezi Sam.

– Minden okés. – Kierőltetek egy mosolyt magamból. Könnyű visszatérni a megszokotthoz, akarom mondani, de nem teszem, meg visszamászni és bevackolni magunkat azokba a kiült kanapékhoz hasonló mélyedésekbe, amiket a múltban hagytunk. Egyszerű visszatérni ahhoz, ahogy volt. Pont így jutottuk ebbe a katyvaszba mi is.

Ránézek a telefonomra. Nincs üzenet Edtől, sem otthonról vagy Charlie-tól. Senkinek nincs szüksége rám. Így hát csak ülünk csendben egymás mellett, és egy darabig az esőt, meg az egyik szárítóban egy gomb hangját hallgatjuk, ahogy pontosan két másodpercenként koppan, mint egy csörgődob. Meleg, biztonságos és nyugis ez a hely, egy újabb Noelle és Sam buborék, távol a való világtól.

Fél óra múlva, miután megetettük Petalt, amit Sammel közösen sikerült véghez vinnünk úgy, hogy kipakoltuk a pelenkázótáska egész tartalmát, és úgy kiabáltuk az utasításokat egymásnak, mintha valami vetélkedőben lennék („Ne, ne azt az üveget!” meg „Az a pelenkagyűjtő szemetes zacsi, nem popsitörlő!” és „Siess! Siess!”), elkezdünk összepakolni, hogy elhagyjuk a mosoda biztosította meleg kis kuckót. Kint már nem esik, az ég kitisztult, én ide-oda ringatom a babakocsit, miközben Sam módszeresen visszapakolja a táska tartalmát, ahogy azt szerintem a hegymászók szokták. Behúzza a cipzárt, miután minden szépen visszakerült a helyére. Majd a kezébe veszi a kulcscsomómat, ránéz, és megrázza a kezét, hogy a kulcsok legyezőszerűen terüljenek szét a tenyerén.

Lassan felpillant rám.

– Noelle, hol szerezted ezt?

– Mit?

A hangás, négyzet alakú kulcstartómat fogja. Az én kis légzőgyakorlatos négyzetemet. Engem figyel, szétnyílt ajka érdeklődő félmosolyra húzódik.

– Azzal lélegzem – nevetek, ahogy Sam ránéz a tenyerében lévő tárgyra, és végighúzza a hüvelykujját az átlátszó műgyantán. – Hanga. Igazi, azt hiszem, műgyantával kiöntve.

– Nekem is volt egy ilyenem – Sam rám néz, majd kitör belőle a nevetés. – Komolyan! Pont ugyanilyenem volt!

– Tényleg? Hanga, meg minden…?

– Aha! Hanga, áttetsző műgyanta, ezüstlánc. – Lenéz rá, nagyot nyel, és ahogy visszanéz rám, a tekintete kifejezéstelen.

– Találtam – mondom. – Olyan tizenhét éves lehettem, amikor megtaláltam az utcán…

– Az utcán?

– Igen, nem is olyan messze innen, igazából. A szabadidőközpont előtt, a pékség közelében, ami nem is akkora meglepetés, ha rólam van szó, hiszen… a bucik. – Nevetek, de Sam nem. – Sam, jól vagy?

Sam megrázza a fejét, mintha valamiféle transzból próbálna kikerülni. A nevetése nem túl meggyőző.

– Persze, teljesen. Csak… az enyém is pont ilyen volt. A nagymamámtól kaptam, amikor hét-nyolc éves lehettem, aztán… elvesztettem. Hanga volt, ami megvéd. Ő hitt ezekben a szarságokban…

– Te jó ég! – Megállítom a babakocsit, és rábámulok. – Szerinted ez a tied?

Sam nem szól, majd elneveti magát. Visszateszi a kulcsokat a pelenkázótáskába, aztán a telefonomat az oldalzsebbe.

– Nem – mondja. – De jó kis fordulat lenne, nem?

– De szerintem lehetséges! – mondom izgatottan. – Itt vesztetted el? Amikor apukádnál voltál?

– Nem tudom, lehetséges. De hát biztos több ezret csináltak ebből. Egy olcsó vacak volt, egy múzeum ajándékboltjából. – A babakocsi tolókarjára akasztja a táskát, megigazítja, hogy biztosan jó helyen legyen. – Több ezer darabot, Noelle.

– De azért nem annyira alap, hogy ilyened legyen, nem? Nem olyan, mint egy Disney-s kulcstartó, vagy valami hasonló tömegtermék.

– Hát, szerintem azért ez is az.

Sam kinyitja és megtartja a mosoda ajtaját.

– Gyere! – mondja. – Jobb, ha megyünk, amíg nem kezd el újra esni.

Érzem, hogy azt szeretné, ha lezárnám a témát valamiért, úgyhogy elhallgatok. Ám valami motozni kezd bennem. Képzeld el! Képzeld el, mi lenne, ha az övé volt! Hogy annyi éven át magamnál hordoztam valamit, ami azelőtt Samnél volt…

– Noelle? Jössz?

– Bocsi! Igen.

Az utcára kilépve megcsap a levegő földes illata, amilyen az eső után szokott lenni, ahogy az előbújó napsugarak felmelegítik a vizes járdákat. Sam az órájára pillant, engem pedig hirtelen elönt a vágy az öleléséért, de távolabb lép tőlem.

– Nos, köszönöm a kávét Noelle! És Petal. – Odanyúl, és végighúzza az ujját a kicsi pufók, pozsgás arcán. – Majd találkozunk! – Megfordul, én pedig a vállam fölött visszanézve lesem, ahogy az alakja távolodik, miközben haladok az ellenkező irányba. Mint két széttartó mágnes.

Huszonegyedik fejezet

iMessage-üzenet Candice-től: Noelle, fel tudnál hívni, ha van egy szabad perced? SOS esküvői katasztrófa történt! Szükségem van a segítségedre!

Dilly megjelenik az ajtóban, szőke haja peckes habcsókként ül a feje tetején, passzos farmerja hátsózsebéből egy hatalmas, vérvörös selyemsál lóg ki. Ismét hazajött három napra, ma este pedig Bath belvárosában lép fel, de persze úgy viselkedik, mintha a Wembley-ben adna koncertet, mi pedig igazán szerencsések vagyunk, hogy egy légtérben lehetünk vele.

– Mondd ki! – vigyorog és lassan rám kacsint.

Abbahagyom, amit csinálok, két ajkam között egy darab madzaggal, kezemben három szál hatalmas fejű, babakék hortenzia.

– Hm?

– Mondd ki!

Anya ránéz a teás bögréje fölött, tekintete büszkeségtől ragyog, mintha tényleg a Wembley színpadán állna.

– Csodásan nézel ki, Dilly szívem! – mondja. – Egy igazi rocksztár! Nem igaz, Noelle?

– Túl jó, mi? – Dilly vállat von, mintha untatná, hogy ennyire menő. – Mármint, szerintem így van. Tízből tízes!

– Királyul nézel ki – mondom, mire elégedetten bólint. Ma éjjel nem alszik. Soha nem szokott a fellépések után. Az adrenalin, a vágy, hogy elmesélje nekünk újra és újra, akcentussal, gesztikulációval, ahogy egyes emberek reagáltak, amikor egy bizonyos gitárszólót játszott, amikor azt a bizonyos hangot kiénekelte.

– Néha tényleg úgy érzem magam, mint Jézus – mondja majd, én meg felnevetek, és megkérdezem, mit szólna Jézus egy kis kajamaradékos kukatakarításhoz.

A hátsóajtó zajosan kinyílik majd becsukódik, mire Dilly pózba vágja magát, vékony, sápadt karját a feje fölé nyújtja, fejét lehorgasztja, mint Freddie Mercury, én pedig várom, mikor halljuk meg Ian tettetett meglepetését és csodálkozását.

– Te jó ég! – árad szét Ian hangja a folyosón. Tessék! – Tudod, egy pillanatra azt hittem, Roger Daltrey van itt!

Megjelenik a nappali ajtajában, tetőtől talpig teasütemény színű ruhában. A pólóingétől kezdve, a nadrágján keresztül a zoknijáig mindig minden bézs.

– Hallottad, amit mondtam, Belinda? Helló, Noelle!

– Hali, Ian! – mondom, a spárga miatt furcsán ejtve a szavakat.

– Roger Daltrey – vigyorog Anya. – Hát nem pont oda illene, Ian? Te is el tudnád képzelni, nem igaz? A jó öreg tudod-miben… az MTV Awards-on!

– Ó igen! – mondja Ian, miközben megkerüli a dohányzóasztalt, és felrántja a térde fölött a nadrágját, mielőtt leülne. Beállít, majd az asztalra tesz egy malac alakú időzítőt. – Habár meg merném kockáztatni, hogy az NME sokkal inkább illene Dillonhöz. Amennyire ismerem a zenét, és soha nem állítanám be magam szakértőnek, azt mondanám, hogy az ő rockbandájához hasonlók egyáltalán nem illenek bele az MTV-be. Az a popgyárosokról szól.

– Ó – mondja Anya megbántódva.

– Ja – mondja Dilly, az állát felemelve, mintha valami láthatatlant nézne a levegőben. – Felületes szarság, hatásvadász pózerek. Mi nem olyanok vagyunk.

– Nem! – nevetek fel. – Ti biztos nem! – Dilly a szemét forgatja. – Minek az az időzítő, Ian? – kérdezem.

– Akkor jelez, ha az első penészgátló réteg megszáradt.

– Aztán visszaszaladsz, és ráhúzol még egy réteget? – kérdezi Anya.

– Pontosan.

– Okos! – mondja Anya, és kezébe veszi az időzítőt, mintha egy ritka fosszíliát tanulmányozna, majd lenyűgözve rám néz. – Micsoda egy házias férfi, nem igaz, Elle? Emlékeztet valakire… ki is az a jóképű meleg férfi, akinek olyan kellemes, megnyugtató hangja van? Nagyon jól öltözött, nagyon bölcs.

– Én? – kérdezi Dilly, a gitártokját a vállára kapva.

– Rajtad kívül.

– Nigel Slater?

– Igen, Noelle! Ő az! Ó, elragadó egy ember, Ian, elragadó! Nagyon házias, mindenhez ért az otthon körül. Minden ételt barna papírba csomagol, a sülteket, meg az ehhez hasonlókat, tudod? Pont ilyen vagy te is – Anya rám néz. – Nem igaz, Noelle? A frissen tartó fóliával.

– Ó igen! – felelem. – A fólia.

Ian nagyon elégedettnek tűnik, egy kicsit ki is húzza magát.

– Igen – mondja. – Valóban úgy gondolom, hogy a hűtőben mindent rendesen be kell csomagolni. Különösképpen a húsokat.

Emlékeztetem magam, hogy forgatókönyvszerűen írjam majd meg később ezt a bájcsevejt WhatsAppon Charlie-nak. Élvezni fogja. Nagyon röhög majd, aztán azt írja „Isten áldja Belt és Iant! Kurvára odavagyok értük!” Nem akarom folyton megkérdezni tőle, hogy van, mintha valami fogyatékos lenne, akit rám bíztak. Tegnap elment a háziorvoshoz Theóval. A doki kognitív viselkedésterápiát javasolt neki, és azt mondta, hogy kúraszerűen próbáljon ki egy antidepresszánst, amit ma már el is kezdett. Annyira félt elmondani Theónak a hétvégén történteket, ám ahogy elkezdett beszélni vele, tudtam, hogy nem bánta meg. A saját szememmel láttam rajta a megkönnyebbülést, ahogy szétárad a tagjaiban, és megfesti az arcát.

– Szeretlek – mondta Theo. – Annyira szeretlek!

Hazafelé elsírtam magam Charlie miatt, és a mosodában visszatartott könnyeket is kiadtam magamból. Még mindig nem igazán tudom, mitől jöttek elő. Összezavarodtam teljesen. Tegnap este még le is ültem egy tollal és egy papírlappal az ágyba, miután skicceltem valamit Candice-nek, hátha attól kitisztulnak a gondolatok a fejemben.

„Ed volt a mindenem – írtam. – Minden összedőlt, amikor elhagyott. Most pedig visszatért. De túl egyszerűnek érződik. Van mögötte valami? Miért is jött haza?” – Aztán a kezembe temettem az arcom, és felnyögtem, ahogy leírtam: „Kedvelem Samet”, majd egy kérdőjelet biggyesztettem mögé, ami aztán nem győzne meg senkit, és becsaptam a füzetet, majd a fejemre húztam a takarót. Összezavarodtam. Összekuszálódott minden, a szív, az ész, az ösztön, a logika és a nagyjából ötven százaléknyi hegymászós fantázia. Sam bekövetett Instagramon a mosoda után. Még korábban megemlítettem neki, hogy lefotóztam a hortenziákat a parkban, és ahogy megkaptam az értesítést, úgy éreztem magam, mint akit meglőttek egy nyíllal. SamAts követni kezdett téged. Nem nagyon tölt fel semmit, ha mégis, az mind csodás tájakat, furcsa csomókat, „hogyan tisztítsd a köteleid” útmutatót (ki hitte volna?), és ütött-kopott go-pro kamerás felvételeket tartalmaz, olyan könnyed képaláírásokkal, mint „ez a kissrác még mindig jól nyomja”. De azért van néhány kép róla is. Az egyik egy pár hete készült. Sam plusz egy négyfős csoport, mindenki tetőtől talpig beöltözve, sapka, sisak, kesztyű és széles vigyor, mögöttük meg csak az óceánkék égbolt. Természetesen rohadt sokáig pörgettem a bejegyzéseit, ezt a Sam Attwood színes-szagos életének foltjaiból összeállított kollázst. Katalónia, Chulilla, az Elbrusz Oroszországban. Tele gyönyörű helyekkel, amiket én csak a kekszes dobozokon láttam, a színek és a természet igazi kavalkádja. És persze ott volt egy fotó, amitől úgy elöntött a forróság, mintha belesétáltam volna egy máglya kellős közepébe. Tavaly készült, egy hatalmas, fakéregszínű sziklaszirtet ábrázol, amire Sam a kamerának háttal, minden erőfeszítés nélkül, meztelen felsőtesttel kapaszkodik fel épp, hatalmas, tónusos hátizmai jól kivehetők napbarnított bőre alatt. Elküldtem róla egy képernyőképet Charlie-nak. „Azt. A. Rohadt!” – írta vissza. – „Totál beindultam!”

– Hű! – Ian rám néz a szemüvege fölött, ezzel kibillent az izomtranszból. – Azok a hortenziák nagyon szépek! Ki a szerencsés?

– Candice – mondom. – A Jetsonnál dolgozik. A virágosa cserben hagyta, és megkért…

– Hogy csináld meg az esküvői dekorációt? – vág közbe Anya.

Lefagyok.

– Hát, igen – mondom óvatosan –, de mondtam neki, hogy nem tudom elvállalni, csak egy mintacsokrot kötök neki. Azt mondta, lehet, hogy magának kell megcsinálnia, ha senkit nem talál ilyen rövid határidőn belül…

– Mikor van? – kérdezi Anya izgatottan, a szavak szinte összefolynak.

– Szeptember huszonnyolcadikán. Edinburgh-ban. De már huszonhetedikén el kéne indulnom. Vagyis neki. Úgy értem, a virágosnak. – Nem mondtam Anyának, hogy Candice felhívott a múltkor, hogy be tudnék-e ugrani, mert a dekorosa véletlenül két dolgot is elvállalt aznapra. Az érzés, amikor megkért… szavakba sem tudom önteni. Olyan volt, mintha a szívem akkorára nőtt volna, hogy el sem fér a testemben, és képes lenne betölteni az egész teret, egészen az égig. De nemet mondtam. Hogy is hagyhatnék itt mindent, hogy több száz kilométert utazzak egy olyan munka miatt, amit soha azelőtt nem csináltam?

Anya engem bámul.

– Értem – mondja.

– Nos, ezt meg kell csinálnod – mondja Ian, nagyot bólintva, mire Anyával mindketten úgy nézünk rá, mintha az asztalon járt volna néptáncot egy szál bézs fecskében.

– Hát, nagyon szívesen megtenném, Ian, de…

– Én itt maradok anyával – mondja Dilly, mogyoróbarna szemét a telefonjára fordítva, vékony hüvelykujjával a képernyőt piszkálgatja. – Legközelebb… igen, meg is van! Huszonhetedikén jövök haza. Dél körül?

Anyára nézek, az ajkam résnyire nyitva, a torkomban megakadtak a szavak, miközben értelmes mondattá próbáltak formálódni.

– Hát… izé… én nem… Nagyon korán kéne indulnom, mármint nagyon-nagyon korán. Olyan hat körül.

Anya bólint, maga elé bámul, mintha épp egy maratonra készülne felszívni magát.

– De tényleg, túl későn szóltak, én soha…

– Nem – csatlakozik be Anya. – Megleszek. El… el kell menned, Noelle. Iannek igaza van – Anya úgy néz ki, mint aki mindjárt elsírja magát, és én is így érzem magam, hiszen… lehetséges, hogy tényleg megcsinálhatom?

– Anya, nem muszáj mennem.

– De muszáj, Noelle. – Anya szeme csillog, és a két fogát a remegő alsó ajkába mélyeszti. – Muszáj.

– És teljesen biztos vagy benne, hogy ideérsz délre, Dilly? – kérdezi tétován Ian. Mindjárt előveszi az iPadjét, hogy újabb emlékeztetőket és határidőket pötyögjön be.

– Aha, szerintem. Csak Newcastle-ben leszünk, úgyhogy okésnak kell lennie.

Valami megremeg bennem, kitárt szárnyak, repülésre készen. Lehetséges ez? Tényleg esküvői virágdekorációt fogok csinálni? Egy igazi esküvőn, asztaldíszekkel, vendégekkel, reggelivel és persze az elmaradhatatlan részeg, izzadt verekedéssel? Ráadásul Edinburgh-ban! Mindig is el akartam menni oda! Ó, te jó ég, rosszul vagyok! A vágyakozás, az ideg, a kérdések a gyomromban kavarognak. Tényleg meg tudom csinálni? Egy hozzám hasonló valakinek tényleg megadatik egy ilyen lehetőség?

– Akkor… vállaljam el? – kérdezem. – Tényleg?

Anya rám néz és bólint.

– Igen – mondja könnyes hangon, a szavai reszketnek, mint a kocsonya. – Kérlek, mondj igent, Noelle!

Huszonkettedik fejezet

– Igent mondtam! Igent mondtam Candice-nek!

– Végre! Ez fantasztikus, Noelle! Mennyit kértél tőle? Megmutattad neki az árlistát, amit csináltunk?

– Igen, de még nem állapodtunk meg a végösszegben. Egyelőre próbálom kidolgozni a részleteket.

– Mint például?

Helyben vagyunk! A kertelés nélküli, célirányos Ed. Egyről a kettőre kell jutni, minden más csak mellébeszélés. Másnap találkoztunk, hogy megegyeztünk Anyával, Iannel és Dillyvel, hogy elvállalom az esküvőt. Ed arca megváltozott, felvillanyozódott.

– Ez remek, Nell! Na, de normális összeget kérj tőle, jó? Ne add magad áron alul! – Ám mielőtt bármit is mondhattam volna, előkapta a telefonját, és megnyitotta a jegyzetelős applikációját. – Mennyi szokott lenni a munkadíja az ilyesminek? – kérdezte, ahogy lehuppantunk a kanapéra, két órával később pedig egy árlistával és információktól (adó, bevétel, kiadás) lüktető fejjel hagytam el a lakását. Majdnem kiszívta az összes örömöt a dologból. De csak majdnem. Sok kell ahhoz, hogy beárnyékolják a jó kedvemet most, hogy nagyjából két centivel a föld fölött járok. Szinte már repülök.

– Tudod, már rég tudhattad volna, mire készülök, ha visszaigazoltad volna a kérésemet Instagramon! A sztoriban felhívást tettem ki ajánlásokra.

– Mondtam már! – nevet Ed. – Soha nem megyek fel oda. És milyen ajánlásokra?

– Hát… Edinburgh-i beszállítókra, például – mondom neki most ugyanazon a kanapén ülve egy pár nappal később. Egyre gyakrabban találkozunk Eddel, Sammel viszont egyre kevesebbet. Alig beszéltünk a mosoda óta. Igazából csak Frankről váltottunk üzeneteket. Tájékoztatom a fejleményekről, ő meg visszaírja, hogy „Remek!” vagy „Köszi”. Eddel ellentétben azonban néha megnézi az Instagram-sztorimat, és minden bejegyzésemet kedveli, amitől minden alkalommal megremeg a gyomrom, valahányszor megnyitom az applikációt, és értesítést jelez. Amikor pedig nem az ő neve jelenik meg, a remegés helyén hideg üresség marad. Tegnap is jött egy értesítés, amire úgy vetettem rá magam, mintha az életem múlna rajta, de csak egy magát mélyen hívő katonának álcázó hapsi írt, aki egy jóravaló feleséget keres. A pasit blokkoltam, az üzenetét kitöröltem, miközben erősen szidtam magamat, hogy hogy lehetek ennyire ráfüggve Samre. Mert hát biztosan Jennával van az esküvőn, és éppen rohadtul könnyeden esnek újra szerelembe az égősor meg a csillagok alatt. Nincs ideje az Instagramon lógni, pláne nem az én kis beszállítós hablatyolásomra vagy a reggeli tartalmas kolbászos szendvicsemre reagálni.

– Jó, mi van még? – nyomul tovább Ed.

– Aztán kéne egy teherautót bérelni, ha már ott vagyok – mondom –, szállást foglalni, vonatot nézni, mert nem hiszem, hogy a kocsim kibírná odáig, és talán még segítségre is szükségem lesz, úgyhogy próbálom megtudakolni Candice-től, hogy van-e ott esküvőszervező vagy egy asszisztens, és…

– Hó-hó! – mondja Ed, majd leteszi a dohányzóasztalra a sörét, és visszahuppan mellém. – Én segítek! Mikor is lesz ez pontosan?

– Szeptember huszonnyolcadikán, de én már előző nap elmegyek.

Eb bólint, közben a telefonját pörgeti, másik kezével hullámos fürtjeibe túr.

– Dolgozom, de délben végzek huszonhetedikén, szóval akár utánad is mehetnék. Majd alszom a vonaton.

– Nem, dehogy! Ez őrültség, nem kérhetek tőled ilyet! Hulla fáradt lennél, Ed, az éjszakai műszak után. Emlékszel Dorsetre? A hosszú hétvégére? Hallucináltál a vonaton!

Ed vállat von és felnevet. Látszik, hogy napon volt, a bőre aranyló, ám az arcán két, harci festésre emlékeztető vörös folt van. Fogadok, túl sok nap érte azokon a sörözéseken, ahova a munkatársaival ment.

– De jót mulattunk, nem? Amikor azt hittem, Denzel Washington volt a vonat klotyójában.

Elnevetem magam.

– Meg azt hitted, hogy egy ujj van a szendvicsedben, pedig csak egy leheletvékony sonka volt feltekerve.

Ed harsányan nevet, karját a hátam mögé ejti, a kanapé támlájára.

– Látod? Szórakoztató! Tök jó lenne Edingburgh-ban lógni veled. Egy hotelban. – Elmosolyodik, zöld szeme csillog.

– Dolgozni – mondom.

– Dolgozni – gúnyolódik, majd odahajol, elfordítom a fejem, és arcon csókol. Folyton ez megy. Állandóan hozzám hajol, és azt hiszem, hogy akarom, valahol nagyon is, de elfordulok, és az orcámat mutatom, vagy elviccelem, esetleg valami baromságról kezdek beszélni, mint például egy fura cikkről, amit a BuzzFeeden olvastam, vagy a tojás árának összehasonlításáról a különböző szupermarketekben. A múltkor épp tévét néztünk a kanapén ücsörögve, amikor a keze megtalálta az enyémet, és meglepett, mennyire jólesett megfogni, megszorítani, érezni, ahogy az ujjai az enyémek közé fonódnak, és ott nyugtatni a már ismerős módon az ölemben. Valamiféle megszokásba csusszantunk vissza, olyannyira, hogy tegnap még Anyának és Charlie-nak is elmondtam.

Anyát annyira nem dobta fel a dolog, mint hittem, Charlie meg csak felnézett az előjegyzési noteszéből, az arca kipirult.

– Miért nem mondtad el? – kérdezte, majd elhúzódott, mint egy kis rák, és az ölébe bámult, megbántottan. Akkor elmondtam neki mindent, hogy attól féltem, azt mondja, rossz ötlet, pedig annyira természetesnek hatott, olyan kényelmes volt és könnyű, erre meg nem voltam felkészülve.

– De szerinted ez nem kényelmes neki, Elle? – kérdezte. – Mármint, nekem úgy tűnik. Visszajött, te meg itt vártad. A régi élete. Jó lehet neki, hogy visszajön, és minden megy a régi kerékvágásban.

Elmondtam neki, hogy ez nekem is jó, onnan folytatni. Eddel, az én puha takarómmal, az egyetlennel.

– Sokáig voltunk együtt – mondtam, pont, mint Sam és Jenna, akartam hozzátenni, aztán mégsem tettem.

Összevonta a szemöldökét, de végül bólintott.

– Azt hiszem, csak nagyon reméltem, hogy Sammel lesz valami. Olyan jó kis szerelmi történetnek tűnt, amit Theóval messziről figyeltünk.

Erre a gyomromba mintha egy mázsás súlyt helyeztek volna, ahogy a lelki szemem elé úszott a lefirkantott kedvelem Samet kérdőjel, mint valami felirat, amit egy repülő ír az égbe.

– Mi lesz anyukáddal? – kérdezi most Ed, majd előrehajol és belemarkol a mogyoróba, ami egy ronda, festékpöttyös tálkában ül az asztalon. Azt hiszem, nem szeretek itt lenni, ebben a lakásban. Talán azért, mert egy ötvenes orvosé, aki éppen Dubaiban van a huszonéves feleségével. Egy idegen lakásának érződik. Mindenhol fehér, króm és nem átgondolt lakberendezési tárgyak. Olyasmik, amikre ránézett, és azt gondolta „erről sugárzik a lazaság, a fiatalság és a menőség”, amikor valójában az ordít róla, hogy „napjaink Austin Powerse vagyok!”

– Dilly itthon lesz vele. Nagyjából ebédre ér haza.

– Akkor még mindig kell, hogy legyen vele valaki?

Megvonom a vállam, de a fülem mellett befeszül a vállam.

– Tudod, hogy kell.

– Csak mert… azt mondod, egyre jobban van.

– Igen – mondom. – Bizonyos értelemben, de…

– Még mindig bébiszittert kell szervezned mellé. – Ed felsóhajt, és hátradől a kanapén. – Nell, tudod, mit gondolok erről, és nem neked kéne…

– Nincs jól, Ed.

– Akkor segítségre van szüksége.

És ismét ide jutottunk, ugyanolyan könnyéden, ahogy újra összejöttünk, mintha csak a lemezjátszó elért volna ahhoz a karchoz a lemezen, amit képtelen átugrani, csak beleakad. Ed elképzelése, hogyan éljem az életem, Anya meg a sajátját. Szólásra nyitom a számat, de képtelen vagyok megszólalni. Annyiszor beszéltünk már erről. Annyi vitánk volt ebből, ráadásul ez a téma most már még terheltebb, hiszen végül ez választott el bennünket. Ezért szakítottunk.

– Neki kell akarnia, hogy segítsenek – mondom óvatosan, de a szavak élesek.

– Igen, és talán akarná is, ha… ha megvonnád a segítséged.

Felhorkanok, és elhúzódom tőle.

– Ó, mert így kell azokkal bánni, akik nincsenek jól, igaz? Megvonni a segítséget! És mindezt egy orvos…

– Nell, nem azt mondom, hogy hanyagold el! – Felnevet, mintha valami nevetségeset mondtam volna, mintha félreértelmeztem volna, és megfogja a kezem.

– Csak azt akarom mondani… tudod, mit.

– Tudom – sóhajtok. – De nem lehet csak úgy kikapcsolni a szorongást, a pánikot és a félelmet! Tisztában vagyok vele, te is tudod. – És ezzel te is tisztában lennél, ha hazajöttél volna meglátogatni akkoriban. Ha egy hétvégénél hosszabb időre kiszakadtál volna a folytonos bulizásból és a töménytelen mennyiségű egyetemi olcsó sörivásból, amikor csak sóhajtoztál és tanácstalanul néztél rám, mintha egy autó lennék, ami nem akar beindulni.

– De ő már túl van az élete fénypontján, Nell – mondja –, utazott, csinált mindenfélét, amit csak akart, te meg…

– Tudom – mondom ismét. Igen, Ed, bármit megtehettem volna. Elmehettem volna veled Amerikába. Mindenünk meg lehetett volna. Lehettem volna az a Noelle, akivel annyira kétségbeesetten szerettél volna új életet kezdeni távol mindentől. Ekkor kibukik belőlem.

– Miért is jöttél vissza?

Ed felszegi a fejét, majd rám villantja hírhedt összeszűkített szemű oldalpillantását.

– Hogy érted?

– Úgy értem, miért akartál visszajönni ide? Valójában? Annyira nagyon el akartál menni innen, teljesen új életet akartál kezdeni…

– Az állásajánlat miatt, Nell.

– Volt valakid ott?

Ed lefagy, a szeme kikerekedik, nem pislog. Már megint az a nézés, ugyanaz a tekintet, mint amit rám villantott, amikor Daisy fényképezőgépéről kérdeztem. Sajnálat, aggodalom… valamit visszatart. Majd nagy levegőt vesz, mintha énekelni készülne, vagy valami fontosat mondani.

– Nell, nem akarok hazudni…

– Ezek szerint igen. Volt valakid.

Ed ismét nagy levegőt vesz, és rám néz.

– Igen.

Ledermedek, mint egy állókép. A torkomban gombóc keletkezik, és csak nézem őt. Nem arról van szó, hogy azt vártam tőle, hogy ezentúl senki másra rá se nézzen. Természetesen nem. De először hallani erről, tudni, hogy megcsókolt, megérintett mást is, hogy előadta valaki másnak is azokat a vicces Ed-féle anekdotákat, amiktől mindig könnyesre nevetem magam, amikről azt hittem, csak nekem szólnak, rossz érzés. Mint amikor ecet csorog egy sebbe.

– De nem volt semmi jelentősége – mondja, majd két kezébe fogja az enyémet.

– Tényleg?

– Persze! Csak néhány kósza randi.

Az aranybarna, hullámos hajú nőre gondolok, meg hogy mennyit foglalkoztam vele. És ezek szerint nem volt más, mint egy jelentéktelen futó kapcsolat. Annyi álmatlan éjszakám volt miatta az elején. Ott ültem, és csak úgy fortyogtam a szomorúságtól és féltékenységtől. Gyakorlatilag szinte remegtem tőle.

– Nell, mit akarsz ezzel?

Ránézek, és megrázom a fejem. Érzem, ahogy leeresztek, mint egy kilyukadt medencejáték.

– Nem tudom. Én csak… összezavarodtam.

– Mitől?

A tévé képernyőjén darázsként zúgó versenyautók hajtanak szélsebesen körbe-körbe a pályán.

– Mindentől. Ettől. Kettőnktől. Hogy ez most micsoda.

Ed végigsimít a hüvelykujjával a kézfejemen, leköveti a kézbütykeim domborulatát.

– Miért kéne bárminek is lennie? – kérdezi lágyan. – Nem lehetne… csak hagyni annak, ami?

– És az micsoda?

– Felzárkóztatás? Egy picit visszatekerjük az idő kerekét. Az nem olyan nagy bűn, nem?

– Rendben.

Ed megsimítja az arcom.

– Nem örülsz neki, hogy itt vagyok? – suttogja.

Bólintok.

– Mert én igen – mondja, majd odahajol, én pedig ezúttal hagyom. Hagyom, hogy az ismerős, meleg ajkak az enyémre tapadjanak, és felolvadok a csókban. Hiányzott. Hiányzott a biztonsága, a közös életünk, az élet, amit majdnem megéltünk. Ráadásul nem pont ezt akarjuk mind, olykor? Visszatekerni az idő kerekét?

Huszonharmadik fejezet

Három hét teljesen összemosódik. Eddel elviteles kaják és a műszakját követő sétáink erejéig találkozunk a városban, és nagyon élvezem, ahogy teljesen magával ragad az esküvői forgatag. A YouTube-on esküvői virágok tartósításáról és a csokrok ütemezéséről a víztől a menyasszonyig nézek videókat, felhívom a hotelt, hogy megbizonyosodjam róla, valóban van-e egy hűvös, sötét helyiségük, ahol dolgozhatok, és megkeresem a virágkereskedőt Edinburgh-ban. Még Candice esküvőszervezője is felhív, és miközben beszél, engem elönt az izgatottság. Esküvői virágdekoros vagyok! Legszívesebben belekiabáltam volna random emberek arcába, ahogy dolgoztam, és a szokásos unalmas feladataimat végeztem. Úgy éreztem, hogy az egekben járok. Épp valakinek az esküvőjére tervezem a virágkompozíciókat, és mindenki úgy kezel, mintha profi lennék! Én!

– Profi is vagy! – mondta tegnap Charlie, ahogy a konyhaasztalomnál ült, és egy újabb „próba” csokor leveleit kuszálta össze. – Mármint nézz ide! Ha én próbáltam volna ezt megcsinálni, úgy nézne ki, mintha ezzel töröltem volna ki Petal popsiját, majd fejbe vágtam volna vele Theót. Értesz hozzá, Elle! Nagyon is! Hidd el!

És életemben először megengedtem magamnak, hogy higgyek neki. Talán meg tudom csinálni. Talán képes vagyok nyitni a világ felé egy kissé, kergetni az álmaimat, mint egy elszabadult lufit, ahogyan mások is teszik. Igent mondtam Candice és Steve felkérésének, és most minden lehetségesnek tűnt. Egy kis szikra lángra kapott bennem valahol mélyen, és nem fog már kihunyni.

– Csinálhatod a saját dekorációdat – vigyorgott Charlie. – Amikor hozzámész Samhez.

– Nem megyek hozzá Samhez – feleltem, mire odahajolt hozzám, és adott egy puszit.

– Ezt mondd meg Theónak. Ő meg van győződve róla.

Nem bírtam nem visszavigyorogni rá. Az én mosolygós, pirospozsgás Charlie-m. A gyógyszerek hatottak, a szülei pedig bejelentkeztek, hogy péntekenként vigyáznak Petalra, hogy ő és Theo randizhassanak vagy aludhassanak. Ez utóbbit csinálták az első két alkalommal. Charlie a múlt pénteken harminc fontot költött vacsoraalapanyagokra, a táskájából kinyomtatott Deliciously Ella receptek lógtak ki, de végül nyolcra már aludtak is, miután Nutellás kenyérrel bevacsoráztak. Másnap reggel küldött egy fotót a pufók és kerek szemű Petalról. Elsírtam magam a szövegtől, amit a kép után írt: „A kiscsajom. Hiányzott!”

Ma ismét Franknél vagyok, és ahogy odaérek, az ajtó már ki is tárul, még mielőtt a kulcsom a zárhoz érne.

– Te itt csodákat műveltél! – mondja Sam az ajtóban állva. Napbarnított és mosolygós, és ahogy megragadja a vállamat a nagy, meleg kezével, úgy érzem, a szívem menten kiszakad a helyéből, és szétrobban fölöttünk, mint valami hatalmas tűzijáték. Nem számítottam rá, hogy itt találom. Nem vagyok felkészülve rá, habár nem is tudom, mit értek ez alatt. Hiszen ő is csak egy ember, nem egy nyomorult természettudományos vizsga. – Zseniális vagy! – mondja.

– Nos, szia neked is! – nevetek. A gerincemen forróság kúszik fel. – Tényleg így gondolod?

– Teljesen! – mondja Sam, és arrébb áll, hogy beléphessek. – És más az illat is… mintha… nem is tudom… ez levendula?

– Levendulás fertőtlenítő. Csakis a legpazarabb illat Megpróbálom Franknek!

Sam felnyög és grimaszol.

– Még mindig kiállhatatlan? – kérdezi a szája sarkából.

– Ó, teljes mértékben – suttogom, ahogy követem befelé. A lakás melege megcsap, mint amikor egy trópusi országban kilépsz a repülőből. – Utál engem. Megvet. Ahogy, azt hiszem, az egész világot is, úgyhogy igyekszem nem túlságosan magamra venni.

– Ha ez segít, szerintem titokban kedvel.

– Ó, hát hogyne!

– Higgy nekem, Gallagher! – Sam hátrapillant rám a válla fölött, sötét szemében csillog a belső poén, amiből mostanra teljesen kiforrott a becenevem, én pedig úgy érzem, a térdem bármelyik pillanatban feladathatja. – Na, de gyere a konyhába! Hoztam neked valamit!

– Nekem?

Együtt sétálunk keresztül a lakáson. Sam jól néz ki, megint, én meg arra gondolok, bárcsak ne ezt a lógós, túlméretezett pólót és legginget kaptam volna magamra a reggeli sietségben, miközben Anya a hálóból szólongatott, mert nem érte el a bal papucsát. Sam fehér pólót visel, az izmai kitöltik a ruha ujját, az illata meg… huh, nem is tudom, mi az, de fantasztikus! Zuhany, frissen mosott ruha, napcsókolta bőr.

– Bárcsak Sammel smárolnál! – mondta Charlie, miután elmondtam neki, hogy csókolóztunk Eddel. – Folyton azt mondod, hogy nem úgy kedveled, de el kell mondanom, csajszi, hogy nem hiszek neked.

És ahogy most ránézek Samre, ahogy itt magasodik mellettem, lesülve, jóképűen, valahol én is azt szeretném. Nem, nem, nem! Nem szabad megfeledkeznem Jennáról! Nem szabad elfelejtenem Jennát, Edet és azt az összegyűrt hülye telefonszámot a fertőtlenítőszagú kórházi széken.

– Helló, Frank! – kiáltom, ahogy elhaladunk a nappali mellett.

– Helló – köszön vissza, és bár úgy hangzik, mintha pisztolyt tartanának a fejéhez, van bennem némi győzelemérzet.

– Odanézz! – suttogom. – Egy null Noelle Butterby-nek!

Sam kuncog, aztán belép a konyhába.

– Mondtam neked! – mondja, majd lehajol, és matatni kezd egy nagy zsákvászon bevásárlótáskában a földön, és amikor felegyenesedik, egy hatalmas csokor fréziát tart a kezében mogyoróbarna papírba csomagolva. Csodaszépek. Gyönyörű korallrózsaszín, tágra nyílt szirmok, szinte megszólalnak.

– Ez a tiéd! – mondja.

– Az enyém? Mi-miért?

– Az öreg egy seggfej – mondja szárazon –, de te elképesztő munkát végeztél, ráadásul ilyen rövid idő alatt. Sokat gondoltam arra, amit mondtál a megérzésekről, meg hogy bízni kell az ösztöneinkben, aztán meg elmentem ezek mellett, és… nem is tudom, az ösztöneim azt súgták, el kell ezeket hoznom…

Szóra nyitom az ajkam, de aztán egy széles mosoly lesz belőle.

– Tudtad, hogy ezek igazándiból a bizalmat szimbolizálják? – mondom, és ahogy meghallom a szavakat, a karomon libabőr szalad végig.

– Komolyan?

– Aha! Ráadásul a kedvencem! Ilyeneket sikerült először hagymából felnevelnem. – Nincs szükségem tükörre ahhoz, hogy tudjam, lángol az arcom. Kevésbé Rákpofa ez már, mint inkább Főtt Homár. – Köszönöm! Komolyan, Sam, nem kellett volna…

– Igen, tudom, hogy nem kellett… de arra gondoltam, hogy mivel mindig te adod a virágot… – Elhallgat, majd a hajába túr, és a tarkóján nyugtatja a kezét.

– Köszönöm – mondom ismét, ő pedig lágyan mosolyog. – Vízbe tennéd nekem?

– Persze! – mondja, és elkezdi feltölteni az üres mosogatót. A víz a szárítóra fröcsköl. A szívem majd felrobban a mellkasomban, és az egész testemben szétárad a boldogság.

Charlie azt mondja, nem hiszi el, ha azt mondom, hogy nem tetszik Sam. És azt hiszem, én magam sem hiszem. Az a kérdőjel szépen semmivé válik.

Két órával később, amikor Sam visszaér a városból, kimegyünk az erkélyre szünetet tartani. Meleg, késő augusztusi nap van, az égbolt óceánszínű, a felhők a kávéban kavargó tejszínre emlékeztetnek. Itt fent nincs más, csak Frank tévéjének hangja és a többi lakásból kiszűrődő halk csörömpölés, tompa zajok.

– Minden okés arrafelé? – kérdezi Sam.

– So-so – mondom a kerti szék háttámláját szorítva, majd leülök. – Mondhatok ilyet?

– Mondhatsz! – nevet Sam. Nekidől a korlátnak és az ahhoz kapcsolódó falnak a sarokban, az alkarját a korláton nyugtatva. Aztán a háta mögül elővesz két papírzacskót. – Bal vagy jobb?

– Tessék?

– Ez itt a buci rulett!

– Te vettél bucit?

– Vettem bucit! – mondja.

Nem tudom visszafojtani az arcomra szétterülő vigyort. Előrehajolok, megpróbálok elszedni tőle egy zacskót, hogy megnézzem, mi van benne, de visszahúzza a kezét.

– Tessék játszani! – cukkol.

– Oké. Bal.

Átnyújtja a fehér papírzacskót, én meg kibontom.

– Így sem lettem okosabb – mondom. – Szóval bele kell harapnom, hogy megtudjam, milyen?

– Bizony!

Így hát beleharapok, közben nagyon is tudatában vagyok annak, hogy a töltelék kipotyog az államra, és úgy nézek fel rá, mintha éppen rajtakapott volna egy búcsúban az evőversenyen.

– Te jó ég! Hagyományos! Hagyományos bucit kaptam, a cornwallit! Tökély!

– A francba! – mondja Sam, ahogy kinyitja a saját zsíros fehér zacskóját. – Ezek szerint az enyém a vad csirke curry-s.

– Szóval életed legelső bucija pont egy bizarr curry-s lesz! – Elnevetem magam, ahogy Sam a hatalmas kezében lévő péksütit vizsgálgatja. – Te aztán tényleg adrenalinfüggő vagy!

Sam belemélyeszti a fogát az ételbe, és bólogatni kezd.

– Jól van, jó van, ez… finom?

– Máris a rajongója vagy?

– Azt hiszem, igen!

– Ó, micsoda megkönnyebbülés! – mondom. – Soha többé nem találkozhatnánk, ha utálnád.

– Ugyan! – vigyorog. – Akkor egy újabb hóvihart rendeznél, vagy ellopnál egy újabb kulcstartót…

– Szóval akkor beismered – csapok le rá, mutatóujjamat rászegezve –, hogy lehetséges, hogy a tiéd volt a kulcstartóm, és hogy lehet, ugyanaz a nővér…

– Nem. Csak vicceltem.

– De szerinted… nem furcsa, legalább – mondom –, hogy folyton egymásba botlunk, hogy itt ez a sok egybeesés… hogy folyton felbukkansz az életemben. – Ez az utolsó pár szó szinte kiesik a számból, és nagyon örülök neki, hogy a buci mögé bújhatok, habár közben egy halom morzsát szórok a felsőmre.

– Lehet – mondja. – De hát kicsi a világ…

– Azért annyira nem – vágok közben, Sam meg csak néz rám, de nem szól semmit. – Charlie barátnőm kíváncsi rá, hogy ott voltál-e a 2005-ös Milton Keynes-i Green Day koncerten, amire mi is elmentünk.

Sam elmosolyodik, a homlokán három ránc jelenik meg, mintha a kedvemre akarna tenni.

– Hm, sajna nem.

– Melyik középiskolába jártál?

– A St Agnesbe – mondja rágás közben. – Oregonban. – Viccelődve felhúzza a szemöldökét. – Te is Oregonban jártál középiskolába, Noelle Butterby?

Megforgatom a szemem.

– Áh, csak edd a bucidat!

Egy darabig az erkélyen ücsörgünk, a kék nyári eget és a lombos horizontot bámulva. Bath büszkén terpeszkedik a távolban a kekszszínű épületeivel, mint megannyi homokvár. És ahogy szoktuk, amikor együtt vagyunk Sammel, mindenféléről és semmiről sem beszélgetünk, és végig ott van az a csomó a gyomromban, a bőrömön borzongás szaladgál, a szívem egy leheletnyivel gyorsabban száguld. Ugyanakkor úgy érzem, bármit elmondhatok. Nem pózolok, nem próbálom jobb színben feltüntetni magam… Jó ég, ezt szoktam csinálni? Jobb színben tüntetem fel magam Ed előtt? És ha igen, miért? Mit próbálok bizonyítani?

– Jól vagy? – kérdezi Sam.

Bólintok, mintha megpróbálnám elhessegetni a gondolatokat, majd megszólalok:

– Találd ki, mi történt, Sam Attwood!

Felnéz az ebédjéből, és lenyalja az ajkát.

– Mi?

– Igent mondtam valamire, és most határozottan pánikolok, ahogy mondanád. Ebben a pillanatban, a szemed előtt.

– Ó, tényeg?

– A jetsonos Candice.

– A post-ites Candice?

– A híres Candice és Steve duóból, igen – bólintok. – Megkért, hogy csináljam meg a virágdekorációt az esküvőjére. Én pedig igent mondtam. Be vagyok szarva. De úgy igazán. Persze megcsinálom.

Sam csak néz, majd az arcán lassan megjelenik egy könnyed mosoly.

– Noelle, ez fantasztikus!

– Hát, most még annyira nem, mert lehet, hogy elcseszem az egészet, még soha nem csináltam ilyet, és tegnap este pont eszembe jutott, hogy megvan a lehetősége, hogy elszúrom az egészet, és…

– De megcsináltad! – jelenti ki Sam. – Igent mondtál! És az… az bátor dolog!

Az ölem felé fordítom a tekintetem, és kóbor morzsákat kezdek piszkálni. Képtelen vagyok ránézni. Néha úgy érzem, mintha meztelen lennék, amikor Sam szemébe nézek. Mintha túl sokat megláthatna belőlem.

– Köszönöm – mondom. – De igazából nem egészen vagyok benne biztos, hogy magamtól igent mondtam volna. Azért tettem meg, amit mondtál. Tudod, hogy mondj igen, aztán pánikolni ráérsz később is, meg hogy szembenézel a halállal. Persze egy esküvő nem egyenlő a halállal, bár van, akinek egész biztosan ezt jelenti…

Sam felnevet, egészen a torkából jön a hang, keze a borostától sötét állánál van.

– De úgy voltam vele, hogy szarok bele! Meg akarom csinálni. Magam miatt. Mert néha úgy érzem, mintha beleolvadnék a háttérbe, vagy valami hasonló… senki sem lát. Érted? De az jutott eszembe, hogy hát, én látom magam. Nem igaz? És ezt akarom csinálni.

Sam hallgat, a szemöldöke összefut sötét haja alatt, amin aztán végigszánt a kezével. Végül megszólal:

– Igen. Igazad van, határozottan.

– Ed azt mondta, segíteni fog nekem – folytatom. – Skóciában lesz, szóval még intéznem kell vonatot, meg ilyeneket, de utánam jön, segít, és velem marad.

Sam erre kihúzza magát, sötét szemöldöke felszalad, majd a kezét a zsebébe süllyeszti, és mereven áll.

– Az szuper – mondja. – Eddie doki segít, amikor szükség van rá. Ez jó.

– Igen, nagyon jó.

– Ja, tök jó.

Csönd áll be közénk, sűrű, súlyos csönd. Sam a tornacipője orrával rugdossa az erkély alját, én pedig a kezemben lévő papírzacskóval babrálok. Úgy teszek, mintha valamit figyelnék a távolban, bár fölösleges, mert Sam egyszer sem néz rám.

– Azt hiszem, szeretnék hálókocsis vonattal odamenni – mondom, megtörve a csendet. – Ezt mindig is ki akartam próbálni. Fiatalabb koromban.

– Akkor tedd meg! – mondja Sam, és rám néz. – Mikor lesz? Az esküvő.

– Szeptember huszonnyolcadikán.

– Á! Ugyanakkor, amikor az a jótékonysági rendezvény, amiről meséltem neked. A hegymászós jótékonysági cucc.

– És láthatóan lenyűgöz az egész – viccelődöm, ő pedig nevet.

– Aha, nem igazán az én világom. Öltöny, meg tánc… – Megrázkódik, grimaszol, aztán elmosolyodik, a fogait kivillantva. – De lesz pia, meg kaja, aztán egy aukció, amin eladnak minket idegenvezetőnek, vagy mi. Tavaly egy manchesteri bálteremben volt. Én, az a fickó, aki szabadidejében sziklákon szeret lógni, egy bálteremben.

Kuncogok, de közben arra gondolok, hogy tökéletesen illene egy bálterembe öltönyben vagy bármiben.

– És idén hol lesz? A francba! Azt mondtad, Skóciában! Nem? Amikor korábban említetted a mosodában.

A szívverésem a fülemben dörömböl.

– Igen-igen…

– Edinburgh-ban – mondjuk egyszerre. Sam tekintete elkerekedik, a keze ugyanabban a pillanatban tér vissza az állára, amikor belőlem kitörnek a szavak.

– Azt a rohadt! Hol? – Olyan magas a hangom, hogy a saját fülem is belesajdul.

– Ööö. Valami nagy, híres szórakozóhelyen Clay haverom szerint. Mi van?

– Az esküvő! Candice és Steve esküvője! Egy edinburgh-i hotelben lesz. Te jó ég!

Sam felnevet, de idegesnek, erőltetettnek hangzik, aztán a cipőjére néz.

– Furcsa.

– Csak furcsa? Mindketten Edinburgh-ban leszünk, Sam! Mind a ketten ugyanakkor, ugyanazon a hétvégén leszünk Edinburgh-ban…

– Az egy nagy város – mondja Sam, én meg rábámulok. – És kicsi a világ. Mi van? – Felnevet.

Megrázom a fejem, göndör tincseim a vállam körül ugrálnak.

– Semmi – mondom, és valójában másra sem vágyom, csak hogy sikíthassak, és telefonon beszámolhassak mindenről Charlie-nak és Theónak. Mintha valami bűnügyi drámában lennék, és a földön szétterített bizonyítékok alapján ki kellene derítenem, miért történik ez folyton. Ha most ez nem jött volna fel, simán összefuthattunk volna Edinbugh-ban is. Ez tényleg furcsa. Furcsa és csodálatos is, egészen beleborzongok.

– Talán összetalálkozunk – mondom.

– Ha sikerül ellógnom az órákig tartó beszédeket – mondja. Legszívesebben megragadnám a gallérjánál fogva, hogy megkérdezzem, szerinte mit jelent mégis mindez. Hiszen annyira idegesítően lazán, majdhogynem elutasítóan állt ehhez. Mintha én tündérmesékben hinnék, de ő már túl idős az ilyen szarokhoz.

– Beszédek – mondom inkább. – Kicsit egy esküvőre emlékeztet.

Sam bólint.

– Talán ezért nem volt soha olyanom.

– Úgy érted, ezért nem nősültél meg?

Ismét bólint.

– Jenna mindig is esküvőt akart.

– És te miért nem?

Sam megvonja a vállát, a földet tanulmányozza, majd ismét belerúg egy kicsit az erkélybe, ahogy más óvatosan és teljesen hasztalanul belerúgna egy kerékbe.

– Talán mert a házasságot mindig a megállapodottsággal kötöttem egybe, tudod, kisállatok, gyerekek, évi két nyaralás, fehér deszkakerítés… – Rám mosolyog. – Nem is tudom, én sosem voltam ilyen. És Jenna sem volt ilyen egy ideig, de…

– Most már igen?

Sam bólint.

– És szerinted megváltozik valaha is a véleményed?

Sam lenéz a kávéjára, majd vissza rám. Arcán halvány mosoly.

– Az autók valók gyónásra, Gallagher – mondja. – Az erkélyek meg bucikra.

Huszonnegyedik fejezet

A kora őszi napfény még a szokásosnál is ragyogóbban süt be a párás vonatablakon keresztül, mintha tudná, hogy számomra különleges nap ez a mai. Hiszen ma valami új veszi kezdetét. Ma megyek Edinburgh-ba. Távol az otthonomtól. Ráadásul oda is dolgozni megyek mint esküvői virágdekoráció felelős! Bizony ám! Én! Noelle Butterby, virágkötő, esküvő és rendezvénydekoráció. Ed pedig majd később csatlakozik hozzám, segít, és velem is marad az ötcsillagos hotelben! Csak előbb befejezi a műszakját a kórházban. Élet. Úgy érzem, ebben a percben, hogy újra élek, mint mindenki más.

Egy nő rohan fel a vonatra, lenyomja a kis vörös bőröndje fogantyúját, és felrakja a csomagtartóra. Az előttem lévő ülésen foglal helyet, édeskés virágos parfümillatot hagyva maga után, majd bedugja a fülhallgatóját, belekortyol a kávéjába, a kis termoszból gőz száll fel. Általában csak elsétálok ezek mellett a vonatok mellett, hallom, ahogy a messzeségben robognak, miközben megmosakodom vagy kiviszem a szemetet a kis zsákutcánkban. Erre most itt ülök az egyiken, hogy sok-sok kilométerre vigyen a biztonságos kis életemtől, bele a… hát, az ismeretlenbe. Egy olyan életbe, amire vágyom. Egy olyan életbe, amit mindig is meg szerettem volna élni.

A mozdonyvezető beszélni kezd, hangja tompán, mélyen szól a hangszórókból. Az útról, a büfékocsiról és az időjárásról tájékoztat, miközben a házak elmosódott vízfestményként húznak el mellettünk, és teljesen lenyűgöz minden. Minden tökéletes ebben a pillanatban.

Fél tízkor egy podcastot hallgatok, és kibontok egy sonkás szendvicset, amit tegnap este készítettem, miközben Anya a másik szobából kiabálva kérdezett ki, mi mindent pakoltam el.

– Dezodor? Fájdalomcsillapító? Ó, és hány bugyit vittél? Szerintem a négy nem lesz elég, Noelle! Jusson eszedbe, mit szokott mondani Dilly! Mindig két balesettel számolj! Egy plusz a gyomorrontásra, egy pedig a másnaposságra.

Háromnegyed tizenkettőkor egy bejövő hívás szakítja félbe a zenémet és zavar meg az Edinburgh-ban elintézendő teendőim listázásában, amit a jegyzetfüzetembe írok le a tizenkét póttoll egyikével, amit a biztonság kedvéért még bepakoltam.

– Noelle, én vagyok! – szólal meg Dilly hangja, ahogy felveszem a telefont. – Ez kész katasztrófa!

A szívem kihagy egy pillanatra.

– Mi? Mi történt?

– A kisbusz lerobbant.

– Mi?

– Bedöglött az autópályán. Az autómentőre várunk. Nem volt erre biztosításunk, úgyhogy először elő kellett rá fizetünk, aztán azt mondták…

– Dilly, nem hallak jól!

– Mert a leállósávban állok! – kiáltja.

– De… de mikor fogsz hazaérni, szerinted?

Dilly nagyot sóhajt, ahogy egy dudáló teherautó elhúz mellette.

– Ne haragudj, Noelle, de még mindig Newcastle-ben vagyunk.

Erre vigyázzállásba pattanok. A szemben lévő ülésen a babáját etető nő rám néz, a kicsiből csak két rúgkapáló láb látszik a fehér kendő alatt. Visszaülök.

– Mi-mikor indultál el? – Nagy levegőt veszek, a szívem még mindig úgy zakatol, mintha épp minimaratont futna, és nélkülem akarna elszaladni Skóciáig. – Hogy lehetsz még mindig Newcastle-ben?

– Olyan fél órája indultam, nagyjából. Lehet, hogy negyven perce.

– Dilly, elmúlt tizenegy! – Hisztérikus vagyok, és ezt onnan tudom, hogy annak is hangzom.

Ezt nem hiszem el. Nem hiszem el, hogy ilyen sokáig húzta! Anya teljesen egyedül van, de arra számít, hogy már nem sokáig lesz. Valami felbugyog bennem, valami forró, maró. Düh, szomorúság és pánik. Erre gondolok, pontosan erre, amikor azt mondom, engem nem látnak az emberek.

– Dilly, neked Anyával kellene lenned…

– Tudom-tudom, de mit tehetek, Elle? Nem én vagyok a sofőr, ez nem az én kisbuszom! Elle? Elle, ott vagy?

Kinyomom a hívást, és a telefont bámulom, mintha ettől várnám a megoldást erre az egész katyvaszra. Aztán felhívom Iant. Rögtön a hangposta jelentkezik. A kijelzőt bámulom, ahogy érkezik Dillytől egy „bocsi”. A szánalmas kis üzenetablak sem nem segít, sem nem vigasztal.

Anya egyedül van, Dilly elakadt, én meg egy gyorsvonaton ülök, ami a kibaszott Edinburgh-ba tart. Skóciába! Több száz kilométerrel odébb.

Ed.

Ed hamarosan végez.

Gyorsan írok neki egy üzenetet, hogy hívjon fel, amilyen hamar csak tud, aztán egy másikat Iannek, egy harmadikat pedig Dillynek, hogy hívja fel Anyát, és mondja meg neki, hogy ne aggódjon, mert Noelle megoldja! Mint mindig. És szégyellem magam, amiért nem veszem fel Anya hívását tíz perc múlva, mert tudom, hogy aggódik, de még mindig nincs megoldásom a helyzetre, ahogy általában lenni szokott. Felállok, és a vagonban sétálni kezdek, a táj pedig száguld mellettünk. Le akarok szállni. Azt akarom, hogy megálljon a vonat, és visszaforduljon. Rosszul vagyok. Hányingerem van. Annyira, hogy még az is lehet, hogy szükségem lesz arra a nyomorult pluszbugyira!

Bemegyek a mosdóba, kivágom az ajtót, majd becsapom. Lehúzom az ablakot, és mélyet szippantok a hűvös, friss levegőből. Meg fog oldódni. Lesz valahogy, mindig van valahogy. Kinézek az elsuhanó tájra, a bokrok alkotta zöld pacákra és a végtelen kék égre. Eszembe jut Sam. Mostanában folyton rá gondolok, amikor nem tudom, mitévő legyek. Meg akkor is, amikor tudom. Igazából állandóan. Folyton ő jár a fejemben. Mintha az univerzum megsajnált volna, morzsákat szór elém, és megrezzen a telefonom.

– Ed!

– Szia, Nell – mondja Ed könnyeden. – Épp most megyek az állomásra. Munka után lezuhanyoztam, kicsit korábban elszabadultam.

– Dilly lerobbant.

– Tessék?

– Dilly. Megkaptad az üzenetem? Még mindig Newcastle-ben van. A leállósávban ragadt.

– De… azt mondta, hogy délre anyukádnál lesz…

– Tudom, de a kisbusz lerobbant, az egész bandával.

– A francba! – Hangosan fújja ki a levegőt. – Ez gáz. Figyelj csak, vigyek neked valamit?

– Ne. Igazából arra gondoltam, esetleg… – Nagyot nyelek. Miért olyan nehéz ez? Miért vagyok ideges? Edről van szó! Életem szerelméről, a jelen állás szerint legalábbis. Miért érzem így magam, amikor csak segítséget kérek tőle? – Elmennél és ügyelnél anyára?

Ed hallgat. Fájdalmas, terhes a csend.

– Mi?

Látom magam előtt az arcát. Kőkemény. Lerí róla, hogy ebben egy cseppnyi logikát sem lát.

– Tudom, Ed, tudom, hogy túl sokat kérek, de ha most odamész, déltől lesz vele valaki, és aztán persze megpróbálom elérni Iant, vagy talán Garyt is a huszonegyesből, hogy…

– Nell, nem – mondja Ed. – Nem, én ezt nem csinálom! Felszállok a vonatra, és utánad megyek Edinburgh-ba…

– De nem mehetek Edinburgh-ba, ha…

– … ez így nem mehet tovább…

– De most rögtön intéznem kell valamit, és nem állíthatom meg a kibaszott vonatot, Ed…

Már ordítok, és tudom, hogy valószínűleg mindenki hallja az ajtó túloldalán. Itt ez az őrült nőszemély, aki egy pár perce még teljesen rendben volt, aztán szép lassan elment az esze egy makulátlan vasúti mosdóban, aminek olcsó testpermet és fenyő illata van.

– Nell, hatalmas lehetőség ez neked – mondja Ed –, nem fordulhatsz vissza, és nem teheted tönkre az egészet!

– Kérlek, menj vissza! Csak menj oda hozzá, és legyél vele! – Most már sírok, a hangom szánalmasan remeg.

– Nem, Nell. Sajnálom, de ebbe nem egyezem bele. Ha odamegyek, sem fog megváltozni semmi, és csak lekésem a vonatom.

Lehunyom a szemem, a mögöttem lévő falnak döntöm a fejem. Ehhez hasonló emlékek kavalkádja úszik elő. Az ingerült Ed, ahogy a nevetséges életemen bosszankodik. Anya és az a sok minden, amit értem tett, amikor kicsúszott alólam a talaj. A gyengéd keze, amivel lemosta a hátam a kádban, a sok-sok tálcányi étel, amit annyi szeretettel hozott az ágyamba. Ő rakott össze újra. És hol volt akkor Ed? Ed az egyetemen volt, hogy sorra kipipálhassa a tételeket azon a rohadt McDonnell-listán.

– Nell, engem az érdekel, hogy melletted legyek. Ennek már rég meg kellett volna történnie…

A telefonom sípol a fülemben. Ian hív.

– Visszahívlak!

Kinyomom a telefont, mielőtt Ed bármit is mondhatna. Ian öt percen belül elindul Anyához. Mindent hátrahagy, csak miatta.

Huszonötödik fejezet

– Steve, ő az a zseni, akiről meséltem neked! Bemutatom Noelle Butterbyt! Találkoztál már Noelle-lel, nem? A cégnél! Na, biztos felismered már!

Nagy Steve az értékesítési osztályról szorosan megölel, majd visszalép, és széles, bozontos szakállas mosolyt villant rám.

– Igen! – harsogja. – Persze, hogy ismerem! Á, hálásak vagyunk neked, Noelle, mindenért, csak ezt tudom mondani! Kihúztál minket a csávából!

– Ó, hát, örömömre szolgál! Tényleg nagyon izgatott vagyok.

Ez az igazság, tényleg így van. Egy kicsit sírtam a vonaton, miután Ian átrohant anyához. Ed hívott egy párszor, de csak néztem, ahogy csöng a telefon, miközben a táj elmosódva tovaszáguldott mellettünk. Az összezavarodottságtól görcsbe állt a gyomrom, miközben az aggodalom, a mindent felemésztő kétségbeesés határára sodródtam, és már majdnem át is billentem rajta. „Nem tudom megcsinálni. Tessék! Itt a bizonyíték, hogy nem megy, tényleg nem lehet ebben részem.” Aztán jött egy SMS Candice-től és egy „Menni fog, Gallagher!” Samtől, ami úgy megmelengette a lelkem, mint a napsugár, és úgy éreztem, mégis képes leszek rá. Megmostam az arcom, rendeltem egy csomó mindent a büfékocsiból, és felvettem Ed hívását (amiben ő higgadtan, feketén-fehéren elmagyarázta mit miért mondott, és megegyeztünk, hogy elfelejtjük, és nem hagyjuk, hogy ez elrontsa az egész hétvégét). Mire a vonat befutott, ismét pezsgett bennem az izgatottság.

Candice kihúz egy bárszéket, és frissen barnított, franciára manikűrözött kezével int, hogy üljek le.

– Annyira jó dolgunk van veled, de tényleg. Komolyan, tegnap este Steve-vel az Instagramodat nézegettük, és alig bírtam magammal! A munkád elképesztő, Noelle!

– Te pedig túl kedves vagy – mondom, mire összeráncolja az orrát.

– Csüccs! Igyál velünk egy kis pezsit! Csak egy picit, nem akarunk feltartani.

A Herceg Bárnál ülünk a grandiózus és ragyogó Balmoral Hotelben. Szinte el sem hiszem, hogy itt vagyok. A hely csak úgy nyüzsög, tele van szálló-és vacsoravendéggel, a levegőt beszélgetés és nevetés, illetve édes koktélok és sült hús illata tölti be. A Balmoral ugyanolyan zsúfolt és élettel teli, mint odakint a magasztos, forgalmas város, és úgy érzem, mintha ott állnék a karomat kinyújtva, csukott szemmel. Erről álmodtunk mindig is Daisyvel, eggyé válni az élettel, beleveszni a forgatagba, a hangzavarba, a jelenlétbe. Itt vagyok. Itt vagyok.

Steve és Candice egymás kezét fogják velem szemben, ujjaik összefonódnak. A pultos egy pohár gyöngyöző buborékot csúsztat elém.

– Szóval Martina, az esküvőszervezőm egy kis szobában készített helyet neked rögtön a díszterem mellett, ahol összeházasodunk. Teljesen légkondicionált a helyiség, ami azt jelenti, hogy elég hideg van ott ahhoz, hogy a virágok frissek és szépek maradjanak. Úgy jó?

– Tökéletes. És arról mondtak valamit, hogy van-e vödrük?

– Néhány, de nem sok.

– Rendben, jó lesz. Amúgy is rendeltem még a beszállítóktól is. Rögtön odamegyek, amikor itt végeztünk. A közeli parkolóban hagytam a kocsit. Ha van még valami, amit szeretnétek, most mondjátok meg, és hozzáírom a listámhoz!

Candice rám vigyorog, gyémánt fülbevalója csak úgy ragyog a bár sárgás fényében.

– Semmi! Bízom benned. A barátod meg utánad jön, igaz? Képzeld, Steve, a barátja – Candice megdörzsöli majd megszorítja Steve inggel fedett alkarját – idejön a műszakja után, hogy segítsen. Egy doktor! Gyerekorvos.

– Hűha! Egyenesen az éjszakai műszak után! – mondja Steve. A pezsgős pohár nevetségesen hat óriási lapátkezében. – Ez szerelem, de tényleg.

– Ó, hát, igazából nem a…

– Mindig is úgy gondoltam, hogy ez az igazi szerelem – mondja Candice álmodozón. – Amikor valaki időt szakít arra, ami neked fontos, akkor is, ha máshoz lenne kedve.

– Ó – olvadozik Steve. – És mi a helyzet azzal, amikor elalszom melletted a fürdőszobapadlón, mert túl másnapos vagy ahhoz, hogy megmozdulj, hiszen „ne aggódj, Steve, csak két piña coladát iszom. Meg amúgy is, ismerem a határaimat, köszönöm szépen!” Ez is beleesik az időt szakítok arra, ami neked fontos kategóriába?

Candice elneveti magát, és gyengéden rácsap a karjára.

– Igen, a piña colada fontos nekem.

Felnevetek és koccintok velük.

– És most meséljetek, mennyire vagytok valójában idegesek egy tízes skálán!

*

Amikor Ed megérkezik hét órakor, törökülésben ülök a földön a raktárszobában, miközben zenét hallgatok és az egyik asztaldíszt állítom össze kék hortenziából, fátyolvirágból és krémszínű rózsákból. Odaugrom hozzá, mint egy izgatott labrador, és szeretném berángatni a Holyrood terembe, ahol Steve és Candice vacsoráját tartják holnap. Hatalmas és grandiózus helyiség, tíz körasztallal, plusz a főasztal, amik mind díszítésre várnak, az én virágaimra! Nézd! – akarom mondani. – Nézd, mit hoztam össze! Itt vagyunk! Edinburgh-ban, nem otthon, és én intéztem így! Ezúttal nem te, hanem én!

Ed sápadt és zilált, a haja esőtől nedves, de ettől függetlenül rám vigyorog a ragyogó padlójú lobbi túloldaláról.

– Hali, Nell! – Átölel, majd a fülembe súgja: – Kivagyok.

– Örvendek a találkozásnak, Ki! – mondom, ahogy elhúzódom.

– Minden okés? – kérdezi. – Dilly rendben?

Bár valahol szeretném, tudom, hogy nem fog bocsánatot kérni, amiért nem volt hajlandó elmenni Anyához, de tényleg kéne neki? Ő maga mondta, hogy itt akar lenni velem. Persze, hogy ez sokkal fontosabb neki, mint Anya. Csak azt szeretném néha, ha kicsit kedvesebb lenne. Ha kevésbé lenne olyan, hogy „van ez, van az, neked meg egy harmadik dolgot kell csinálnod, és kész”, sokkal inkább mondhatná, hogy „Megértem. Nem tökéletes és nem is mindig logikus, de ez vagy te, én meg itt vagyok.”

– Igen – mondom. – Dilly már majdnem otthon, Ian van anyával.

– Jó – mondja egyszerűen, majd körém fonja a karját. – Menjünk, nézzük meg a szobánkat! Ágyra van szükségem! Meg szobaszervizre. A legnagyobb steakre, amit adnak, desszertre, sajtra, mindenre!

– Nem mehetek – mondom. – Az asztaldíszek felénél tartok.

– Ó, nem-nem! Gyere, tarts egy kis szünetet velem, Nell…

– Nem lehet! Ha most eljövök veled, az azt jelenti, hogy éjszakába nyúlóan kell dolgoznom, márpedig mindennel végezni akarok, mindent tökéletesre…

Ed ekkor megcsókol, puha ajkával útját állva a szavaimnak. Valódi csók ez, lassú, céltudatos, a fogai lágyan súrolják az alsó ajkam, ahogy elhúzódik.

– Istenem, olyan jól nézel ki – suttogja a számba. – Komolyan…

– Figyelj csak, miért nem mész fel a szobába – vágok közbe –, és alszol egyet, aztán pár óra múlva esetleg… Ed, a jó ég áldjon meg, nyilvános helyen vagyunk! – A nyakamba fúrja az orrát, az ajka érintésétől borzongás szalad végig a hátamon. – Dolgoznom kell.

– Jól van! – nyög fel. – Dolgoztass nyugodtan! Csak egy kávét hadd igyak előbb!

Negyvenöt perccel később Ed a földön elterülve fekszik foga között egy szalaggal.

– Kész vagyunk már?

– Nem.

– Menjünk fel! Figyu, segítettem!

– Vagy egy fél órát!

Ismét felnyög, majd megnyomja a nyilat a Spotify listámon.

– Én nem tudom, miért hallgatsz még mindig Keane-t.

– Szeretem Keane-t!

Ed kiveszi a fogai közül a zsákvászon szalagot, és a kezébe fogja.

– Azért nem semmi ez az egész, nem? – kérdezi.

– Mi, a virágok?

– Hogy… hát, remélem, egy csomót fizetnek neked ezért! A földön ücsörögsz egy hideg, sötét szobában.

– Hát, sötét, hideg szobára van szükség ahhoz, hogy frissek maradjanak a virágok – mondom kurtán. – De jól néz ki eddig, nem?

– Ha szereted a virágokat…

Ránézek, a csalódottság kezd elönteni, ő pedig elvigyorodik, mintha az utolsó pillanatban akarná kimenteni magát.

– Te is tudod, hogy csodásan néznek ki! – Felül, és kisöpri a hajam a szememből, ujjaival épphogy az arcomhoz ér. – Pont, mint te.

– Szép mentés!

– De tényleg! – Odahajol és mélyen, tökéletesen, jólbegyakoroltan megcsókol, a kezét felcsúsztatja a felsőm alatt, meleg keze befurakodik a melltartóm alá. – Felmehetnénk most már? – mondja a számba.

– Hadd fejezzem ezt be! – felelem. – De utána ma este még visszajövünk.

– Persze.

– Ezért vagy itt, emlékszel?

– Ühüm. – Ed elmosolyodik, ajka az enyémen. – Ezért vagyok itt.

Huszonhatodik fejezet

Tudtam, hogy meg fog történni. Sokáig csókolóztunk, amikor felmentünk a hotelszobába. Aztán Ed lezuhanyzott, és megpróbált engem is becsalogatni maga mellé, de nem mentem, hanem a nyüzsgő utcát néztem az ablakból, miközben a víz a csempére csobogott a szomszéd helyiségben, Ed pedig énekelt.

– Mindennél jobban ezt akartad – mondta az a bizonyos hang a fejemben. – És most itt vagy Eddel egy gyönyörű helyen. Akkor miért nem vagy boldog?

Ekkor megjelent Ed, derekára kötött törülközővel, tónusos hasán vízcseppek. Még egyszer bepróbálkozott, amíg a szobaszervizt jelző halk kopogásra vártunk. Először megcsókolt, majd a kezét a combomra tette, és elkezdte csúsztatni fentebb és fentebb, amíg el nem húzódtam tőle a takaró másik felére.

– Ne – mondtam.

– Miért?

– Mert én most itt dolgozom.

– De hát, Nell, nézz körül! – mondta, mintha elpocsékolnánk ezt a gyönyörű hotelszobát és a hatalmas ágyat azzal, ha egyszer sem dugnánk.

– Tudom, de… én nem ezért jöttem.

Aztán az ágyon törökülésben ülve megvacsoráztunk, miközben valami unalmas vetélkedőt néztünk. Én folyamatosan az órára pillantgattam, és amikor Ed megcsókolta a nyakamat, megkértem, hogy hagyja abba, majd felálltam.

– Azt hittem, hogy együtt lenni jöttünk – mondta a fejét csóválva. Fogalmam sem volt, mit mondhatnék erre, így inkább bementem a fürdőszobába, magamra zártam az ajtót, és lezuhanyoztam. Hagytam, hogy a víz az arcomat csapkodja, mintha ettől a gondolataim valahogy szétszaladhatnának, hogy aztán egy koherens sorban rendeződjenek újra. De nem így történt. Hirtelen rám tört a pánik, olyannyira, hogy ki kellett nyitnom a zuhanykabin ajtaját, hogy meneküljek. Kifestettem az arcom, gondosan elidőzve a szemhéjtus vonalak megrajzolásával, a füstös hatású szemfestékkel, majd feltűztem a hajam egy kócosnak tűnő kontyba, mialatt folyamatosan az járt a fejemben, hogy mi a szar folyik itt, mit művelek én itt, vele. Rá vágytam. Erről álmodtam, hogy hazajöjjön, és felismerjük, mekkora hibát követtünk el, aztán bejárjuk együtt a világot. Akkor miért nem akarok közel kerülni hozzá, lefeküdni vele? Miért nem érzek úgy, ahogy gondoltam, hogy fogok? Ahogy kellene? Annyira más az egész. Valami nem stimmel.

Amikor végre kijöttem a fürdőből, Ed az ágyon aludt, én pedig megkönnyebbültem, hogy sem vele, sem az érzéseimmel nem kell szembenéznem. Kimentem a szobából.

A Balmoral lobbija tele van kiöltözött emberekkel, amikor kilépek a liftből, és máris jobban érzem magam, ahogy beleveszek a város péntek esti forgatagába. Több tucatnyian vannak itt, elegáns öltönyben és drága ruhákban, betöltve a teret after shave és parfüm illatával, miközben harsány nevetéssel haladnak a díszterem felé, szemben azzal a helyiséggel, ahol holnap Candice és Sam összeházasodik majd. Néhány vendégük már ma este megérkezik, őket a bárban fogadják, ahova minket is meghívtak Eddel, amennyiben korán végeznék a virágokkal, úgyhogy ezért is vettem szép ruhát és sminkeltem. Ráadásul nem igazán akartam szakadt melegítőben járkálni egy ehhez hasonló gyönyörű helyen. A Balmoral túlságosan is előkelő, és elég messze vagyok otthontól ahhoz, hogy igazán különlegesnek érezzem az eseményt. Azonnal beolvadok, mintha én is bármikor tagja lehetnék ezeknek a köröknek, együtt nevetgélhetnék vagy könnyedén szóba elegyedhetnék itt bárkivel.

Odakint már elállt az eső, és az őszi égbolt pasztell színek ötvözetéből áll, mintha az ég isteneit megihlették volna a gyümölcsös olvadós cukorkák. Elidőzöm pár pillanatra, és a bérelt kisfurgonnak dőlve nézem az eget. Daisy. Mindig ő jut eszembe, amikor szép égboltot látok, amikor valami új dolgot csinálok. Nagyon szerette az eget fotózni. Nagyon szeretett az emberekről beszélni, akik ugyanazt az eget látták. „Nem furcsa, Elle, abba belegondolni, hogy ugyanaz az ég borul arra a valakire is, akibe majd egyszer beleszeretsz?” – kérdezte. Mit gondolna most, ha láthatna? Büszke lenne? Mit gondolna arról, hogy Eddel vagyok itt? Minden annyira zavaros, mintha egy halom elvarratlan szál lenne. Bárcsak élne még! Bárcsak minden egyszerű lenne! Bárcsak nem én lennék én! Bárcsak ne lennék ennyire összezavarodva, bárcsak ne félnék ennyire az élettől! Mert azt hiszem, ez van. Félek, túlságosan is, élni. Nem voltam pedig mindig ilyen, de nem tudom, hogy juthatnék vissza oda. Az biztos, hogy ott voltam az időkapszula elásásakor, abban a pillanatban, amikor Daisy lefotózott minket Eddel. És annyira biztosan éreztem akkor, hogy az örökkön örökké van azon a fotón. Nem csupán Ed és én, hanem a bizonyítéka annak, hogy az örökkévalóság áll előttem, legalábbis az, amit annak hittem. Annyira fényes jövő várt. Az enyém volt a lehetőség, hogy megéljem. A csillagok a háttérben biztattak, hogy menjünk csak, és két kézzel ragadjunk meg mindent, amire vágyunk.

Két nő sétál el mellettem kéz a kézben. Az egyikük mond valamit, majd mindketten hátravetett fejjel nevetni kezdenek, ujjaik szétterpesztve a mellkasukon, és ismét érzem azt a húzóerőt. Sam. Sam mindig nevet rajtam. Soha nem mondtam semmit, amin megbotránkozott volna, amitől zavarba hoztam volna, vagy arra sarkallta volna, hogy kijavítsa, esetleg megváltoztassa azt. Sam. Áh! Minden gondolatom ahhoz a nyomorult Sam Attwoodhoz kanyarodik vissza! És ha arra gondolok, hogy valahol a közelben van… Jó, abban igaza van, hogy nagy ez a város, de jó tudni, hogy ugyanitt vagyunk mindketten, és hogy ezek a bolyhos, tűzszínű felhők vannak az ő feje fölött is.

Kinyitom a kisteherautót, és kiveszem a vödröket, amiket a nagykereskedésből hoztam. Fogadok, Candice most úgy érzi, övé az egész világ. Mindenki érte és körülötte szaladgál, élete vadonatúj fejezete a holnapi napfelkeltével elkezdődik. Azt hiszem, pont ezért szerettem volna annyira megszerezni azt a fényképezőgépet, hogy ismét láthassam azt az önmagamat a fotókon, aki akkor voltam. Azt a Noelle-t, aki mert nagyokat álmodni. Mielőtt majdnem meghaltam én is, és elfogadtam, hogy hálásnak kell lennem mindenért, amit kaptam. Még ha olyasmi is, amit nem akartam, az még mindig jobb, mint meghalni, nem igaz? Daisy bármit megadna érte, ha hozzám hasonlóan itt lehetne. „Daisy nem tudja, hogy nincs már köztünk” – mondta Ed, ami egyszerre segített és okozott fájdalmat. Daisy hitt a túlvilágban, hitt abban, hogy többek vagyunk merő csontoknál és egy dobogó szívnél. Lehunyom a szemem. Ott vagy? Küldj egy jelet, hogy ott vagy! Hiányzol. Sajnálom, hogy nem csinálom ezt elégszer, sajnálom, hogy nem beszélek rólad, de mindennap hiányzol. Nem tudom, mit tegyek. Annyira elveszettnek érzem magam, annyira magányosnak.

Kinyitom a szemem, bezárom a teherautót, majd visszapislogom a könnyeket, amik nagyon kikívánkoznak. Visszamegyek a hotelbe. Egy csapat nő száll ki egy taxiból a bejárat előtt, élesen hahotázva. Candice-re gondolok, meg azokra a virágokra, amik odabent várnak rám, hogy olyasmit készítsek belőlük, amit megcsodálnak, lefotóznak és felemlegetnek majd az emberek. Olyan sok éven át álmodoztam erről, és most itt vagyok! Tényleg itt vagyok. Megtorpanok a járdán. Nem ronthatom el ezt, nem szúrhatok ki magammal! Itt ez az esküvő, a virágok, a lehetőség, most és nem máskor. A most számít igazán.

Kihúzom magam, felnézek a csodálatos őszi égboltra még egyszer, majd beviszem a vödröket a hotel bejáratán, és nagyon is tudatában vagyok annak, mennyire furcsán festhetek a szép ruhámban, kisminkelve, fémvödrökkel a kezemben, mint valami munkás, de pont leszarom. Bizony ám! Ez vagyok én! Noelle Butterby, esküvői virágkötő. Virágdekoráció tervező, csak hogy tudd!

A lobbi tele van ácsorgó és beszélgető emberekkel, akár egy bár a koncert előtt. Mások a díszteremben ülnek, az asztalok közepén borhűtő áll, a termet indigókék diszkófény tölti be.

Egy csoport beszélget az ajtó előtt állva, mindenkin fekete öltöny, a mély hangjuk belevegyül a bentről kiszűrődő lágy zenébe. Egy állványt helyeztek a bejárat mellé, amin egy hófehér, bekeretezett plakát áll, „Jó okkal mászunk” felirattal. Megtorpanok a fényes padlón, vödörrel a két kezemben.

Jó okkal mászunk.

Jó okkal mászunk.

Te jó ég!

És…

Ott is van. Sam. Persze, hogy ő az. A magas szmokingosok csoportjában Sam felnéz, és még mielőtt felfoghatnám, hogy itt van, a tekintetünk egymásra talál, mint két mágnes, és összefonódik. Legszívesebben felkiáltanék a látványától. A megkönnyebbült kis szívem azt zakatolja: „itt vagy, itt vagy, itt vagy!” Az arca megdermed, szólásra nyitott, tökéletes, rózsás ajka mozdulatlan, mintha csak egy fotó lenne, majd mindketten egyszerre elmosolyodunk.

– Mi a szar? – formálja némán a szavakat.

– Ugye?! – tátogom vissza.

Hát persze. Hát persze, hogy Sam itt van! Akármennyire nevetséges is, hogy tényleg itt van, ebben a hotelben, mégsem tűnik nagy meglepetésnek. Újra itt vagyunk, egymás útját keresztezzük, és hogy ez miért van, tényleg sejtésem sincs azon kívül, hogy… ennek így kell lennie. Nem?

Sam kilép a csoportból, megy a hátba veregetés, bólogatás, majd megindul felém, sötét szemét összehúzza, szépséges arcán döbbent és féloldalas mosoly. A szívem zakatol. Az egész testemben remegek, mintha jéghideg vízbe mártottak volna. A bőrömön borzongás vibrál. Szívdöglesztően néz ki. Annyira szívdöglesztően!

– Az esküvő – mondja, és kettőnkre mutat. Felnézek rá, oldalamon egy-egy vödörrel állok.

– A jótékonysági rendezvény – mondom. – A-azt mondtad, valami klubban lesz, nem?

– Átszervezték. A helyszín beázott, úgyhogy ide rakták. Hatalmas kavar volt a kisbuszokkal, mit ne mondjak. Te… te meg… vödröket cipelsz – állapítja meg.

– Én vödröket cipelek.

Rám villant egy játékos mosolyt.

– Noelle, igazán… – Sötét szeme végigszalad a ruhámon, majd vissza az arcomra. Látom, ahogy az ádámcsutkája megmozdul a torkában. – Igazán… gyönyörű vagy.

Én is nagyot nyelek, mert úgy érzem, mintha gombóc nőtt volna a torkomban, ami elállja a levegő útját is. Képtelen vagyok ránézni. Olyan, mint a Nap. Ő a kibaszott Nap!

– Hozzád is… illik az öltöny.

Rám vigyorog, és az, hogy így itt látom, ezen az új helyen, távol mindentől, Heath Cove-tól, meg a párás mosodáktól, ebben a pompás hotelben az antik csillárok alatt, körülvéve ezzel a sok zajjal, élettel és ragyogással, ebben az öltönyben… hirtelen túl soknak hat. Mintha betekinthetnék abba, milyen lehetne egy másik életben, egy másik univerzumban. Én a ruhámban, ő az öltönyében, itt együtt. És szerintem ő is ezt érzi, mert mindketten csak bámuljuk a másikat egy pillanatig, némán. Aztán előrelép, és lassan, de határozottan átölel, most először. Soha nem voltam még ilyen közel hozzá, hogy úgy igazából érezzem a meleg, izmos testét, a kezét a fedetlen hátamon. Átölel. Igazából átölel, nem úgy tart, mint amikor megvigasztalt, amikor abban az idióta Múminos pizsamámban voltam. Rendesen, mintha tökéletesen összeillenénk, én pedig azt sem tudom, hogy lélegzem-e, hogy egyáltalán itt vagyok-e, de nem akarom soha többé elengedni.

– Hé, hé, hé, Attwood! Mi folyik itt?

Elhúzódunk egymástól, ahogy egy hatalmas kéz landol Sam vállán és kétszer is megpaskolja. Sam elmosolyodik.

– Clay, ő itt Noelle!

Clay Sam mellé lép. Egy igazi szörfös álomfiú, laza, szőke haja és barnára sült bőre van. Daisy oda lenne érte. A Theo-előtti Charlie egész biztostan ellovagolt volna vele a naplementébe és vissza (majd teljesen összetörte volna a szegény kicsi hullámlovas szívét).

– Azta rohadt! – mondja Clay. – Noelle a dugóból?

Sam arcába életében először vér szökik, majd nagyot bólint.

– Igen, így van! Noelle, ő itt a haverom, Clay…

Ám mielőtt még befejezhetné a mondatot, Clay már le is hunyja a szemét, kitárja hosszú, ingbe bújtatott karját, és azt mondja:

– Gyere ide, Noelle a dugóból, gyere ide! Egy élő legenda vagy, tudsz róla?

Amikor pedig felnevetek, és átölelem a feszes derekát, a szája sarkából a fülembe suttogja:

– Őszintén szólva, Noelle, azt hittem, hogy igazából csak egy látomás vagy, akit álmodott. Tudod, hogy van ez, amikor nehéz dolgon megy keresztül az ember. Mindenfélét képzelődik.

– Mit mondtál? – kérdezi Sam.

– Semmit, haver – mondja Clay és kacsint. – Semmit.

Huszonhetedik fejezet

A mély, basszusos zene áthallatszik a falakon Sam jótékonysági estélyéről az én kis raktáramba. Csak ő jár a fejemben. Az a csoda, hogy még nem raktam ki önkéntelenül a nevét a virágokból. Kíváncsi vagyok, mit csinál odaát, abban a ragyogó teremben. Nevet, iszik… flörtöl. Annyira jól nézett ki, meg is lennék lepve, ha nem rohamozta volna meg egy kazalnyi szépséges emberbarát meg erős, hajlékony lábú és kielégíthetetlen libidójú hegymászó. De Clay! Te jó ég, Clay! Beszél neki rólam! Olyannyira, hogy egy másodpercbe sem tellett, hogy felfogja, ki vagyok. Azonnal tudta. Azt mondta, azt hitte, egy látomás vagyok. Egy látomás, ami átsegítette egy nehéz időszakon. És persze most azon agyalok, mi lehetett az a nehézség. Jenna, talán. A mogorva apja meg a költözés. Bármi legyen is az, Sam mesél rólam, ugyanúgy, ahogy én is szoktam róla.

Még egy darabig beszélgettünk a lobbiban, Sam még be is hívott az estélyükre, én meg annyira szerettem volna menni, de megmondtam, hogy nem mehetek, haladnom kell a virágokkal. Aztán belekeveredett egy beszélgetésbe, én pedig egy halvány integetéssel elosontam. Ám amikor hátranéztem, alig észrevehetően rám kacsintott a terem másik végéből, amitől bucskázott egyet a gyomrom. Szó szerint rosszul lettem. Mint aki soha az életben nem tud újra enni, még abból a Theo-féle sajtos, vegán sült tésztából sem, amitől az ereim is hájjá válnak. Enni-sem-bírsz-annyira-émelyítő szerelem. Erre gondolt Daisy? Szerelem. Istenem, nem hiszem el, hogy egyáltalán felmerül bennem ez a szó! Ed odafent van. Azért jött, hogy segítsen. Csak akkor hol van most? Egyedül vagyok a félhomályos kis raktárban, körülöttem virágok, lágy zeneszó, a hátam meg fáj. Egyedül.

Egy Joni Mitchell-dal kezdődik a telefonomon, amikor a jótékonysági rendezvényen valami durva és gyors ütemű. Kíváncsi vagyok, Sam feszengve ácsorog-e oldalt, vagy táncol, Clayjel nevetve, marháskodva. Felhangosítom Jonit a telefonon. Elképzelem, milyen lenne lassúzni vele. A nyaka köré fonni a karom, mellette ringani egy A Case of You-hoz hasonló számra, miközben az erős, biztos karját körém fonja. Áh! Gyerünk, Noelle Butterby, gyerünk! Fáradt vagy. Már csak két asztaldíszt kell elkészítened, aztán mehetsz fel. Kialszod magad. Hosszú napod volt, érzelgős vagy és összezavarodott, de ki ne lenne az? Próbálod bebikázni a nyomorult karriered, az álmaidat kergeted, miközben Ed odafent alszik az ágyadban, Samet pedig a szomszédban éppen behálózza valami lesipuskás nőszemély, amikor igazából arra vágysz, hogy hozzád simuljon, és…

– Fogd be! – mondom ki hangosan, a tenyerembe nyögve. – Fogd be, fogd be, agy, én nem tudok ezzel foglalkozni most, annyi dolgom van…

Kop, kop, kop.

Francba! Lemerevedek.

– Helló! E-Ed?

Az ajtó kinyílik, mire meleg fény árasztja el a halványan megvilágított kis raktáramat. Sam gyönyörű arca kukucskál be az ajtón.

– Hahó! – mondja. – Szükséged van segítségre?

– Ó, igen! – mondom lazán, de közben úgy érzem, mentem elolvasztom a padlót akár a láva. – Határozottan kéne, de nem tarthatlak fel ilyenekkel, biztos nagyon elfoglalt vagy odaát…

– Nem, az aukciónak már vége – mondja. Megáll az ajtókeretben, majd belép és becsukja az ajtót maga mögött. Újra félhomály borul a helyiségre, és csak mi vagyunk, Joni, a virágok és a kis króm asztali lámpa a sarokban. – Most már csak tánc van meg sok részeg, Clay pedig random embereket próbál meggyőzni, hogy feküdjenek le vele.

Elnevetem magam. Sam kibújik a zakójából, félbe hajtja, és a karjára teríti.

– Megy neki?

– Ó, mindig! – Sam leül mellém a földre, hosszú lába kinyújtva. – Előbb-utóbb. Ha talál egy vállalkozó szelleműt.

– Hú!

– Ugye? – Sam felnevet, és az a helyes kis gödröcske megjelenik az arcán. – Na, mondd, mit csináljak!

Elmosolyodom, és átadok neki három vaníliafagyi színű rózsát.

– Tartsd ezeket!

– Igen, asszonyom!

Elkezdek virágokat szúrni a tűzőhabba az asztaldíszekhez. Klasszikus lesz, ahogy Candice szerette volna. Halványkék hortenziák, krémszínű rózsák, fehér százszorszép, pár szál fátyolvirág. Sam tartja a virágokat, és figyeli, ahogy dolgozom. Magamon érzem a tekintetét a homályos csöndben, amit csak a lágy zene tör meg, és azon kapom magam, hogy figyelnem kell a légzésemre. Beszív, kifúj. Beszív, kifúj.

– Na és hol van Eddie doki?

Nem nézek fel rá, csak csinálom tovább a díszt.

– Odafent, alszik.

– Ó.

– És hol van Jenna? – vágok vissza, még mielőtt észbe kapnék, hogy mit is mondok.

– Öhm. – Megköszörüli a torkát. – Jenna Amerikában van.

– Soha nem jön ide – mondom, és ráfoghatnám arra a pezsgőre, amit Candice-szel és Steve-vel ittam a bárban, de az órákkal ezelőtt volt, azt meg nem hiszem, hogy a Dr Pepper meg a sajtburger párostól bátorodtam volna fel ennyire. Talán a hely teszi, talán ez az este.

– Igen, tudom. – Sam kigombolja az ing legfelső gombját, és hátradől, a kezén megtámaszkodva. – Szóval Jenna megcsalt valakivel – mondja kertelés nélkül. – Tavaly.

Éles fájdalom hasít a mellkasomba.

– Mi?

– Hat hónapig tartott, legalábbis ezt mondja. De tudod, szinte soha nem vagyok otthon, és nem mondhatnám, hogy én nagyszerű szerető voltam az elmúlt… fene tudja hány évben.

– De akkor is… ez…

– Ja, tudom. – Sam bólint, és összeszorítja a száját. Hirtelen rájövök, hogy az elmúlt két percben egyetlen százszorszépet próbáltam beszúrni a helyére. Mint amikor az ember figyelme elterelődik, és ugyanazt a sort olvassa újra és újra a regényből. – Úgyhogy azt mondtuk, megpróbáljuk újra – mondja Sam. – Időt szánunk a másikra. Napi telefon, heti videóhívások, én pedig annyiszor megyek haza, amennyiszer csak tudok. Jenna utánanéz a vízumnak, mert mindketten új fejezetet akartunk nyitni egy új helyen és… azt hittem, ezt akarom.

– És nem?

Teljesen lefagytam az ölemben a virágokkal, és úgy érzem, az idő is megállt.

– Nem – mondja halkan. – Nem tudom. Skype-olunk, telefonálunk, még írunk is egymásnak, és amikor visszamegyek, randizunk, és mindent úgy csinálunk, ahogy kell, de… Nem tudom.

Bólintok. Nem tudok semmit mondani, mert úgy érzem, hogy az a kéz, ami mindent a mellkasához szorítva tartott, egy kicsit lazult. Én pedig megértem. Olyan mint én és Ed. Ugyanígy érzek Eddel kapcsolatban.

– Kezdem azt érezni, hogy ami régen sokáig működött, néha egyszerűen nem megy tovább – mondom, és elszomorodom, ahogy meghallom a saját szavaimat. – Minden magyarázat nélkül egyszerűen csak vége lesz.

Sam keserűen rám mosolyog, bólint egyet.

– Az évfordulónkon találkozunk – mondja. – Három hét múlva. Megbeszéljük, hogyan tovább, egy terapeutával. – Olyan képet vág, mint aki egy majdnem betalált lövés szemtanúja. – Október huszadikán. Maradsz vagy mész.

– Mint Steve és Miranda a Sex és New Yorkból – mondom. – Ha együtt akarnak lenni, a Brooklyn-hídon kell találkozniuk.

Sam halkan kuncog, bár fogalmam sincs, tudja-e, mire utalok.

– Jenna mit szól mindehhez? – kérdezem, habár úgy érzem, két tűz között vagyok. A barátja vagyok? Akarok egyáltalán a barátja lenni, amikor legszívesebben megcsókolnám és a nyaka köré fonnám a karom?

Sam hosszan fújja ki a levegőt.

– Szerinte csak menekülök – mondja. – Hogy soha nem vagyok mellette, és állandóan rohanok, de igazából hozzászokott már, hogy távol vagyok. A munka miatt mindig is így volt. Most viszont hirtelen le akar lassítani, megváltoztatni dolgokat, és… én meg nem hiszem, hogy ezt akarom.

Csend. Én meg ott toporgok a barát és valami annál több határán.

– És szerinted menekülsz? – kérdezem.

– Talán – mondja bűntudattal. – Bizonytalan, mi lesz, ha véget ér… megnyugtatóbb csak menni tovább. Csak állni… áh, nem is tudom, Gallagher. Talán félek megállni.

– Miért?

Sam rám néz. Még a légy zúgását is hallani lehetne.

– Amikor az unokatesóm öngyilkos lett, minden megváltozott. Tizennyolc voltam, pont mint ő, és ő… Istenem, olyan vicces, de közben nagy tudású, okos és önálló is volt, tudod? Az egyik percben még itt volt, a következőben már nem. A pillanat töredéke alatt történt az egész. Az életünk azonnal megváltozott. Az idő alatt, amíg Bradley… – Elhallgat, mintha túl fájdalmas lenne, aztán nyel. – Akár velem is megtörténhetett volna. Nehéz elmondani, mit okoz ez az emberben.

Lassan bólintok, a szemembe könnyek szöknek.

– Én egy barátomat veszítettem el. Én is nagyjából annyi idős voltam, amikor ő… – nagy levegőt veszek – meghalt, és úgy éreztem, hogy nekem kellett volna…

Meghalni, suttogja a hang a fejemben, de elhallgatok, és az ölemben lévő virágokat piszkálom.

– Az erkélyes barátod? – kérdezi Sam, én pedig bólintok, és megmelengeti a szívem, hogy emlékszik rá. Mindig emlékszik minden apróságra és a nagy dolgokra is.

Azt hiszem, hogy tovább folytatja, de nem, csak bólint. És mintha összehangoltak volna, mintha Sam szavai elhessegették volna a ködöt, rájövök, hogy igazából egyformák vagyunk. Mert én túlságosan is féltem attól, hogy igazán élni kezdjek. Túlságosan is féltem hangosan élni. Meg kell elégednem azzal, amit kapok, még ha azt nem is akarom, hiszen nem is szabadna itt lennem. Sam pedig túlságosan fél attól, hogy feladja az életét, mert úgy hiszi, bármelyik pillanatban elveszítheti azt. Bár látszólag teljesen ellentétes okokból félünk, a gyökere mindkettőnél ugyanaz.

Lenyelem a gombócot a torkomban.

– Azt mondod, sosem vagy mellette – mondom a sötétségbe. – De az apukád mellett ott vagy. Most pedig itt vagy, nem igaz?

– Igen – mondja megfontoltan. – És valahogy mindig jelen vagyok, ha rólad van szó.

Hirtelen túl sok lesz ez az egész. Hogy Ed nincs itt, de Sam igen. Újra és újra. Meg ez az érzés, ez a nyamvadt zsigeri érzés, hogy valami van köztünk. Sistereg, mint az elektromosság azóta a bizonyos autópályás éjszaka óta. Felnézek rá, a vállam megrogy. Feladom, univerzum! Feladom!

– Hova jártál suliba? – kérdezem.

Sam felnevet, mélyről jön a kacaj, és megrázza a fejét. Olyan közel van az arcunk, hogy nem kapok levegőt.

– Tudod, hova jártam iskolába.

– De te nem akarod tudni? – A szavaim olyan halkan szólnak, szinte nem is hallatszik. – Nem akarod tudni, miért történik ez újra és újra?

Sam engem bámul. Annyira közel van, hogy érzem a leheletét az arcomon.

– Miért kéne tudnunk? – Felvesz egy fehér százszorszépet a földről, lassan felemeli, majd a hajamba tűzi. Végighúzza az ujját az arcomon, és megszólal: – Én egyszerűen csak örülök neki, hogy így van.

Közelebb. Azt akarom, hogy még közelebb jöjjön.

– Nem hiheted még mindig, hogy ez puszta véletlen.

– Nem tudom – suttogja Sam, miközben Joni továbbra is lágyan énekel. A lélegzete az ajkamat csiklandozza.

– Te voltál a levelezőtársam.

Sam elmosolyodik pár centire tőlem, és egy kicsit hátrahúzódik. Istenem, majdnem csókolóztunk? Ha nem mondtam volna semmit, lehet, hogy tényleg megcsókolt volna?

– Mi? – kuncog.

– Úgy volt, hogy lesz egy levelezőtársam 1996 novemberében, és mondtad, hogy abban az évben törted el a lábad és… én új levelezőtársat kaptam. Emlékszel? A portlandi levelezőtársam.

Nagyot nevet.

– Basszus! – mondja. – Lehet, hogy én lettem volna. Mármint semmi ilyesmire nem emlékszem, de…

– Te voltál az – mondom. – Tudom.

Sam odahajol, és gyengéden megigazítja a százszorszépet a hajamban.

– Szeretném, ha tudnál valamit – suttogja alig hallhatóan. Az orra pár centire van az enyémtől. – Azt mondtad, senki nem lát téged, de én igen, Noelle. Én látlak téged.

Én pedig lehunyom a szemem, és a szemhéjam rejtekében előtörnek a könnyek, de nem tudom, miért. Talán azért, mert Sam látja, ki vagyok, azt hiszem. Talán mert mindig is tudtam, hogy ez így van.

– Tetszik a hangzása – suttogom. – Amikor Noelle-nek hívsz.

Sam elmosolyodik a sötétben.

– Noelle – leheli az ajkamra.

Borzongás fut végig a testemen, remegőssé téve mindenem, a hátam, a gyomrom, az ágyékom, a térdem, a lábujjaim.

– Újra.

– Noelle – mondja ismét, majd Sam közelebb húzódik. Lehunyom a szemem, de érzem a meleg, erős testét közel az enyémhez. A számhoz nyomja az övét, ajka meleg, puha, whiskey és rágó íze van, majd ahogy megmozdul, mélyebben csókol, és az arcomhoz érnek az apró borosták, esküszöm, a testem saját életre kel, és olyanná válok, mint a csillagok.

Huszonnyolcadik fejezet

– Anyámnak valami hobbit kéne találnia, Nell! Megőrjít teljesen! Tudtad, hogy vagy hétszer hívott fel két órán belül a szendvicsek miatt? Valami hozzánk közeli csemegeüzletből rendelte, de legszívesebben azt mondanám neki, hogy csak hívja meg apa haverjait, ültesse le őket a társalgóban a zongorával, aztán hagyja, hadd rúgjanak be, tudod? Nell? Nell?

Pislogok, és Edre pillantok magam mellett, aki jókedvűnek, pirospozsgásnak és kipihentnek néz ki. Pont, mint aki egy ötcsillagos hotelben töltötte az éjszakát egy extra nagy méretű ágyban. Totálisan az ellentéte annak, ahogy én érzem magam ma reggel.

– Bocsi! Máshol jártam.

– Ne aggódj! Ezek csak virágok, ne felejtsd el! Csak virágok – Ed gyengéden elmosolyodik. – Megcsináltad, Nell. Sokkal jobb lett, mintha segítettem volna – Ed ásít, és a kócos hajába túr, amitől az inge alól kivillan az izmos hasa. – Jesszusom, meddig tart ezeknek leültetni mindenkit? Reggeliznem kell! Kurva éhes vagyok.

A reggelizős sor hosszú ma a Balmoralban. Az ebédlőt kaotikus csevegés tölti be, ahogy az embereket leültetik az asztalokhoz, miközben a világos, nagy bejárat előtt összeverődött, sornak már nem mondható tömegben várakozunk. Megkönnyebbülök, ahogy Ed előveszi a telefonját, és nyomkodni kezdi, mert képtelen vagyok egy értelmes mondatot összerakni. Ugyanis folyton a tegnap este jár az eszemben. Sam és az a fantasztikus csók, ami egy örökkévalóságnak tűnt, bár valószínűleg inkább csak tíz másodpercig tartott, amikor is Sam telefonja felzizzent Clay hívásától, aki nem találta a szobáját. Akkor elbúcsúztunk egymástól az erős félhomályban, aztán Sam megkérdezte, hogy szükségem van-e reggel segítségre, mert őrült korán foglalt reggelire időpontot, mielőbb el akart indulni. Igen, legszívesebben ezt mondtam volna neki. Igen, és ne menj el soha! Azt akartam, hogy újra megcsókoljon, a világmindenség minden pillanatát csak vele akartam tölteni. De nemet mondtam. Ed miatt. Jenna miatt. Mert menekül. Mert őszintén szólva kurvára megrémített minden, amit érzek. Mintha egy tornádó száguldozna bennem, egyre gyorsabban, egyre több információt, zűrzavart és érzelmet kavarva fel, mígnem magával nem ragad engem is.

Az előttünk állókat leültetik, és a pincérnő ránk mosolyog, de nem szól semmit, csak az iPad-et nyomkodja az előtte álló emelvényen. Az ebédlő zsúfolásig tele, a grill serpenyők és az evőeszközök zajától, valamint a pirítós illatától megkordul a gyomrom. Nem ettem, nem aludtam. Még a kezem is remeg. Idegesség, mondtam Ednek, az esküvő meg a virágok miatt. De nem csak emiatt van. Sam miatt is, meg a csók, Ed, a virágok, ez a hotel, és az összezavarodottság, és az egyre gyorsuló események miatt. Ez az egész csak növekszik, és úgy érzem, mintha egy duzzadó szivacs lenne a koponyámban. Rányomom a kezem a homlokomra. Ed rám pillant, de nem szól semmit.

– Jó reggel! – mosolyog a pincérnő. – A szobaszámot legyen szíves!

– Reggelt! – mondom. – 231-es szoba, Butterby néven. Noelle Butterby.

A pincérnő végighúzza a vékony ujját az iPad képernyőjén.

– Á, igen! – Hátrapillant a túlzsúfolt étkezőre. – Volt néhány túlfoglalásunk – jegyzi meg, mire Ed felsóhajt.

– Hogy lehet néhány túlfoglalása valakinek? – kérdezi tőlem, de elég hangosan ahhoz, hogy a nő is meghallja.

Ránéz, és mereven rámosolyog.

– Egy húszfős last-minute csoportunk és további kilencvenhat vendégünk érkezett tegnap este egy jótékonysági rendezvényre, aminek az eredeti helyszíne beázott. Kicsit feszített a tempó, de ne aggódjanak, le fogjuk ültetni önöket. Viszont lehet, hogy még várniuk kell…

Te jó ég!

Te. Jó. Ég! Hullámok zúgnak az agyamban, kizárva a pincérnő és Ed hangját, az étterem zajait, és csak onnan tudom, hogy beszélnek még, hogy mozog a szájuk, de az én fejemben csak sistergés van. Mintha valaki kihúzta volna a dugót a falból.

Sam. Ott ül az asztalnál, pont szemben, Clayjel. Egy négyszemélyes asztalnál, amin kávé, tányérok és egy kiterített újság hever. Egy-egy szabad hellyel a két oldalán. Sam felnéz a csészéjéből és… észrevesz. Basszus, észrevett! A gyomrom bucskázik egyet. Hányni fogok. És mielőtt bármelyikünk is reagálhatna, Clay is meglát engem.

– Hé! – kiáltja az éttermen át. – Hé, itt a látomás! Ülj ide!

Ed rám néz, a helyzet összezavarja, de mulattatja is.

– Te… ismered ezt a pasast?

– Őt… nem… csak a másikat. Ő Sam. Az amerikai. Ő a barátja. Tudod. Sam. Akinél takarítok. Vagyis… az apjánál. Franknél. A takarítás.

Te jó ég! Már beszélni sem tudok! A nyelvem mintha egy túlméretezett kagyló lenne a számban, az agyam meg csupán egy darab sült hús.

A pincérnő reménykedve néz rám.

– Szívesen csatlakoznának?

– Öh, nem hiszem…

– Nos, ha ez az egyetlen esélyünk kajához jutni… – Ed rám néz, és megvonja a vállát. – Bárhova leülnék, hogy őszinte legyek.

A pincérnő várakozásteljesen néz rám. Samre pillantok, aki biztatóan rám mosolyog, mintha azt üzenné „Semmi gond, minden rendben lesz.”

– Jó – mondom, és kihúzom magam, mint akinek teljesen mindegy. – Persze, miért ne?

Clay és Sam feláll, ahogy az asztalhoz közeledünk, és te jó ég, miért kell Samnek ilyen magasnak lennie, és a fáradt, nem-sokat-aludtam-az-éjjel arca meg az ágytól kócos haja látványától miért akarom a nyakába fúrni az arcom? És bizony abban a pillanatban az éhség okozta fájdalom is elmúlik. Enni-sem-bírsz, annyira-émelyítő szerelem… Ne, ne most! Fogd be!

– Na, látjátok, teljesen jó így – mondja Clay. Az ajka sápadt, a szeme véres, alatta karikák harsogják, hogy nemcsak más-, de aznapos is. – Mizu, Noelle? Ő pedig a… – Egy pillanatig Samet bámulja, majd engem. – … te…

– Ő itt Ed – vágok közbe.

– A párja, a segédje, a rabszolgája – vigyorog Ed, és kinyújtja a kezét.

– Á, tudhattam volna, hogy egy ilyen királynőnek kell, hogy legyen rabszolgája! Nem is egy – Clay játékosan rám kacsint, majd kezet ráznak. Magamon érzem Sam tekintetét, de nem merek ránézni, pláne nem a szemére vagy az ajkára, amit az éjjel csókoltam…

– Reggelt! – mondja Sam, mire Ed felé nyújtja a kezét lazán, magabiztosan. – Sam vagyok.

Ed kezet ráz vele, de a szemöldöke összeszalad.

– Sam – mondja. – Ó, te… te vagy… Basszus, ilyen nincs! Mi már találkoztunk!

Sam nem reagál, csak Edet nézi. Azt hiszem, soha nem láttam még ennyire kifejezéstelennek az arcát, mint most. Az állkapcsát összeszorítja, a vállát hátrahúzza. Miről beszél Ed? Ismeri?

– Tényleg?

Ed felnevet, de az arcába vér szalad.

– Igen… Az apád! Behoztad az apádat a reumatológiára pár hete. Ott… váltottunk pár szót.

Sam bólint, de még mindig egyenesen, mozdulatlanul áll. Amúgy is elég magas, de most hatalmasnak tűnik.

– Tényleg! Emlékszem.

– Te vagy Frank orvosa?

– Nem – vág közbe Sam, mielőtt Ed válaszolna, mire Ed megköszörüli a torkát, az öklét a szájához emelve.

– Nem, Pragya az… akarom mondani Dr. Laghari, igaz? – mondja.

Sam bólint egyet.

– Helyettesítettem a műtétjén – mondja nekem Ed, majd visszafordul Samhez. – És hogy van az apád?

– Frank? Jól van. – Sam halványan elmosolyodik, ahogy Clay felnevet és megszólal.

– Basszus, szóval orvos vagy? Ó! – Clay ledönt egy eszpresszót. – Arrébb húzódom, és akkor mind le tudunk ülni…

– Igazából – mondja Sam – mi már amúgy is végeztünk, nem igaz, haver?

Clay nem szól semmit, Samet mustrálja.

– Öhm. – Lenéz az üres kávéscsészére a kezében. – Igen? Végül is, ha szeretnéd…

– Nem kell elmennetek… – kezdtem, habár nem így gondolom, mert nagy megkönnyebbülés lenne, ha nem kéne mindkettejükkel egy asztalnál ülnöm. A fejem majd szétrobban, és félő, hogy apró darabokkal szórja tele az éttermet. Ed és Sam találkoztak. Beszélgettek! Sam szerint Ed egy seggfej. Nem vagyok egy testbeszéd-specialista, de ennyi még nekem is lejött.

– Nem-nem – mondja Sam –, már így is eleget időztünk itt. Ráadásul az étterem is dugig van, szóval…

Ed bólint, és újra kezet nyújt.

– Nos, örülök, hogy újra találkoztunk! – mondja nevetve. – Soha nem volt még ennyire kicsi a világ, mi?

Sam bólint, majd rám néz.

– Sok sikert mára, Noelle! – mondja, és mielőtt még felfoghattam, elkönyvelhettem volna magamban azt a jéghideg tekintetet, amit Sam Ed felé küldött, már ott sincsenek.

*

Megpróbáltam. Tényleg, nagyon igyekeztem, hogy Ed mellett maradjak a Balmoral hangos, hatalmas étkezőjében, végül nem ment. Felpattantam, mintha valami megcsípett volna, és a székem alatt megnyikordult a fényes padló.

– Ne haragudj – mondtam, ahogy Ed felpillantott az újságjából. – Valamit meg kell beszélnem Marinával. Képtelen vagyok megülni a helyemen.

Szerencsére úgy tűnt, beveszi. Nem nagyon vette észre a nyugtalanságomat, sem a hófehér arcomat, vagy a tényt, hogy a pirítósomat úgy pöckölgettem a tányéromon, mintha nem is étel lenne, hanem egy csempedarab. Csak azt mondta, hogy felmegy a szobába bepakolni, hogy kész legyen az indulásra. Úgy rohantam ki, mintha a hotelt víz öntötte volna el, és csak odakint kaphatnék levegőt.

A hotel díszes falának dőlve állok most. Gondolkodnom kell, de valahogy képtelen vagyok elég hosszú ideig egy gondolatba kapaszkodni ahhoz, hogy megértsek bármit is. Érzem, ahogy a szívverésem megiramodik, mint egy tehervonat, ami olyan gyorsan száguld, hogy csupán egy pacának látszik a láthatáron. Egy szemközti bolt kirakatára szegezem a tekintetem, és belégzés, bent tart, kifúj, belégzés, bent tart, kifúj. Miért történik ez folyton? A légszomj, a zakatoló szív. Olyan érzés, mintha én mozdulatlan lennék, és az egész világ körülöttem fel lenne gyorsítva. Pánik. Az a fajta pánik, amit akkor éreztem, amikor kicsúszott a talaj a lábam alól. A legutóbb egy kedves mentálhigiénés nővér azt mondta, nem hallgatok saját magamra, hogy nem dolgozok fel egy érzést, nem nézek szembe vele. Mi az? Mi az az érzés?

Összezavarodottság. Túlterheltség. Mintha el akarnék távolodni Edtől, mert valami nem hagy nyugodni, amikor vele vagyok, és nem tudom, mi az. És Sam. Egyszerre akarok oda-és elszaladni. És a kérdések. Annyi kérdés özönlik a fejembe, betöltve minden egyes kis zugot. Ha elmentem volna Eddel Oregonba, találkoztam volna Sammel? Ha nem mentem volna el az időkapszulás estére, elvállaltam volna a munkát Franknél? Akkor találkoztam volna először Sammel? Vagy a kórházi váróteremben beszélgettünk volna? Egyáltalán beszélgettünk volna? Mágnesek. Ugyanazok a repülők. Meg van írva? „Megemlíteném a lelki társad – Daisy hangja szólal meg a fejemben –, de nem akarom, hogy fennakadjon a szemed a sok forgatástól, hiszen szeretnéd jól megnézni azt a férfit. Merthogy irtó dögös. És elbűvölő. És annyira magas, hogy belefájdul a nyakad.”

Megrezzen a telefon a zsebemben, a felületes légzésem lassan, de biztosan helyreáll. Az emlékeztető az. Tíz perc múlva tíz óra. Vissza kell mennem, hogy elvégezzem az utolsó simításokat a virágokon, elhelyezzem az asztalokon, a sorok mentén, és kivigyem a csokrokat. Ezért vagyok itt. Candice és Steve miatt. Minden másnak várnia kell a hazavezető hosszú vonatútig. Nem engedhetek meg magamnak egy kisebbfajta idegösszeomlást. Itt nem, ma nem.

Visszasétálok a hotelajtókon keresztül, talpam alatt nyikorog a padló. Aztán meg is állok, mert Ed és Sam a lift mellett vannak. Beszélgetnek, vagyis Ed beszél, komolyan, gyorsan, és Sam ismét összeszorítja az állkapcsát, és bólint egyet. Ed közel hajol hozzá, mintha valami bonyolultat magyarázna neki, csupa gesztikuláció és komoly tekintet. Minden arckifejezését ismerem, vagyis majdnem mindet. Tudom, milyen, amikor szomorú, amikor dühös, amikor feszült. Bosszús. Veszekszenek? Miért veszekednének? Sam elmondta neki, hogy csókolóztunk? Nem. Azt biztosan nem, miért tenne ilyet? Az élet nem egy Nicholas Sparks regény.

– Öh, helló? – szólok oda, és bár a lobbiban nagy hangzavart kelt a beszélgetés, zene és telefoncsöngés egyvelege, mindketten rám néznek. Ed rám vigyorog, de túlságosan is erőltetett. Sam épphogy csak elmosolyodik.

– Helló! – mondja Ed. – Csak csevegünk. A hegymászásról, Mount Hoodról.

Samre nézek, aki biccent.

– Aha – csupán ennyit mond.

– Akkor most megyek is, összeszedem a táskákat – mondja Ed újabb hatalmas mosolyt villantva, és megint ott van az a furcsa tekintet. Minek nevezném ezt, ha még mindig együtt lennénk? Titoknak, talán. Valamit nem mond el nekem. – Találkozunk a raktárszobában? – Ed ránk néz, oda és vissza, majd eltűnik a liftben, egyedül hagyva Sammel a lobbiban, pár lépés távolságban egymástól.

– Miről beszéltetek? – kérdezem. Egyikünk sem mozdul.

Sam zsebre teszi a kezét, a válla merev, de az érzelemmentes arca felenged.

– Csak hegymászásról. Apáról. Ilyesmi.

– Ilyesmi?

Sam bólint, majd az arca ellágyul.

– Jól vagy?

Megvonom a vállam. Érzem, hogy felbuzognak bennem az érzelmek.

– Igen – mondom. – Nem. Nem tudom. Mondhatom, hogy so-so?

– Mondhatod – mondja Sam szomorúan, de ezúttal nem mosolyog és nem is tesz hozzá semmit.

– Szóval már találkoztatok korábban – mondom.

– Nos, azt nem mondanám, hogy találkoztunk, csupán…

– Szerinted meg volt írva, hogy találkozzam veled, Sam? – kérdezem, a szavak csak úgy ömlenek a számból. – Minél többet agyalok mindenen, minél többet vagyok itt, minél többet vagyok veled…

– Noelle…

– Csak azt ne mondd, hogy véletlen! Tudod, hogy nem az! Szerintem mi… – Ráeszmélek, milyen hangosan beszélek, ezért közelebb lépek, halkabbra veszem a hangerőt, és úgy suttogok, hogy csak ketten halljuk. – Szerintem nekünk találkoznunk kellett. Ha nem szakítottunk volna Eddel, ha Portlandbe költöztem volna…

– Ha. – Sam nagy levegőt vesz. – Noelle, egy csomó ideig kínoztam magam a sok „ha”-val, és nem tudok hinni sem a „ha”-ban, sem a jelekben, sem…

– De miért? Miért nem tudod azt mondani, hogy így van? – Nem szól semmit, ellenben velem, természetesen. – Miért nem látod, hogy ez tényleg a sors, vagy legalábbis lehet…

– Mert nem tudom!

– De miért? Én érzek… valamit…

– Noelle! – Egy magas, izgatott-kiskutya-hang hasít keresztül az enyémen. Candice visít át a lobbin a nyitott dupla szárnyas ajtóból a hátam mögött, aranyszín croissant-t egyensúlyoz egy fehér kistányéron, haja becsavarva, a derekán megkötött köntösben. – Anya! Anya! – mondja, ahogy elfordul. – Ő itt Noelle! Ő csinálja a virágokat!

Sam gyengéden rám mosolyog.

– Menj, legyél velük! – mondja, majd odahajol, és a homlokomhoz érinti meleg ajkát. – Hamarosan találkozunk.

Most már tudom, hogy így lesz. Eltekintve mindentől, a világ összes „ha”-jától, tudom, hogy így lesz.

*

Amikor belépek a hotelszobába, Ed éppen telefonál. Gyorsan lerakja.

– Öhm… Anya volt – mondja, a szemét forgatva. – Megint Apa hetvenedik szülinapján pörgött. Mondtam már, hogy nem hozhatok vendéget…?

– Ed, Candice megkért, hogy maradjak – mondom a szoba csendjébe. A tévé a falon majdnem teljesen le van halkítva, a futballkommentátor alig hallható, miközben egy játékos a földön fetreng, a lábát szorongatva. – A szertartásra és a fogadásra is.

Ed szemöldöke összeszalad, a szája sarka lefelé görbül, mintha egy megoldhatatlan matekpéldát próbálna megoldani.

– De a vonatunk két óra múlva indul.

– A hálókocsis vonattal megyek haza ma éjjel.

Ed arca eltorzul, mintha épp valami gusztustalanba lépett volna bele.

– Nell, a hálókocsis vonatok olyan borzalmasak…

– Én azzal akarok menni – közlöm. – Van fizetésem, megengedhetem magamnak, és itt akarok maradni.

Ed megfordítja a telefont az ölében, és hangosan beszívja a levegőt az orrán keresztül.

– Rendben – mondja. – Persze, Nell. Maradj csak – A pillantásától legszívesebben elsírnám magam. Látom Edet. Látom a fiút, akibe szerelmes lettem, a férfit, akivel lakást vadásztam, a férfit, akit minden valómmal olyan sokáig szerettem. – Jóban vagyunk, Nell? – kérdezi erőtlenül.

– Nem tudom. – A szavak a torkomra forrnak. – Talán… talán túl korai volt még, hogy ide jöttél velem.

Lenéz az ölébe, és az egyik kezével megdörzsöli az arcát.

– Rendben – mondja. – Oké. Akkor megyek is. El kell érnem a vonatot.

Mereven bólintok.

– Akkor hát… – mondja megadóan. – Rendben.

Zsibbadtnak érzem magam, ahogy visszasétálok a folyosón, lemegyek a lifttel, keresztülhaladok a lobbin, végigmegyek az egyforma fehér székes sorok között. Minden a helyén, elrendezve, már csak a vendégek hiányoznak, a majdani emlékek, és a virágaim, amik annak a sok emléknek lesznek a hátterei.

Kinyitom a raktárszoba ajtaját, felkapcsolom a villanyt, és szinte a lélegzetem is eláll mindannak látványától, amit csináltam. A padló zsúfolásig tele színekkel: a gyöngyházas krémszínű szirmok, a púderkék virágok, mint az áfonyával kevert joghurt. A virágok, az én virágaim szépen rendezetten várnak a nagy ezüstös vödrökben. Pontosan úgy néznek ki, ahogy elképzeltem a fejemben, az összes ábrándban, amikor erről fantáziáltam. Most pedig megcsináltam. Tényleg megcsináltam!

Kitámasztom a raktárajtót, és gyorsan, de aprólékosan a sorszéli székekre erősítem a virágokat. Beviszem az asztaldíszeket a Holyrood terembe, és mindenem pezseg, ahogy a helyükre teszem, ahogy Martina eltátja a száját, amikor meglátja és lefotózza. Ezt akarom, gondolom, ahogy kiviszem a csokrokat Candice-nek és a koszorúslányoknak, és nézem, hogy ragyog fel a szemük, ahogy tartják ezeket a csodálatos hortenzia pamacsokat maguk előtt. Ezt akarom. Egy színekkel teli életet. Samnek igaza van. Egy pillanat alatt vége lehet. Nem akarok tovább várni.

Később visszamegyek a sötét, üres raktárba. Az ajtó hátulján egy post-it van a következő szöveggel: „Büszke vagyok rád. Szeretettel: Sam”.

Huszonkilencedik fejezet

– Naná, hogy találkoztatok volna a kibaszott Amerikában! – Charlie a mennyezetre néz. – Jesszus, ezt mondjuk már mióta! A dugó, a kórházi váróterem, egyik sem volt véletlen, drága barátnőm!

– De mégis mit jelentsen mindez? – kérdezem. – Theo? Komolyan, az egész tiszta káosz. Én is az vagyok.

– Azt jelenti, hogy mindig is kapcsolatban álltál vele – mondja Theo olyan természetességgel, mintha csak azt mondaná, hogy vennie kell egy vekni kenyeret. – A születésed óta, valószínűleg. És valószínűleg voltak pillanatok, amikor találkoznotok kellett volna. Ez több annál, mint a kórház meg az apja lakása. Több, mint az a dugó.

– Az tuti! – mondja Charlie, a pufi, nyáladzó Petalt höcögtetve az ölében. – Igaz, kicsim? Noelle néninek össze kell jönnie a magas, barna, a hegy tetején izzadtságtól csatakos Sam bácsival?

Felnyögök.

– Nem tudom!

– De, tudod.

– Nektek össze kell jönnötök – mondja Theo, kezében egy miniuborkával, amibe egy pillanat múlva bele is harap. Eszembe jut Charlie, ahogy a megismerkedésük után azt mondja: „Úgy eszi ezeket a kis uborkákat, mint a normális emberek a csoki-vagy müzliszeleteket. Annyira görög és egzotikus!”

Ismét felnyögök, az arcom a kezembe temetem, a homlokom a pulton.

– Akkor mi a helyzet Jennával? És Eddel?

– Nem álltatok készen? – találgat Theo, mintha egy találós kérdésre próbálná megadni a lehetséges választ.

Megrázom a fejem.

– Azt nem hiszem. Én és Ed… annyi mindent átéltünk, és… hát, Sam meg Jennával volt mindig is, átsegítette őt mindenen, és most ott van… vagyis majd lesz, hétfőhöz két hét múlva.

– Mi van hétfőhöz két hét múlva?

– Október huszadika – mondom. – Az évfordulójuk. Találkozójuk lesz a hülye párterapeutájukkal. Pont mint Steve és Miranda a Szex és New Yorkban, a hídon. Maradunk vagy szakítunk? Dönts!

A hotel óta nem hallottam Samről. Egy csomó üzenetet megírtam neki hazafelé, miközben a hálóhelyemről figyeltem a sötét tájat elvágtatni mellettünk. De egyiket sem küldtem el. És ő sem írt. Nem tudom, mikor megy vissza Oregonba Jennához. Nem tudom, dolgozik-e, vagy hogy meddig volt Edinburgh-ban a rendezvény után. Nem láttam sem őt, sem Clayt, bár Samet kerestem, valahányszor kiosontam Candice és Steve csodás esküvőjéről. Folyton azon járt az eszem, milyen lenne újra a lobbi túloldalán meglátni őt, abban az öltönyben. Odamenni hozzá, megfogni a kezét…

– Jenna megcsalta, ő pedig téged szeret – mondja Charlie tárgyilagosan, majd átnyúl, és elveszi Theo maradék uborkáját. – Ezekről az apró részletekről ne feledkezz meg!

– Nem szeret engem, Charlie – mondom. – Na jó, beszélhetnénk valami másról?

Theo biccent, arcán a mosoly gyengéd, akár egy terapeutáé.

– Beszéljünk Charlie születésnapjáról.

– Ó, igen! – Charlie összecsapja a tenyerét. Mit szólnál a luxuskempingezéshez? Na, légyszi, Nell, ne nézz így rám!

– A bogarak… – kezdem.

– Januárban nincsenek bogarak!

Felnevetek.

– Igaz! De senki nem kempingezik januárban…

– De luxuskempingezni szoktak! – Átnyúl, és megszorítja a karom. – Légyszi! A kunyhókban még fűtés is van. És van egy csomó idő addig, hogy elrendezd a dolgokat anyukád körül. Lehet, hogy a klotyó közös lesz, de van fűtés és ágy!

Összefonom a karom.

– Ezt akarod csinálni a szülinapodon?

Charlie bólint.

– Összeállítottam egy listát – mondja szégyellősen – azokról a dolgokról, amik igazán engem tükröznek. Alan, a terapeutám kérte. És a természetjárás, a kemping, a kalandok és a túrázás… mind rajta volt. Ó! Hamarosan túrázhatunk is!

– Akkor megbeszéltük – mondom. – Luxuskemping, túrák, számíthatsz rám!

– Emlékszel, hogy úgy volt, kempingezni fogunk? – mondja Charlie. – Te, én, Ed és Daisy. Miután befejeztétek a középiskolát. Úgy volt, hogy hozom azt a basszusgitárost. A kigyúrt karút, emlékszel? Bocs, Theo.

Theo felnevet, és megdörzsöli sűrű, fekete szakállát.

Bólintok.

– Emlékszem!

– Talán hozhatnál valakit! – mondja Charlie. – Aludj a csillagok alatt.

Ismét felnyögök.

– Ó, igen? Kit? Kit hoznék? A Vihart? Garyt a huszonegyesből? Hozhatnám persze Edet is, de lehet, hogy belefojtanád egy közeli patakba.

– Jaj, tudod, kit! – Charlie kuncog, a nyakában lógó medált piszkálva, ami ma egy műanyag koktélpohár, egy kis ernyővel.

– Ó, hát persze! Szia, Sam, tudom, hogy több ezer kilométerre vagy tőlem, és épp Steve és Mirandát játszol a hűtlen barátnőddel, de lenne kedved eljönni velem, és egy pottyantósban szarni a környékbeli erdőben?

Charlie hátra vetett fejjel, harsányan nevet ezen, ahogy a Buff ajtaja fölött csilingelni kezd a csengettyű.

Theo felnéz, felegyenesedik és előveszi a legszebb tulajdonosi mosolyát.

– Jó reggelt, Mrs McDonnel! – mondja mit sem sejtve, mire Charlie és én lassított felvétel módjára megfordulunk, hogy szembe találjuk magunkat Ed anyukájával, aki a Buff bejáratában áll, körülötte parfümfelhő, vállán kistáska, haja rövid, szőke és ruganyos.

– Helló – mondja. – Azért jöttem, hogy kifizessem a szendvicseket.

Charlie-t méri végig először, mosolya merev. Aztán a tekintete átvándorol rám. A szeme és a szája egyszerre kerekedik el.

– Te jóságos ég, Noelle!

– Szia, Helen!

– Istenem, olyan rég nem láttalak! – A zöld, rombusz alakú fülbevalói himbálóznak. – Itt… itt dolgozol?

– Nem – mondom. – Csak meglátogattam Charlie-t. Theo Charlie férje.

Ismét ránéz Charlie-ra, aki bólint és egy apró kézmozdulattal int.

– Ó – mondja Helen. – Hát persze. Kicsi a világ. – Visszafordul hozzám, és összefonja vékony karját a mellkasa előtt. – Na és, hogy vagy, Noelle? Úgy látom… – Egy pillanatig végigmér, én pedig szidom magam, amiért ezt a béna mackónadrágot vettem fel a Pack-Man alakú hipófolttal a térdénél. – Ed hazajött! Tudtad?

A szemem sarkából látom, hogy Charlie felém fordul.

– Öhm, igen. Igazából össze is futottunk.

– Tényleg?

Összefacsarodik a szívem ekkor. Eddel nem igazán beszéltünk Edinburgh óta. Egy párszor hívott, csevegtünk egy kicsit, és persze könnyen ment. De Eddel mindig is ilyen volt. Onnan folytatjuk, ahol abbahagytuk, a csendeket locsogással és fecsegéssel töltjük ki. De fáj, hogy nem mondta el az anyukájának. Bár mindig mondta, hogy folyton beleszól az életébe, talán azért titkolta el előle, mert nem akarta beavatni a dolgaiba. Helen mindig is ilyen volt. Mindig szerette tudni, mi a helyzet, mik a terveink, hogy kipipálhassa azokat a bizonyos McDonnell-pontokat.

– Mesélt Alistairről? A születésnapjáról? – Éppen szóra nyitom a számat, hogy elmondjam, hogy persze, mondta, mennyire unja a dolgaidat, de Helen közbevág. – Persze, nem gondolom, hogy mondta. Nyilván nem fog az apja születésnapjáról beszámolni az utca közepén, ahogy véletlen összefuttok! – Helen felnevet, és előveszi a pénztárcáját a táskájából, miközben folyamatosan fecseg mindarról, amit Ed már elmondott nekem, hogy Alistair soha nem engedte neki, hogy születésnapi partit szervezzen, mindig golfozni ment ilyenkor, meg hogy most be akarja bizonyítani neki, hogy meg tudja csinálni, és hogy Alistair sokkal jobban fogja élvezni ezt, én pedig csak nézem őt, ahogy beszél, miközben arra gondolok: „A fiad velem volt egész múlt hétvégén. Velem volt Edinburgh-ban.”

Bólogatok, mosolygok, hűházok. Még a manikűrjét is megdicsérem. Tudom, hogy kell Helent kezelni, elég sokáig csináltam.

– Válogatós voltam – mondja –, de tudod, azt hiszem, ez a kulcsa mindennek. Hogy alaposan megszűröd az embereket. A fiaim a párjukkal az hat. Plusz Alistair testvérei és a feleségeik, az már tíz, néhány régi kolléga. Jelenleg harmincketten vagyunk. Minőség a mennyiség helyett, én azt mondom. Csak párok, gyerekek nélkül.

Helen kifizeti a szendvicseket, agyba-főbe dicséri nekem Theót, mintha nem tudnám, kicsoda, és mire képes, pedig a barátjaként állok itt. Helen mindig is ezt csinálta. Azt éreztette velem, hogy fogalmam sincs, hogy kell a való világban működni. Egyszer bemutattam egy fotósnak, akinél takarítottam régebben, hogy Ed bátyjának esküvőjére fogadják fel, és úgy beszélt róla nekem később, mintha nem is általam ismerte volna meg. Mintha ő sokkal jobban megértette volna őt, mint én valaha is, ráadásul neki fele annyi idejébe tellett.

Az ajtóban időzik, még mindig a partiról fecseg, Jamesről, Borneóról, közben fényes piros almákat vesz a kezébe a kinti gyümölcs-és zöldségrekeszekből, és méregeti. Követem a hűvös októberi szürkeségbe, és engedelmesen hallgatom, mint mindig, ő pedig elkezd Edről beszélni.

– Az oregoni kórházban szerették volna, ha marad – mondja.

– Tudom.

– Szerintem el is gondolkodott rajta, tudod, mert ott annyira fantasztikus életvitele lehetett. Az ottani lakásukat fele annyiért bérelték, mint itt, ráadásul egy sarokra volt a munkahelytől, szóval percek alatt odaértek.

– Na igen – mondom. De többesszámban? Mi ez a többesszám?

– … nos, ő ajánlotta be az itteni munkára, én meg mondtam Alistairnek, hogy tudom, hogy boldog ott, de…

– Tudom – vágtam közbe. – Tudom, hogy honvágya volt. Ezért fogadta el.

A nyakán felborzolódik a szőr, mint láthatatlan tüskék. A szavába vágtam, Helen legrosszabb rémálma. A fejét oldalra biccenti, méreget, akár egy ragadozó.

– Mostanában sokat találkoztunk – mondom, és utálom, hogy ideges vagyok. – Igazából múlt hétvégén együtt voltunk Edinburgh-ban. Egy esküvőre mentem fel, én készítettem a virágokat. Én voltam a virágkötő. Ed pedig eljött velem, segíteni.

Helen nem mond semmit, de az orrlyuka kitágul.

– Azt mondta neked, ezért jött vissza? – kérdezi, szinte már énekelve. – Angliába?

– Tessék?

– Hogy honvágya volt? Ezt mondta neked?

Vonakodva bólintok, és szorosabbra húzom magamon a kardigánt, ahogy kicsit szelesebb lesz.

– Igen. Mindent elmondott.

– Értem. – Megrázza a fejét, hirtelen védekezőnek tűnik. – Csak meglepődtem. Igazából nem hittem, hogy nagyon örül, hogy vissza kellett jönnie. Tudomásom szerint ismét elutazni készül, hogy találkozzon vele Virginiában, ahogy megbeszélték.

– Virginia? Találkozás… – kezdem, de leállítom magam. Ezt akarja. Tudom abból, ahogy rám néz. Elém veti a csalit, hátha ráharapok. – Igen, tudom. Mondta – hazudom inkább, mire felkacag. Úgy, ahogy azután szokott, hogy viccelődésnek álcázva sérteget.

– Hát, ki tudja? – mondja színpadias sóhajjal. – Én csak az anyja vagyok, és tudjuk, hogy a fiúk soha nem mondanak el semmit. Na jó, nekem most rohannom kell. Örülök, hogy láttalak, Noelle. Mindig az újdonság erejével hat összefutni valakivel a múltból, azt vettem észre.

És mégsem kérdeztél rólam semmit, akarom mondani, így nem igazán értem, pontosan milyen újdonságról beszélsz, Helen, a borzalmas, hányásszínű fülbevalóiddal.

– Jó partit, Helen! – mondom. – Sok sikert!

– Ó, varázslatos lesz – mondja, és továbbkopog a nedves macskaköveken, ahogy a sűrű, kobaltszürke felhőkből ismét elered az eső.

Theo megjelenik mögöttem.

– Úgy szeretném, ha az emberek nem fogdosnák össze az almáimat – mondja. – Soha nem vigyáznak rájuk.

És ekkor valami megnyílik a mellkasomban, olyan, mint egy hasadás. Helen szavaira gondolok. A fiaim a párjukkal az hat. Eszembe jut Ed és az az aranybarna loknis nő azon a Twitteres profilképen. Ahogy Helen többesszámban beszélt. Kétszer? Háromszor? És Virginia. Nem azt mondta az a pasi a kórházban, Anya balesetének estéjén? „Mégsem jött be Virginia?” És mit mondott Ed? „Franc tudja.”

– Veled megyek – mondom Theónak.

– Mi? Hova?

– Ed anyjának partijára a szendvicseket kiszállítani. Jöhetek?

Harmincadik fejezet

– Üdv! Ez az üzenet Noelle Butterbynek szól. Ruth vagyok, a Jerome Középiskolából. Mindenkit megkeresünk, akik meghagyták az elérhetőségüket a Facebookon vagy egyéb felületeken, hogy jelezzük, az időkapszula feltárás az új időpontban, tizenegyedikén lesz megtartva, egyszerre a tájékoztató rendezvényünkkel. Az esemény este hét órakor kezdődik. Reméljük, önnel is találkozunk!

Theo a sötét, bezárt boltjában áll, kockás inget és csokornyakkendőt hord, koromfekete haja pedig félre van fésülve az egyik oldalra. Úgy fest, mint egy Teddy fiú és egy barista keveréke.

– Theo, még soha nem láttalak a szendvicskiszállítós szerkódban! Nagyon jó!

– A tied is! – Rám vigyorog. – Tökéletesen nézel ki.

– Úgy gondolod? – Az ideg a gyomromban táncol. Egy félhosszú, vörös, rakott szoknyás átlapolós ruha van rajtam, amit egy influenszeren láttam az Instagramon, aki ugyanolyan magas, mint én, hozzám hasonlóan széles a csípője, és bár soha nem rendeltem még semmit az Instán keresztül, most úgy éreztem, muszáj. Abból a pénzből vettem, amit Steve és Candice esküvőjéért kaptam, és amint belebújtam a ruhába, rögtön magabiztosabbnak éreztem magam. Ez a ruha olyasmi, amit a jövőben is el tudok képzelni magamon. Az álmaim ruhája, olyasvalami, amit az eljövendő Noelle Butterby vesz majd, amikor beindul az élete. De mi haszna azoknak a távoli jövőben lévő dolgoknak, ha azokat soha nem tudod megfogni?

Charlie jelenik meg a pult mögött, kezében Petallal.

– Baszki! – Fütyül. – Mintha nem is te lennél! Most miért érzem úgy, hogy mindjárt elsírom magam? Istenem, tényleg sírok! Elle, túl jól nézel ki ahhoz, hogy sznob idiótáknak szállítsd ki a hülye olívabogyóikat meg sajtkockáikat. – Grimaszt küld Theo felé. – Bocs, kicsim! – Aztán rám néz. – Elle, tényleg úgy gondolod, hogy oda kell menned? Imádom, hogy megléped ezt, de nem igazán értem, miről is van itt szó.

Ugyanígy éreztem én is, miután kimondtam ezt, és hazafelé az úton újra és újra lejátszottam magamban a beszélgetésünket Helennel, meg a tényt, hogy az egész idő alatt valami nem stimmelt Eddel és velem. Ahogy ott ültem abban a kis lakásban, és úgy éreztem, mintha valaki más életébe csöppentem volna, mint egy betolakodó, vagy nem is tudom. Most viszont már nem a lakásban látom a hibát. Nem hiszem, hogy a béna berendezés, például az a pacás tál, amiben a mogyorót tartotta, volt az oka. Tudtam, hogy valami furcsa. Tudtam. A szívem előbb tudta, minthogy az eszemmel fogtam volna. Azt hiszem, Ed igenis összejött valakivel Amerikában. Szerintem most is vár rá Virginiában. Mi pedig… hát, talán pont ezért akarok elmenni a partira. Hogy megtudjam, mi van. Hogy lássam őt abban a házban, nélkülem, és megbizonyosodjam róla, hogy nincs már Ed és Noelle. És nem is volt már régóta.

Amikor hazaértem, megkönnyebbültem, hogy Iant Anyával találtam a kanapén ülve. Mostanában sokat volt nálunk, és mindketten, Ian is és Anya is boldogabbnak tűntek. Anya még azt is mondta tegnap, hogy bemegy a városba ebédelni egy új kávézóba, amiről Ian ódákat zengett.

– Talán először elvitelre kérhetnénk az ételt – mondta, mire Ian rámosolygott.

– Micsoda remek ötlet! – mondta.

Meg kellett állnom, hogy a büszkeségtől ne ragadjam meg a vállánál fogva és táncoljak vele körbe a nappaliban.

Leültem velük szemben a karosszékbe, és ahogy fellángolt bennem a düh, elmondtam nekik mindent Edről, és annyira jólesett megnyílni, hogy most én hajolhattam támaszért az anyukámra, és nem én voltam támasz. Sírtam, amire számítottam is, meg nem is. Már nem akartam Edet. De ettől még úgy éreztem, mintha kihasználtak volna. Mintha csak magára húzott volna, mint egy régi kabátot.

– És szerinted ott lesz? – kérdezte Ian. – Az a nő.

Bólintottam.

– Igen, és úgy érzem, a saját szememmel kell látnom. Hogy lezárhassam.

Ugyanis az én kis életem egy ideje megrekedt, és szerintem ezzel Ed tisztában volt. Azt gondolta, hogy hazajöhet, és „visszapörgetheti az idő kerekét”, mintha végig csak rá vártam volna. És azt hiszem, valami furcsa oknál fogva ez nekem is bejött, hogy visszalépjek az időben, a biztonságos, régi kerékvágásba.

– Azt hiszem, lezárásra van szükségem – mondom most Charlie-nak, miközben ő Petal dundi kis hátát simogatja körkörösen.

– De ha Ednek barátnője lenne…

– Nem mondaná el, Charlie. Rákérdeztem. De most annyira egyértelműnek tűnik.

– De miért kell oda menned…?

– Látni akarom, Charlie. Tudom, hogy őrültségnek meg baromságnak hangzik, de úgy érzem, oda kell mennem, abba a házba, McDonnellékhez. Hogy ott lássam őt nélkülem, hogy átérezzem, hogy… elbúcsúzzam. El kell engednem. Úgy érzem, soha nem tettem ezt meg igazán.

Charlie szomorúan néz rám, a szeme sarkából ráncok futnak ki.

– Megértem – mondja. – A terapeutám, Alan is mindig azt mondja, hogy ha valami kézzelfoghatót tudsz tenni a továbblépés érdekében, például megírni egy levelet, majd elégetni, vagy ha esetleg maga az ember vagy a tárgy ott van előtted, sokkal nagyobb az esélye annak, hogy valóban leszámolsz azzal a dologgal. Elengeded…

Bepakoljuk a szendvicseket Theo kisteherautójába, Theo leellenőrzi, aztán még egyszer átnézi, stimmel-e a mennyiség, mielőtt becsukja az ajtót. Charlie kikísér minket, és búcsúcsókot ad Theónak, aki viszonzásképp egyenpuszit nyom Charlie és Petal homlokára.

– Ez a ruha! – Charlie rám vigyorog, aztán kacsint egyet. – Menj, mutasd meg azoknak a vén sznoboknak, milyen fából faragták Noelle Butterbyt! És bármit is csinálsz, legyen kéznél egy ital, amit ráboríthatsz! A flancos emberek imádják az italfröcskölést! Ők találták fel. – Ebben a percben látom benne felvillanni Charlie Wilde-ot. Azt a lila hajú lányt, akivel a suli után találkoztunk, aki a karját Daisy és az én vállamra téve azt suttogta: „A srácok itt kurvára unalmasnak tűnnek.”

Elhajtunk, Charlie utánunk integet, és Petal dundi, kardigános kezét is megingatja. Szülő. Anya. És ekkor rájövök, hogy ezt én is akarom. Igen, a saját kis egységemet. Tenni akarok érte, és nem csak majd valamikor. Készen állok rá, hogy az a valamikor most legyen.

Edék háza előtt leparkolni az egyik legszürreálisabb élményem. Minden ugyanolyannak tűnik: a lila akác, ami befedi a barna téglákat a bejárat fölött, csodás, dús fürtökben lóg, a régi, osztott faablakok és az eredeti zsaluk. Emlékszem, amikor először jöttem ide Eddel, átfutott bennem a gondolat, hogy Ed gazdag, és éreztem, ahogy jelentéktelenné zsugorodom. Nem vagyok biztos benne, hogy valaha is teljes valómban álltam volna a közelükben azok után.

A murvás felhajtón autók sorakoznak és egy hatalmas, fekete és világoslila Harley Davidson, amiről ordít az „életközepi válság”, de Theo odakint parkol le az utcán. Egy kézikocsira pakolja a szendvicseket, miközben én a távolból figyelem az Ed szüleinek magas belterű nappalijában az aranyló fényben álló és beszélgető embereket. Még nem látom Edet, de tudom, hogy odabent van. Görcsbe rándul a gyomrom, ahogy Theo bezárja a csomagteret. Nem. Ezt meg kell tennem. Be kell sétálnom abba a házba, emelt fővel, teljes valómban, és mindenkinek a szemébe kell néznem. Ha a valamikor most van, nem szabad félnem. El kell engednünk bizonyos dolgokat. Helyet kell teremtenünk az újaknak. A dolgok változnak. Mondj igent, pánikolj később!

Theóval követjük Helen e-mailben küldött utasításait, és a ház hátuljához megyünk. Mindig ezt csinálta, amikor sütögetést szerveztek: a vendégek elől, a családtagok és egyéb „kisegítők”, ahogy ő nevezte, hátul közlekedtek, mintha rusnya haszonállatok lennének, akiknek nem szabad szem előtt lenniük. A hatalmas hátsókertben a frissen vágott gyep nedves, és majdnem megcsúszom és elejtem az étellel teli tálcát. Természetesen Helen pont ott van, úgy néz rám, mint egy macska, ami a konyhapultra hányt.

– Ó! – A szeme elkerekedik, egyik kezét a mellkasához kapja, a másikban pezsgős poharat tart. – Noelle! – mondja kurtán.

– Mrs McDonnell! – mosolyog Theo. – Meghoztam önnek a legfinomabban szendvicseket és a legjobb segítséget!

Lenézek az egy szem tálcán sorakozó kissé megnyomódott quiche-ekre a kezemben, majd a hatalmas torony ételre, amit Theo hoz, és látom, hogy Helen is ugyanígy tesz.

– Igen – mondom. – Én vagyok a segítség. Mit szeretnél, hova tegyük ezeket?

– Legyetek szívesek, gyertek erre, és rendezzétek el a pulton kihelyezett tálakon. Utána mehettek is.

Amikor ez utóbbit mondja, úgy néz rám, mintha a szemével akarna megölni.

Követjük őt, a hatalmas, farmházstílusú konyhába. Ugyanolyan illata van, vanília és levendula illatosító minden alkóvban, pot-pourri, halvány fokhagyma. Egyáltalán nem változott semmi, ugyanakkor mégis minden más.

Helen őrt áll az ajtóban, miközben egy kuktaruhás nő újra és újra leellenőrzi a sütőben sülő valamit, aminek csirke és vörös bor illata van, én pedig hallom a beszűrődő zajokat, beszélgetés és nevetés keverékét, a hangszórókból Rat Pack-dalok szólnak. Ugyanaz a zene. Ugyanaz a vékony, fehér étkészlet, az arany csillárok, ugyanaz minden. És mégis, ahogy itt állok a konyhában, és a hatalmas porcelántálakra rendezgetem a szendvicseket, nem érzem ugyanazt, mint régen, hogy aprócska lennék. Ők is csak emberek, mint én. Lehet, nincs annyi pénzem, sem doktorátusom, és a nyamvadt Borneóra sem tervezek utazásokat, de ezzel együtt ők is csak emberek. Soha nem kellett közéjük illenem. Nem egy kirakós darabja vagyok, ami a helyét keresi, soha nem is voltam az. Ők is csak emberek, ezek meg csak egyszerű tálak, amiket az áruházban vettek, Helen pedig csak egy unatkozó nyugdíjas professzor, akinek a fiai felnőttek és kirepültek a családi fészekből.

– Nellie!

Ed áll a konyhaajtóban, elegáns nadrágban és egy égkék ingben, aminek a legfelső gombját nyitva hagyta. Sápadtnak és meglepettnek tűnik.

– Hahó! – Helen mindkettőnket idegesen méreget, mintha valami horror show venné kezdetét mindjárt.

– Helló, Theo!

Theo Ed felé biccent.

– Minden okés, haver? Remélem, nem gond, hogy hoztam segítséget!

Ed idegesen felnevet, aztán az anyjára pillant, szeme rémült, mint egy kisfiúé, akit behívtak a tanáriba.

– N-nem, dehogy!

Halálos csönd hull alá egy pillanatra, na jó, csak az hallatszik, ahogy Theo lefejti a fóliát a tálcákról, meg ahogy a kuktaruhás nő kinyitja és becsukja a sütőt, mintha csak azért csinálná, hogy kezdjen valamit a kezével, mert ő is érzi, hogy ez itt ciki.

Valami szótlan zajlik le Ed és Helen között, mire a nő távozik. Halkan csukja be maga után a konyhaajtót.

– Nell, tudnál… – Ed a hatalmas hátsókert felé biccent a fejével, ami sötétnek és fagyosnak tűnik a teraszajtóból.

– Persze, menj csak – mondja Theo, ahogy felnéz a tálról. – Innen átveszem.

A fű ropog a talpam alatt, ahogy több méterre elsétálunk a háztól. Hallom a hátam mögött a csobogó szökőkutat Ed szüleinek tavacskájában. Helen tónak nevezte régen, de Ed és a bátyjai folyton gúnyt űztek belőle.

– Tudom, hogy a tavacska nem hangzik annyira jól, anya – mondta Tom nevetve –, de sajnálom, ez az. Csak egy nagyobbacska pocsolya, egy nagyobbacska szökőkúttal a közepén.

– Mit keresel itt? – kérdezi Ed, a hangjában kacagás bujkál, de a hitetlenkedős fajtából, ami azt mondja, „mégis mire megy ki a játék, Nell?”

– A barátnőd odabent van? – bukik ki belőlem.

– Mi?

– A barátnőd – mondom. – Az, aki Virginiában vár rád.

– Én… – A tarkójához nyúl, majd nyújtózik egyet. Egy oldalpillantást vet rám, és az jut eszembe, biztos valami jó kis szöveggel kimenti a seggét. De aztán lehunyja a szemét, mintha megadta volna magát. – Ezek szerint Sam elmondta neked.

– Sam? Nem! – mondom. – Nem mondott semmit. Mit tud Sam?

Ed sóhajt, egyik kezével végigszántja a haját.

– A kórházban beszélgettünk. Csak… a szokásos dolgokról, tudod. Az apja mesélt az első feleségéről, a házasságról, a barátnőkről, és…

– Elmondtad, hogy neked is van.

Ed lassan bólint.

– Azt hittem, hogy elmondta neked. Akkor nyilván nem tudtam, kicsoda ő.

Ekkor összeáll a kép. Sam hűvössége, összeszorított állkapcsa, a komolynak tűnő szóváltásuk a hotelben.

– És ha tudtad volna, ki ő, akkor mi lett volna? Egyszerűen csak megjátszottad volna magad?

– Nell, sajnálom…

– Rákérdeztem! – A szavaim széthasítják a kert csendjét, a szökőkút meg csak csobog tovább.

– Nem tudtam, hogy mondjam el – mondja Ed megbántódva. – Olyan bonyolult, Nell.

Felnevetek, a Helenéhez hasonló vihogással.

– Ed, azért ez még hozzád képest is…

– Jegyesek voltunk.

A szavak úgy hullanak közénk a földre, mint két kis gránát.

– Most épp nem vagyunk azok. És ő sincs itt. Claudia…

Claudia. Tényleg úgy néz ki, mint egy Claudia. Egy Claudia pont ide illene, fut át a fejemen, ahogy az osztott táblás, dupla szárnyas nagy ajtón benézek a meleg, magas belterű nappaliba.

– Nem akarok hazudni, soha nem is akartam, de még nincs vége, Nell. Egy kis szünetet tartunk. Egyszerre ajánlottak neki is munkát, mint nekem, de egy másik államban, Virginiában, és…

– Ő is orvos?

Bólint, szinte zavarban van. Mintha arra számítana, hogy kigúnyolom és kiszámíthatónak nevezem, klisésnek.

– Onkológus – mondja. – Tudom, hogy el kellett volna mondanom neked. De az egész annyira félrecsúszott, tudod?

Megvonom a vállam, és nem szólok.

– Annyira egyszerre történtek a dolgok – folytatja Ed. – Eljegyzési partit tartottunk, ő pedig elkezdett lefoglalni dolgokat. Aztán az apja nekem adta a szülei karikagyűrűit, és hirtelen az egész annyira valóságosnak tűnt, és… aztán Tom felhívott a munkalehetőséggel, hogy hazajöhetnék. De Claudia nem akarta, hogy jöjjek, én meg nem akartam Virginiába menni, úgyhogy szakítottunk. Szünetet tartunk, azt hiszem. Ezek után hazajöttem, megláttalak téged, és minden…

– Olyan volt, mint régen – teszem hozzá.

– Igen! És egyszerű, minden szempontból. Tettetni, hogy soha sem mentem el… Hogy a dolgok soha nem lettek bonyolultak, hogy minden ugyanolyan volt, mint korábban. Egy pillanatra még el is hittem, hogy talán mi ketten… nem is tudom. Onnan folytathatnánk, ahol abbahagytuk.

Harsogó hahota tör ki a házban, mire mindketten odanézünk. A ház hatalmasan magasodik fölénk a hátunk mögött, és minket figyel itt a kertben, mint annyiszor az elmúlt évek során.

– Nem hiszem, hogy sikerült volna – mondom Ednek szomorúan. – Nem igazán.

– Nem – mondja Ed. – Tudom, persze.

Mert nem szereted azt, aki vagyok, akarom mondani. Azt szereted, aki lehetnék, az a Noelle, aki hátrahagyja az anyukáját, aki nem ennyire törődő, aki üzleti suliba akar járni, sok pénzt keresni, aki el akar költözni ebből a kisvárosból, hogy nagy házat vegyen, hogy kipipálja azon a listán a tételeket. Szeretnék világot látni, igen, vágyom a kalandra, és szeretném, ha a hobbim lenne a munkám. De nem akarom hátrahagyni a családom. Nem akarom végérvényesen elhagyni ezt a várost.

– Ezért nem követtél soha vissza Instagramon?

Ed a földre néz, majd vissza rám, fejét félrebillenti. Becsukja a szemét, aztán bólint.

– Rengeteg kép van fent. Rólunk.

Nem esik jól. Hazudnék, ha tagadnám. Pedig nem akarok Eddel lenni, de nem számít, mennyire is „lezárt” egy kapcsolat, mindig lesz benned egy olyan kis rész, egy kicsi, hóbortos rész, ami eltöpreng azon, mi lett volna, ha másképp alakulnak a dolgok. Az Instagramja tele lenne az én képeimmel, ha vele mentem volna? Vagy ugyanitt végeztük volna mindenképp, ebben a hideg, sötét hátsókertben?

– Sajnálom, Nell – mondja Ed. – Őszintének kellett volna lennem, amikor rákérdeztél. Csak láttam az arckifejezésed abban a pillanatban, és…

– Elég jól ismerlek téged ahhoz, hogy tudjam, hogy valami nem stimmelt… – A szökőkút csobog a sötétben, az evőeszközök zörgése tompán szűrődik ki a konyhából. – Csak nem tudtam, mi az… És azt hiszem, nem is igazán akartam elhinni. Túlságosan is hiányoztál, erre egyszer csak ott voltál.

– Tudom.

– Majdhogynem túlságosan is könnyű volt így.

Egyikünk sem szól egy darabig, csak csendben állunk ott, a lélegzetünk párafelhőt ereget a sötétben. Aztán gyengéden megfogja a kezem.

– Mindenesetre – mondja –, szerettelek, Noelle. Elveszett voltam, amikor megismertelek. Azonnal beléd szerettem, a mosolyodba, a kócos, göndör hajadba…

Forró könnyek buggyannak elő a szememben, ahogy az ujja köré csavarja az egyik tincsemet, majd visszaejti.

– Én is szerettelek.

– Jaj, tudom, Nell – mondja lágyan. – Tudom, hogy így volt. És jók voltunk együtt. Sokáig annyira jó volt.

– Volt – ismétlem, Ed pedig bólint, és a szájához emeli a kezem. Mindkettőt megcsókolja.

– Volt – mondja.

A zene hangosabb lesz odabent, és nevetés hallatszik ki a nyitott konyhaajtón át. Látom Theo sziluettjét, ahogy a konyhában várakozik, a kabátja cipzárját felhúzva.

Odahajolok, és még utoljára adok egy puszit Ed arcára.

– Jobb, ha bemész.

Ed nagyot nyel, de nem mond semmit. Gyorsan letörlöm a könnyeim a kézfejemmel. Ez alkalommal nem mondom azt neki, hogy majd írok. Nem mondom neki, hogy talán összefutunk egy kávéra a vasútállomásnál, amikor végzett a munkával. Még azt sem kérdezem meg, hogy ott lesz-e az átütemezett évfolyam-találkozón a jövő héten. Ehelyett elengedem a kezét.

– Viszlát, Ed! – mondom, és elindulok. Otthagyom a füvön a múltam, a puha takaróm. A sötét, csillagos égbolt az egyetlen szemtanúnk.

Harmincegyedik fejezet

Amikor megérkezem Frankhez egy zacskó étellel és a Starbucksos forró italokkal, a karosszékében ül a dobozok között, mint valami erődben. Rám mosolyog. A pasas szabályosan mosolyog!

– Reggelt, Frank! – mondom. – Hoztam egy teát. Arra az esetre, ha már a vízforraló be van csomagolva.

– Az nincs – mondja. – De George már elpakolta a bögréket.

George, Ian teniszpartnere, megjelenik az ajtóban. Hatalmas egy ember.

– Bocs – mondja, elektromos cigarettával hurkás ujjai között. – Az én hibám. – Rám vigyorog. – Örülök, hogy végre találkoztunk! Ami munkát maga itt csinált! Ian mondta, hogy fantasztikus lesz, és igaza volt.

– Ó, köszönöm!

Frank nem mond semmit, de bólint, és szerintem ő is egyetért. George kisiet a konyhába.

– Folytatom a mosógép szétszerelését – mondja. – Ez a szarság meg sem mozdul.

Frank kiköltözésének napja nagyon hamar eljött, és nehéz elhinni, hogy ez a lakás, ahol most ülünk, ugyanaz a 178 A, ahova azon a kora nyári napon először bekopogtam, és ahol Sam akkor körbevezetett. Az milyen ciki volt! Igazán büszke vagyok magamra, a munkára, amit itt elvégeztem. De leginkább arra vagyok büszke, hogy részese lehetek ennek. Frank számára ez egy új kezdet, az a pillanat, amikor elhagyja azt, amit fél elengedni. Remélem, tudtam neki segíteni abban, hogy úgy érezze, képes lesz rá.

– Sam később jön vissza – dohog. – Ma nem tud. Azt mondja, majd szombaton jön, de az rohadtul nem segítség nekem. George viszont itt van, meg a lánya is azt mondta, hogy segít, szóval…

A szívem kihagy egy pillanatra.

– Akkor jön vissza?

Már egy hét telt el azóta, hogy Sam és Jenna elvileg találkozott. Az évfordulójukon. Folyton próbálom elképzelni a jelenetet, rendesen kínzom magam vele. Sam hajába belekap a szél, még mindig jóképű. Egy gyönyörű, vigyorgós, hosszú hajú szépség szalad felé és a nyakába ugrik, Sam pedig megpörgeti. A kamera ekkor kitekint a jelenetből, és egy rohadt Bon Jovi-ballada hangzik fel…

– Tudomásom szerint visszajön, drága – mondja, majd mindketten, mint a tükörképek, lassan belekortyolunk a teánkba. – Köszönettel tartozom magának – mondja Frank könnyeden, mintha a kedves szavak végig ott várakoztak volna – a kemény munkáért.

Elolvadok, mint fagyi a napon.

– Biztos benne, hogy ezt komolyan gondolja? – piszkálódom. – Szívesen!

– Sam mondta, hogy maga igazi áldás, de… hát, én igazából azt gondoltam, hogy maga rohadtul idegesítő. Az az állandó csacsogás!

– Saját magammal, magának köszönhetően! – nevetek fel. – Idegesítő. Ez még egész visszafogott. Én biztos voltam benne, hogy egy bizonyos ponton már a halálomat kívánta.

Frank rekedten felnevet, majd hátradől a székében, és rám néz, reumás kezét az elviteles pohárra fonja.

– Kedveli ám magát az én Samem. Mármint sok mindent nem tudok. De ennyit igen.

A szívem a fülemben dübörög.

– Hát, én is kedvelem…

– Nem, én úgy értem, hogy nagyon kedveli. Megváltozik, amikor itt van. Így… – Frank széttárja a kezét az ölében. – Kinyílik. – Rám néz. – Itt marad, terveket sző. Máskor meg csak így bolyong, tudja? Elveszett.

– Komolyan? Nekem Sam nem igazán tűnik elveszettnek.

– Hm. – Frank a teájába kortyol, miközben ezt fontolóra veszi. – Soha nem dolgozta fel igazán Bradley halálát. Az unokatestvére volt, biztos tudja.

Bólintok.

– Még csak gyerek volt, és… vannak dolgok, amiket ha gyerekkorunkban élünk át, nyomot hagynak. Belebabrál az eredeti beállításainkba. Megrekeszt. – Újabb nagy és remegős kortyot iszik a teából. – De persze egyikünk sem ugyanaz már. Már nem is találkozom a bátyámmal, Bradley apjával. Ezt elmesélte?

– Nem – megingatom a fejem. – Nem mondta. – A szívem belesajdul, ahogy Frank beszél. Velem is ez történt. Én is megrekedtem egy időre. És úgy tűnik, Frank is. Magányos, az unokaöccse, a bátyja és a legtöbbször Sam nélkül. Ez a borzalmas esemény elválasztotta őket egymástól. Amikor pedig egyedül van az ember, sokkal könnyebb szomorkodni és megcsömörleni a világtól.

– Mi történt pontosan? – kérdezem, miközben lenyomkodom az elszabadult barna ragasztószalagot a mellettem álló, „DVD-k” feliratú dobozon.

– Hát nem mondta el. – Frank kijelent, nem kérdez. Nem tűnik meglepettnek. – Nem, erről nem beszél.

Eszembe jut Daisy, és hogy én is milyen ritkán mondom el, mi történt. Hosszú évekig attól tartottam, ha elmondom, mi történt, az emberek bírálni fognak, és azt mondják, hogy megállíthattam volna, hogy nekem kellett volna ott lennem, vagy a részleteket akarnák, a pletykát. Az emberek imádják a tragédiákat. Attól is féltem, hogy ha hangosan kimondom a szavakat, valami megneszeli, hogy én még mindig itt vagyok, élek, és tenne róla, hogy ez ne így legyen.

Frank lenéz a teájára, aztán rám.

– Egy kicsit mindig is magamat hibáztattam. Ő annyira vad volt, az én Samem meg annyira józan, olyan erős és kedves. Még mindig ilyen. És, hát, az unokatestvére meg felnézett rá. És amikor Sam hazajött, mindig megkértük, hogy kísérgesse, vigyázzon rá, és visszanézve rohadt nagy nyomást helyeztünk rá. Csak egy gyerek volt. Koravén volt, de mégiscsak egy tinédzser. És így történt. Sam egyedül hagyta, de tényleg csak egy pillanatra…

– Istenem, ez borzalmas!

– Az ő felügyelete mellett történt, azt hiszem, így is mondhatjuk. Bradley épp akkor jött vissza a kórházból. Azt hittük, jól lesz, ha már itthon van, berendezkedett.

Eszembe jutott a nap, amikor hazatértem a kórházból, az összeomlásom után. Szerintem Anyát teljesen sokkolta, mennyire távol állok a „normális”-tól és a „jobban”-tól. Nem éreztem biztonságban magam otthon, minden ingatag és túl szabad volt. Szerintem arra számított, hogy hazamegyek, a saját ágyamban alszom, aztán felébredek, és makkegészséges leszek, mint egy influenza után. Szegény Sam. Szegény Bradley. Túl hamar ment haza.

– Ez olyan borzalmas. Sam biztosan…

– Igen – mondja Frank. – Rettenetes időszakon ment keresztül Sam. Magát hibáztatta.

A szívem szakad meg. Sam micsoda terhet cipelhet magával! Annyira ismerem ezt, hiszen én is olyan sokszor hibáztatom magam Daisy miatt. Hányszor, de hányszor mentem vissza oda fejben, hogy mit tehettem volna, hogy megmentsem! Meg Anya miatt is. Én tehetek az agyvérzéséről azzal, hogy szétcsúsztam? Az a nagy nyomás és aggodalom, amit okoztam. Bárcsak itt lenne Sam! Bárcsak elmondhatnám neki, hogy megértem, hogy nem kell menekülnie, ahogy nekem sem kell elbújnom!

– Egyébként – Frank mély levegőt vesz, majd kifújja az erektől cirádázott orcájából. – Szerintem… maga miatt jön vissza.

– Miattam?

– Igen. Magáért.

Frank kuncog, a hangja mély, karcos. Egy dohányos nevetése ez.

– Hát nem is miattam, szívecském! – nevet. – Nem hiszem, hogy valaha is mi leszünk az apa-fiú kapcsolat mintapéldányai. Sok hibát követtem el, tudom jól. De Sam… maga miatt jön vissza. Ezt még én is tudom.

Körbenézek Frank üres lakásában, a tévé duruzsol, a csupasz tapétán sehol egy fotó, egy dísz vagy mütyür. Szinte érzem a tinédzser Sam szellemét, ahogy itt kódorog, valahogy soha nem találva meg itt a helyét. Most pedig egy majdnem teljesen tiszta lap lett ez a hely valaki más számára.

– És mi a helyzet Jennával? – kérdezem.

– Ó. – Frank megdörzsöli a száját az egyik kezével. – Nos, Jenna… Jenna kedves lány. Aranyos, okos. Felkarolta és újra életet lehelt Sambe. De nem kellene együtt lenniük. Már nem. Ez a bökkenő. Szerintem úgy érzik, egymáshoz vannak kötve, mintha tartoznának valamivel egymásnak.

Bólintok.

– Tudom, milyen az – mondom Franknek.

– Mind a ketten, szívecském.

Frankkel egy darabig csendben iszogatunk, csak a tévé és George hangja hallatszik, ahogy az erkélyen telefonál.

– Ha kíváncsi a véleményemre – mondja –, szerintem fél.

– Sam nem tűnik olyasvalakinek, aki bármitől is megijed. Hegyet mászik. Jeges hegyet! Pumákkal.

Frank vállat von.

– Egyszerűbb megmászni egy hegyet, mint megkockáztatni, hogy valaki összetörje a szíved.

Harminckettedik fejezet

Ahogy lemegyek a lépcsőn, a házban síri csend fogad. Már majdnem két hét telt el, mióta találkoztam Eddel a szülei házában, és ma este van az átütemezett időkapszulás rendezvény. Most nincs rajtam selyemruha, csak egy farmer, egy pulcsi és annyi plusz réteg, amennyit csak fel bírtam venni. A telefonom teljesen feltöltve, a kocsi feltankolva rágcsával, és nagyon gáz, ezt konkrétan megkérdeztem ma reggel Charlie-tól, hogy azt remélem, ma este még erősebben havazik majd, és Sam, aki ma érkezik, ismét mellettem ragad a dugóban? Furcsább dolgok is történtek már, pláne, ha rólunk van szó. Mert hiányzik nekem. Istenem, nagyon hiányzik, különösen Edinburgh óta. Mindennap folyamatosan rá gondolok, állandóan ő jár a fejemben, mint egy beragadt lemez, már a fejem és a szívem is belefájdul, annyira hiányzik.

Ahogy leérek a lépcső aljára és megfordulok, a földbe gyökerezik a lábam. Anya, Dilly és Ian a konyhaasztalnál ülnek. Anya szeme tiszta vörös, Dillyé is, Ian pedig szomorú mosollyal az arcán néz rám.

– Te jó ég! – Hezitálok. – Te jó ég, mi történt?

– Semmi aggodalomra méltó – mondja Ian kedvesen.

– Gyere, drágám, ülj le! – mondja Anya, a hangja rekedt. Megpaskolja az asztallapot a kecses kezével. – Gyere! Dilly mellé.

Nem is emlékszem, hogy odamennék az asztalhoz. Az egyik pillanatban még a lépcsőnél állok, a következőben már az asztalnál ülök. A francba! Valaki beteg. Valakinek el kell mondania valamit, ami…

– Ian elvitt ma az orvoshoz.

A gyomrom összeugrik.

– Te jó ég! Anya…

– Nem, semmi baj, jól vagyok! – mondja. – Minden rendben, nem vagyok beteg. Jól vagyok. – Anya átnyúl az asztal fölött, és megszorítja az ujjaimat a hideg, nyirkos kezével. – Vagyis, hát nem vagyok jól, igaz, Noelle? Nem igazán. Az, ahogy élek, ahogy a dolgok állnak, nem jó.

Könnyek szöknek a szemembe. Nem hiszem, hogy sok kellene ahhoz, hogy zokogni kezdjek ma. Már eleve egy merő érzelembomba voltam, ami bármelyik pillanatban felrobbanhat, ha arra gondoltam, hogy ma utoljára megyek vissza a középiskolámba, hogy elhozzam Daisy fényképezőgépét, hogy utoljára körbesétáljam az udvart, ahol, úgy érzem, az énem egy darabkáját otthagytam oly sok évvel ezelőtt. De ahogy meghallottam ezeket a szavakat Anya szájából, a könnyek simán elerednek. Az arcom ismét egy megolvadt viaszbábúnak néz ki.

– Szóval Iannel ma elmentünk orvoshoz. És kaptam egy ilyet… – Elém tol egy fehér dobozt. – Meg… feliratkoztam erre a dologra. A csoportterápiára. Helyben lesz. Hosszú a várólista, de addig is Ian ismer valakit a squash klubból. Egy terapeutát. Ma már voltunk is nála, igaz, Ian? Azt mondja, besegít a költségekbe, ha szükséges. – Anya ragyogó, könnyes mosolyt küld felé, mire Ian büszkén biccent egyet.

– A terapeuta azt mondta, kicsiben kezdünk – mondja Ian. – Még csak nem is a rendes, az agyvérzés előtti élethez való visszatérésben gondolkodunk. Hanem egy új „normális” életben, úgy, hogy haladunk előre, és meglátjuk, mi az új norma édesanyád számára. És a számotokra.

Dilly átkarol és magához szorít. A pólójába sírok, amitől a vékony, rózsaszín anyag átázik.

– Ó, takony! De klassz! Köszi!

– Jammie Dodgers illatod van – sírom a vállára. – De nagyon!

– Kapd be, Elle! – nevet, de ahogy elhúzódom tőle, hogy ránézzek, látom, hogy az ő szeme is könnyes, amitől még inkább sírhatnékom van. – Láttam az esküvőt – mondja. – Az Instagramodon. Elle, muszáj belevágnod! Kurva jó lett! Elképesztő volt!

– Azt akarom tenni, Dill – mondom. – Nagyon is.

Ian a szájához emeli az öklét, és megköszörüli a torkát.

– Éppen ezért visszaköltözöm a szomszédba.

– Micsoda?

Ian sápadt arca rózsaszínen ragyog, az ujjait összefűzi.

– A bérleti szerződés már majdnem lejárt, és nem akarják meghosszabbítani. És őszintén szólva nagyon hiányoztok mind. De Belinda, az édesanyátok, jobban hiányzott, mint azt valaha is képzeltem. – Anya rámosolyog, a szeme sarkában könnyek csillognak. – És tudom, hogy nem vagyok családtag, tudom, hogy csak a szomszéd vagyok, és hogy mit gondolok, nem igazán számít, de… – Lenéz a terítőre, és az ujját az egyik pöttyre nyomja. – Nagyon szeretnélek boldognak látni, Noelle.

Az ablakot eső veri, a hűtő felbúg, az asztalra könnyek potyognak, egyik a másik után.

– Te pedig… – mondja Anya, és ismét megszorítja a kezem. – Te voltál nekem a fény a sötétben. De ez így nem jó, Noelle. Nem igazságos, hogy visszatartalak. Volt pár alkalom az elmúlt hónapokban, amikor észrevettem… Annyira… boldog, annyira más voltál. És attól félek, hagyod, hogy az életed elszaladjon melletted valaki más miatt, de a… te károdra.

– Anya, én…

A telefonom megrezzen. Az évfolyam-találkozó emlékeztetője az, nem mintha valaha is kihagynám vagy elfelejthetném.

– Sajnálom, nekem mennem kell. Most van ez a nyomorult középiskolai találkozós dolog… Igazából nem is kell ott lennem, akár veletek is maradhatok…

– Nem! Menj csak! – Anya könnyesen rám mosolyog. – Holnap majd beszélünk. Már ha nem nő addigra két fejem ettől az új gyógyszertől! – Rám néz, grimaszol egyet, majd felnevet. – Csak vicceltem!

Ian hátranyúl, és a konyhapultról elém rak egy borítékot.

– Ó, ezt már oda akartam adni. Az utolsó heti fizetésed, Franktől. George adta ide. – Elém csúsztatja. – Frank roppant elégedett volt, úgy tűnik. Odavan az új földszinti bérlakásáért. Azt mondta, igazán otthonossá tetted.

– Örülök neki – mondom. Összefacsarodik a szívem a boríték és a nevem látványától, Frank remegős kézírásától. – És Ian…

Ian rám néz.

– Családtag vagy, csak hogy tudd. Ugyanannyira, ahogy én is. Nem lennénk sehol nélküled.

Ian szeme ragyog.

– Hát – mondja és nagyot nyel. – Jó. Rendben. Köszönöm, Noelle. Nagyon kedves tőled.

iMessage-üzenet Charlie-nak: Szia, drága! Szóval azon töprengtem, hogy Theo szüleinek standja vajon még mindig kiadó-e.

iMessage Noelle-nek: MIIIIIIIII?

iMessage Noelle-nek: NEKED KELL? Kérlek, mondd, hogy igen, kérlek, mondd, hogy igen!

iMessage-üzenet Charlie-nak: Igen! Csak érdeklődöm, ennyi az egész. Lehet, hogy totál megoldhatatlan. De IGEN! IGEN! NEKEM!

iMessage-üzenet Noelle-nek: Te jó ég! VÉGEM van! V-É-G-E-M! És sírok. Rohadt hormonok! Szánalmas! Tisztára hülyét csinálnak belőlem.

11902

Harmincharmadik fejezet

Az évfolyam-találkozó pont úgy néz ki, ahogy elképzeltem. Az udvart reflektorokkal világították meg, ahogy majdnem tizenhat évvel ezelőtt is. Zene szól, egy zenekar játszik élőben valahol odébb, és a távolban sütögetés is van, a füstje magasba száll. Olyan élő az egész, tele emberrel, autóval, zajjal, fölöttünk ugyanazok a csillagok pettyezik az égboltot.

A bejáratnál egy fiatal nő áll egy névjegyekkel megrakott asztal mellett, és mosolyog. Hatalmas szempillája van, a szemhéját élénk rózsaszín és kanárisárga átmenetes festék fedi.

– Vegyen egy névjegyet, és írja fel a nevét – vigyorog izgatottan. – Aztán már mehet is! Az iskola nyitva van, úgyhogy körbe is nézhet.

Valami felpezseg bennem, ahogy befelé haladok az épületben egy kisebb tömeggel együtt, a recepción keresztül ki a kertbe, ami teljes egészében fényfüzérekkel van megvilágítva. Izgatottság, azt hiszem. Remény. Mert itt hagytam el az összes reményt, amim valaha volt. És most visszaszerezhetem.

A zenekar hangosabban szól, a grill serceg és füstöl, az emberek pedig kisebb csoportokba verődve ácsorognak, mint valami mini zenei fesztiválon. Mozdulatlanul állok, talpam alatt a beton, és felnézek az angol terem ablakára, ahonnan Daisy integetett le nekem mindig. Az a gyönyörű arc. Az a gyönyörű, boldog, kerek kis arc. Egyik percben még itt volt, a következőben már nem. Egy-két cikk erejéig még írtak róla a helyi lapban, majd a legtöbben lassan elfeledkeztek róla.

Lehunyom a szemem.

– Hiányzol – mondom magamban. – Nem tudom, mit hoz a holnap – mondom neki –, de ha becsukom a szemem, tudom, hogy figyelsz engem, és azt mondod, hajrá, Elle! Menj, várnak a kalandok! Én pedig hiszek neked. Ezúttal hiszek neked.

Kinyitom a szemem, és egy pillanatra lefagyok. Mintha Samet láttam volna. Sam. Persze, hogy azt hiszem, mivel rohadtul őt látom mindenhol! Mintha mostanában folyton hallucinálnék, mert túl sok fájdalomcsillapítót vettem be, vagy valami. Egy magas, kocogó férfi háta a városban. Ha valaki a leghalványabb amerikai akcentussal beszél. Dilly és Anya valamelyik este egy filmet néztek, és a gyomrom liftezni kezdett, ahogy azt hallottam, hogy valaki azt mondja, „dollár”. Hiányzik Sam. Hiányzik a hangja, a szája, az, hogy mellette úgy érzem, élek, megértenek, és tökéletes vagyok olyannak, amilyen vagyok. Nem olyannak, aki lehetnék. Igaz, amit Ednek akartam mondani, hogy ő azt szerette bennem, akivé válhattam volna. Nem azt, aki vagyok. Szerelem. Sammel ez szerelem. Legalábbis amit én érzek iránta. Francba! Noelle Butterby szerelmes. Meg kéne rémisszen, de nem, sőt nem győzök vigyorogni, az egész arcomat hatalmába keríti, olyan széles, hogy még a vakolat is megrepedne tőle az arcomon. Egy idegen megy el mellettem, és rám sandít. Kissé ijedtnek tűnik, úgyhogy a szám elé teszem a kezem.

Körbesétálok az épületben, aztán céltalanul bolyongok az udvaron. A levegő füstszagú, a távolban időnként egy-egy tűzijáték robbanása hallatszik. Ahogy sétálok, olyasmik bukkannak fel, akár egy 3D-s könyv lapjai, amikről már megfeledkeztem, és velük együtt emlékek özöne rohan a felszínre. Ed karja a vállamon, Daisy, ahogy Lee-t figyeli, ahogy a távolban cigizik. Milyen boldogok voltunk mind!

Veszek egy hot dogot, mint tizenöt évvel ezelőtt Daisyvel. Figyelem a zenekart, ahogy anno tettük, majd veszek egy alkoholmentes koktélt a sörsátornál, és bemegyek az épületbe. Akarom azt a kamerát. Nagyon is. De ha elveszett, azt hiszem, azzal is megbékéltem már. Daisy velem van az emlékeimben. Ahogy az akkori Ed és Noelle is. Egy fényképezőgép nem fogja őt visszahozni, ahogy mást sem, ha már itt tartunk. Gyerek volt még. Már felnőtt vagyok, és nincs sem sarokkanapém, sem pulóveres férjem. De itt vagyok. A jelenlegi Noelle, pontosan itt.

A recepciónál egy egész kis tömeg verődött össze több, fotókkal borított fal előtt, én pedig befurakodom a kis szabad helyre az egyik falnál, ami többeket is odavonzott. Erre viszont nem vagyok felkészülve. Pedig ott van. Daisy arca, egy laminált kis felirat alatt, amin az áll: „Túl korán elmentek.” Daisy Cheng, tizenhét éves. Mellette egy másik tanuló, akit nem ismerek fel. Robert „Duff” Duffield, tizenhat éves. Többen is vannak, mint gondolná az ember. Mosolygós, az időben-megfagyott arcok. Majd pedig ő. Lee. A szívem belesajdul a látványba. Ezen a képen nevet, szeme kék és a haja laza. Én pedig most döbbenek rá, hogy soha nem tudtam, hogy néz ki, úgy igazán. Soha nem voltam annyira közel hozzá. Csak az a cigizős srác volt, akinek Daisy félénken integetett. És ekkor elönt a szégyen. Annyira felemésztett a Daisy elvesztése okozta gyász, hogy Lee-re nem is nagyon gondoltam. Két teljes hétig életben volt még Daisy után. Anya felolvasta azt a rövid, szívet tépően rövid cikket a helyi újságban.

– Kórházban van – mondta nekem. – Te csak magadra koncentrálj, drágám! Daisy is ezt akarná!

Hetekkel később hallottam, hogy ő is meghalt végül. Nem is emlékszem, honnan tudtam meg, csak hogy tudtam. Valahányszor eszembe jut az az időszak, minden emlékem olyan, mintha víz alatt lenne. Lassú, elmosódott, iszapos. Egész hetekre, hónapokra nem emlékszem, de vannak pillanatok, amik kristálytiszták. Emlékszem a megkönnyebbülésre. Nem lesz tárgyalás, nem lesz vizsgálódás, hogy mi történt, sem harag, és nem fognak egy tizennyolc éves fiút vádolni olyasmivel, amit ő sem akart volna, hogy megtörténjen.

Bradley „Lee” Goody, tizennyolc éves.

Soha nem tudtam, hogy Goody volt a vezetékneve. Az sem jutott eszembe, hogy Bradley-nek hívták. Nekünk mindig is csak Lee volt, a srác, aki összetörte a kocsit, amiben Daisy meghalt, semmi több. Néha elszégyelltem magam. A saját gyászunk olyan mélynek és fontosnak érződött, hogy el is felejtettem, hogy volt egy másik család is, akik ugyanígy éreznek, nem is olyan messze tőlünk.

A recepció felé haladok, ami előtt többen is sorban állnak, hogy összeszedjék a kapszulában hagyott dolgaikat és borítékjaikat. Most már készen állok az indulásra, a búcsúzásra. Rákérdezek a fényképezőgépre, aztán megyek, akár megvan, akár nincs.

De rosszul vagyok. Szédülök, és nem bírom megmozdítani a lábam. Mindent túl hangosnak érzek. Valami megmozdul bennem, és megnyílik egy fekete lyuk.

Bradley.

Bradley „Lee” Goody.

Ne.

Ne, ne, ne!

Aztán meglátom őt.

A zsúfolt terem túloldalán, a sor elején. És most már kétséget kizáróan ő az. Nem valaki, aki csak hasonlít hozzá, vagy olyan a hangja. Sam az, és bár a megkönnyebbülés végigsöpör rajtam, mert annyira hiányzott, képtelen vagyok felemeli a lábam. Mintha futóhomokba ragadtam volna és süllyednék. De most meglát. A kezében boríték. És úgy érzem, elájulok, a talaj kibillen alólam.

A másik kezével int, mintha csak az utcán vagy a szupermarketben futottunk volna össze, de a szemöldöke összeszalad zavarában. Biztos olyan hülyén nézek ki, amilyennek érzem magam. Az állam leesett, és hunyorgok, pont olyan fejet vágok, mint aki elkeseredetten próbál rájönni valamire egy túl zsúfolt, hangos teremben, aminek a falai mintha ráadásul ide-oda hintáznának.

Átverekszi magát a tömegen. Megszédülök, de már biztosan tudom.

Tudom, tudom, tudom!

– Noelle! – mondja. – Helló! Mit keresel itt…?

– Ez Lee-é – mondom, a kezében lévő borítékot bámulva. Sam lenéz rá, mintha elfelejtette volna, hogy egyáltalán nála van. És akkor meglátom. Egy fényképezőgép van az átlátszó műanyag tasakban. – Lee – mondom, a szívem zakatol, szédülök. – Lee volt az unokatestvéred.

Sam bólint, majd megdermed.

– Igen. Ő volt.

– Daisy – mondom. – Daisy volt a legjobb barátnőm.

Harmincnegyedik fejezet

Daisy mintha magában megkönnyebbült volna, amikor elmondtam neki, hogy nem megyek velük Lee kocsijával. Annyit kínoztam magam emiatt, különböző verziókat alkotva a fejemben, amikben Daisy szomorúnak vagy csalódottnak tűnt, amikor Ed odament, és azt mondta:

– Gyere velem, Nell! Ne hagyd, hogy egyedül vonatozzak! Lééééégyszi!

Csomószor kínzott azzal az agyam a rémálmaimban, hogy Daisy könyörgött, hogy maradjak vele. Sírt, megharagudott és acsargósan mérges lett rám.

– Mi a szarért hagysz itt? – köpte oda a szavakat. – Mi van, csak úgy lekoptatsz a pasid miatt? Ezt csinálod? Megállíthattad volna! Másként alakulhattak volna a dolgok!

Ám a valóság egészen más volt. Vihorászva botorkált keresztül velem a gyepen, aztán megállt, és az autóra mutatott. Egy fehér, ültetett Golf állt a távolban.

– Ott van! – mondta. – Amellett a nagyon magas, sötét hajú srác mellett. Azt hiszem, az az unokatesója. De nézd csak! Nézd meg! Az a szuper szexi haj!

– Dögös.

– Mindketten nagyon dögösek! Nos, még hátulról is látszik, könnyen megmondható, hogy valaki dögös-e, tudod? – mondta Daisy. – A tudósok is megállapították. Ezek ketten pedig azok, hidd el nekem!

Aztán Daisy körém fonta a karját, és szorosan megölelt. Mindig annyira erősen szorított, mintha valamit ki akarna passzírozni belőlem.

– Utálom a gyenge ölelést – mondogatta mindig. – Vagy csináld, vagy ne, ha nem gondolod komolyan. Mi az értelme egyébként? Vagy ölelj meg, vagy ne!

– Tudod, hogy azt mondta, nekem van a legszexisebb szám, amit valaha látott? – visította, én pedig a fülébe nevettem. Mindig vaníliaillata volt, azt a babakék üveges parfümöt használta állandóan.

– Tényleg szexi szád van.

– Várj, amíg meghallod a hangját! – mondja egy helyben toporogva, mint aki mindjárt bepisil. – Kicsit olyan, mintha… nem is tudom… kanadai lenne, vagy valami. Vagy lehet, hogy egyszerűen csak fura, mint az olyan együttesek tagjai, akik amerikai akcentussal beszélnek, holott egy angol faluból származnak. Én szeretem a furcsát!

– De kanadai?

Belém karolt.

– Ó, nem! Bristoli, azt hiszem. Majd meglátod, mire gondolok, amikor meghallod a hangját. De az unokatesója teljes mértékig amerikai, úgyhogy szerintem onnan veszi. Tudod, úgy ráragad.

Aztán annyira nevettünk, hogy úgy tűnt, soha nem hagyjuk abba.

Együtt sétáltunk a csodás puha, zöld gyepen, a reflektorok fénye olyan erős volt, mintha nappal lenne. Talán ezért emlékszem úgy, mintha az utolsó közös emlékünk nappal történt volna, és a nap sugara pont Daisyre vetült volna, barna szemét rézszínűvé varázsolva. Tekintetében várakozás csillogott, az előtte álló lehetőségek izgatottsága.

– Jó magas az unokatesója, mi? – kérdezte Daisy. – És tudod, szeretem a mi Edünket, de azért kicsit kár, hogy nem vagy egyedülálló, Elle, mert totál el tudnálak képzelni egy magas pasi mellett.

Felnevettem, ő pedig megszorította a karom.

– Komolyan mondom! Látom, ha behunyom a szemem. Te meg ez a nagyon magas srác, akinek… nem is tudom… a szemében csillogás van, a karja erős és… – Előre gesztikulált Lee unokatestvére felé, aki éppen elsétált, a zsebeit tapogatva. – Mármint, nézd azt a vállat…!

Megállt, tudatában annak, hogy Ed már mögöttünk van.

– Csak mert tudod, lehet, hogy Ed mosolya csodás, a fogsora meg egy merő Colgate-reklám, és csomó unalmas dolgot tud bioszból, amiért a lányok odáig vannak. – Rám nézett és elvigyorodott. – De Ed tényleg baromi alacsony. Szerintem simán jó lenne rá a harminchatos cipőm.

– Negyvenhármas a lábam, köszi szépen!

Ed meleg karja szorosan a derekamra siklott.

– Bő negyvenhármas – mondtam, és Ed megpuszilta az arcom.

– Az elég gáz, Edward – mondta Daisy. – Lee-nek negyvenhatos. Az unokatesója meg talán nem is talál magára cipőt. Az igazi férfi ismérve!

Megtorpantam a füvön. Emlékszem, hogy feltűnt, mennyire füstillatú lett a hajam a sütögetéstől, ahogy az orromhoz emeltem egy hajtincsemet.

– Hogy lehet az, hogy tudod, mekkora cipőt hord Lee – kuncogtam –, de fogalmad sincs, mi a teljes neve? Vagy hogy hol lakik, vagy hogy tizenhét, tizennyolc vagy tizenkilenc éves-e?

– Mert legelőször az igazán fontos dolgokat derítem ki, mint a cipőméret, vagy hogy tud-e verset írni…

– A valódi neve? – kérdezte Ed nevetve.

– Igen, az valami Stanley vagy Bradley, vagy valami. Amúgy meg, Edward, menned kell.

– Valóban?

– Elle, gyere velem haza Lee kocsijával! Légyszi! És akkor megismerheted!

– A vízvezeték-szerelő tanfolyamos csávó? A jó hajú?

– Aha!

– Hát, nem fogod lenyúlni a csajom! – mondta Ed, és a nyakamhoz dörgölte az orrát. – Én is jövök.

– Kizárt! Nincs annyi hely! Te nem jöhetsz!

– Mi? Akkor mehetek haza egyedül?

Ed felnyögött, és maga felé húzott, ahogy tovább botorkáltunk.

– Gyere velem a vonattal, Nell! Csak gyertyatartó leszel! Senki sem szereti a gyertyatartókat, pláne senki nem akar az lenni…!

– Nem lesz az. Nell alaposan szemügyre veheti és jóváhagyhatja Lee-t, aztán hazadobjuk. Utána megyünk az éjjel-nappalis Mekibe, és majd a parkolóban smárolunk.

– És mikor nézed meg magadnak a lábát? – kérdezte Ed. – A Big Mac előtt vagy után?

Erre mindhármunkból kitört a nevetés ott, a csillagok alatt, a reflektorfényben, a leheletünk ködpászmákat formált a levegőben.

– Komolyan, gyere velem, Nell! Daisy randizik.

Tényleg mérlegeltem a dolgot. Nem akartam a gyertyát tartani nekik, Eddel akartam lenni, de szerettem volna Daisyvel is lenni, megismerni a fiúját, akiről folyton beszélt. De máskor is találkozhatok vele, nem? Olyankor, amikor nem én lennék a gyertyatartó, aki kínosan feszeng a hátsó ülésen Lee unokatesója mellett, vagy akárki legyen is a srác, miközben azok ketten elől ott smárolnak.

– Azt hiszem, most jobb, ha magatokra hagylak titeket. Ha tényleg csókolózni fogtok, meg ilyenek. Hacsak nem akarod, hogy menjek, mert akkor persze…

Ekkor Lee odakiabált.

– Daisy!

Még mindig hallom a visszhangfélét, ha elég erősen koncentrálok. Annyira hangosan szólt, hogy visszhangzott.

– Én nem látom, hogy tele lenne a kocsi – suttogtam.

– Látod? – mondta Ed. – A magas haverja a speckó cipőivel el is megy.

– Istenem! – Daisy hátranézett Lee irányába, aki még mindig minket figyelt, mosolyogva, lazán integetve. Visszaintegetett, majd hozzánk fordult, csillogó szemmel, a fülében egy-egy limezöld kő ragyogott. – Lehet, hogy tényleg csak ketten leszünk.

Ekkor Lee megint megszólította, mire Daisy elkezdett hátrafelé sétálni. Az arcára izgatott, fogsorvillantó vigyor ragadt, a szeme csillogott.

– Szeretlek! – tátogta. – Majd írok, Elle!

– Jól is teszed!

És írt is. Ez volt a legeslegutolsó üzenete. „Frankón épp most nyúlt ide és szorította meg a kezem. Táncol a szívem! KI GONDOLTA VOLNA, HOGY A SZÍV MÉG TÁNCOLNI IS KÉPES?!”

Még vártam Daisy „Hazaértem” üzenetére, de nem jött. A vonaton egészen addig aludtam, amíg Ed fel nem rázott a megállónknál, aztán hazasétáltunk együtt fáradtan, lassan, miközben a városon kék fények rohantak keresztül. Méltatlankodtam a hirtelen felharsanó szirénák miatt. A szirénák, mint később megtudtam, Daisy és Lee miatt szóltak. És miattam is szólhattak volna, ha velük mentem volna.

Harmincötödik fejezet

A távolban harsog a zenekar, és a grillről mintha füstjeleket eregetnének. A nedves füvön állok, és magamat ölelem. Örülök, hogy ilyen sok réteget vettem magamra, mielőtt elindultam este. Ennek ellenére is egész testemben reszketek, a fogam vacog.

– Jól vagy? – kérdezi Sam.

Felnézek rá, a széltől a könnyek nyoma jeges lesz az arcomon.

– Azt hiszem. Te?

– Azt hiszem – mondja, majd a mellkasához emeli az egyik csodás kezét, és meglapogatja egyszer. – A szívem még mindig zakatol.

– Az enyém is – mondom.

Egyikünk sem mond semmit, és csak figyelem a pászmákat, amiket a leheletünk alkot a hideg levegőben, ahogy ott állunk azon az udvaron, ahol annyi évvel korábban is.

Samnek is be kellett volna ülnie abba az autóba. Neki kellett volna vezetnie, figyelni Lee-re, megakadályozni, hogy gyorsan hajtson. És nekem is be kellett volna ülnöm abba az autóba. És ha megtettem volna…

– Találkoztam volna veled… – mondom remegő hangon. A hajamba belekap a jeges szél. – Ha Daisyvel mentem volna Lee kocsijához. Ha te nem mentél volna el…

– De ha beszálltunk volna… – Sam elhallgat és nem fejezi be a mondatot.

Meghaltunk volna, gondolom, és egy mázsás súly telepszik a vállamra. Abban a kocsiban kellett volna találkoznunk akkor éjjel. Ám ha így lett volna, mindketten meghaltunk volna.

– Szerencsés volt, hogy élve megúszta. Az autó… – Felszisszen, egy pillanatra becsukja a szemét, én pedig bólintok, mert tudom, milyen volt. Totálkárosra tört, azt mondják. Összegyűrődött, megtört fém és üveg maradt belőle. – Két-három hétig volt a kórházban. A nagybátyám egy darabig nem mondta el neki, mi történt a lánnyal. Daisyvel. Azt hiszem, tudta, mi történne, ha elmondja…

Szólásra nyitom a szám, de képtelen vagyok beszélni, a szememből egymás után peregnek a könnyek. Tragédia volt, mindenkinek. Igazi tragédia. Lee hagyta, hogy a bűntudat maga alá temesse, hiába könyörgött volna neki Daisy, hogy ezt ne cipelje magával.

– Két napja jött haza a kórházból – mondja Sam. – És akkor tette. Együtt… – Sam felnéz az égre, és olyan szomorúan mosolyog, hogy úgy éreztem, a szívem ott helyben kettéhasad. – Videójátékoztunk. Mario Karttal. Aztán meggyőzött, hogy menjek, hozzak valamit enni, és persze én meg mentem. Örültem, hogy végre eszik. És aztán… ennyi volt.

A kézfejemmel törlöm le a könnyeim. Ami még ott marad, azt a szél szárítja fel.

– Annyira sajnálom, Sam!

– Én is – mondja.

Távoli muzsika úszik felénk a találkozó felől, gitárok és egy túl hangos basszusgitár. Két ember körvonala látszik, ahogy részegen botladoznak a nedves fűben.

– Az jutott eszembe, hogy… vajon egész idő alatt megpróbált – mondom, könnyes szemmel – újra összeismertetni minket?

– Kicsoda? – kérdezi Sam, de gyengéden rám mosolyog. A szemében megcsillan a hold kékes fénye.

– Nem tudom.

– A sors? – veti fel, de most nincs benne semmi piszkálódás, sem incselkedő mosoly.

– Igen – mondom. – Szeretem ezt gondolni. Mármint már magam sem tudom, mit hiszek, de olyan sokáig hittem, hogy a sors rendezte úgy, hogy találkozzam Eddel, hogy nem engedte, hogy beszálljak a kocsiba, és aztán… – Hosszan fújom ki a levegőt, a leheletem kék füstnek látszik. – Amikor szakítottunk Eddel, az jutott eszembe, hogy akkor most ennek mi értelme volt? Talán mégsem a sors, hanem választás kérdése. Talán mindig is a választásról szólt. És aztán találkoztam veled.

Sam felemeli a tekintetét a földről, egyenesen rám, a gyönyörű szeme az enyémen időzik.

– És aztán találkoztam veled – ismétli.

A zenekar a távolban egy új számba kezd, amit némi üdvrivalgás követ. Az biztos, hogy a bor és a sör mostanra megtette hatását, a gátlásaikat sutba dobva ordítósan énekelnek páran, érthetetlenül és hamisan.

– Emlékszel még, miért mentél el? Miért nem szálltál be a kocsiba?

Sam bólint, és visszafordítja a tekintetét a talaj felé.

– A kulcstartó miatt. – Újra rám néz a szemébe hulló sötét haja alól. Észrevettem, hogy nincs a kulcscsomómon, és megfordultam, tényleg csak egy percre, hogy körbenézzek a földön.

– A hanga? Ami nálam van?

Bólint.

– Azt hittem, ott vesztettem el. Mármint nem biztos, de szerintem ott.

– A kulcstartóm a tied.

Sam arcán visszafogott mosoly jelenik meg.

– Azt hiszem, most már elég hülyén hatna tiltakozni ellene.

– Az! – mondom. – Én tudom. És a hanga tényleg megóvott téged!

Felnevet, végigszánt a haján a kezével, és kisfiúsan megvonja a vállát.

– Anyám is így vélekedik.

Valaki beleszól valamit a mikrofonba a távolban, és valami potyogni kezd a sötét égből. Eső. Havas eső.

– Tényleg… a reptérre mentél akkor?

Sam bólint és az ajkába harap. A havas eső cseppjei egyre inkább csak szállingóznak, mint esnek, minél tovább állunk kint.

– Igen. De úgy volt, hogy beugrom a suliba Bradley cuccaiért, de aztán… nem is tudom, Noelle, képtelen voltam szembenézni vele, úgyhogy nem mentem be. Soha nem voltam rá képes, kimondani hangosan.

– A fényképezőgép. Te voltál, aki betelefonált a fényképezőgép miatt.

Sam ismét bólint.

– Van benne egy fotó rólunk Bradley-vel. Egy közös képem sincs vele, úgyhogy Daisy neki adta.

– A gépet?

– Aha. – Elmosolyodik, a szeme a távolba réved, mintha egy régi emlék elevenedne meg előtte, amit én nem látok. – Daisy már berakta a borítékját, de a fényképezőgépről, amit a kezében tartott, teljesen megfeledkezett. Így odaadta Bradley-nek. Bradley amúgy nem akart berakni semmit a saját zacskójába. Nem igazán volt az ő asztala ez. A bulis rész annál inkább. – Sam felnevet ennél a megjegyzésnél.

– Ezek szerint találkoztál vele! – mondom, és a felismerés felér egy öleléssel. – Találkoztál Daisyvel.

– Igen – mondja Sam mosolyogva, mint aki már rég rájött erre. – Igazán… tűzről pattant volt, nem? Egy energiabomba, aki rám kiabált, hogy mosolyogjak, vidámabban, nézzek a gépbe, legyek dögös.

Elnevetem magam, mélyről jövő nevetéssel. Daisy találkozott Sammel! Úgy halt meg, hogy ismerte őt, a férfit, akit szeretek. Előbb találkozott vele, mint én.

Ahogy most ránézek ezen a fagyos, sötét udvaron, mögöttünk a színpadként kivilágított iskolával, teljesen biztos vagyok abban, hogy szeretem őt. Szerelmes vagyok Sam Attwoodba. Igazán.

– Tudtam én, hogy nem véletlenül botlom beléd állandóan – mondom, miközben az arcomon könnyek peregnek. – Tudom, hogy te nem így gondoltad, de én igen. Azt hiszem, valahol mélyen mindvégig tudtam.

Sam szomorúan néz rám.

– Próbáltam – mondja. – Mármint, azt hiszem, csak áltattam magam. De abban a pillanatban megkedveltelek, hogy beültél a kocsimba. Aztán amerre csak megfordultam, ott voltál, és amikor nem, akkor meg másra sem tudtam gondolni, csak rád, pedig… megpróbáltam. Egyszerűen… nem is tudom, betöltötted minden gondolatom. – Sam felnevet, a kezét az állához emeli. – Nem találtam rá magyarázatot. És most sem tudom… megfogalmazni, hogy érzek, amikor velem vagy, Noelle.

A szívem mintha többszörösére dagadt volna a mellkasomban, teli héliummal, és mindjárt az egekbe repít, mint egy lufi. Aztán eszembe jut Jenna, az évfordulójuk, és Steve meg az a nyomorult Miranda, mire a könnyek még gyorsabban hullanak.

– Szeretlek – mondom rekedten, és magam mellé ejtem a karomat. – Szeretlek, Sam. És tudom, hogy túl késő, és talán nem is illendő már, és túl sokat dumálok, de soha nem beszélek az érzéseimről, sem arról, mit szeretnék, mert úgy érzem, nem számít, de ez most más. Nem várom, hogy bármit is mondj erre. De tényleg szeretlek, Sam. Ezzel a tudattal menj el, és vidd magaddal fel a nyomorult hegyekbe!

Sam szeme csillog a holdfényben, és felnevet, amitől elővillannak fehér fogai. Odalép hozzám, felszámolva a köztünk lévő távolságot a sötét füvön, és lehorgasztja a fejét.

– Miért lenne túl késő? – suttogja.

– Az… évfordulótok. – Elsírom magam. – Steve és Miranda. A híd… A…

Sam az arcomra teszi a kezét.

– Noelle, soha nem mentem fel a hídra. Mármint az a híd a terapeuta rendelője igazából. – Megint felnevet. – Vagyis elmentem. De csak azért, hogy megmondjam, hogy vége van.

– Tényleg? De nem írtál, és nem is hívtál…

– Mert egy kis nyugtot akartam nektek hagyni Eddel.

– Nekünk Eddel? De hát tudtad, hogy annak esélye sincs, hiszen menyasszonya van, és…

– Noelle. – A meleg, erős kezébe vette a kezemet. – A hotelben beszéltünk, és megkért, hogy ne adjam tovább neked, amit apámnak és nekem mondott. Én erre közöltem vele, hogy csak azzal a feltétellel, ha komolyak a szándékai, de ha nem akar veled lenni, akkor hagyjon békén, mert megérdemled a boldogságot. Persze önző módon nagyon nem akartam, hogy mellette legyél boldog. De tudom, milyen sokat jelentett neked, és nem akartam én lenni az a pasi, aki közétek áll…

– Ő nem jelent semmit – mondom a fejemet csóválva. – Te vagy számomra a minden. Te.

A hideg kezem közé fogom a meleg, szépséges arcát. Az ujjbegyeimet szúrós, durva borosta szúrja. Annyit, de annyit vártam erre. Rá.

– Szintúgy, Gallagher. – Rám mosolyog, majd puhán megcsókol, az arcom a keze közé fogja, ujjai a hajamba érnek. A csók lágy, de sürgető, mintha végre valóra vált volna, amiről eddig álmodtunk. Ez a csók üzenet a világmindenség és a sors felé, hogy megérkeztünk. Végre.

Sam elhúzódik, és mélyen a szemembe néz.

– Az egész eddigi életemből hiányzott ez az érzés, amit melletted megélek – mondja. – Egy napot sem akarok úgy tovább élni.

– Akkor ne tedd! – mondom.

– Nem is teszem – mondja Sam, ahogy az égből hópelyhek kezdenek szállingózni.

Harminchatodik fejezet

– Ezt a szarságot! – puffog Charlie. – Kurvára fázom!

– Pedig nem fagyos, csak élénkítő az idő – mondom. – Te nem érzed? Ez az illat! Kaland. Azt hittem, a kaland is rajta van a valódi éned-listán!

– Igen, a kaland rajta volt a valódi énem-listán, Noelle… A francba! – Charlie megcsúszik a falevelekkel borított peremen, és megragadja Theo karját. – De az nem volt rajta, hogy meghalok egy kiránduláson Amerika Kapitánnyal! Luxuskempingezésre fizettem be, ahol van fűtés és vécé!

– Na, ne már, Charlie! – mondja Sam. – Meglátod, megéri, ha odaértünk!

– Naná, amint kiszabadítom a táskámból a hatalmas üveg proseccómat! Anyánál van a kicsi reggelig, úgyhogy nagy valószínűség szerint délre már részeg leszek.

Sam rám vigyorog, a bőrén a téli nap nyoma, és a gyomrom ugrik egyet. A pasim, Sam. Tényleg Sammel járok!

– Hoztam nagyon finom likőrt – mondja Theo mélyen beszippantva a levegőt, és úgy néz körbe az erdőben, mint aki minden apró pillanatot élvez, magába szív. – Házi bodza.

– Csodás lesz a pezsgőmmel! – mondja Charlie.

Mind felnevetünk. Sam kezébe kapaszkodom, ahogy felfelé haladunk a nedves levelektől csúszós emelkedőn. Direkt ehhez vettem túracipőt és esőnadrágot is. És még a tavaszi mászáshoz is jó lesz, ahova Sam mindenképpen el akar vinni Walesben, nem messze a munkahelyétől.

– Aprócska mászás lesz, ígérem – mondta az ágyam szélén, csukott szemmel ülve szenteste. Amikor kisétáltam elé a műanyag nadrágomban és a túracipőmben, mondtam neki, hogy kinyithatja a szemét, majd az ágyra emeltem az egyik lábam, és megpaskoltam a térdem.

– Ez a cipő nem mászik aprókat sem – nevettem, az ő szeme pedig elkerekedett.

– Basszus! – nevetett fel, és az ölébe ültetett.

– Boldog karácsonyt!

– Ez a legszexisebb dolog, amit valaha láttam – mondta a számba. – Az én aprócska hegyem.

Hat hét telt el az időkapszulás este óta, és az egész egy csodás forgatag volt. Sam visszament Snowdonba dolgozni, én pedig találkoztam Theo szüleivel, hogy megbeszéljem velük a kávés kioszk kibérlését. Végül egy álmatlan éjszaka, számtalan Anyával és Iannel folytatott beszélgetés, egy estényi őrült tervezgetés után , a jegyzetfüzetemben sorra véve minden jó vagy rossz eshetőséget, lecsaptam a ceruzámat és nagy levegőt véve igent mondtam. Annyi mindent elő kell készítenem, hogy az már az én kis hófödte hegyemnek tűnik, de nyolc hét múlva megnyitom a saját virágos standomat. Én! Noelle Butterby, harminckét (majdnem -három) évesen. Igent mondtam, és ha szükséges, majd pánikolok (sokkal) később.

Charlie tervezi a feliratot és a logót. Theo azt mondta, ellát majd trüffellel a megnyitóra, Dilly pedig összeállít egy virágokról szóló dallistát, amit az akusztikus gitárján tervez előadni (amibe teljesen még nem mentem bele, de megígérte, hogy A Vihar aznap nem bukkan fel semmiféle dobbal, és ő is csak egy rövid repertoárral készül). Ma azonban piknikezünk Sam és én, én és a pasim, Sam, Theo és Charlie. Charlie felvette a terápiás listájára a „többet lenni a természetben” tételt, és amikor ezt elmondtam Samnek, a szeme felcsillant.

– Menjünk kirándulni! – mondta. – Hívd fel őket, beszéljetek meg egy dátumot! Tudok egy szuper helyet nem messze.

Amikor feltárcsáztam Charlie-t, úgy éreztem, szétrobbanok.

– Mondd meg nekik, hogy ez a büntetés, amiért luxuskempingezni visznek minket! – kiáltotta, és aztán tovább beszélgettünk a kempingezésről, kettesben (sátor nélkül), a hegymászásról, ünnepekről, véget nem érő éjszakákról, tengerentúli repülőutakról, hőlégballonokról.

– Nézd! – mondja Sam, a kezemet szorítva erős kezével. – Már majdnem ott vagyunk.

– Azt akarod, hogy felmásszunk oda? – kérdezte Charlie, mintha Sam egy kitörő vulkánra akarna felterelni minket.

– Ez csak egy meredély, de várj, amíg meglátod a kilátást!

– Prosecco! – kántálja Charlie. – Csak a rohadt prosecco jár a fejemben.

Veszélyesnek tűnik ennyire boldognak lenni, és biztos vagyok benne, hogy egy darabig így is érzek majd. Ha valamitől sokáig félsz, megtalálja a módját, ahogy Frank mondta, hogy az alapbeállításaid részévé váljon. Azt mondogatod magadnak, hogy nem neked való ez, hogy nem te hozod a szabályokat, és minden, amit mások megkapnak, egyszerűen elérhetetlenek számodra. De nem így van. Bármi elérhető, ahogy Sam és én is bebizonyítottam saját magamnak. Amúgy meg ki mondta, hogy nem módosíthatod az alapbeállításaidat? A nem használt funkciókat töröld, és helyettesítsd mással!

Sam felhúz, én pedig Charlie-t húzom magam után a meredély tetejére. A látványtól eláll a lélegzetem.

– Mi a szar! – leheli Charlie. – Mordorban vagyunk, vagy mi?

– Majdnem – nevet Sam. – Nagyjából tizenöt percre vagyunk a házatoktól. Nézd! – mutatja Sam, a másik kezét védelmezőn a hátamra teszi. – Ott van a templom.

– Te jó ég! Odanézzetek! Olyan, mint… nem is tudom, egy karácsonyi falu vagy valami hasonló. Mintha csak a szaros Postás Patből fotózták volna ki!

– Gyönyörű – mondja Theo. Samre nézek, aki már engem figyel.

– Hát, te aztán tényleg túrázni hoztál minket – mondja Charlie, és felmutatja az öklét, amihez Sam vigyorogva nekiüti a sajátját, mire Charlie odahajol, és megpuszilja az arcát. – Köszönöm! Nagy szükségem volt erre, Kapitány! – A város felé fordul. – Úgy érzem, élek! – kiáltja. – ÉLEK!

– A mi kis városunk – mondja Theo, aki szemlátomást meghatódott, büszke arcát vastag kötött sapka és egy, mint kiderült, Jet által kötött sál keretezi. Jet és a felsőteste.

– Na és, Sam – kérdezi Charlie lélegzet-visszafojtva –, mit gondolsz, ez a te kis városod is lehet? Mi a terv?

– Charlie! – szólok rá, de nem bírom ki, és belefojtom a nevetést Sam vállába. Charlie Wilde. A rohadtul vakmerő Charlie Wilde. Erről még nem beszéltünk Sammel, hogy mi lesz a wales-i munkájával és velem itt. Egyelőre csak randizunk, azt hiszem, de olyan reményteli és izgalmas ez az egész, hogy annyira nem is érdekel. Tudom, hogy pont ott tartunk, ahol tartanunk kell. Tudom, hogy mindig megoldjuk majd. Az a külön töltött tizenöt év bebizonyította.

– Hé, Char! – mondja Theo – Segítesz előkészíteni a pikniket?

– Naná! – mondja, majd kinyújtja a kezét, mint valami Shakespeare-színész. – Tömj meg azokkal a csodás paradicsomaiddal, szerelmem! – nevet. – Nyisd fel a vágyakozó harmadik szemem!

– És ilyen a prosecco előtt! – mondom Samnek, aki felnevet.

Charlie és Theo elsétálnak, Charlie kacag, mi pedig nézzük, ahogy a füves meredély egy laposabb részén kiterítenek egy lila pikniktakarót a hideg földre.

– Soha nem piknikeztem még télen – mondom. – Ráadásul egy erdős dombon.

– Bármikor és bárhol jó enni, ha engem kérdezel. – Sam mosolyog, én pedig odahajolok, hogy megcsókoljam azt a gyönyörű száját.

– Autópályán – mondom –, erkélyen.

– Bérelt kocsiban – teszi hozzá Sam, én pedig a vállára hajtom a fejem, és a makettváros felé bámulok. Úgy néz ki, mintha egy kertészetben vásárolt karácsonyi ablakdísz lenne, amiből nyálas karácsonyi dalok szólnak.

– Látod ott azt a kis templomot? – kérdezi Sam.

Bólintok a vállára dőlve.

– És azt ott mellette, látod? Apa régi bérháza!

– Ühüm.

– És ott a park, és valahol ott, egy apró pici folt, az a veteményes kertje.

Ismét bólintok.

– Amit nekem adott – mondja Sam, és a hajam felé fordítja a száját. – Én pedig neked szeretném adni. Ha kéred. Ne félj, semmi sem kötelező! Csak említetted, hogy szeretnél valahol termeszteni dolgokat, és otthon anyukádnál a kert…

Felnézek rá, és a tekintetünk összetalálkozik.

– Komolyan mondod?

Sam elmosolyodik.

– Persze! Tied az egész! Ha szeretnéd. Tőlem, neked. Vagyis. Franktől neked, igazából. Én csak a közvetítő vagyok.

Felnevetek, és a kezem közé fogom az arcát. Néha legszívesebben összenyomnám és -puszilgatnám, „megenném, megharapdálnám”, ahogy Charlie mondta Theóéról. Soha nem értettem ezt. Azt hittem, ez is egy olyan közös „dolguk”, mint a reiki, Theo apró uborkái, meg Charlie harmadik szeme, ami gyümölcsfogyasztás után nyílik ki. De most már értem. Teljesen.

– Köszönöm! – mondom Samnek. – Édes Istenem! Komolyan, nagyon köszönöm!

– Odaadom a kulcsokat – mondja –, mielőtt visszamegyek. Aztán mehetsz, és felfedezheted az apró kis földdarabodat.

– Máris odavagyok érte! – mondom. – A saját kis sártengerem!

Harminchetedik fejezet

– Gyere, nézd, milyen dögös! – mondja Dilly a gitárját hangolva.

– Ki?

– Ott! Most száll le a vonatról! Micsoda segge van!

– Dilly!

– Mi van? – Kibámul, miközben az egyik hangolókulcsot csavargatja a gitáron. – Nézz rá! Ezt a pasit kábé márványból faragták!

– Lennél szíves a nyomorult gitárhangolással foglalkozni, aztán nem is tudom, kezdj pengetni, vagy énekelj! Tedd magad hasznossá! Hol a francban van már Theo?

Dilly felsóhajt, és a kezével végigszánt a habcsókforma frizuráján.

– Ne idegeskedj már, Elle! A stand tök jól néz ki. A virágok is! Te meg… hát, te meg úgy nézel ki, mintha függönyöket aggattál volna magadra, hogy őszinte legyek, de jól nézel ki te is! Úgyhogy nyugi, oké? Komolyan!

Ma van a nagy nap! Ma nyit a Noelle, vagyis a saját kis virágüzletem a vasútállomáson. Az enyém! A saját kis üzletem! Alig hiszem el, hogy kimondom ezeket a szavakat! Dillynek pedig igaza van, tényleg csodásan néz ki, pont úgy, ahogy elképzeltem! Ha kinyitom, a zsalugáteren polcok vannak, tele nyíló virággal, vannak kis csokrok, és vannak szálas virágok külön-külön csoportosítva, az egyedi megrendelésekhez. Charlie gyönyörű felirata a fejem fölött ül. Egy uszadékfa deszkára festette fel a nevem tetoválásszerűen, fehér és narancssárga színben, a betűk között pedig egy nagy fejű százszorszép zöld szára tekereg. Kicsi, gyönyörű és az enyém! Egy hely, ahol azzal foglalkozhatok, amit szeretek, egy olyan hely, ahol jönnek-mennek az emberek, amit körbebarangolhatnak, ahol elkalandozhatnak egy kicsit, mielőtt hazatérnének. Vagy nem, ha nem akarják.

– Mennyi az idő? – kérdezem idegesen.

– Fél kilenc. Ó, nézd! Charlie és Theo! – Dilly kinyújtja a kezét, és akkorát integet, mintha egy szórakozóhelyen próbálná megtalálni a barátait.

Charlie végigsiet a peronon, kezében egy hatalmas virágalakú lufi, arcán széles mosoly, a másik keze a levegőben, mintha egy koncerten lenne.

– Csajszikám! – kiáltja. A reggeli ingázók hűvösen néznek fel a kávéjukból. – Az én csajszim megcsinálta! Baszki, mindjárt sírok! Csodásan néz ki! Igaz, Theo? Csodásan!

Charlie odasiet hozzám, átölel, aztán az ujjaim köré fonja a lufi madzagját.

– Ez a tiéd! – Sugárzó mosollyal a fülem mögé tűri a hajam. – Annyira büszke vagyok rád!

Theo felnéz az üzlet feliratára, majd rám. Elengedi a babakocsit, amiben Petal ül pufók kezében egy hatalmas croissant-nal, és lenyomja a féket.

– Gratulálok, Elle! – mondja a babakocsit megkerülve, hogy megöleljen. – Pont így képzeltem. Mindig is tudtam, hogy sikerül!

– Megjelent neki – mondja Charlie rám kacsintva. – Az izzasztókunyhóban.

– Jettel együtt, nem kérdés – mondom.

– Naná! – kuncog. – Az orális szex óra után.

Charlie-val hangosan nevetünk, a boldogságunk visszaverődik az állomás falairól, Theo pedig lefotóz minket. A kezembe veszem Petalt, és beállok, Charlie az arcomhoz nyomja az arcát, mire Dilly befurakodik a képbe és hülye fejet vág. Úgy érzem, túlcsordul bennem a boldogság és a szeretet.

Aztán egy ismerős hang üti meg a fülemet.

Anya. Anya az! Itt van, és gyönyörűen néz ki, ahogy a nap rásüt az arcára. A kedvenc rubintvörös rúzsa van az ajkán, a térdig érő csizmát és azt a bundát viseli, amiben a különböző egyesületekben tartott fellépése után kislisszolt. Anya. Az én csodálatos anyukám! Ahogy meglát, elsírja magát. Annyira reméltem, hogy eljön! Apró lépésekben halad, és az, hogy most idejött a sétabotjával, amit Dilly élénk rózsaszínre festett és strasszal rakott ki, hatalmas lépés számára. Hatalmas.

– Ó, Elle! Elle, ez valami csodaszép! Gyönyörű! – mondja, majd széthajtja Ian bézs esőkabátjának hajtókáját, és az arcát mellkasára hajtva sír.

– Szép munka, Noelle – mondja Ian kimérten, miközben egyik kezével Anya hátát lapogatja. – Nagyon szép! Már hagytam is egy Google-értékelést. Mondtam már, hogy helyi idegenvezető vagyok?

Mindenki megkóstolja Theo kakaós-rózsavizes trüffeljét, és még Candice és Steve is eljön, akik kiugrottak egy nem hivatalos cigiszünetre az irodából. Dilly elénekel két dalt, amit Anya tapssal és énekkel kísér, én pedig úgy érzem, a szívem mindjárt kiugrik a helyéből, ahogy látom őt ide-oda ringani, miközben a fia fellépését nézi, ahogy régen. Anya itt van. Én is itt vagyok. Pedig mindketten biztosan rettegünk, én például majd összecsinálom magam, de akkor is csináljuk. Most élünk. Hiszen itt vagyunk, és csak ez számít.

Hátranézek a kis virágüzletemre, aztán a számomra legfontosabb emberekre. Majdnem mind itt van. És eszembe jut valami, amit egyszer Daisy írt egy irodalom beadandójában. Azt mondta, az egyetlen módja annak, hogy örökké élj az, hogy egy kis részt hátrahagyj önmagadból. Belőlem ez az a bizonyos rész.

Megfordulok a peronon, a hűvös szellő a hajamba kap, a két ajtóval arrébb lévő pékségből édes-olajos fánk illata száll. És itt van ő. Az utolsó elem. Sam. Felém közelít a peronon. Magas, jóképű, erős, nem-bírok-enni-annyira-émelyítő gyönyörűség. Egy hatalmas, napfelkelteszínű csokor van a kezében.

Néhány lépést teszek felé, úgy találkozunk. Dilly a hátam mögött gitározik és énekel, Anya, Theo és Ian nézik, Petal alszik, Charlie pedig egy járókelővel cseveg, kezében az ezüsttálcán sorakozó trüffelekkel.

– Eljöttél! – Rámosolygok, Sam pedig visszavigyorog rám.

– Mi újs, Gallagher? – Lehajol, és gyengéden megcsókol. – Bocs, kicsit megcsúsztam apánál. De itt vagyok.

– Itt vagy.

– Teljes valómban – dörmögi a fülembe, aztán felegyenesedik, és a kioszkra néz. – Hú, a mindenit! Ez… Noelle, ez elképesztően néz ki!

– Az, ugye? Ezek meg…? – mutatok a virágokra a kezében, az izgatottságtól egy helyben toporgok.

– Ó, ezeket nem neked hoztam – mondja Sam komoran, a fejét ingatva, aztán kajánul elvigyorodik. – Na jó! Fogd! A tied! – Felnevet. – Azt nem lehet, hogy te egy egész várost látsz el virággal, de neked nem hoz senki, nem igaz?

– Te jó ég, de szépek! Őszirózsák! – mondom.

– Igen, tudom! Most alaposan utánanéztem – mondja, ahogy átadja a csokrot. A papír összegyűrődik a kezünk alatt.

– Tényleg?

Bólint, és gyengéden a mutató-és hüvelykujja közé fogja az államat.

– Türelmet jelent.

A szívem táncra perdül.

– Így van – mondom. – Azt jelenti.

Türelem. A türelem juttatott minket ide. Már tizenöt évvel ezelőtt, sőt azóta többször is megtörténhetett volna. Ki tudja, hányszor? Ki tudja, hányszor mentünk el egymás mellett, vagy kerültük el pont egymást, mint két egymás mellett elhaladó hajó az éjszakában. Ám akkor nem lett volna megfelelő az időpont. Most viszont az. Biztosan érzem. A láthatatlan vörös fonal. Lehet, hogy összegubancolódott, de nem szakadt el.

– Ó, és ezt is hoztam neked! – Elővesz valami téglalap alakút a dzsekije belső zsebéből. Vastag, piros papírba van csomagolva. – Majd ha készen állsz rá.

A kezemben tartom a tömör téglatestet. Daisy fotói. Annak kell lennie.

– Köszönöm! És persze most úgy érzem, nekem is kellene adnom neked valamit!

Sam homlokon csókol.

– Dehogy! – mondja. – Már megvan minden, amire szükségem van. – Rám mosolyog, majd a keze lesiklik a karomon, és megfogja a kezem. – Menjünk a családhoz!

Dilly egy dal végére ér mögöttem, és hallom, ahogy Charlie felkiált.

– Csak nem Amerika Kapitány van itt!

Sam felnevet, és int neki, aztán együtt odasétálunk a kis üzletemhez, a családomhoz, a barátaimhoz, a jövőmhöz. Az örökkévalóságomhoz.

Epilógus

A nap ereszkedni kezd, narancsos arany színbe borítva a vasútállomást. A csúcsforgalomnak vége, mellettem már csak egy virágcsokor ül az egyik vödörben. A sajátom. Az őszirózsáim, amit a szerelmemtől kaptam. A bódémban ülök a kerek kis fellépőmön. Egy fél órája bezártam, de még szeretnék itt ücsörögni, és üzlettulajdonosként magamba szívni mindent, az életet, ahogy a nap alábukik, ezzel lezárva egy újabb nappalt.

Előveszem Sam ajándékát, és kibontom a csomagolásból. Persze azt találom benne, amire számítottam. Ám ez nem egy fotóalbum, hanem egy fotókönyv, rendesen bekötve, mint egy regény. Mély levegőt veszek, hallgatom a közeledő vonat zaját, a madarak csicsergését, ahogy nyugovóra térnek, egy közeli üzlet rácsának zörejét, aztán kinyitom.

Az első fotón Daisy lába látszik, ahogy a fagyos, zöld füvön áll a dögös rózsaszín Converse-ében. A következőn sötétkék ég, elmosódott. Aztán a középiskola homokszín téglái és korlátjai. És aztán: mi ketten. Daisy és én. Széles mosoly, egymást ölelve, arcunk szorosan a másiké mellett. Szeretet. Barátság. Előttünk hever az egész világ. Egyáltalán nem olyan nehéz ránézni erre a képre, mint gondoltam. Nem omlok sírva össze, ahogy gondoltam. Viszont mosolyognom kell tőle, a szívem megtelik az iránta érzett szeretettel. Az ő felém érzett szeretetével. A tudattal, hogy milyen ennyire szeretni valakit.

Egy újabb fotó az égről, ezúttal a hold világít rajta, gyöngyházfénnyel. Daisy mindig is szerette a holdat. Azt mondta, ettől mindig aprónak és jelentéktelennek érezte magát, amikor ránehezedett valami gond. Aztán Lee következik. Bradley Goody, tizennyolc éves. Szőkén pislant, a szeme csukva, arcát kifújta a jeges szél. Mellette pedig a fiatal, magas és vékony Sam, hatalmas karját Lee vállára fonja. Végigsimítom rajta a hüvelykujjam. Ki gondolta volna, hogy így alakul majd, hogy ide jutunk! Én és a srác a fotóról.

Végiglapozgatom a könyvet. Elfelejtettem, mennyire borzalmas a minősége ezeknek a régi fotóknak. A rossz fények, a lecsukott vaku, amikor nyitva kellett volna lennie, az elmosódás, a fénybetörés. Daisy odáig lenne az új fényképezőkért, amik az iPhone-jainkon vannak. Az egész életét dokumentálná. Biztosra veszem, hogy influenszer lenne, mert egyszerűen képtelenség lenne nem figyelni őt! Bármit megadnék, ha élőben láthatnám bejelentkezni az Instagram-sztorijában, vagy akár csak egy posztját, költői képaláírással, menő fekete Doc Martensben, és hosszú, villantós szoknyában, napszemüvegben egy graffitis fal előtt pózolva.

És íme, itt van! A fotó, amiről le mertem volna fogadni, hogy a jövőm néz vissza rám. Az örökkévalóságom. Ed és én. Az arcunk szorosan egymás mellett, fiatalon és boldogan, az ujjaink összefűzve, a háttérben a fehéren világító holddal és egy csapat kölyökkel, akik ugyanolyan boldogok voltak, mint mi. Csakhogy megakad valamin a szemem, és a szívem abban a pillanatban visszatér a helyére. A baloldalon, a távolban elmosódottan egy csoport szélén, minden kétséget kizáróan ott áll ő, Sam. Sam Attwood. A háttérben, kicsiben, messze mögöttem, de a képen csak pár centire tőlem.

Sam és én. Én és Sam, egy fotón. Az örökkévalóságom fotóján.

– Hahó! – mondja, ahogy bedugja a fejét az ajtón, arcán finom mosollyal. – Indulhatunk?

– Igen – mondom. – Indulhatunk.

Köszönetnyilvánítás

Habár ez a kedvencem, mégis annyira ijesztő megírni ezt a részt. Mert bár meglehet, az írás maga elég magányos tevékenység, csak én és a laptopom kellünk hozzá, meg sok-sok bögre kávé, egy könyv megjelenéséhez rengeteg ember segítsége szükséges, akik nélkül talán nem is írhatnám meg ezt a köszönetnyilvánítást. (Meg persze attól is félek mindig, hogy kihagyok valakit!)

Először is, hálával tartozom a csodálatos ügynökömnek, Juliet Mushensnek a Mushens Entertainmenttől. Juliet, köszönöm a tanácsaidat, a segítségedet, a kedvességedet, a barátságodat (és hogy türelmesen végighallgattad a „kitörlöm ezt a könyvet, és elköltözöm az erdőbe, a világtól távol, bocsi, szia!” hangüzeneteimet). Nélküled és a poroltód nélkül csak egy elveszett kis koala lennék.

Hatalmas köszönet nektek is, az egész Mushens Entertainment álomcsapatának és társügynökeinek, és az egyszerűen fantasztikus Jenny Bentnek a New York-i The Bent Agency-től.

Drága szerkesztőm, Charlotte Mursell! Nagyon köszönöm a kemény munkádat, a szenvedélyt és lelkesedést, és hogy teljesen megértesz engem is, és a történeteket, amiket el szeretnék mesélni (már akkor is, amikor azok a történtetek még csak ingatag vázai annak, amivé válnak végül). Köszönöm nektek, Alex Layt és Lucy Cameron, és az egész kedves, szorgalmas Orionos csapatnak.

Köszönet az amerikai szerkesztőimnek, a fantasztikus Emily Bestlernek és Lara Jones-nak, a fantáziátokért, a biztatásotokért, a drukkolásotokért. Egy igazi álom veletek dolgozni, és persze az egész csodálatos csapattal az Atria/Simon & Schusternél.

Kedves tehetséges íróbarátaim, szerencsére sok van belőletek! Nálatok jobb távkollégákat nem is kívánhatnék! Köszönet a legjobb barátnőmnek, Gillian McAllisternek, L D Lapinskinek, Lynsey Jamesnek, Lindsey Kelknek, Hayley Websternek, Laura Pearsonnak, Stephie Chapmannek, Rebecca Williamsnek, Lia Middletonnak, Nikki Smithnek, Holly Seddonnak, Hina Maliknak, és még sokan másoknak, akik az én kis életemet naggyá és boldoggá teszitek. Veletek mindig leállhatok beszélgetni, ha esik, ha fúj. A csodás szavaitok szebbé teszik a világot!

Köszönet a drága barátaimnak, akik olyan koravénnek, péntek este pizsamába bújós remetének szeretnek, amilyen vagyok. Tudjátok, kikre gondolok! Köszönöm!

Anya és Steve, Apa és Sue, Bubs, Vicky, Alex, kicsi Lotty és Max, Nagyi, Nagyapa, Alan és Libby! Ti vagytok a legkedvesebb, legbüszkébb, legviccesebb család a földkerekségen! Sehol sem lennék nélkületek, a szeretetek nélkül.

A három gyönyörű kisbabámnak, és az én Benemnek: köszönöm, hogy szerettek! Köszönöm, hogy megadjátok nekem a biztonságot és az otthont. Köszönöm, hogy elfogadtok olyannak, amilyen vagyok (és hogy legyezgetitek a hiúságom, és azt mondjátok, hogy simán megnyerném a Mesterszakácsot, valahányszor jól sikerül a vasárnapi Yorkshire pudingom).

És köszönöm nektek, kedves olvasók! Mindannyiótoknak, akik olvastátok a könyveimet, értékelést írtatok, megkerestetek, ajánlottátok a könyveimet, gyönyörű képeket készítettetek. Köszönöm! Nélkületek nem menne.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás