Lakatos Levente

Lelkem

mélye

éjsötét

útvesztő

Nem szabadott volna… sorozat – 1. könyv

Vásárló neve: Győrffi László

Rendelési szám: 7480247

Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

Kettejüknek soha nem szabadott volna találkozniuk…

Mia gyerekkorában jelen volt gazdag vállalkozó édesapja meggyilkolásánál. A lányt a tragédia következményeképpen külföldre, egy olyan vallási bentlakásos intézménybe küldték, ahol traumatizált, nehezen kezelhető, vagy éppen a társadalom által számkivetett lányokat nevelnek. Az iskolai évek leteltével Mia alig várja a szabadságát, ám a rend vezetősége egy videófelvétellel zsarolva továbbra is a markában tartja: ha nem úgy cselekszik, ahogyan ők fütyülnek, napvilágra hozzák a legsötétebb titkát. Azt, ami akár az életébe is kerülhet.

Sámuel gátlásai lazák. A jóképű vállalkozó kedve-kénye szerint játszadozik az emberekkel, mígnem összesodorja a sors édesapja egykori bajtársának, később esküdt ellenségének lányával. Hihetetlen, de Mia még a férfinál is fékevesztettebbnek bizonyul. Cipelt terheikkel külön-külön is pusztítóak, együtt viszont, a családjaik titkos múltjával kiegészülve felérnek egy atomrobbanással. Az óra pedig ketyeg…

Copyright © Lakatos Levente, 2020

Borítófotó © #1019362075 – Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve. A történetben kiemelt szerepet kapó vallás szintén az író fantáziájának műve.

ISBN 978-615-6171-01-6

https://facebook.com/lakatoslevente

https://instagram.com/lakatoslevente

https://lakatoslevente.hu

1

Sámuel

– Mi lehet annyira félelmetes egy huszonhat éves nőben, hogy már életében legendává vált miatta? – teszem fel a kérdést a tárgyaló falán lógó unalmas épületfotókat nézegetve a húgomnak.

– Irigykedsz? – Kérdez vissza Ella a tárgyalóasztalnál ülve, a magával hozott mappa papírjaiba temetkezve.

– Csak érdekel a titka – felelek, majd leülök a húgoméval szomszédos székre. – Tudod, hogy kifejezetten szeretem a titkokat. 

A húgom vállat von, úgy feleli:

– Apácák nevelték.

– Ez nem válasz a kérdésre. – Ingatom a fejem. – Ezért épphogy kenyérre kenhetőnek kellene lennie. Az apácák kedvesek és naivak, Mia ezzel szemben állítólag kőszívű üzletasszony.

Ella ekkor rám pillant, szája szélébe költözött gúnyos mosollyal kérdezi:

– Találkoztál te valaha apácával? – Válasz nélkül hagyom, ezzel elismerem, hogy nem. – Az apácák egyáltalán nem naivak. Sőt, ők azok, akikre nem hat például a legendás csáberőd.

– Olyan nő nem létezik – vágom rá, és a csipkelődést viselve hátra dőlök a széken, keresztbe vetem a lábam.

A húgom elmosolyodva lehajtja a fejét, a következő pillanatban aztán komoly arccal fordul felém:

– Nyomatékosan szeretnélek megkérni, hogy moderáld magad ezen a találkozón! Azt hiszem, nem kell részleteznem, mennyire fontos megbeszélés elé nézünk. Muszáj megszereznünk azt, ami a családunkat illeti, különben csődöt jelenthetünk és minden, amit apa felépített, odavész. Szóval most nem fér bele az öncélú szórakozás. – Összecsukja a mappát. – Kérlek ezúttal még véletlenül se legyenek kompromitáló kérdéseid, vagy tegyél felháborító megjegyzéseket! Teszem azt ne kérdezz rá Miánál arra, hogy ha apácák között nevelkedett, tett-e tisztasági fogadalmat!

Felcsillanó szemmel hajolok előre. Kirobban belőlem a kérdés:

– Még szűz?

Ella gondterhelten felsóhajt.

– Ez egy példa volt, Samu. Fogalmam sincs, hogy szűz-e. Azt sem tudom, hogy az ő vallásukban az apácák szüzek-e. És őszintén szólva egyáltalán nem is érdekel. Csak az érdekel, hogy te… – Mielőtt valami sértő csúszhatna ki a száján, elnyeli a gondolat végét. Aztán egyetlen mondatba sűríti a kérését: – Viselkedj felnőtt férfiként!

Mi tagadás, a húgom aggodalma nem alaptalan, kamaszkorom óta az egyik legjellemzőbb tulajdonságom a fegyelmezetlenséggel keveredő pimaszság. Ami a szívemen, az a számon típus vagyok, ráadásul olyan, aki diplomatikus megfogalmazásnál izgalmasabbnak találja a nyílt provokációt. Sokakat megsértek, önelégült baromnak, sőt, szociális dúvadnak tartanak emiatt, de meg sem próbálok tenni ellene, ugyanis élvezem. Kamaszkorom óta módszeresen tágítottam a határokat, mára odáig jutottam, hogy – a húgom mostani igyekvését leszámítva – már meg sem próbálnak féken tartani, vagy szabályozni az emberek. Hozzászoktam, hogy bármi ráférhet a pofámra, és akár azt is megtehetem, hogy mindezt elismerjem. Totális szabadságban élek, és ez pótolhatatlan magabiztossággal ruház fel. Az már más kérdés, hogy ezért milyen árat fizetek.

– Nem teljesen értem, hogy miért hívtál magaddal, ha félsz tőlem – jegyzem meg. – Te irányítod a céget, én csak kussolva bólogatok mögötted.

Hidegen hagy, mi lesz a családi vállalkozásunkkal. Hamar kiderült, hogy az apám összes próbálkozása ellenére engem nem nyűgöz le sem az építőipar, sem az azzal járó háttérlobbi. Igaz, nagy összegek mozognak benne, és pénzből soha nem lehet elég, jómagam öntörvényűbb vagyok annál, hogy olyan projektekkel foglalkozzak, amikhez nem fűlik a fogam. A számok és a széptevés helyett én a kreativitásomból élek. Nagyképűnek hangozhat, de igaz, kamaszkoromban feltaláltam valamit, ami azóta az egész világon változtatott kicsit, és a mai napig kifejezetten ígéretes fejlesztési lehetőségeket rejt magában. Velem ellentétben a húgom feltétel nélkül rajong bármiért, ami az apánkhoz köthető, egy idő után kérdés sem fért hozzá, ő veszi majd át a stafétabotot. És bár apánk még szerencsére él, a hanyatló mentális állapota miatt Ellának idejekorán a cég élére kellett állnia.

– Azért hívtalak el, mert sajnos kevés észérvünk van amellett, amiért jöttünk, ezért Mia lelkére kell hatnunk. El kell vele hitetnünk, hogy nem üzleti érdek vezérel minket, hanem azért jöttünk, hogy mint az örökösök, rendezni tudjuk a családjaink között évtizedek óta fennálló feszültséget.

– Azzal, hogy el akarunk tőle venni valamit? – Horkanok fel. – Nem is tudom Szörnyi, de szerintem a csatabárdokat elkobzás helyett ajándékozással szokták elásni.

A Szörnyi becenevet még gyerekkorunkban aggattam rá, a Szörnyella De Frászból ered. Utálja, de eltűri, kivéve, ha társaságban használom.

– Ha fel akarjuk építeni azt a tetves szállodát, amibe apa már rengeteg pénzt beleölt, muszáj ezen túlesnünk – csattan fel Ella. – Csak így húzhatjuk ki a céget a szarból.

– Tényleg nincs más lehetőség? – Hitetlenkedem. – Apának mindig voltak menekülőútjai.

– Hidd el, ha lenne, nem jöttem volna kuncsorogni. Talán a betegsége az oka, de most nem foglalkozott menekülőutakkal – rázza a fejét.

Habár visszagondolva voltak apróbb jelei, apánk betegsége viszonylag kései fázisban vágott bennünket pofán. Ella az elmúlt években külföldön fejlesztette magát, én pedig a saját ügyeimmel foglalkoztam, hébe-hóba beszéltem csak hosszabban apával, mígnem egy este az élettársa azzal riasztott, hogy sehol nem találja a házban. Egész éjjel kerestük, a környékbeli erdőben kóborolva találtunk rá. Mint később kiderült, elhallgatta előlünk, hogy diagnosztizálták nála az előrehaladott Alzheimer-kórt, pontosan tudta, a betegsége a mi életünket is fenekestől felforgatja majd. Nem is lett másképp. Ella rögvest hazautazott, igyekezett még azelőtt átfésülni a cég ügyeit, hogy a partnerek tudomást szerezhettek volna az ideiglenes válságról. Teljes káoszt talált, apa több döntését is már a realitásérzékét elvesztve hozhatta meg. Nekünk kedvezőtlen fordulatként közben kiszivárgott, hogy a cégvezetés éppen instabil lábakon áll. Apa briliáns üzletember, de egyetlen részletben világéletében engedékeny volt: hitt a becsületben, nem is társult olyannal, akiben nem bízott meg, ezért szerződéseket általában csak akkor kötött, amikor a könyvelés már a fejét verte miatta. Ennek a lazaságnak köszönhető, hogy a kálváriánkra reagálva több partner is kihátrált a cég mögül. Tényleg a csőd szélén imbolygunk.

– Szóval légy szíves, disztingválj! – Ella utasításnak álcázva könyörög. – Sőt, az lenne a legjobb, ha meg sem szólalnál. Majd én beszélek.

Ella feszültsége akaratlanul átszáll rám. Gyerekkora óta teljesítménykényszeres, összeomlana, ha elbukná a legnagyobb álmát: a céget. És mi más lehet egy báty feladata, mint a húga feltétel nélküli védelme?

– Megteszem, ami tőlem telik – ígérem.

Ella keserűen felnevet.

– Az kevés, emlékezz csak, amikor…

Nem tudja befejezni a mondatát, nyílik a tárgyaló ajtaja. Várakozásaimmal ellentétben elsőként Szendházi Mia helyett egy fekete, derekánál megkötött, kapucnis habitusba öltözött apáca lépi át a küszöböt, őt egy, a harmincas évei közepén járó férfi követi.

– Elnézést a késésért – szabadkozik az apáca, ám megbánó arckifejezés helyett mosolyog.

Tudom, éppen az imént fogadtam meg a húgomnak, moderálom magam, mégis kicsúszik:

– Semmi gond, tíz Miatyánkkal megoldjuk.

Mentségemre szóljon, oly’ halkan mondtam, hogy az apáca meg sem hallotta. Ella viszont felmordul, rálép a lábamra, közben erőltetetten mosolyog az előttünk állókra.

– Mia rögvest érkezik, csak még a rendünk egyik anyjával egyeztet – avat be boldog mosollyal a nővér. A mondata felét nem értem. – Biztosan önökhöz is eljutott a hír, miszerint nagy nap a mai a közösségünk életében. Éppen néhány perce derült ki, hogy sikerrel jártunk egy számunkra fontos ügyben.

A fontos ügy tekintetében nincs szükség pontosabb megfogalmazásra, mindannyian tudjuk, miről van szó.

A Szofia lányai rend Mia hazatérésével nagyjából egy időben eresztett gyökeret Magyarországon. A mitéraizmusnak elnevezett vallást gyakorolják, mely ugyan helyenként kötődik a kereszténységéhez – hisznek például abban, hogy Jézus köztünk járt –, ám az úgynevezett apokrif evangéliumokat is komolyan számításba veszik. Ezek, a kanonizáció során állítólag eltitkolt, illetve megtagadott iratok teljesen új megvilágításba helyezik a bibliai történeteket. A mitéra görögül anyát jelent, a vallás pedig azt hirdeti – szemben a gyakran hímsoviniszta egyházzal –, hogy a világmindenség női energiából született, illetve a nők döntései alakították. Felfogásukban az, akit az emberek Istenként emlegetnek a Barbéló nevet viseli és szintén nőnemű. Mondani sem kell, sokan komolytalan feminista csürhének bélyegzik őket.

A mitéraisták másik fő üzenete, hogy nem ismerik a bűn fogalmát. Szerintük azok, akiket a közerkölcs, vagy akár a bíróság bűnösnek ítél, valójában tudatlanok és felvilágosításra szorulnak a lelki békéjükért. Mert a felvilágosult ember békében él a világgal és önmagával. Kicsit idealisztikus világnézet.

A rend hosszú hónapokon keresztül dolgozott azért, hogy felmentsenek egy, két nő meggyilkosságért elítélt fiatal férfit, aki ma reggel végül szabadon távozhatott a bíróságról. A folyamat természetesen kiemelt médiafigyelmet kapott, a hírek szerint tüntetés is szerveződik a többek által immár szektaként emlegetett rend ellen.

– Engedjék meg, hogy bemutatkozzam – folytatja az apáca. – Én Ágota nővér vagyok, a jelenlegi feladatom, hogy Miának segédkezem, nehogy betemessék a feladatai. – Aztán a férfihoz fordul. – Az urat dr. Márton Kristófnak hívják, a cég jogi képviselője.

– Szóval ma ön az előretolt katona – állapítja meg továbbra is mosolyogva Ella, a férfinak nyújtja a kezét.

– És teljes felkészültséggel érkeztem a harcra – feleli komisz félmosollyal az ügyvéd, de blöfföl, hisz’ fogalma sem lehet, mi célból érkeztünk.

Ella egyedülálló nő, a Márton Kristóf típusú fickók pedig a gyengéi. Az ügyvéd a harmincas évei elején járhat, jóképű, és a tekintetéből kiolvashatóan kifejezetten magabiztos pasas. Jól ismerem a fajtáját, hiszen én is a csapatot erősítem. A hasonszőrűségből sejthetően ugyanúgy bánhat a vonzerejétől olvadozó nőkkel, ahogyan azt én teszem. És rohadtul kényelmetlen elképzelnem a húgomról mindazt, amiben a nők terén én kedvemet lelem. Rajtam a sor, hogy valamilyen úton-módon kifejezzem a nemtetszésemet.

– Elárulja, milyen márkájú parfümöt használ, vagy hadi titok? – teszem fel kedveskedőn a helyzethez egyáltalán nem illő kérdésemet az üdvözlő kézfogással egy időben. Miután válaszol, megmagyarázom az okát: – Köszönöm, édesapánk barátnője nagyon szereti ezeket az édes illatokat, örülni fog belőle egy üvegnek.

A húgom fojtott hangon felnyüszít, az ügyvéd a homlokát ráncolva igyekszik feldolgozni hallottakat, időbe telik, mire sikerül kibogoznia dicséretbe csomagolt kritikát. Ágota nővér, mintha most sikerült volna kitalálnia az örömteli gondolatai sűrűjéből, egy teljesen indokolatlan kérdéssel ad gellert a feszengő szituációnak:

– Önök ikrek, igaz?

– Kétpejűek – feleli Ella, mintha nem lenne egyértelmű. Büszkén hozzáteszi: – Én vagyok a fiatalabb. Tíz perccel.

– Hosszú út vár magukra. De nagyon tanulságos és szép lehet, ha bölcsen töltik el.

Felszökő szemöldökkel fogadom a nővér Instagram képekre illő bölcsességét. A meglepettségemet érdeklődésnek álcázva kérem:

– Kifejtené ezt bővebben?

Örömmel megteszi.

– Úgy tartjuk, az ember valójában anyagi testbe száműzött istenség, a földi feladatunk pedig a tanulás, hogy aztán, amikor a test szavatossága lejár, az isteni lelkünk felvilágosodva haza térhessen. Ha ez nem sikerül, a lélek új testben reinkarnálódik, és tovább szenvedi a mulandóság összes terhét – magyarázza, de továbbra is elég ködösek a gondolatai ahhoz, hogy ne értsem tisztán. És a ködös még egy szelíd kifejezés arra, amit gondolok. – A lélek azonban szuverén, felfogásunkban tehát nem létezik az ikerség fogalma. Hasadó léleknek hívjuk a jelenséget.

– Hallod Ször… – Mielőtt kicsusszanna a számon a gúnynév, korrigálok: – Hugi, nem létező jelenségek vagyunk.

Vigyorogva fordulok a testvéremhez, de ő rám se hederít, beszippantotta a nővér mondandója.

– Biztosan hallották, hogy mi úgy hisszük, nem létezik bűn, sem bűnös, ám ez nem teljesen fedi a valóságot. Egyetlen kivétel van – veszi vissza a szót Ágota. – Az a lélek, amely két testbe születik újjá, az előző életében elkövetett valamit, amiért szétszakadással bűnhődik. A hasadt lélek feladata már nem csupán a tanulás, hanem az, hogy a testek szavatosságának lejárta előtt újra egy egésszé váljon.

– Különben mi lesz? – érdeklődik Ella, úgy hangzik őszintén.

– Különben a két lélekdarab útjai szétválnak. A lélek viszont, míg el nem végzi a feladatát, tehát nem válik újra egésszé, nem lelhet megváltásra. Addig csak sodródik testekből testekbe, kínokból kínokba. – Ágota érezheti, hogy túlságosan beárnyékolta a hangulatot, menteni próbálja a menthetőt. – De önök biztosan megoldják ezt a kihívást, hiszen látszik az abszolút egyetértés.

Az sem érdekel, ha Ágota nővér észreveszi, de képtelen vagyok mosolygás nélkül hallgatni a hablatyolását. A szövegelésénél sokkal jobban érdekel a fekete habitus takarásában húzódó nő. Alaposan szemügyre veszem. Szendházi Miához hasonlóan ő sem lehet több huszonhat évesnél. Az átlagosnál molettebb testalkatú, kerek arca pirospozsgás, tekintetében nyoma sincs álnokságnak, képmutatásnak, rosszindulatnak, vagy akár női hiúságnak. Eltűnődöm, milyen bájos lehet, amikor ez a két lábon járó ártatlanság zavarba esve elvörösödik, és ezen gondolat újfent ülepen billenti a bennem lébecoló kisördögöt.

Ella azt kérte, fogjam be a számat, ám a tiltása a beszédes tekintetemre nem vonatkozott. Míg szótlanul várjuk Mia érkezését, én leplezetlenül bámulni kezdem a velem szemben ülő Ágotát, aki valamiféle magasztos meggyőződésből, a fiatalságát feláldozva lemondhatott a földi örömökről. Kíváncsi vagyok, hogy ha összetalálkozik a tekintetünk, miként reagál majd a kacérságra. Vajon tényleg sziklaszilárd ellenállással van a csábítással szemben?

Amikor a nővér megérzi, hogy figyelem, felém fordul, én pedig egyszerűen rákacsintok.

Riadtan elkapja a tekintetét, de képtelen uralkodni a kíváncsiságán, néhány másodperccel később lassan visszasandít.

Megnyalom az alsó ajkamat.

Ágota újfent félrenéz, arca elvörösödik, résnyire tátott ajakkal bámul maga elé.

Felzaklattam.

Idegességében a kezében szorongatott rózsafüzért morzsolja. Megrohamozhatták a gyónásra váró gondolatok. Máris izgalmasabb ez a találkozó.

Pimasz játékomban a nyíló tárgyalóajtó zavar meg, egy emberként fordulunk felé. Tizenhárom éve, az édesapja temetésén láttam Szendházi Miát először és utoljára. Ő akkor tizenhárom éves volt, én tizenhat. Meglepett vele, ezért tisztán emlékszem rá, hogy a ceremónia ideje alatt rendületlenül a földet bámulta, nem sírt, nem tört össze, kemény maradt. A családjaink között akkor már csaknem húsz éve elmérgesedett a viszony, de a mi apánk, a régi barátságra való tekintettel úgy döntött, lerója kegyeletét, még a szertartás után a Szendházi villában tartott halotti torra is elmentünk. Unatkoztam, elcsentem egy üveg sört, szerettem volna elvonultan meginni. Találtam egy, a padlásra vezető tűzlépcsőt, odafent aztán ráleltem Miára. Ő is elbújt. Megosztottam vele a sört, röviden beszélgettünk, majd egy újabb üvegért indultam, de közben a felnőttek összevitatkoztak valamin, és az apám azonnal kocsiba ültetett bennünket.

Néhány nappal később, az apja halála körüli hercehurca következményeképpen Miát Cambridge-be, a Szofia lányai rend bentlakásos iskolájába küldték, ha jól tudom a főiskola idejére is ott maradt, a híres helyi egyetemen szerezte meg a gazdasági diplomáját, majd huszonkét évesen költözött haza, hogy visszavegye a megbízottaktól a családi cég irányítását. Négy éve rendületlenül ostromolja interjúért a média, ő viszont nem áll kötélnek. Gondolom tisztában lehet azzal, hogy nem az üzleti sikerei miatt, hanem a családi drámája, illetve újabban a rend okán érdeklődnek iránta. Teljesen bezárkózik a saját kis világába, társasági eseményekre nem jár, kizárólag a cég ügyeiben találkozik idegenekkel, szabadidejét pedig állítólag a vallásnak áldozza. Habár mostanában én is egyre sűrűbben igénylem az egyedüllétet, fogalmam sincs, milyen lehet aszkétaként élni, azt sem tudom, miért választotta ezt az utat, de kétségkívül felkeltette vele az érdeklődésemet. Hiszen az apáink a fél életüket szoros barátságban és közös vállalkozásban töltötték, a gyerekeik élete mégis elképesztően különbözően alakult.

Mia fekete vászonnadrágot és garbót visel, a lófarokba kötött haja is sötét, a külsejéről lerí, a lehető legkevesebb feltűnést szeretné kelteni maga körül. Nem csodálom, annak idején bőven kijutott neki a figyelemből, olyasmiket kellett átélnie, amiket egyetlen tinédzsernek sem szabadna. Talán ennek folyománya az a sötét hangulat, ami a tárgyalóba lépve, mint valamiféle hű szolga követi, és egyetlen pillanat alatt kitölti helyiséget.

– Kezdhetjük – jelenti ki, miután leült a két társa közti, szabadon hagyott székre. A húgomra néz. – Mit szeretnétek, Samuella?

Kendőzetlenül barátságtalan. Se egy megjátszott mosoly, se egy utánunk, vagy az apánk hogyléte felől érdeklődő, felszínes kérdés. Szarik a fejünkre. Mindezek tetejébe engem egyelőre teljesen ignorál, a húgomat tekinti egyedül tárgyalófélnek. Bántó, de kíváncsian várom, hova tartunk.

– A Halassy birtokról van szó – böki ki Ella tétován, őt is meglephette, hogy ilyen hamar rátérünk a lényegre.

Mia értetlenül kérdezi:

– Miért érdekel téged anyám családjának a birtoka?

A húgomat ismerve, pontosan eltervezte, hogyan vezeti majd fel a témát. És ebben a tervben nyoma sem lehetett egyenességnek. Az elképzelését felülbírálva felel:

– Azért, mert az valójában a mi apánk tulajdona.

Mia arcán látszik, hirtelen nem tudja eldönteni, hogy a húgom viccel vele, vagy egészen egyszerűen megőrült. Egy gondolatnyit félrepillant, de véletlenül sem felém, mígnem bevallja:

– Sajnos nem értem mire célzol.

Ella felcsapja a mappát, kezébe fogja a legfelső lapot, közben belekezd:

– A birtokon jelzáloghitel volt, amit az apánk jó harminc évvel ezelőtt kifizetett a nagyszüleid helyett.

Mia anélkül, hogy akár egy pillantást is vetne a papírra, rögtön rávágja a kérdést:

– Miért tett volna ilyet?

– Mert abban az időben az édesapánk, és a te édesanyád szerelmesek voltak egymásba – magyarázza türelmesen Ella a közismert tényt. – A nagyszüleidnek problémája akadt a törlesztéssel, édesapánk segíteni akart, ezért kifizette helyettük a tartozásukat.

Az ügyvéd elérkezettnek látja az időt, hogy egy kicsit dolgozzon a pénzéért, felveti:

– Ha ez valóban így történt, biztosan született valamiféle megállapodás Halassyék és az édesapjuk között. Meg tudnák mutatni?

És ezen a ponton veszi kezdetét a harc.

– Ilyen papír sajnos nincsen a birtokunkban, találtam viszont egy bankszámlakivonatot, amin ott szerepel a hitel végtörlesztése. – Ella az asztallapra fektetve, Mia és az ügyvéd közé csúsztatja a kivonat másolatát, majd egy újabb iratot húz elő a mappából. – Az utalás közleményénél olvasható az hitelazonosító szám. Szerencsére édesapám régi dossziéiban találtam egy, a bank által küldött értesítőt, a hitelazonosító eszerint a Halassy birtokhoz tartozik.

Ella a banki levelet is Miáék elé tolja. A nő végre méltóztat a lapokra figyelni, de nem nyúl értük. Az ügyvéd viszont maga elé húzza és tanulmányozni kezdi a dokumentumokat.

– Ez csak annyit bizonyít, hogy az apátok fizetett a banknak. Azt nem, hogy átszállt volna rá a tulajdonjog. Ahhoz szükség lenne adás-vételi, esetleg ajándékozási szerződére – oktatja ki a húgomat Mia. Igazából nem számítottam másra, mégis sértik a fülemet a szavai. – Én úgy tudom, édesapátok nagyon jószívű ember. Sokszor talán a józan esze helyett is a szívét használta. Ajándékozott mindenkinek mindent. Meggyőződésem, hogy a jelzálog fennmaradó részét is ajándékként fizethette ki. Nem igaz? – A jobbján ülő férfihoz fordul, az tétovázik, de aztán jó rabszolgaként belátja, jobban teszi, ha helyesel.

Ökölbe szorul a kezem, amiért Mia baleknak ábrázolja az apámat, de a húgom kérését szem előtt tartva türtőztetem magam.

– A birtok tehát továbbra is a családom tulajdonában áll, a jogos örököse az édesanyám. És még csak nem is kívánjuk eladni – kísérli meg rövidre zárni a beszélgetést. – Amennyiben nincs más, amiért jöttetek, örültem a találkozásnak.

Teljesen felesleges, de a húgom mégis megpróbálkozik azzal, amiért eredetileg érkezett: a nő lelkére akar hatni.

– Mia, légy reális! Ha az apánk nem fizette volna ki a nagyszüleid tartozását, a bank elárverezte volna a birtokot, ők pedig az utcára kerültek volna – győzködi nagy, kerek szemekkel.

Mia sokkal inkább epésen, semmint kedvesen elmosolyodik.

– Észrevetted már, hogy túl sokat használod a volna kifejezést? – Nem vár választ, rögvest folytatja: – Ha csak fele annyi tény lenne a mondataidban, mint volna, máris eredményesebb lehetnél. De nem csodálkozom, az apád biztosan nem tanított meg arra, mit is jelentenek a tények.

Ezzel a célozgatással betelik nálam a pohár. Képtelen vagyok tovább szótlanul hallgatni a sértegetést. Meredten bámulva közlöm Miával:

– Egy dologban igazad van, apám talán a kelleténél jobban megbízik az emberekben. Valószínűleg azért nincs megállapodás… – Hatásszünetet tartok, de egy pillanatig sem kérdés, hogy folytatom. – Mert az apánk nem gondolta, hogy az anyád évekkel később elhagyja a legjobb barátjáért.

A helyiséget eluralja a döbbent csend.

Mia továbbra sem fordul felém.

– Samu… – sóhajt fel Ella.

– Ne csitítgass! – Legyintek. – Igazam van. Apánk szerelmes volt Halassy Katalinba, kétség sem férhetett hozzá, hogy a szülei segítségére siet, ha megteheti. Mert mi, Kalaposok ilyenek vagyunk. Tisztességesen, és a többi embert segítve éljük az életünket. Szomorú felismerés, hogy a régi bajtársak leszármazottjai csalnak, és hazudnak a sikereikért.

Ezek a mondataim már elég erősnek bizonyultak ahhoz, hogy felém fordítsák Mia fejét. Fájdalmas tekintetén átviláglik a pusztító gyűlölet. Elnyúló másodpercekig bámul, ha lehetősége lenne szerintem kivágná és megsütné a nyelvemet ebédre.

– Idejössz, mert el akarsz tőlem venni valamit, és ahelyett, hogy vitathatatlanul bebizonyítanád, neked van igazad, támadsz – sziszegi. – Tudod, mit gondolok azokról a férfiakról, akik megsértődnek, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan ők azt szeretnék?

– Ha érdekelne, hogyan szemléled a világot… – feleselnék, de nem hagyja végigmondanom.

– Azt, hogy töketlenek – zárja a gondolatát a tekintetemet állva.

A szemem sarkából észlelem, Ágota nővér zavarában lehajtja a fejét. Az ügyvéd továbbra is papírokat szuggerálja. Ella minden bizonnyal a száját rágja. Egyedül én vagyok az, aki elmosolyodik. A legtöbb emberrel ellentétben ezekben az elfajult beszélgetésekben érzem magam igazán elememben.

– Nagyon érdekelne, hogy mit tanultál te egy zárdában a férfiak tökeiről… – Csapom le a magas labdát. – Viszont ami ennél is jobban érdekel, hogy ez a… – Megjátszva keresem a megfelelő kifejezést. – Ez a keménység az intézetben ragadt rád, vagy örökölted az apádtól. Úgy hallottam, szerette megmutatni, ki az úr a házban.

Hallom, ahogy a húgom ismételten a nevemen szólít, próbál féken tartani, de rá se hederítve csavarok egy utolsót a mondandómon:

– Vagy esetleg az édesanyádtól örökölted ezt a szívtelen habitust? Végül is képes volt elhagyni azt a férfit, aki megmentette a szüleit attól, hogy a híd alá kelljen menniük.

– Fejezd be! – morogja Mia a tekintetemet állva.

Kétségtelenül kibillentettem az egyensúlyából. Könnyen kitapogattam Szendházi Mia gyenge pontját, és most erősen rányomok:

– Csak azért kérdezem, Csillagvirágszál, mert ha az édesanyádtól örökölted, akkor tanácsos a hátam mögé néznem, nehogy kifelé menet hátba szúrj egy késsel. – A következő mondatokat a húgomnak célzom, de közben Miát nézem. – Jobban belegondolva lehet, hogy hálásnak kellene lennünk, amiért az anyja nem ismeri a hűség fogalmát. Különben talán a mi apánk feküdne Szendházi helyett a sírban.

Mia szája egyetlen vonallá húzódik. Végig a szemembe néz, miközben kiveszi az ügyvéd kezéből, összefogja, és félbe tépi a két lapot. Aztán legnagyobb meglepetésemre valamiféle túlvilági nyugalomtól megszállva, derengő mosollyal közli:

– Nagyon nem szeretem a csillagvirágszálazást, de ezt majd máskor megbeszéljük…

– Mikor? – szólok közbe széles vigyorral. – Beírhatlak a randinaptáramba?

– Takarodjatok innen! – zárja keményen a diskurzust Mia.

Úgy fest, nem sikerült elsimítani a családi viszályt.

2

Mia

A teremben felszabadultsággal elegyedő izgalom jár körbe-körbe, a színpad felé forduló összegyűltek bárgyú mosollyal várnak az este ünnepeltjeire. A Szofia lányai rend mérföldkőhöz érkezett, hosszú évek vak várakozását koronázták meg a ma délelőtti fejlemények. Éppen ideje volt a szervezetnek előremozdulnia a toporgásából, és a tagjai, illetve támogatóik nem restek az utolsó cseppjéig magukba szívni a siker mámorító érzését.

A kicsivel több, mint egy tucatnyi szakrális öltözetet viselő, felesketett nővéreken felül a terembe zsúfolódottak elegáns ruhában érkezett világiak. Két, életvitelüket tekintve szöges ellentétben álló közösség vegyül ebben a rendhagyó olvasztótégelyben, egyetlen közös pontjuk a kereslet-kínálat. A rend vezetői a működést legbőkezűbben támogató hívőket, azaz a – saját fogalomtár szerinti – családtagokat invitálták meg az éppen zajló fogadásra. A megjelentek elhiszik és remélik, hogy a pénzükért cserébe, a valláson keresztül az összes múltbéli, valamint akár a jövőben elkövetett bűnük semmissé válhat. Illetve azok, akik úri huncutságként jó heccnek tartják egy, a fősodorral szemben haladó, renitensnek kikiáltott egyházközösség patronálását.

A terem szélére húzódva, a Kalapos ikrekkel nehezített napomat levezetendő elkortyolhatnék egy pohár pezsgőt, jól is esne, de a vendégeket figyelve megbénít a kérdés: mi a fenét keresek itt?

Nem tartozom ide.

A két képviseltetett világ között rekedt örök kívülálló vagyok.

Annak ellenére, hogy bizonyos fokig a rend szolgálatában ragadtam, nem vagyok felesketett, vallási értelemben nincsen pozícióm, egyenruhát sem kell viselnem. A jelenlévő világiak közül viszont én vagyok az egyetlen olyan nő, aki koktélruha, vagy csinos kosztüm helyett egyszerű fekete nadrágban és garbóban érkezett, nem vakoltam magamat vastagon, a hajam pedig beszárított loknik helyett egyszerű lófarokba kötve lóg. Szívem szerint mindkét közösséget messze magam mögött hagynám, de az életem pechemre úgy alakult, hogy lehetek bármekkora különc, egyik sem vet ki magából. Már csak az a kérdés, ha sehol sem találom a helyemet, valójában hova tartozom? Van-e helyem egyáltalán ebben a megkeseredett világban?

Évek óta módszeresen küzdök azért, hogy ne azt a szerencsétlen, szánni való örökösnőt lássák bennem, akinek végig kellett néznie az apja halálát. Pláne, hogy én tudom, az egészen másképpen zajlott, mint ahogyan az emberek hallották, vagy elképzelik. A kamaszkoromban történtek óta úgy érzem, mintha a szabadságától megfosztott állattá zsugorodtam volna. Először zajos cirkuszban találtam magam, ahol egyszerre akartak sajnálni, csodálni és idomítani, csalódásukra én a szolgálatkészségnél vadabbnak, határozottabbnak, illetve keményebbnek bizonyultam. És mi a cirkuszból kihulló állatok sorsa? Vagy elpusztítják őket, vagy állatkertbe száműzetnek. Én most rácsok mögött senyvedek, várom, hogy egy szép napon kitárják előttem a ketrecem ajtaját és szélnek eresszenek. Eközben tudom, az állatkerti állatokat legfeljebb kiszabadítani szokás, de ki az az őrült, aki elég bátor a túlélése érdekében elfajzott, sem etetést, sem simogatást nem tűrő vadat megközelíteni? Naivitás volna azt feltételeznem, hogy a távolságtartás a tiszteletet jele, inkább félnek tőlem, amint azt a kiszámíthatatlan őrültektől szokás. Mára ezt annyira megszoktam, hogy kifejezetten zavar, amikor a Kalapos Sámuelhez hasonló, vakmerő idióták benyúlnak a rácsomon. Mert szembesítenek azzal, hogy nem vagyok sem annyira vérmes, sem annyira spontán, mint hiszem és hirdetem magamról, a kezük leharapása helyett mindössze rájuk vicsorgok.

– Még mindig alig tudom elhinni, hogy sikerült – örömködik mellettem, az éppen színpadra érkezőket üdvözlő tapsot túlharsogva Ágota.

– Ezt ne nagyon hangoztasd Mária anyánk előtt – morgom a barátnőmhöz hajolva. – Hiszen…

– Tudatlanság elfelejteni, hogy türelemmel a tudás mindenképpen gyökeret ereszt – skandálja velem a gyerekkorunk óta sulykolt, első blikkre biztosan zavarosan hangzó aranyszabályt Ágota.

Együtt, ám azt hiszem nem ugyanazon okból nevetünk.

Egy év eltéréssel, de nagyon hasonló okokból kerültünk az egyházközösség első, cambridge-i bölcsességotthonába. A bentlakásos lányiskolában, a magyar származásunkból adódóan is sorstársakból bajtársakká kovácsolódtunk. Mindkettőnket a nehezebben kezelhető, lázadozó húgok között tartottak számon, Ágotából végül mégis nővér vált. Jómagam idejében eleget tapasztaltam az intézmény működéséből ahhoz, hogy a civil életet válasszam. Sőt, alig vártam, hogy az érettségi letételével örökbe megszabaduljak Szofia lányaitól. Pechemre, a magyarországi terjeszkedési terveit szolgálva a vezetőség kelepcébe csalt, naponta küzdök a szabadságomért. Szóval míg Ágota meghitt nosztalgiával kacag, én kínomban nevetek az idézetteken.

– Amikor eldöntöttük, hogy a rend első, Egyesült Királyságon kívüli bölcsességotthonát Magyarországon alapítjuk meg, komoly felelősség szakad a nyakunkba nekünk, a család magyar tagjainak – nyitja beszédét a színpadon a különleges alkalmakra rendszeresített liturgikus díszruhájában Mária anyánk. – Az első hazai otthont, ahol jelenleg is állunk, még a külhoni testvérek támogatásával nyitottuk, a terjeszkedést viszont már a saját lábunkra állva terveztük. És sikerrel jártunk. Négy hosszú esztendő következetes munkájának gyümölcse érett be a mai napon, lélektársaim.

Taps harsan. Habár a fekete ruhájához öltött, egészen a bokájáig lelógó fehér fátyol eltakarja Mária anyánk arcát, ismerve őt látom magam előtt a tömeget pásztázó, büszke tekintetét. Azt, amivel eléri, hogy az ember különlegesnek érezze magát, függőjévé váljon, befolyásolható legyen. És amivel a jobbján álló nővér felé fordulva folytatja:

– Egynek közülünk végre Magyarországon is sikerült igazolnia, hogy a bűnösnek nyilvánított ember ártatlan, mindössze tudattalan. Magdolna nővér ezen tettével örökre beírta magát Szofia lányainak történelemkönyvébe.

A megemlített, szintén a színpadon álló nővér öt éve, a hírekben figyelt fel a két nő meggyilkolásáért elítélt, akkor huszonkét éves, a sajtóban Hajnali hóhér néven elhíresült férfira. Furcsállotta, amiért a hidegvérű gyilkosságokkal vádolt fiatal konkrétan egyetlen szó nélkül viselte a vele történteket. Nem védekezett, nem magyarázkodott, de vallomást sem tett. A közvélemény túlnyomó része beismerésként értékelte a hallgatást, bőven akadtak viszont olyanok, akik szerint a fiút megfélemlítették, valójában ártatlan, és a rendőrség csak el akarta vitetni a gyenge autizmusban szenvedő fiúval a balhét.

– Ez a történet nem rólam szól – szerénykedik Magdolna, majd a mellette álló férfia néz. Gyengéd pillantása sokat sejtető. – Zoltán lelke oly’ hangosan könyörgött segítségért, hogy képtelenség volt elengednem a fülem mellett. Az én feladatom csak annyi volt, hogy ő is meghallja, és meg is értse sínylődő lelke szavait, majd elindulhasson a megváltása útján.

A nővér hosszú hónapokig járt börtönlátogatásra, Zoltán kezdetben vele sem beszélt, végül a rend által képviselt vallás alapjául szolgáló, a tiltott evangéliumokról szóló történet törte meg a hallgatását. Kevés felekezet táplálkozik a Bibliából a kanonizáció során kihagyott, megtagadott és elhallgatott apokrif iratokból, melyek hemzsegnek a szent írásnak gyakran szögesen ellentmondó, sőt azokat nem ritkán megcáfoló történetektől. A mitéraizmust a lázadó – sőt nem ritkán az elhallgatandó – vallások közé sorolják, ezért, a tiltás vonzásának törvénye szerint a hitetlenek érdeklődését is könnyebben felkelti. Sokaknak különösen vonzó, amikor meghallják, hogy a mitéraisták világképe szerint minden egyes ember isteni entitás. Zoltán is erre az ideára reagálva nyílt meg, egyre befogadóbbá, végül a tanulónkká vált, ezt követően vette kezdetét a lelke megmentéséért folytatott küzdelem második menete. Mária anyánk egy, az angliai bölcsességotthonban néhány évvel előttünk végzett, majd az intézetből kikerülve jogi diplomát szerzett húgunkhoz folyamodott segítségért. Az ügyvédnő a férfi aktáit átnyálazva több, a hivatalos szervek által vétett hibát is kiszúrt, azokra hivatkozva az ügy újratárgyalását kérvényezte, majd igazi bravúrként ma délelőtt sikerült kijuttatnia Zoltánt a hűvösről. Elnézve a színpadon álló, a pulóvere ujját húzkodó, szorongó fiatal férfit, nem tudom, hogy ez valóban bölcs ötlet volt-e. A legtöbb pszichopata higgadtan visszahúzódó típus, és hajlamos vagyok azt feltételezni, hogy egy báránybőrbe bújt farkast eresztettünk a nyáj nőkkel teli karámjába.

Az ügyvédnő nincs jelen az ünneplésen, aminek meglátásom szerint két oka lehet. Az egyik, hogy Mária anyánk, amolyan kommunikációs fogásként a rend esketettjein akarja tartani a siker fénycsóváját. A másik lehetőség, hogy az ügyvédnő hozzám hasonló cipőben jár, és nem odaadásból, hanem kényszerítve végezte el a feladatát. Letudta a tartozást, majd angolosan távozott, nehogy újabb kérésnek álcázott parancsba ütközzön. Az utóbbi változatot életszerűbbnek tartom, és irigylem érte.

– Hálás vagyok, amiért a felvilágosítással kapott tudásnak köszönhetően megismerhettem a saját valómat – veszi át nagy nehezen a szót a színpadon Zoltán. Vontatottan kezdi, de hadarva fejezi be a mondatait. – Tisztában vagyok azzal, hogy még rengeteget kell tanulnom hozzá, de már világos, szeretném a jelenlegi életem hátralevő részét mások szemének felnyitására szentelni.

A kurtára fogott bejelentés hatására Ágota felsikkant mellettem, a a hallgatóság ujjongásban tör ki. A közösség lelkesedése a lépés kiszámíthatósága ellenére is őszintének látszik. A Szofia lányai rend alapítóinak szigorú szabályzata számos feltételhez köti a terjeszkedést. Például előre meghatározott számú, illetve szerkezetű vezetésnek szükséges összeállnia. Minden bölcsességotthonnak van egy anyja, erre a pozícióra nővérek aspirálhatnak, a kinevezéskor a nevük Máriára változik. Ahogy egyébként a nővérnevek sem az anyakönyvezett keresztnevüket viselik, ezeket a felesketéskor kapják. Az anyán kívül szükség van tizenegy nővérre, valamint egy olyan fivérre, akit egy, már felkent nővér ébresztett tudatára. Tekintettel arra, hogy a bölcsességotthonokban kizárólag lányokat fogadnak és tanítanak, fivért találni a legnehezebb feladat. Az lett volna a meglepő, ha Mária anyánk nem csap le az első kínálkozó lehetőségre, sőt, sejtésem szerint, már az ügyvédnő felkérése előtt egyezséget kötött a férfival. Üröm az örömben, hogy Zoltánnal együtt élénk médiaérdeklődés jár. A rend eddig visszahúzódva tette a dolgát, ha születtek is cikkek, illetve riportok, hivatalos interjút senki nem adott. A rejtőzködő hozzáállással különösen zavarba ejtőek a jelenleg is a bölcsességotthon bejárata előtt strázsáló televíziós stábok, és állítólag tüntetők is gyülekeznek, szerencse, hogy az épülethez mélygarázst terveztünk, ezáltal az érkezettek inkognitója megőrizhető. Ez az aprócska védelem azonban nem orvosolja a problémát, miszerint a rend széles körben láthatóvá vált, kíváncsi vagyok, miként kezeli majd Mária anyánk a jelenséget.

– Magdolna nővér áldozatos munkájának köszönhetően tehát rendünk ma új fivérjelölttel bővült – hirdeti ki Mária anyánk. A közönség tapsol. – Örömmel jelentem be, hogy amint és amennyiben Zoltán eleget tesz a fivérré avatás feltételeinek, kitölthetjük a szükséges kvótát, és létrehozhatjuk a második magyarországi bölcsességotthonunkat. Ezzel még több lelket szabadíthatunk fel a tudás hatalmával.

Mária anyánk széttárja a karját, ezzel felfedődik a két ruhaujjának alsó részébe varrt egy-egy széles, fehér anyagsáv, ezek fehér keresztté egészítik ki a bokáig érő fátyolt.

– Fogadjátok az áldást! – szólítja fel híveit, a jelenlévők behunyt szemmel vagy leszegett fejjel széttárják a karjukat. Mivel senki nem lát, én kimaradok ebből. – Mert nálunk az igazság. Az igazság pedig soha el nem apadó forrás, amely előbb, vagy utóbb, de bizonyosan utat tör magának. Az igazság az italunk, a tudás az ételünk. A tudás a részünkké válik, épít bennünket és erősíti a lelket. Tápláld a lelked, hogy a szabadulás napján ereje teljében térhessen haza! Ünnepeljük a tudást, testvéreim!

Ami a többségnek örömhír, nekem fejfájást okoz. A szervezetben rám osztott feladat kifejezetten a terjeszkedéshez kapcsolódik, nekem kell biztosítanom a bölcsességházak ingatlanhátterét. Tehát vagy megfelelő épületet, vagy ideális telket kell szereznem, és elvárják, hogy ezeket az örökölt építőipari cégem kontójára adományozzam a rend javára. Mindezt nem jókedvemből teszem.

Nem túlzás, hogy állatkertben raboskodó vadként élek.

Mária anyánk birtokol egy olyan, rólam készült videofelvételt, ami – ha esetleg megmakacsolnám magamat – örökre tönkretehetné az életemet. Nem blöfföl, kaptam belőle egy másolatot, hogy felejtés esetén emlékeztethessem vele magam. A felvétel megsemmisítése érdekében rám erőszakolt megállapodásunk alapján három bölcsességotthon létrehozásában segédkezem, a most bejelentett ugyebár a második a sorban. Igaz, örülhetnék, hiszen egy lépéssel közelebb kerülhetek a szabadságomhoz, a gond csak az, hogy több időre volna szükségem, az eddigi megoldásaim ugyanis sorban kudarcba fulladtak.

– Szerinted véletlen, hogy a Kalapos testvérek éppen a nagyszüleid birtoka miatt kerestek meg? – Kérdez Ágota az áldás végeztével, mintha olvasva bennük, tudná merre kalandoznak a gondolataim.

– Fogalmam sincs, de tulajdonképpen mindegy – morgom a távolba révedve.

– Igaz, a területen úgyis hamarosan bölcsességotthon épül – emlékezteti magát büszkeséggel.

Sorban a harmadik kiszemelt ingatlan megkaparintásáról lecsúszva jutott először eszembe a nagyszüleim egykori birtoka, rajta az akkora épülettel, amit egyetlen ottalvós családi összejövetel során sem sikerült teljesen megtöltenünk. A nagyszüleim halálát követően az anyám a nevemre íratta az ingatlant, ám egy fondorlatos ötlettől vezérelve az épület körülötti telket megtartotta sajátjának. Abból kiindulva, hogy az elmúlt években parlagon hagyta, gondoltam nem esik majd nehezére lemondania róla a javamra.

Tévedtem.

Kapóra jön az előttünk elhaladó, tálcáról pezsgőt kínáló felszolgáló, komor arccal két pohár italért nyúlok, egyiket Ágotának nyújtom.

– Tudod, hogy nem szabadna innom – kuncog zavartan. – Ha elkezdem nehezen hagyom abba.

Felelet nélkül hagyom, az első kortyom közben átgondolom, miként kezdjek bele abba, amit eddig elhallgattam a barátnőm elől.

– Úgy fest, nekünk is új helyszínt kell keresnünk az bölcsességotthonhoz – préselem ki magamból.

– Hogy mondod? – csuklik fel Ágota.

– Anyám nem egyezik bele, hogy lebontsuk az épületet – közlöm könyörtelen töménységgel, egy korty pezsgővel kísérve.

– Dehát a tied a birtok. Az épület ráadásul üresen áll és omladozik – hitetlenkedik elkerekedett szemmel, vörösödő arccal a barátnőm. – Körülötte akkora a gaz, hogy nem csodálkoznék, ha hamarosan dzsungelnek nyilvánítanák. Semmire nem használjátok, nincs rá szükségetek. És a többi lehetőséggel ellentétben még pénzedbe sem kerül, ha a rendnek adományozod.

– Anyám a villát valóban a nevemre íratta, de a telek az ő tulajdonában maradt – avatom be Ágotát a részletekbe. – Többször felkerestem, de hallani sem akar arról, hogy munkagépek gördüljenek a területre. Már azt is felajánlottam neki, annak ellenére megveszem tőle a földet, hogy az egyszer az örökségem lesz. De hajthatatlan.

– Többször felkerested? – Kapaszkodik a félmondatba Ágota. Mintha imádkozna, mindkét tenyerével körbeöleli a poharat, félek, nehogy összeroppantsa. – Mióta tudod, hogy ellenáll?

A választ megelőzően, lélekerősítőként kortyolok a pezsgőből.

– Egy ideje – vallom be.

– Egy ideje – ismétli el. Hangtalan tátogással keresi a szavait. – És ezt eddig miért nem mondtad el? – Könyörtelenül, azonnal rám is szorít: – Eltitkoltad?

Elhallgattam. Az vajon ugyanaz?

Habár Ágota az egyetlen barátnőmnek számít, lelki vezetőnek elnevezve, de igazából kémként állították mellém. Mivel én világi maradtam, Mária anyánk a zsarolhatóságom ellenére sem bízik teljes mértékben a hűségemben, folyamatos felügyelet alatt akar tudni. Szövetségesekként gyakran egyeztetjük Ágotával, mit mondjon rólam, de ismerem, ha megneszelte volna, hogy gond adódott a tervvel, bepánikol és idő előtt riadóztatja Mária anyánkat. Azt hittem, képes leszek leküzdeni az akadályt, de nem sikerült.

– Kérlek, ne kezdjünk ebbe bele! – morgom anélkül, hogy ránéznék. – Tudod, hogy hisztivel nálam semmit nem érsz el.

Nem a legelegánsabb, cserébe eddig célravezető taktikának bizonyult flegmán, keményen reagálnom a pánikolására.

– Nem hisztizek – áll ki magáért. – Azt hittem barátok vagyunk és megbízol bennem.

– De, ez hiszti – fordulok felé kemény tekintettel. – És igen, barátok vagyunk, viszont nem vagyunk összenőve. Azt hittem, meg tudom oldani egyedül, segítség nélkül. És ha ez valóban így történt volna, feleslegesen öntöttem volna a nyakadba.

– Túl sok a volna – szúr oda ugyanazzal a fegyverrel, amit ma én használtam Ellával szemben. Aztán megtörik, jó hosszan kortyol a pezsgőből. – Válaszolnál arra az egyszerű kérdésre, hogyan lehetnénk barátok, ha nem élvezem a bizalmadat?

Ezúttal a megszokottól eltérően zajlanak a dolgok. Kérdéseiben és megjegyzéseiben Ágota – mintha hirtelen öntudatára ébredt volna – a sérelmeit hánytorgatja fel nekem. Kényelmetlenül érint a felismerés, hogy azt a személyiségváltozást, amit barátként üdvözölnöm kellene, most teherként élem meg.

– Vajon miért ágál ennyire az édesanyád az ellen, hogy hasznosítsunk valamit, ami egyébként az enyészeté? – tesz fel egy újabb kérdést Ágota, sejtheti, az előzőre úgysem fogok válaszolni.

– Fogalmam sincs – vallom be.

Anyámat nem könnyű megérteni, gyakran hoz zavaros döntéseket. Ilyen volt az is, amikor az apámmal történtek után, az egyezségünk ellenére tizenhárom évesen bezáratott a Szofia lányai bölcsességotthonába. A mai napig nem értem, miért kellett eltávolítania a képből, de az ok tulajdonképpen mellékes, nincs olyan indok, amit elfogadnék, ezért nem is kérdezem róla. A hazaköltözésem óta egyébként is keveset beszélünk, olyan, mintha idegenekké tettek volna bennünket az elmúlt évek, a birtok kapcsán sem sikerült belőle kicsalnom anyai megértést. Szomorú, amikor valaki azzal okozna csalódást, hogy nem okoz csalódást.

– Ilyet egyáltalán megtehet jogilag? Mármint, hogy szétválasztja a telket az épülettől? – értetlenkedik Ágota.

– Fogalmam sincs – ismétlem magamat. – De nem fogok perre menni a saját anyámmal.

– Majd Mária anyánk beszél vele – rukkol elő az ötletel, némi megkönnyebbüléssel Ágota.

– Ezt most felejtsd el! – robban ki belőlem az ellenkezés, a barátnőm megrökönyödve néz rám. – Találni fogok új helyszínt. Holnapra leegyeztettem egy találkozót Ivánnal.

– Jaj ne! – nyög fel elkeseredetten Ágota. – Azt mondtad, hogy nem játszol tovább a tűzzel.

Iván az apám egyik régi barátja, a korosztályába tartozva hatvan felett jár, nem mellesleg jelenleg a kormánypárt egyik tárca nélküli minisztere. Az elmúlt években többször kaptam tőle segítséget, egy kicsit hozzá is szoktam a támogatásához, atyai biztonságérzetet adott. A születésnapomon aztán elhívott vacsorázni, ott ékszerajándékkal próbált kedveskedni, majd megemlítette, mennyire sokat jelent neki a társaságom. Dörzsölt módon, a témát ugyan körbetáncolva, de egyértelműen éreztette, szeretné a kapcsolatunkat új szintre emelni. Ekkor falat húztam kettőnk közé, szándékosan kerültem a társaságát, az életemet a támogatása nélkül folytattam, most viszont szükségem van rá, pontosabban egy olyan lehetőségre, amit korábban megpendített előttem.

– Akkor is megégetem magam, ha nem oldom meg az ingatlanproblémát – állapítom meg a jövőbe nézve.

– Csak hagyd, hogy Mária anyánk beszéljen az édesanyáddal – győzköd Ágota. – Neki biztosan enged. Hiszen tulajdonképpen helyette nevelt fel.

Szikrákat szóró szemmel fordulok a barátnőmhöz.

– Utoljára kérlek meg rá, hogy eszedbe se jusson ezt elmondani Mária anyánknak! – sziszegem közel hajolva. – A legkevésbé sem akarom, hogy az a két nő beszéljen egymással. Tartsd ezt tiszteletben, Petra!

– Ágotának hívnak – morogja szinte vicsorogva.

Farkasszemet nézünk.

Utólag belegondolva a felszólításom felért egy fenyegetéssel, pláne, hogy véletlenül az anyakönyvezett nevén szólítottam, pedig a fejemben mindez még kétségbeesett kérésként hangzott. Éppen exkuzálnám magam, amikor meghallom a hátam mögül az idegen férfihangot:

– Mondja, milyen jutalom jár ebben a szervezetben annak, aki bejelent egy rendbontót?

Hidegen hagy, ki az, a vállam felett hátraszólva igyekszem lekoptatni az illetőt:

– Ne haragudjon, éppen beszélgetünk.

A fickó nem ért a szép szóból. Kullancsként csimpaszkodik ránk.

– Csatlakozhatok a beszélgetéshez? Kicsit elhagyatottan érzem magam ezen a helyen.

Lehunyt szemmel hallhatóan mélyet sóhajtok. Eszembe jut az anyáink által belénk nevelt mantra: légy kedves a támogatókkal, különben könnyen étel nélkül maradhatunk. Magyarán saját érdekünk a készségesség, kamaszkorunkban néhányan közülünk túl odaadónak is bizonyultak a mecénásokkal. És habár engem már nem a rend tart el, nem szívesen adnék újabb támadási felületet Mária anyánknak. Kényszerített mosollyal fordulok hátra.

– Milyen rendbontóról is van szó? – kérdezem.

Nem számítottam rá, hogy egy kifejezetten jóképű, nagyjából velem egykorú öltönyös férfi áll majd velem szemben. Még nyakkendőt is visel, de az öltözéke valahogy nincsen összhangban az egészen rövidre nyírt hajával, a napbarnított bőrével, a világítóan kék szemével, és az arca jobb oldalán futó, régen behegedt sebbel.

– Nem akarom hangosan – közli bizalmaskodóan, közelebb hajol, úgy súgja: – Képzelje, láttam, hogy valaki a teremben nem fogadta az áldást.

Elvigyorodom.

Rólam beszél.

Belemegyek a játékba.

– Tudja, az, aki ilyesmit bejelent, a legkedvesebb szóval élve is ostoba – közlöm vele az övéhez hasonlóan suttogva. – Hiszen azzal elárulná, hogy ő sem fogadta az áldást. Máskülönben nem látta volna a rendszegőt.

A férfi derült arccal, csillogó szemmel, a szája szélébe nyalva elismeri:

– Sakk-matt.

Aztán a poharához koccintja az enyémet.

Ágotára sandítok, ő karba font kézzel küzd a nevetéssel. Úgy fest, a pasas feltűnése eloszlatta a kettőnk közötti feszültséget. Íme a bizonyíték, hogy egyvalamire már biztosan alkalmasak az öntelt férfiak.

– Azt hiszem, hogy a ma este legrosszabb ismerkedőjének járó díját ki is oszthatjuk, nem igaz? – Célzom a barátnőmnek a kérdést, de persze úgy, hogy a férfi is hallja. Hitetlenkedő fejingatással folytatom: – Idejön, és még csak be sem mutatkozik…

– Péter! – harsan Mária anyánk örömteli kiáltása, egy pillanattal később máris a férfi mellett terem, belekarol. Ágotával ránk se hederít. – Már mindenhol kerestük. Jöjjön, szeretném bemutatni a családjával néhány családtagunknak! Ne aggódjon, csak mosolyognia kell.

A férfi rám pillantva elhúzza a száját, vállat von, majd Mária anyánk vonszolásának engedve csatlakozik Zoltánékhoz.

Rokonok?

– Testvérek – válaszolja meg a fejemben feltett kérdést Ágota.

Kikezdett velem egy pszichopata bátyja?

Épeszű, ha ezt izgalmasnak tartom?

3

Sámuel

Várod, hogy ma este végre élőben is láthasd? – virít huncutul kacsintó hangulatjellel kiegészítve a telefonomon lejátszott rövid videóra biggyesztett felirat.

Franciskára nem lehet azt mondani, hogy szégyenlős típus lenne. Idén nyerte meg Magyarország legrangosabb szépségversenyét, ő képviseli majd hazánkat a világdöntőn. Megdöbbentő, hogy a mindössze tizenkilenc éves kora ellenére testileg mennyire érett. Érdekes generáció az övé, az én kamaszkoromban a lányok még közel sem voltak ennyire fejlettek. Vagy csak nem rakták kirakatba a testüket? Az biztos, hogy nem sminkeltek olyan erősen, hogy legalább öt évvel idősebbnek tűnjenek. És meztelen képeket sem küldözgettek magukról, legalábbis a saját korosztályukba tartozó fiúknak biztosan nem. Lehet, hogy férfivá érve láthatom meg a fiatal lányok valódi – és egyben vad – arcát?

A liftből kilépve, egyik kezemben a virágcsokorral, másikban a telefont tartva, a kijelzőn ismétlődő kacér videót nézve lépkedek a Szendházi irodák felé. A felvétel rejt némi kockázatot Franciska részéről, ha kiszivárogna, akár a koronáját is elvehetnék. Persze óvatos duhaj, a lejátszást, pontosabban az ablak bezárását követően a videó azonnal törlődik, de azért addig képernyőfotót gond nélkül készíthetnék róla. Fogalmam sincs, honnan ez a mérhetetlen bizalom az emberekben, én akkor sem küldenék a farkamról képet, ha lenne a telefonomban. Pláne, ha csak virtuálisan ismerjük egymást.

A győzelme után néhány nappal, az Instagramon kezdtünk levelezni a lánnyal. Nem használom aktívan a közösségi oldalt, hébe-hóba posztolok csak képet, de szép nők leveleire előszeretettel válaszolok rajta. Habár soha nem vonzott a szereplés, az elmúlt években, a magánéletem kapcsán viszonylag sűrűn foglalkozott velem a média, így jár, aki a legnépszerűbb napi hazai televíziós sorozat egyik főszereplőnőjével keveredik viszonyba. Majd az eljegyzést követően szakítanak. Aztán újra összejönnek. Végül megint szétmennek. Hosszú hónapokig játszottuk ezt a csiki-csukit, nehezen tudtunk pontot tenni a kapcsolatunk végére, és az egykori menyasszonyomnak köszönhetően, a nagyérdemű az első sorból követhette a drámát. Míg Zorka előszeretettel beszélt kettőnkről a nyilvánosságnak, én tartózkodtam a nyilatkozatoktól. Még akkor sem nyitottam ki a számat, amikor végleg szakítottunk, és Zorka becsmérlő szavai nyomán az újságírók a nyakamra járva keserítették meg az életemet. A nyomuló firkászokat persze rendszeresen elküldtem a picsába, amiről ők – engem nyilván rosszfiúnak beállítva – örömmel be is számoltak.

A hallgatásom hosszútávon szimpátiát ébresztett az emberekben, a többség kifejezetten férfias viselkedésnek tartotta, és olyannyira népszerűvé váltam, hogy a média azóta is rendszeresen foglalkozik velem, egy tévéműsor ajánlatot is kaptam, amit persze nem vállaltam. És azt hiszem, nem lövök nagyon mellé, ha azt sejtem, Franciska a frissen kapott ismertségét akarja megtámogatni az enyémmel. Nem mintha ez zavarna. Ahogy a kettőnk közötti tíz év korkülönbség sincs ellenemre. Szóval látszólag semmi akadálya, hogy a királynő valamelyik este az ágyamban kössön ki, üzenetváltásoknál mégsem sikerül tovább lépnünk. Többször egyeztettünk találkozót, de végül mindegyik elmaradt, általában én mondtam le őket, folyton közbejött valami.

Mert engedtem, hogy közbejöjjön.

Valami visszatart.

Az érdeklődéshiány.

A csüggedtségem nem Franciska személyéhez kötődik. Jelenleg úgy érzem, bármennyire csinos nő közeledne, nem lenne hozzá kedvem. Ahogy az elmúlt kilenc évemet jellemző éjszakai dorbézolások is untatnak mostanában. A haverjaim nyugdíjasnak hívnak, csak azért, hogy leálljanak a baszogatásommal néha elmegyek velük, de hamar lelépek. Otthon persze rám szakad az egyedüllét, és rájövök, sehol nem érzem magam komfortosan.

A harmincadik életévem kapujában újra szembesülnöm kell azzal, amivel azt hittem leszámoltam: nem találom a helyem. Kétségeim támadtak azzal kapcsolatban, hogy ki vagyok és mit akarok az életemtől. Ahogy a gondolataimmal vívódva, leszegett fejjel továbbra is Franciska videóján bambulok, hirtelen elém kerül egy alak a folyosón. Későn veszem észre, nekiütközöm, de annyi lélekjelenlétem maradt, hogy a két vállánál megragadva megtartsam, nehogy fellökjem.

A telefon és a virág is kicsúszik a kezemből, a földön landolnak.

A következő pillanatban csörömpölés hangja üti meg a fülemet, valami szintén leesett, de az ripityára is törött.

– Jaj, ne! – sóhajt fel a karjaimban tartott Ágota nővér. Aztán fáradtnak látszó szemével rám pillantva hagyja kontrollálatlanul kifakadni a kérdést: – Maga mi a fenét keres itt?

Ágota egy kávés kancsóval, illetve csészékkel telepakol tálcát tart a kezében, arról szédült le három. Nem nagy kár, belefér, hogy poénnal oldjak a helyzeten:

– Ma van az ölelj meg egy kávéfőző lányt világnap.

Nem értékeli a humoromat, elhúzódik, majd leguggol és a tálcát a földre helyezve kezdi összeszedni a porceláncserepeket.

– Hadd segítsek! – Ajánlkozom és letérdelek vele szembe.

– Összekoszolja az öltönynadrágját – jegyzi meg. Nem tudom eldönteni, hogy komolyan mondja, vagy gúnyolódik rajtam.

– Esetleg vegyem le? – ajánlom.

Ágota elpirulva pillant rám, először a viccemnek tulajdonítom a reakciót, ám amikor átnyújtja a telefonomat, aminek a kijelzőjén még mindig Franciska illegeti a meztelen testét, megértem a zavarát. Torkomat köszörülve zárom le, és teszem zsebre a készüléket.

– Ugye tudja, hogy maga nem szívesen látott személy ebben az épületben? – szegezi nekem a cseppet sem kedves kérdést.

A kipenderítésünk óta a húgom fejmosását hallgatom. Pontosabban jó ideig hozzám sem szólt, aztán kiömlött belőle minden velem kapcsolatos, hosszú évek óta feltorlódott sérelme. Túlzásokba is esett az ostorozásommal, de tudom, hogy nem bántani akart, a totális kudarctól való félelme koncentrálódott a cseszegetésemben.

Amikor apánk összeomlásakor dönteni kellett a cég sorsáról, Ellára bíztam a kormányrudat, tegnap mégis az irányításba bezavaró lépést tettem. A hibámat helyrehozandó vagyok most a Szendházi-irodáknak is otthon adó épületben. Ella kételkedik, hogy sikerülhet kiengesztelnem az önelégült jégkirálynőt, én szeretem a lehetetlen kihívásokat. Az persze nem életszerű, hogy egy csokor virágért, illetve az elnézéskérésemért cserébe Mia átadja a Halassy birtok papírjait, de talán megkönnyítem a húgom dolgát, a következő ostrom előtt. Mert ismerem Ellát, szívósabb annál, hogy feladja a tervét.

– Kicsit fáj ez a fogadtatás – kapok játékosan a mellkasomhoz egy porceláncseréppel a kezemben úgy, mint akit szíve kellős közepén talált Ágota nővér kérdése. – Azt hittem jobban örül, ha újra látjuk egymást.

– Azt sem értem, hogy engedték fel ide!? – értetlenkedik anélkül, hogy rám nézne. – A porta nem engedhet fel idegeneket.

– Személyes csáberő.

Ágota nővér ekkor elmosolyodik. Aztán a szemembe nézve, némiképp ellágyulva közli:

– Örüljön annak, hogy Mia nem tilttatta ki az egész kerületből.

– Tudom, elrontottam tegnap – ismerem el, majd felemelem a földről a viseltes csokrot. – Szeretném jóvá tenni. Bár nem éppen egy olyan csokorral terveztem, amelyik úgy néz ki, mintha felpofoztam volna vele valakit idefelé jövet.

Ágota nővérből ekkor kipukkan egy őszinte kacaj, egészen bájossá válik tőle a tiszta, festetlen arca.

– A jótávételhez a virág kevés lesz. Mia nem az a típusú nő, aki ennyire könnyen lekenyerezhető. Főleg nem egy csillagvirágszálazás után.

A saját életemben elvesztett komfort aláássa a magabiztosságomat, egyre könnyebben döntök szélsőséges önvédelmi módok mellett. Azt hiszem, a tegnapi megbeszélés közben is leginkább az zavart, hogy úgy éreztem, Mia lenéz, majd maga alá akar rendelni, mintha kuncsorognánk. Az önbecsülésembe gázolva hozta elő belőlem az ősbunkót.

– Tudtam, hogy bonbont is hoznom kellett volna – csapok játékosan a homlokomra, majd kapva az alkalmon csapdába csalogatom Ágota nővért. Ha sikerrel járok, megtudhatok tőle egy-két apróságot a rejtélyes Miáról. – Mert milyen típus a főnökasszony?

– Kemény – feleli vészjóslóan hunyorogva, bólogat is hozzá. – És rettenetesen veszélyes.

– Miért, harapós? – Incselkedem tovább. Felsegítem a földről a cserépösszeszedéssel végzett Ágotát. – Csak mert attól nem félek.

– Higgye el nekem, Mia nem ájul el egy zsivány szempártól, egy kivillanó fehér fogsortól, és néhány vicces megjegyzéstől – felesel.

Várnám, hogy hozzátegye, ellentétben vele, de szavai helyett a csillogó tekintete árulkodik. Nem restellem kihasználni a helyzetemet.

– Azért megpróbálhatnám? – kérdezem elmosolyodva, aztán lehajolok a tálcáért. – Segítek bevinni.

– Nem – vágja rá és átveszi a tálcát.

Elcsodálkozva kérdezek vissza:

– Nem?

– Fontos megbeszélésre készülünk. – A kezében tartott tálcára ejti a tekintetét. – Higgye el, ha most beengedném, néhány pillanaton belül mindketten az ablakon keresztül repülnénk ki. A zárt ablakon keresztül.

Az épület bejáratánál felfigyeltem egy fekete, sötétített ablakú vadonatúj luxus Audira, az öltönyös sofőr mellette állva szívta a cigarettáját. A politikai életben jártas Bálint barátom éppen a napokban mesélte, hogy a kormány bevásárolt néhányat ebből, az egyébként biztonságilag igencsak feltuningolt típusból. Állítólag golyóállók is, fontos embereket szállítanak velük. Az irodaházban Szendháziékon kívül még többemeletnyi cég székel, fel sem merült bennem, hogy Miához érkezhetett állami tisztségviselő, ám Ágota izgatottságát dekódolva nem lepődnék meg rajta. De erre persze hiába kérdeznék rá, nem kapnék megerősítést, és tulajdonképpen nem is annyira izgat. Érdekel viszont, hogy tulajdonképpen mit is keres Ágota a hidegvérű üzletasszony oldalán.

– Maguk között mi a munkaleosztás? Mia a főnöke? – kérdezem, majd komisz mosollyal fordítok a nézőponton. – Vagy esetleg ön az ő főnöke?

– Osztálytársak voltunk, legjobb barátnőkké lettünk és most segítek neki megtartani a lelki egyensúlyt – feleli. Hangjában, mintha büszkeség csillanna. – Cserébe a renddel kötött megállapodásunk szerint Mia segíti a működést. Ő az operatív vezetés egyetlen, nem felesketett tagja.

– Miben segít? – Csapok le az apróságnak tűnő érdekességre.

– Ő felel a terjeszkedésért.

– Ezt nem teljesen értem – vallom be szórakozott mosollyal. – Milyen terjeszkedésről van szó?

Ágota nővér ekkor észbe kap, feleslegesen járatja a száját. A bűbájomat lerázva magáról búcsúzkodásba kezd.

– Kár a gőzért, fiatalember! – ingatja a fejét. Szórakoztat, ahogy a régimódi kifejezéseket használja. – Felesleges tennie a szépet, a Halassy birtokkal egyébként is olyat kérnek Miától, amit, ha akarna sem tudna odaadni.

– Hogy érti azt, hogy nem tudná odaadni? – kapaszkodom az elejtett félmondatba. Ágota nővér gondterhesen felsóhajt, nem szabadna erről beszélnie. Mosolyogva biztatni próbálom: – Bennem megbízhat.

– Ez valamiért nehezen hiszem el – szúrja oda, de aztán megosztja velem: – Saját célra sem tudja hasznosítani a birtokot, ameddig nem örökli meg.

– De hát az övé – ráncolom a homlokomat.

– Nem teljes mértékben – ingatja a fejét, mintha kicsit bosszússá válna. – Az édesanyja, a szülei halála után valóban elajándékozta a házat Miának azért, hogy ha szeretné, újítsa fel, költözzön bele, alapítson ott családot. Az épület körüli telek viszont valamilyen oknál fogva Katalin tulajdonában maradt. Amikor Mia felkereste és megkérte, ruházza át rá a telket is, hogy ott felépíthesse a rend új bölcsességotthonát, kategorikus nemet mondott. Sőt, azt is megtiltotta, hogy a lányán kívül bárki betegye a lábát a területre. Magánterület, erre lehetősége van.

Tehát habár Miáé a ház, az tulajdonképpen semmit nem ér, ameddig az édesanyja életben van. Ördögi terv körvonalazódik a fejemben. Olyan, ami a nagyságos asszony körbeudvarlása alól is felment.

– Kérem, Ágota, fogadja el a csokrot – nyújtom a nőnek derült arccal, amolyan búcsúzás gyanánt a virágot. – Nem szép, de legalább illatos.

– Egyrészt nem tudnám elvenni – utal a kezében szorongatott tálcára. – Másrészt nem nekem hozta.

Kevés tisztább lelkű nővel sodort össze eddig a sors. Zavarba ejtően hosszan bámulom Ágota nővért, mielőtt szemérmetlenül megkérdezném:

– Mondja, soha nem bánta meg?

Nem kapcsol.

– Mit?

– Hogy is fogalmazhatnék…? – Kaján vigyoromba belevörösödik. – Például, hogy virágot kapjon egy férfitől. Vagy esetleg azt, hogy lemondott a testi örömökről, anélkül, hogy tudná, mit hagy ki. Soha nem is gondolt arra, hogy belekóstoljon? Biztosan meggyónhatná.

Lehet, hogy egy kicsit túllőttem a célon, mert egészen más történik, mint amire számítok. Az eddig zavarában pironkodó Ágota tekintete megkeményedik. Mosolyra húzódó szájjal közli velem:

– Tudja, van magában és Miában valami közös.

– A tegnap történtek után ezt nehezen hiszem.

– Pedig éppen a tegnapi vitájuk ébresztett erre rá.

Kíváncsivá tesz.

– És mi lenne az?

– Miközben mindketten páncélt húznak maguk elé, borzalmasan sebezhetőek – közli velem kíméletlenül. – Tisztán hallom, ahogy jajveszékel magában a lélek. Szenved odabent. Szabadulna.

Elkomolyodva nézem.

Fojtani kezdenek a szavai.

Érzem, hogy mennem kell.

Egy rövid bólintással búcsúzom, hátat fordítok, és a lifthez visszafelé indulva, az útba eső szemetesbe ejtem a virágcsokrot. Előhúzom a zsebemből a telefonomat, majd továbbra is elkomorult arccal tárcsázni kezdem a húgomat.

– Továbbra sem vagyok rád kíváncsi – fogadja a hívást Ella.

– Szerintem viszont nagyon is kíváncsi vagy arra, amit mondani készülök.

– Felvetted a kapcsolatot egy terapeutával, hogy végre elviselhető emberré válhass?

Nincs kedvem nevetni az élcelődésén. A liftet hívva, a komolyságomat megőrizve térek a lényegre:

– Megtudtam, hogy a Csillagvirágszál tulajdonában csak a Halassy villa áll. A körülötte lévő telek továbbra is az anyjáé – Várom, hogy Ella reagáljon valamit, de csak hallgat. – Állítólag Mia is szeretett volna már építkezni a területre, de az anyja megtiltotta, hogy a munkások áthaladjanak a birtokon.

– Ezt honnan tudod?

Hallom a hangján, hogy a húgom kételkedik az információ hitelességében, ezért beavatom:

– Ágota nővértől.

– Jó, nem akarok többet a forrásról hallani. Arról sem, hogy milyen körülmények között húztad ki belőle mindezt. Még csak az kellene, hogy belém csapjon a ménkű – humorizál. – Vajon miért nem engedi Katalin a lányának, hogy hozzányúljon a birtokhoz?

– Talán azért, mert tudja, a miénk – vetem fel, csak hogy mondjak valamit.

– Nem vagy te ennyire naiv, Samu – reagál megmosolygós hangon Ella a felvetésemre. – Valami más lehet a háttérben. De mi?

Habár rajongok a titkokért, Ágota nővér szavai mélyebben érintettek annál, minthogy kedvemet leljem az értelmetlen találgatásban. Inkább, a megérkező liftbe lépve elkezdem felvázolni a húgomnak az ötletemet:

– Talán érdemes lenne felkeresned Katalint, hogy elbeszélgess vele a múltról, majd felelevenítsd a hitel ügyét. Ha az érzéseire hatva meggyőzöd, hogy ruházza át rád a tulajdonában álló telket, nyert ügyünk van. Mia sarokba szorul, hiszen vagy eltűri, hogy háza az enyészeté legyen, vagy megállapodik velünk. – Ella nem mond semmit, ezért ösztönzésként hozzáteszem: – Tudom, hogy nagy falatnak hangzik, de ha jól emlékszem, Katalin gyerekkorunkban téged kifejezetten szeretett.

Miután Mia bekerült az angliai bölcsességotthonba, az itthon maradt édesanyjára rázuhant a magány, bekebelezte a depresszió. Interneten keresztül valahogy felvették a kapcsolatot Ellával, leveleztek, a húgom néha át is ment hozzá, amolyan gyermekpótlékká vált a nő számára, mígnem apa eltiltotta őket egymástól.

– Tudod, hogy mit csinál most, merre él, Szörnyi? – kérdezem.

– Sajnos nem – sóhajtja Ella. – Miután apa eltiltott bennünket, megszakadt a kapcsolat. Később olvastam olyan cikkeket, amikben azt írták, összeroppant. A tiltás ellenére próbáltam felvenni vele a kapcsolatot, de nem reagált.

– Meg kell valahogy találnunk.

– Megpróbálok utánakérdezni apa néhány régi üzlettársánál, tudnak-e esetleg róla valamit.

Hallom, ahogy szivárog vissza Ella hangjába a lelkesedés. Kezdi belátni, talán nincs minden veszve. Az, hogy végre sikerült olyat tennem, amivel talán csökkenhetem a tegnap okozott kárt, jobb kedvre derít és ösztönöz. Elköszönésünkkel egy időben, immár oldottabb hangulatban, mosolyogva szállok ki a liftből, magabiztos léptekkel haladok kijárat felé.

– Uram, egy pillanatra! – szólít meg egy női hang.

Megtorpanok, homlokomat ráncolva fordulok hátra, az a recepciós lány igyekszik felém, akit meggyőztem arról, engedjen fel a Szendházi vállalathoz a virággal. Első gondolatom, hogy Ágota nővér leteremtette, és most a fejemre akarja olvasni, mekkora faszfej vagyok, amiért szar helyzetbe hoztam.

– Ezt az üzenetet kell önnek átadnom – csicsergi mosolygósan, és átnyújt egy cetlit. – Jó szórakozást!

Értetlenül meredek a mutató és a középső ujjam közé szorított papírdarabra, amin a következő áll:

“Ma este kilenc. Amit főztél. Ne késs! Mia.”

4

Mia

– Hol késhet? – Szólal meg a két oldalról körbeült asztal túlfeléről Johanna nővér. – Soha nem szokott késni. Pláne nem az operatív megbeszélésekről.

Mária anyánkról van szó. Valóban, az elmúlt tizenhárom, a közösségben eltöltött évem alatt egyetlen olyan alkalomra sem emlékszem, amikor anyánk késve érkezett volna valahová. Hozzá órát lehetne igazítani.

– Talán betett nála a tegnap este elkortyolgatott pezsgő? – Veti fel cserfesen Alíz.

– Kortyolt? – csuklik fel Eliza. – Inkább vedelt.

A lányok többségének nyúzott arcából és karikás szeméből ítélve hosszan maradtak a tegnap esti ünnepségen. Velem ellentétben.

– De az is lehet, hogy a házi pszichopatánk bátyja tette be neki. – Alíz viccesnek szánt megjegyzése, valójában otromba, többen a homlokukat ráncolják. A lány magyarázkodni kezd: – Egész éjjel rángatta magával szegényt. Miért ne ráncigálhatta volna be az ágyába is?

– Menj a pokolba, Alíz! – jajdul fel Eliza, a szituációt lazítandó. – Ne mondj ilyeneket, mert hajlamos vagyok elképzelni és rémálmom lesz tőle.

– Mert te nem örülnél, ha hervadozó korodban egy fiatal darázs beporozna? – incselkedik tovább Alíz.

Habár rögtön azután, hogy kiderült, a leendő fivérünk bátyja környékezett meg hazaindultam, mégis zavarba ejt a felemlegetése. Hónapok óta nem ért hozzám férfi, telihold közeleg, Péter ráadásul tapasztalt vadászként tagadhatatlanul hatást gyakorolt rám, a józan eszem mégis idejében kisegített a felocsúdásban: zsákutcába vezetne, ha tovább flörtölnénk egymással. Az életemre már most is vissza-visszatérően rávetül a halál árnyéka, nem hiányzik belőle valaki olyan, akinek az öccse állítólag két nőt is hidegvérrel meggyilkolt. Arról már nem is beszélve, hogy családjuk jelenleg a média kereszttüzében éli a mindennapjait.

– Én láttam, hogy a fiú valaki mással beszélgetett hajnalban – szólal meg Judit nővér.

– Kivel? – csap le pletykaéhesen Alíz.

Judit elfojtott mosollyal Ágotára pillant. Meglepett érdeklődéssel fordulok a közvetlenül mellettem ülő barátnőmhöz.

– Csak a rendről kérdezgetett – legyint Ágota. – A feladatomat végeztem, és válaszoltam a kérdéseire.

– Akkor miért vörösödtél fülig? – provokálja Alíz.

Erre a kérdésre engem is érdekelne a válasz. Íme a bizonyítéka annak, hogy Péter elkerülésével helyesen döntöttem: ahogy engem nem talált, kipécézte a barátnőmet. Ágota kifejezetten rosszul bírja az alkoholt, akár egyetlen pohár elegendő neki ahhoz, hogy a gátlásaiból jócskán veszítve könnyű prédává váljon. A rámenős Péter elsöprő lehet, ha egy kevés tapasztalattal rendelkező nőt szemel ki magának.

Végignézek az operatív vezetés négy, habitust viselő tagján. Van, akivel szinte együtt, illetve akad, akinek már az óvó szemei előtt cseperedtem fel. Különböző személyiségek vagyunk, egy közös pontunk azonban mindenképpen fellelhető: valamiféle, az életünket derékba törő szörnyűség hatására kerültünk a rend védőszárnya alá.

De vajon tényleg sikerült bennünket felnevelni?

Felnőttünk mi egyáltalán?

Egy átkozott inkubátorban, mesterséges köldökzsinóron táplálva neveltek bennünket, és bizony sokan belekényelmesedtek a helyzetbe. Az operatív vezetés tagjai mindenképpen. Ismerve a többieket, nagy részük nem mélyen hívő, mégis a rendnek szentelik az életüket, mert ez a legkézenfekvőbb, ezért nem kell küzdeni, ezt nem kell félteni, ez biztonságos. Mindössze néhány játékszabály betartásáért életük végéig kitartó kényelmet kapnak cserébe.

Többségünk ügyintéző, egy-egy testhezálló területért felelünk. Johanna nővér a harmincas évei közepén jár, ő a pénzügyeket felügyeli. Alíz nővér két évvel fiatalabb nálam, rábízták a felvételik, valamint az esketések lebonyolítását, amolyan rendezvényszervezőként funkcionál. Eliza nővér a negyvenes évei elejét tapossa, a jogi ügyek felelőse, a vele nagyjából azonos korú Judit nővér az anyánk jobbkeze, ő kapja a nyakába az apró-cseprő napi ügyeket, illetve minden olyasmit, ami egyikünk feladatkörébe sem tartozik, szóval ő az, aki a legtöbbet szív. Az érintetteken kívül, kísérőmként és segítőmként Ágota is részt vesz az összes operatív megbeszéléseken, neki ugyan ebben a csoportban nem jutott tevékeny feladat, általában több kedve van az ülésezéshez, mint ötünknek összesen.

– És te miért távoztál olyan korán, Mia? – Ránt vissza a merengésemből a nekem szegezett kérdésével Johanna nővér.

– Dolgoznom kellett még otthon – vágom rá a szokásos válaszomat.

– Hihetetlenül unalmas vagy ezzel a sok munkával – ingatja a fejét Alíz. – És a hihetetlent szó szerint értem. Lassan azt kell gondolnom, hogy valami helyett valójában valakin dolgozol otthon, titokban.

– Alíz, te ma nagyon fel vagy ajzva – szúrja oda a lánynak Johanna, és ezzel el is tereli rólam a figyelmet.

Nem kell sokáig várni Alíz visszavágójára:

– Viszont én legalább nem csak a biológiakönyvekből ismerem a férfitestet, nővérem.

A katolikus apácákból kiindulva az emberek többsége élből azt feltételezi, hogy az egységes szakrális öltözéket hordó nővéreink tisztasági fogadalmat tettek, és a testiségnek már a gondolata is felháborítja őket. Hasonlóan gyakori feltételezés, vagyis inkább sokak mocskos vágyálma, hogy a lányok, a szüzességüket megőrizvén egymással hemperegnek. Legjobb tudásom szerint a terembe gyűltek egyike sem vonzódik a saját neméhez, és szintén egyikünk sem szűz már. A mitéraizmus sajátos módon viszonyul a szexualitáshoz, nem tiltja a nővéreknek a testi örömöket, de az élvhajhászást megveti. A tanok szerint minden embernek létezik lelki társa, másik fele, akivel összefonódva megízlelheti a tökéletes isteni létet. A szex tehát akkor elfogadható, ha a puszta, emésztő vágyon túl érzelem is kötődik hozzá. Ez a tétel persze rengeteg kiskaput rejt magában, arról nem is beszélve, hogy akad olyan értelmezés, mely szerint egy embernek nem csupán egyetlen lelki társa lehet. A nővérekre van bízva, hogy elszámoljanak a saját lelkiismeretükkel, és az ölük helyett ésszel döntsenek. Meglepő módon egyébként sokan betartják a szabályt, még a magát tüzesnek láttató Alíz sem keveredik eszetlen kalandokba.

Az önmegtartóztatásnál fontosabb és pontosabban megfogalmazott kitétel, hogy a felesketettek nem szülhetnek gyereket. A mitéraizmus szerint a szaporodás a fizikális lét zsigeri igénye, és mint minden, ami ösztöni, ez is tudatlanságból fakad. Az ösztönösséget a gonosztól kapott tehernek, a fizikális létet pedig a lélek számára egyfajta száműzetésnek tekintik, hiszen egy idő után fájdalmakkal jár, majd az egyénnek elkerülhetetlenül át kell élnie a halál kínzó borzalmát. Születéssel tehát egy újabb olyan lélek záródik szenvedésre ítéltetett, húsvér testbe, akit aztán majd, a felszabadulása érdekében tudatára kell ébreszteni.

Mindezen hittételek figyelembe vételével Szofia lányai akkor végeznének földi küldetésükkel, ha egyetlen ember sem élne a planétán, ami persze irreális és eszelős cél volna. Senki nem akarja, hogy megszállott hülyének nézzenek bennünket, ezért bár a nővéreket az esketésük utáni ötödik évben, orvosi beavatkozással mesterségesen meddővé teszik, a hívőiktől nem várnak el gyermektelen életet.

– Ha Mária anyánk késik és magunk vagyunk… – nyit új, az elkomolyodásából ítélve kényes témát Alíz. – Szerintetek a házi pszichopatánk tényleg ártatlan?

– Ha azt akarod kérdezni, hogy randizz-e vele, egyértelműen nem javaslom – fogalmaz tőle szokatlanul diplomatikusan Eliza.

Alíz prüszkölve felnevet:

– Én a férfiakat, nem a tutyimutyi fiúcskákat kedvelem. És amúgy is Magdolnáé.

– Meg is érdemli – epéskedik Eliza.

– Szerintem csak gondoskodik róla – szólal meg a mindenkiben jót kereső Johanna.

– A legtöbb párkapcsolat azon alapszik, hogy a nő gondoskodik a férfiról – forgatja ki nővértársa szavait Eliza.

– Szerintem Zoltánnál nagyobb fenyegetést jelentenek a tüntetők. Tegnap hajnalig a bejárat előtt hőzöngtek és ma napnyugtakor állítólag visszatérnek – nyilvánít véleményt Judit. – Az internetes fórumok szerint csatlakozik hozzájuk néhány szélsőséges csoportosulás, ostromot is belengettek.

– Csak nem esett miattuk baja az anyánknak – sopánkodik Johanna, azt hiszem ő közülünk az egyetlen, aki a halálba is vakon követné Máriát.

– Csalánba nem üt a ménkű – morogja maga elé mogorván Eliza. – És nem lesz itt ostrom, csak ijesztgetnek.

Eliza a legszókimondóbb ember, akivel valaha találkoztam, és az egyike azon keveseknek, aki Mária anyánkkal sem fél szembeszállni. Ők ketten – hasonló módon, mint mi Ágotával – nagyjából ugyanabban az időszakban kerültek a cambridge-i bölcsességotthonba, barátnők voltak. Eliza gyakran és merészen kritizálja Mária döntéseit, az anyánk pedig ezt eltűri neki. Valószínűleg túl sokat tudnak egymásról ahhoz, hogy belássák, mindketten súlyos károkat szenvedhetnének, ha vérre menő harcokba keverednének. De az is lehet, hogy Mária anyánk bölcsen belátta, azzal, hogy abszolút legitim módon lányomnak hívhatja a riválisát, minden sértésért elégtételt vehet.

– Az biztos, hogy ma már járt bent, találkoztam vele – osztja meg velünk Judit nővér. – Vendéget is fogadott.

– Vendéget? Miféle vendéget? – csillan fel Alíz szeme.

– Valami nő jött hozzá – ránt vállat Judit. – Világi. Kirittyentve, gondterhelt rohanással édes parfümfelhőt húzott maga után. A napszemüvege a fél arcát eltakarta.

Imádom Juditban, hogy élő szóban is képes ízes mondatalkotásra. És valószínűleg éppen önön mélységbe zuhanna bele a kinti világban egymagára hagyva.

– Ezek alapján akár ismert ember is lehet – reménykedik Alíz.

– Annál több súlyfelesleg volt rajta – dünnyögi Judit. Ritkán kritizál másokat, de mivel kuncogunk, felbátorodottan hozzáteszi: – És zsíros volt a haja. Mindezek ellenére úgy vonult át a folyosón, mintha egy kifutón libenne végig.

A bölcsességotthonba betérő világi nők két fő típusra oszthatóak. Sokan olyan finomak és óvatoskodók, mintha még a léptük neszével sem akarnák megzavarni a nővérek nyugalmát, a többség viszont magukat felsőbbrendűnek, esetleg értékesebbnek vélve, totális figyelmetlenséggel trappol végig a folyosón. Vagy halvány lila gőzük sincs, hogyan illene viselkedniük, vagy lesajnálnak bennünket, talán tartanak is tőlünk, hiszen számos, pletykákkal színezett mitikus rejtély lengi körbe a bölcsességotthon falakon belüli életét. Esetleg megsüthetjük őket vacsorára.

– Ki lehet az a nő, aki miatt Mária anyánk ennyit késik? – Johanna hangja aggodalmaskodó. – Lehet, hogy valamelyik hatósági szerv ellenőre? Vagy valaki olyan, aki a lányát akarja ránk bízni?

– Utóbbiról tudnék – szól közbe Alíz. – Csak egy javítóintézetes lány felvételét készítjük elő.

A nyitott ajtón keresztül ekkor meghalljuk anyánk közeledő hangját. A szavai ugyan a távolság miatt összefolynak, a hanglejtéséből kihallom, valakit lenyűgözni igyekszik.

– Ide hozza a nőt? – kérdezi tőlem suttogva Ágota.

– Úgy tűnik – felelem.

A nővérek elcsendesednek, tekintetükben felüti fejét a félelem. Mi lesz, ha Johanna feltételezése beigazolódik, és tényleg valamelyik hatóság szállt ki az otthonba? Tudjuk, ha a szervek kipécéznek valakit, könnyen találnak, végső esetben kreálnak indokot a meghurcolására. Csíphetjük is az igazságszolgáltatás szemét, hiszen kevesebb, mint huszonnégy órája hoztunk ki a börtönből egy elítéltet. A rendőrség az esti tüntetőket sem oszlatta fel, hagyták, hogy skandálják a válogatottan undorító szidalmaikat. Lélekben valószínűleg velük voltak.

A feltételezésre felülve egyre biztosabb vagyok abban, hogy borzalmasan ártalmas ötlet volt kihozni Zoltánt. Nagyra vágyó álmai elterelték Mária anyánk figyelmét a valóságról. Arról, hogy egy ekkora léptékű tett utórezgései komoly konfliktusokat kavarhatnak. Belepiszkáltunk egy működő szisztémába, megkérdőjeleztük önmagukat túlbecsülő emberek döntéseit, érhető lenne, ha revánsot akarnának venni. És nem vagyok abban biztos, hogy nem az volna mindenki számára a legjobb, ha ez az intézmény, az összes sötét titkával együtt mielőbb felszámolás alá kerülne. Rombolják porig! Igaz, mielőtt ilyesmit kívánok, tanácsos volna megtudnom, válsághelyzetben mi történne a számomra kompromitáló videofelvétellel.

– Elnézést a késésért, lányaim – toppan a terembe Mária anyánk, aztán egy izgatott sóhajtással a mellette érkezőhöz fordul: – Szeretném nektek bemutatni Vadász Anitát. Néhány hete hagyta mögött a politika világát, az ellenzéki párt sajtóosztályán dolgozott. Ő látja el mától a rend kommunikációs feladatait.

Lapos tekintettel nézünk össze a többiekkel. Ez a hír talán még az ellenőrzésnél is lesújtóbb. Nekem biztosan. Ösztönössé vált reakcióként, a sajtó puszta említésétől szédülni kezdek, és csak komoly erőfeszítések árán tudom koncentrálni a figyelmemet.

– Minek nekünk kommunikációs szakember? – süti el a mindannyiunkat feszítő kérdést Alíz. – Azt hittem, hogy a rend elzárkózik a nyilvánosságtól.

– Kedves fogadtatás – állapítja meg a kezében fogott táblagépet bámulva a nő.

Érdekes tapasztalat, hogy a számára váratlan, egyenes kérdésre Mária anyánk nem találja a szavakat. Pontosabban a legjobb arcát szándékozni mutatni az idegennek, ezért fogalma sincs, hogyan reagáljon: villantsa meg a mindenkit letaroló stílusát, vagy engedje, hogy megkérdőjelezzék a döntését, és ezzel esetleg gyengének lássa? Amikor megfelelni kívánnak valakinek, tisztán kiviláglik, az erős vezetők is csak emberek. Anyánk fáziskésését meglovagolva Eliza leplezetlen ellenszenvvel megállapítja:

– Én nem emlékszem, hogy a hölgy a bölcsességotthonba járt volna.

– Anita külsős – feleli helyeslő bólintás kíséretében Mária anyánk. Aztán a nőhöz fordul, szórakozottan magyarázza: – A nővérek bizalmatlanok az idegenekkel. Sebezhető világ a miénk.

A Szofia lányai ritkán ad munkát olyanoknak, akik nem a rend elkötelezettjei. Egyrészt azért, mert a külsősöknek fizetni kell, másrészt a vezetőség kerüli azokat a szituációkat, amelyekben esély van a szivárogtatásra. Bár igaz, egy kommunikációs vezetőnek esetenként a célzott pletykálkodás is a feladatai közé sorolható.

– Az egyházunk néhány éven belül széles ismertségre tehet szert, és bármennyire is viszolygunk tőle, a fejlődés elengedhetetlen velejárója a sajtó érdeklődése – indokolja Anita felbérlését Mária anyánk, közben mindketten helyet foglalnak az asztalnál. – A napi teendőim mellett nekem nem marad időm kiszolgálni a nyilvánosságot, és valljuk be, nem is értek hozzá. Megtehetnénk, hogy az aktuális helyzetünkben is folytatjuk a korábbi stratégiát és ignoráljuk a sajtót, de attól tartok, az rejtőzködésnek hatna az embereknek. Nekünk pedig nincs okunk a bujkálásra. Előbb-utóbb büszkén meg kell mutatnunk magunkat, lányaim.

Mi tagadás, abból kiindulva, hogy Zoltán felszabadítása óta a média rendíthetetlenül strázsál a bölcsességotthon előtt, valóban szükségszerűnek tűnik egy kommunikációs szakember közbenjárása. A saját bőrömön tapasztaltam, muszáj kezelni a válsághelyzetet, különben az eluralkodik felettünk. Az újságírók hajlamosak túl messzire menni egy-egy szaftos címlapsztoriért.

– Anita már a mai naptól a kezébe veszi a kommunikációnkat – tájékoztat bennünket Mária anyánk. – A munkájához viszont több, általunk elvégzendő feladat szükségeltetik, ezeket ismerteti rögvest veletek. Azt kérem, az egyszerűség kedvéért tegeződjetek egymással.

Anita bólint, majd magabiztosan egyesével a szemünkbe néz, úgy kezd bele:

– Mindenekelőtt fontos letisztáznom, hogy veletek, illetve értetek vagyok. Minden lépés, amit teszek a ti érdeketeket szolgálja, ezért hálás volnék, ha elhagynánk az ellenségeskedést – jelentőségteljes pillantást mér a legnagyobb ellenlábasának érzett Alízra. – Nyitott vagyok a véleményetekre, sőt, szeretném, ha megosztanátok velem a gondolataitokat, hiszen ti ismeritek a rendszert, az összefüggéseket, a szabályokat és a határokat.

– Mi megbízunk a tudásában és mindenben a segítségére leszünk – ad teljes felhatalmazást a nőnek Mária anyánk.

Bosszantó, hogy miközben hivatalosan a közös döntéshozatal érdekében gyűlünk össze, az anyánk egyértelműen megfoszt bennünket a véleményformálás lehetőségétől. Ha eddig valakinek nem lett volna világos, ma egyértelműen kiviláglik: Mária báboknak használ bennünket, úgy táncolunk, ahogy ő a zsinegeket rángatja.

– Az elsődleges cél, hogy tudatos lépésekkel megpróbáljuk magunkhoz ragadni az irányítást, ehhez olyan markáns, érdeklődést felkeltő témákra van szükség, amik elterelik az újságírók érdeklődését az előre megírt kérdéseikről. A rend életébe beleásva magam igyekeztem olyan pontokat keresni, amelyekkel az emberek könnyen azonosulhatnak – kezdi tájékoztatását Anita. – A legszimpatikusabb talán az, hogy a bölcsességotthonok bentlakói olyan kallódásra ítélt fiatal lányok, akik valamilyen oknál fogva a társadalom perifériájára szorultak. A rend lehetővé teszi a számukra, hogy például javítóintézet helyett tényleg odafigyeléssel járó egyházi neveltetést kapjanak.

Elismerésre méltó gyorsasággal magolta be a propagandaszöveget. De való igaz, az egész vallás egyetlen pozitívuma, hogy nélküle mi mind, akik a teremben ülünk lecsúsztunk volna, börtönben sínylődnénk, drogfüggők lennénk, vagy egy rosszul választott férfi mellett tűrnénk a pofonokat, amiért mondjuk hangosabban vettünk levegőt a kelleténél. Kaptunk egy új esélyt, a kérdés már csak az, hogy milyen árat fizetünk cserébe.

– Mindemellett az, hogy a mitéraizmus szerint nem létezik bűn, sokak számára izgalmas lehet, ezt a két üzenetet kell eljuttatnunk az emberekhez – folytatja Anita. – Muszáj számolnunk szembeszéllel. A katolikusok például egészen biztosan kígyót-békát kiáltanak és hevesen tiltakoznak majd ellenünk, sokakban viszont éppen ez kelt majd irántunk szimpátiát – mosolyogva szünetet tart, majd kiböki: – Mindez viszont még mindig kevés.

– Mire volna még szükség? – kérdezi együttműködőn Johanna.

– Egy arcra – rukkol elő az ötletével Anita. – Mivel jómagam nem vagyok a rend tagja, hiteltelen volna nagyobb lélegzetű interjúkat adnom, ezért szükségem van egy olyan képviselőre, akin keresztül a lehető legtöbb felületen, a lehető legnagyobb figyelmet érhetjük el.

– Mária anyánk. Egyértelműen – dobja be a nevet Johanna.

Mária büszke mosollyal húzza ki magát a széken.

– Sajnos ő erre a szerepre nem alkalmas – veti el az ötletet Anita, a megnevezetthez fordul. – Ne haragudjon meg, de erre a feladatra egy fiatalabb lányra van szükség.

Leszegett fejjel elmosolyodom. Ez a nő úgy kér bocsánatot, hogy közben egy újabb tőrt döf az ember szívébe. Viszont tetszik, hogy nem tart Mária anyánktól, kiáll a véleménye mellett. Egy kicsit túlbuzgó, de alapvetően nem olyan szörnyűséges, mint amilyenre Judit leírása alapján számítottam. A következő mondatával aztán máris belenyes a bimbózó szimpátiámba:

– De, ha jól sejtem ez bármelyikőtök számára megtisztelő feladat lehet.

Vajon szórakozik, vagy komolyan gondolja? A jelenlegi, forrongó közhangulatban a rend képviselete a világ egyik leghálátlanabb feladata.

– Persze, hatalmas megtiszteltetés kiállni és megmagyarázni a nagyérdemű számára, miért szabadítottunk ki a börtönből egy olyan férfit, akit két nő meggyilkolásával vádoltak. Álmodni sem mernék örömtelibb feladatról – gúnyolódik elváltoztatott hangon Eliza, aztán kifakad: – Ez az egész hülyeség! Eddig is megvoltunk a nyilvánosság nélkül. Minek kísérteni a balsorsot?

– Vigyázz a szádra! – Mordul Mária anyánk szikrázó tekintettel egykori barátnőjére. – Szükségszerűen kell megtennünk ezt a lépést, és erről nem vagyok hajlandó vitát nyitni.

Az új irányt vett diskurzus közbeszólásra késztet. Eliza szívemből beszélt, és a többieket ismerve tudom, hasonlóan vélekednek, ám egyikük sem fog kiállni a véleménye mellett. Csak én vagyok ennyire ütődött.

– Tulajdonképpen minek ülünk itt, ha nem folytatunk érdemi vitát? – Higgadtan kérdezek. – Mi értelme fenntartani és összetrombitálni az operatív vezetést, ha valójában csak bólogatunk arra, amit anyánk kitalál? Ha nem engedi, hogy közösen hozzunk döntéseket, ezt a színjátékot mellőzve is egészen nyugodtan kioszthatná a feladatainkat. Azt is meg kellett volna vitatnunk, hogy szükség van-e egyáltalán a hölgy segítségére, avagy sem.

Ekkor, legnagyobb meglepetésemre nem Mária anyánk, hanem az újdonsült kommunikációs igazgatónk szólal meg:

– Örülök, hogy találkozhatok a rend sztárjával.

Azt hiszem, túl korán ítéltem szimpatikusnak Anitát. Ökölbe szorul a kezem, de kényszerűen mosolygok.

– Nem állítom, hogy nincs szükség rád, hanem azt sérelmezem, hogy a szerződtetésed előtt minket senki nem kérdezett meg – magyarázom a nőnek. – Ameddig alapvető kétségeink vannak…

Mária anyánk csalódott tekintettel vág közbe:

– Kétségeitek vannak? Mifélék?

Várnám, hogy a többiek közül valaki a bátorságomból erőt merítve támogatásomra siet, de túlnyomórészt az asztallapra meredő tekintetekkel szembesülök.

– Honnan tudjuk, hogy nem Zoltán kezén szárad a két nő halála? – szegezem Mária anyánknak a kérdést, amit a lányokkal már átbeszéltünk magunk között.

– Nem számít, hogy ő volt-e – vágja rá.

– Már hogyne számítana! – nevetek fel. – Mi lesz, ha tegyük fel tényleg ő ölte meg a két nőt, és most a nagy szabadságában majd újra gyilkolni kezd?

– Nem szívesen szólok bele, de ez talán egy kissé megkésett beszélgetés – jegyzi meg Anita.

– Akkor ne is szólj bele! – mordulok rá. Elveszítem a türelmemet. – Belegondolt már valaki abba, mennyi szar zúdulhat a rendre, ha a kis megmentettünk esetleg ismét gyilkol?

– Hiszen végeztünk a felvilágosításával, Mia – mormolja Mária anyánk hidegvérrel, teljes meggyőződéssel. – Már a tudás birtokában van. Ha ő tette, megismételni biztosan nem fogja.

Hát persze! – gondolom. Kár folytatnom a vitát, a homlokomat masszírozva visszavonulót fújok.

– Nézzétek, Zoltán helyzete éppen a kommunikáció fontosságára mutat rá. Pontosabban arra, hogy az igazság sokszínű – tereli vissza a téma kapcsán a beszélgetést Anita az eredeti mederbe. – Az újratárgyaláson kimondták, az egykori rendőrségi nyomozás során a zsaruk az ügy megoldása helyett a lezárására törekedtek. Azért került Zoltán hűvösre, mert a tettes a második gyilkosság után leállt, a nyomozóknak pedig a társadalmi nyomás miatt szükségük volt egy bűnbakra. A fiú rossz helyen volt rossz időben, ráadásul a betegsége a nagyközönség szemében furcsává teszi, a furcsa emberekről pedig bármit könnyű elhihetni. És itt jön képbe a kommunikáció, ami lehet segítség, de fegyver is. Zoltán története elmesélhető úgy, hogy ártatlannak lássák, de vérszomjas gyilkos is kreálható belőle.

– Mit akarsz ezzel mondani? – szólal meg végre Alíz.

– Leginkább azt, hogy én elhiszem, csak rákenték Zoltánra a gyilkosságokat. Bár úgy sejtem, az, hogy én mit gondolok nem különösebben nyugtat meg benneteket – mosolyodik el Anita. – A tanulság viszont, hogy megfelelő kommunikációs stratégiával bármi elérhető. Én ehhez értek, ebben tudom segíteni a rendet.

– Mellébeszélés – köpi ki magából karba font kézzel Eliza.

Anita ekkor elunja győzködést, az egyetlen járható útra lép: elengedi a füle mellett a kritikát.

– Szóval fel kell építenünk, majd el kell mesélnünk a saját történetünket, ennek érdekében rengeteg dolgunk akad. Az általános megítélés jelenleg az, hogy a Szofia lányai egy olyan feminista alakulat, amely gyilkosokat mentet fel. Eközben a feministák azért támadnak, mert egy nőgyilkost hoztunk ki a börtönből. Szép kis helyzet – foglalja össze a nő. – A minősítgetésbe ráadásul már a hálás témákat kereső politika is beszállt, az egyik kormánypárti képviselő például ma a nép ellenségeinek nevezte a rendet, amiért vérszomjas fenevadakat ereszt vissza a tisztes polgárok közé. Jelentéktelen a pasas, de jó lenne megakadályozni, hogy több hasonló vélemény szülessen.

Ebben a kényes helyzetben komoly esélye van, hogy a támogatóink visszakoznak és megvonják tőlünk a forrásokat. Kezdem megérteni, miért sürgette Mária anyánk a kommunikációs stratéga bevonását, csak azt fájlalom, hogy nem beszélt velünk előre az ötletről.

– Szóval meglehetősen kevés barátunk maradt – sűrítem egy mondatba az imént elhangzottakat szelíden.

– Innen szép nyerni – vigyorodik el Anita, újfent előhozakodik a felzúdulást keltő ötletével: – És éppen azért van szükség egy kedves, szimpátiát ébresztő arcra.

– Választunk egy nővért – ígéri Mária anyánk, mintha mi sem volna természetesebb.

– Felesleges. Egyetlen személy van, aki a megítélésem szerint eredményesen képviselhetné a rendet – közli Anita, majd felém mutat. – Mia.

Úgy érzem magam, mintha valaki váratlanul áramot vezet belém, majd hagy összerogyni.

– Te-tessék? – dadogok. – Én-én nem…

Anita nem engedi, hogy kihúzzam a nyakam a rám próbált igából.

– Te vagy erre a legalkalmasabb – puhít. – Az emberek tudják, hogy kamaszkorodban végignézted az édesapád… – Egy pillanatra megáll, de már nem tud kifarolni a mondatból. – Halálát. Nehéz éveken vagy túl, amiket a Szofia lányai segítettek átvészelni. Az emberek a példádon keresztül láthatják, hogy a bölcsességotthonok jó célokat szolgálnak, nem szörnyneveldék.

A számba akarja adni a szavakat.

– Én… Én… – Dadogok tovább.

Elképzelem, mennyi kínkeservvel járna, ha megint a közelembe férkőzne a sajtó. A zsibbadó halántékom előjelzi a rajtam eluralkodni készülő pánikot.

– Mia nem szerepel – ment ki végre Mária anyánk. – Tekintettel vagyunk arra, amit annak idején át kellett élnie. Ez egyezség közöttünk.

– És mivel érhetjük el, hogy felülbírálják ezt az egyezséget? – Vérszívó piócaként Anita nem hagyja lerázni magát. – Azzal, hogy a rend jobb megítélés alá essen? Mert Mia veszteségeivel tudnak azonosulni az emberek. Megsajnálják, és közben azt látják, a rend segítségével épkézláb emberré vált.

Épkézlábbá? Ez azért egy ordas nagy hazugság volna.

– Nem vagyok alkalmas erre – kapok erőre.

– Rendben, akkor csak egyetlen interjú – unszol Anita. – A többit majd mással megoldjuk.

– Nem! – Rázom a fejem.

Teljességgel kizárt, hogy újra velem legyen tele a sajtó.

– Mia, talán újra át kellene gondolnunk – tesz kísérletet a lelkemre beszélésre Mária anyánk. – Az egész életünk felfordult, és ugyanabban a hajóban evezünk. Mindannyiunknak kell áldozatot hoznunk. De ez nem rossz, hiszen valójában erre vártunk, az áttörés küszöbén állunk.

Ő várt erre. Ez az ő álma. Én arra vágyom, hogy szabaduljak.

– Kizárt – préselem ki magamból.

– Újratárgyalhatnánk a megállapodásunkat – veti fel válaszul elég ködösen ahhoz, hogy a többiek ne értsék, pontosan mire céloz.

Összenézünk Mária anyánkkal.

Ezen ajánlatával megadja az idő előtti szabadulásom esélyét.

Le kellene csapnom rá. Legalább annyit kellene mondanom, hogy rendben, sakkozzuk végig a kínálkozó lehetőségeket. De, ha a nyilvánosságról van szó, képtelen vagyok kompromisszumra.

– Rendben – zárja le a javaslatát Mária anyánk. Szemében megértés helyett harag csillog. – A pozíció ezek szerint szabadon áll. És a lehetőségeket számba véve azt hiszem, Ágota nővér lenne a legalkalmasabb a feladatra.

Tessék?

– Ágota nekem segít – ágálok. – Szükségem van rá.

– Az élet soha nem alakul a legideálisabban, lányom – oktat ki számító mosollyal. – Nem akarhatsz egyszerre mindent. Vagy vállalod a képviseletet, vagy Ágota társaságától kell megválnod. Ő alkalmas arra, hogy nagyközönség előtt beszéljen és válaszoljon kérdésekre. Te pedig kapsz helyette új segítőt.

– Nem kényszeríthet Ágotára olyat, amit nem akar – sziszegem.

A kialakult helyzet nem Ágotáról, hanem rólam szól. Szép szóval nem sikerült meggyőznie, Mária anyánk ezért sarokba szorít. Ha nem adom meg neki, amit akar, bosszúból elvesz tőlem valami számomra fontosat.

– Talán nem jól emlékszem, de az előbb mintha a demokráciáról papoltál volna nekünk. A demokrácia az egyén akaratán alapszik, szóval kérdezzük meg Ágotát, hogy mit szeretne! – Mária fölényes tekintettel a barátnőmhöz fordul. – Lányom, ugye vállalnád a feladatot?

Kellemetlenek ezek a pillanatok, mert ráébresztenek, hogy úgy huzakodunk Ágotán, mintha egy tárgy, vagy legalábbis egy rabszolga volna.

– Amíg Ágota fontolgatja a döntését, szeretnélek benneteket megkérni, hogy a következő ülésünkre gondoljátok át, melyik nővért tartjátok a legalkalmasabbnak az új bölcsességotthon vezetésére! – szólít fel bennünket Mária anyánk, majd Ágotára sandítva, mosolyogva folytatja: – Fontos szempont, hogy az illető nővér mennyit tesz az előrehaladásunk érdekében.

Nem hiszek a fülemnek. Mária megvesztegeti Ágotát.

– Ez nevetséges – mormolom, hátradőlök a székben és karba fonom a kezemet.

– Mindenkinek vannak életcéljai, lányom. És nem feltétlenül az, hogy az élete végéig törölje más fenekét – csicsergi a szemétségét továbbra is derűsen.

Magam elé révedve várom a gyerekkori barátnőm válaszát, mely néhány másodperccel később el is hangzik:

– Vállalom.

Nem számítottam másra. Igaz megtehetné, Ágota esketett nővérként egészen egyszerűen nem fog ellent mondani Mária anyánk akaratának. Mert bár nem az enyém, de valóban rabszolga. A rend szolgája, aki azt teszi, amit kérnek tőle.

– Csodálatos! – Mária anyánk túljátszott örömmel csapja össze a tenyerét. – Akkor ezt a feladatot megoldottuk.

Anita arcán ott ül az elégedetlenség, de ezen a ponton már ő sem feszíti tovább a húrt.

Ettől a perctől megváltozik az életem. Elveszítek az életemből egy fontos embert, átalakulnak a napjaim, megváltoznak a szokásaim és mindehhez teljesen magányossá válok. Mária anyánk kihúzta a lábam alól a talajt és legszívesebben megfojtanám ezért. Ám mielőtt elragadtatnám magam, felpattanok a székemről és kiviharzom a tárgyalóból.

A betervezett programom helyett talán inkább szórakoznom kellene ma este.

5

Sámuel

A Mia által megnevezett étterem alaposan ellentmond mindannak, amit a viselkedése alapján a választásának gondolnék. Meglepett, amikor a belvárosi Amit főztél felé közeledve a taxisofőr megkérdezte, miket szeretek leginkább főzni. Zavartan visszakérdeztem, hogy ez tulajdonképpen miért érdekli, majd mintha csak ugratnám, kinevetett. Amikor rájött, tényleg nem értem, miért kérdez ilyesmit, beavatott: az étteremben, ahová készülök a vendégeknek maguknak kell elkészíteniük a vacsorájukat. Ekkor engem fogott el röhögés, de hamar kiderült, a pasas nem ugrat.

Még a kocsiban felkerestem az étterem weboldalát, a bemutatkozás menüpont alatt egy videóval avattak be a rendszer működésébe. Az asztalokba egy-egy főzőlapot telepítettek, azt használva kell a vendégeknek a szervírozott alapanyagokból elkészíteniük a kiválasztott ételt. A folyamat, kvázi receptként, egy táblagépen keresztül videóról lépésről lépésre követhető, elakadáskor a személyzet kisegíti. Mélyen az emlékeim közé kell túrnom, hogy találjak legalább egyetlen olyan alkalmat, amikor magamra főztem, és azt hiszem, az akkori kudarcélményem okán hagytam fel a további kísérletezéssel.

Motoszkálni kezdett bennem a gondolat, miszerint talán egy – nem is túl gondosan leplezett – tréfacsapdába sétálok bele. Mivel nem ismerem, hajlamos vagyok Miáról azt feltételezni, hogy a tegnapi összeszólalkozásunkat megbosszulandó szórakozik velem, és a találkánkra kijelölt étterem neve jelzésértékkel bír. Egyem meg, amit főztem. Egyre kedvemrevalóbbá vált a lelépés ötlete, a legkevésbé akartam vicc tárgyává válni, és a szakácskodás egyébként sem ínyemre való elfoglaltság. Végül éppen az marasztalt, ami útnak eresztett: segítenem kell a húgomnak.

Az irodaházban tett látogatásomat követően, a napom nagy részében úgy gondoltam, kihagyom ezt a vacsorát, hiszen locsifecsi Ágotának köszönhetően taktikai szempontból a bocsánatkérésem feleslegessé vált. Délutánra aztán kiderült, Ella hiába kérdezősködött a közös ismerősöknél, mindenki mást tudott Katalinról. Volt, aki szerint külföldre költözött, ott újra férjhez ment, olyan is akad, aki állította, diliházba zárták, de azt is hallani, hogy a világtól elzárkózva éldegél. Nem találni két olyan embert, aki ugyanazt mondaná, és bár a húgom folytatja a kutakodást, úgy éreztem, hiba volna elkótyavetyélnem a találkozót Miával. Semmi kedvem hozzá, de belehalni csak nem fogok, és talán kiénekelhetek belőle valamilyen nyomot, amit követve Ella megtalálhatja Katalint. Szóval Franciskát ismét hoppon hagyva erőt vettem magamon, és elindultam.

Nagyjából tíz perccel a megbeszélt időpont előtt érkezem a helyszínre, legnagyobb meglepetésemre Mia már az egyik sarokasztalnál ül, könyvet olvas, előtte egy pohár víz és kijelzővel lefelé a telefonja.

– Úgy tűnik, nem tudtam elég korán érkezni – állapítom meg célirányosan az asztalhoz lépve, magamra erőltett mosollyal.

Mia a füle botján sem mozgatva olvas tovább. A nők a kéretlen leszólítások ellen védekezve szoktak süketet játszani. Ha flegmaságból korrepetációra lesz szükségem, egészen biztosan Miához fordulok majd.

– Megbocsásson, de… – Mordul rám idegesen, amiért a tétlen toporgást megelégelve, a bőrkabátomat a támlájára terítem és leülök a szabad székre. Felismerve feljajdul: – Már csak te hiányoztál a mai napomból.

Meglep a fogadtatás, mintha nem számított volna rám, de nem akadok fenn rajta, inkább igyekszem elviccelni.

– Akkor örömmel jelentem, hogy pótolhatjuk a hiányt. Megkapsz most szőröstől-bőröstől.

Összecsukva az asztalra fekteti a könyvet, karbafonja rajta a kezét, majd ráncolt homlokkal nekem szegezi a kérdéseit:

– Mondd, te követsz engem? Kémkedsz utánam? Szerezzek ellened távoltartási végzést?

Ugyan továbbra sem tudom hova tenni a viselkedését, állom a sarat.

– Ha követnélek, akkor a leskelődés izgatna, nem igaz? Miért fedném fel magam? – értetlenkedem. – Akkor valószínűleg a kocsiban ülve, az ablakon keresztül figyelnélek. – Kajánul hozzáteszem: – És talán magamhoz is nyúlnék.

– Hihetetlen alak vagy – forgatja a szemét. – Viszont nekem egy icicpit több dolgom van annál, hogy sehova sem vezető beszélgetésekre pazaroljam az időmet.

– Sürgős dolgod van… – Oldalra billentem a fejemet, hogy elolvashassam a könyv gerincére nyomtatott címet. – Az Áldozatok tengerében. – Zavartan pukkan ki belőlem a kérdés: – Miféle könyv ez?

– Véres és szeretnék tocsogni benne – villantja rám vészjósló tekintetét, talán azt hiszi, ezzel elijeszthet. – Szóval, ha megbocsájtasz…

Hessegetéssel jelzi, hogy álljak tovább.

Elbambulok Mián. Külsejét tekintve pontosan ugyanúgy néz ki, ahogy tegnap, minden egyes ruhadarabja fekete, a garbó alapdarab lehet nála, kíváncsi lennék, a rövidesen beköszöntő kánikula idején mit hord majd. Haját lófarokba kötötte, sminket ezúttal sem kent magára. A tárgyaláson távol ült, és másra fókuszáltam, de ezúttal semmilyen tényező nem zavar abban, hogy az alaposabban szemügyre vegyem az arcvonásait. Bőre fehér, orra pisze, ajka dús, szeme mandulavágású, homlokán babahaj göndörödik. A magamutogatók világába bejáratosan hozzászoktam, hogy a nők kihangsúlyozzák, sőt a képembe tolják az erényeiket, Mia viszont ennek a totális ellentéte. Rendesen talán, szürke kisegérnek látva el is mennék mellette az utcán, ebből a koncentrált közelségből viszont elbűvöl a természetes szépsége.

– Ez most valami szerepjáték? – Puhatolózom. – Nincs ellenemre a játszadozás, csak mondd, ki legyek! A nehezen levakarható, vagy a meghunyászkodó? Esetleg valaki olyan… – Bizalmasan közelebb hajolok. – Aki segít meggyónni az összes bűnödet?

Balul sül el a poénom. Mia távolságtartó tekintettel már-már undorodva köpi a szavait:

– Légy az, aki most felemeli a seggét, és átülteti egy másik asztalhoz!

Kezdem én is elveszíteni a türelmemet, engedem felböffenni magamból:

– Minek hívtál ide, ha…

Az előtt lecsap, hogy befejezhetném a mondatot:

– Én hívtalak? – Elcsodálkozik. – Azt sem tudom, hogyan érhetnélek el. És mielőtt szándékosan félreértenéd, ezzel nem azt akarom sugallni, hogy add meg a telefonszámodat.

– Ma, az irodaházatokból kifelé menet kaptam… – magyaráznám, ha nem kérdezne ismét közbe.

– Te jártál ma az irodaházban? – Gyanakodva méreget. – Tegnap jártál nálunk, Sámuel. – Aztán felveti: – Ittál? Lehet, hogy segítségre volna szükséged?

Néhány másodpercig szótlanul állom a pillantását, keresem benne a tréfálkozás legapróbb jelét, de csak zavart szánakozással szembesülhetek. Mintha egy ütődöttel szemben ülne, és mi tagadás, kezdem magam idiótának is érezni.

– Most komolyan megpróbálsz belőlem hülyét csinálni? – Reakcióra várok, de ő csak meredten néz a mogyoróbarna, melankolikus szemeivel. – Jártam ma délelőtt egy virágcsokorral az irodaházatokban, Ágotával beszéltem, és…

Ekkor kirobban belőle a nevetés. Gurgulázóan. Hosszan.

– Most én kezdek aggódni a mentális állapotod miatt – szúrok oda.

– Ágota – ismétli el a nevet. Fejét ingatva jegyzi meg, csak úgy magának: – El sem hiszem, hogy így állt bosszút.

– Bosszút? Miért? – Igyekszem megérteni.

– Ő hívott téged ide – feleli a konkrét választ megkerülve, apadó nevetéssel.

Ahelyett, hogy tisztulna, egyre zavarosabb a kép, és ez kifejezetten idegesít. Az egyértelmű helyzeteket szeretem, ráadásul még mindig nem vagyok meggyőződve arról, hogy a barátnők nem próbálják a bolondját járatni velem.

– Azt mondd meg, hogy ha nem tudtál a találkozóról, hogyan kerülsz ide pont ebben az időben?

– Minden szerda este itt eszem.

– Egyedül? – Kétkedem.

– Igen, egyedül. – Kissé ingerültté válik. – Törvénybe van foglalva, hogy egyedül nem ehet az ember?

– Csak furcsállom, hogy egy étteremben… – védekeznék, de szokásához híven közbeszól.

– Miért furcsa, hogy az ember szeretne egyedül lenni? – Veti fel. Nem ezt furcsállom, de inkább hallgatok. – A szerda estéimet magamra fordítom. Ágota ezt tudja, azért küldhetett ide, hogy ebbe belegázolj, és az agyamra menj. És ez sikerült is, de ne aggódj, a nevedben is megbosszulom majd, amiért becsapott – ígéri. – De most, ha megbocsátasz…

Ezúttal én fojtom belé a szót:

– Miért itt? – Körbepillantok. – Miért egy olyan helyen eszel, ahol neked kell elkészítened az ételt? Pláne, ha ez olyan este, amit magadra fordítasz? Miért nem dőlsz inkább hátra és hagyod, hogy kiszolgáljanak?

Kizökkentettem, a leépítési igyekvés helyett végre épkézláb választ kapok:

– Soha nem szerettem, ha kiszolgáltak. – Vállat von. – Otthon viszont gyakran megromlik a hűtőben az alapanyag, mire odajutok, hogy főzzek. És kikapcsol, ha újdonságokat tanulhatok. Mosogatni viszont utálok.

Fiatal lány perdül az asztalhoz, kedves mosollyal átnyújt nekem egy táblagépet. Mia azt mondja, az úr éppen távozni készül, de én a legmegnyerőbb mosolyommal rendelek egy palack bort. A lány lelkesen tovaillan.

– Tényleg szeretnék egyedül lenni – közli velem már-már könyörgőre fogva Mia.

– Tudod, nem hiszem, hogy Ágota szivatni akart bennünket ezzel a találkozóval – elmélkedem hangosan, a táblagép kínálatát tanulmányozva. – Azt mondta ma nekem, hogy mi ketten nagyon hasonlítunk.

Mia szemöldöke csodálkozón felugrik.

– Te meg én? – Megrökönyödik. – Mégis miben?

– Elhiheted, hogy én is hasonló meglepettséggel kérdeztem vissza. De nem árulta el – mesélem. – Szerintem azért hozta össze ezt a találkozót, hogy kideríthessük.

– Szerintem meg a valóságnál egy kicsit többet feltételezel Ágotáról. Szereti magát lelki vezetőként aposztrofálni, de ő se nem szent, se nem Oprah Winfrey. – Élcelődik. – Azért találta ezt ki, mert tegnap este összekaptam vele valamin. Higgy nekem, ismerem!

Mia epéskedése olyannyira sérti a fülemet, hogy még az étlap böngészésével is megállok.

– Miért beszélsz így a barátnődről? – érdeklődöm.

– Hogyan?

A legkifejezőbb szót keresve, levegővételnyi szünetet tartva felelem: 

– Lekezelően.

– Nem beszélek róla lekezelően – felesel élből, majd kortyol a vizéből, nyilvánvalóan zavarban van.

Zsivány mosolyra húzódik szám.

– Ugye tudod, hogy azoknak, akik lekezelően beszélnek a másikról, ez általában fel sem tűnik?

Mia meglepettségében eltátja a száját, aztán egy kijelentésnek hangzó kérdéssel rukkol elő:

– Te akarsz nekem figyelmességről papolni?

Azt hiszem, megint tévútra kanyarodunk, de úgy tűnik, errefelé is találunk érdekes témákat.

– Most végre talán kiderül, mi a bajod velem tulajdonképpen – mormolom. – De előtte rendelnék, különben soha nem eszünk. Szerinted mi az, ami laktató, és én is el tudom készíteni?

Meredten néz, kertelés nélkül rákérdez:

– Nem fogsz lekopni, ugye?

– Éheztettem magamat a vacsorára – mondom, mintha ez felelet volna.

– Kérj bármit, csak halat ne! Nem szeretném, ha ideégetnéd az orrom alá.

Elmosolyodom. Az ismertségem velejárójaként a nők túlnyomó része hajlamos az elveiket háttérbe szorítva, csak azért a kedvemben járni, hogy maguk mellett tudhassanak. Két lábon járó, manipulálható kiegészítőnek néznek. Miától viszont távol áll a széptevés, és ez kedvemre való.

– Mivel nem számítottál rám, gondolom már rendeltél. Te mit eszel? – érdeklődöm.

– Halat.

Felnevetek.

Mondatáról mondatára egyre jobban kedvelem ezt a nőt. Szórakoztat a szarkazmusa, azt sem bánom, ha rajtam élcelődik. Sőt, talán egy kicsit izgat is.

Én végül a tableten keresztül valamilyen kacsahúsos ételt rendelek, azt talán meg tudom majd sütni.

– Térjünk vissza ahhoz, hogy miért vagy velem ellenséges – hozakodom elő újra a témával. – Úgy érzem, mintha büntetnél valamiért.

– Előtte te válaszolj valamire! – Feszülten várom a kérdését. – Azt mondtad, ma egy csokorral jártál az irodaházban. Miért volt nálad virág?

– Bocsánatot szerettem volna kérni, a csillagvirágszálazásért – vallom be.

– Meglep, hogy tudsz ilyesmit is – élcelődik. – Mármint bocsánatot kérni.

Megérkezik a pincérlány a borral és két pohárral, megmutatja az üveg címkéjét, bólintással elfogadom, majd míg ő a palacknyitással bíbelődik, mi csendben ülünk az asztalnál. A lány mindkét pohárba tölt, kíváncsian várom, hogy Mia ellenkezik-e, hiszen vizet ivott eddig, de nem ágál. Kettesben hagyva aztán magától belekezd:

– Nézd, én nem akarok veled bunkó módon viselkedni, de nem vagyok egy könnyen megbocsájtó típus. Akiben valaha csalódtam, nagyon ritkán kap tőlem új esélyt.

Megúszósnak érzem a választ.

– A csillagvirágszálazás előtt is éreztem az ellenségeskedést. Már akkor sem vettél emberszámba, amikor beléptél a tárgyalóba.

Elhúzott szájjal fontolgatja, mit feleljen, aztán dűlőre jut:

– Ez egy régebbi történet.

Régebbi történet? Tizenhárom éve nem találkoztunk egymással, még a hírét sem hallottam. Lehet, hogy valamelyik ismerősének árthattam, esetleg összeszűrtem a levet valamelyik barátnőjével, és közvetve okoztam neki sérelmet? Az én stílusommal bármi könnyen elképzelhető. A tisztánlátás érdekében arra jutok, megadom neki a lehetőséget, hogy az orrom alá dörgölje a vétségemet.

– Segíts kérlek feleleveníteni, miről is van szó, mert a memóriám kifejezetten szelektív. Pláne, ha konfliktusokról van szó. Néhány hét elteltével általában arra sem emlékszem, min kaptunk össze a másikkal.

Ha azt hittem, örömmel hányja majd a szememre a gaztettem, tévedtem. Nehéz sóhajtással böki ki:

– A padlás.

– A padlás? – Csodálkozom, majd eszembe jut: – Apukád temetésének napjára célzol?

Kezébe fogja poharat, egy pillanatra megfordul a fejében, hogy koccintani illene, de a lehetőség felkínálása nélkül kortyol a borból. Nem túl illendő, de az igazat megvallva nincs is mire innunk.

– Nem vetted észre, ugye? – Halvány lila gőzöm sincs, mire céloz, ezért nemet intek a fejemmel és kortyolok a poharamból. – Azért voltam a padláson a temetés napján, mert meg akartam ölni magam.

Tessék?

Elkerekedik a szemem, csaknem kispriccel a számból az ital.

Mia keresetlen őszintesége ledöbbent. Ráadásul olyan könnyeden ejtette ki a száján a mondatot, mintha csak azt állapította volna meg, hogy a poharában lötykölődő bor vörös színű.

– Tessék? – kérdezem döbbenve.

– Fel akartam magamat akasztani egy gerendára – kezd a részletezésbe továbbra is hidegvérrel. – Ebben zavartál meg, amikor megjelentél a söröddel és beszélgetni kezdtél velem.

Igyekszem felidézni a jelenetet, de legtisztábban a cseréprések között átszűrődő, a szálló porban láthatóvá váló napsugárra emlékszem. Nagyon meleg nap volt, a padláson fullasztóan beállt a levegő, gyerekként néhány korty sör is gyorsan a fejembe szállt, azzal bohóckodtam, hogy a tátott számmal az útját elállva úgy csináltam, mintha innám a napfényt. Igaz, közben Miával is beszéltem, ám semmi arra utaló nem dereng, hogy ő el akarta volna dobni az életét.

– A napló! – Ugrik be. – Amikor felértem, te a naplódat írtad. Kíváncsi voltam, hogyan élted meg apád temetését, ezért megkérdeztem, felolvasod-e, erre te összecsuktad és inkább ráültél, nehogy elvehessem.

Iszik a borból, követem a példáját.

– Tényleg a naplóm volt nálam, de nem bejegyzést írtam, hanem azt, hogy miért vetek véget az életemnek.

– És miért tettél volna ilyesmit? – puhatolózom.

– Még élek, szóval így már érdektelen, nem igaz? – Rántja meg a vállát. – Szóval megzavartál és már akkor is levakarhatatlan voltál – elmosolyodik. Ez az első őszinte mosoly, amit látok tőle. – Kifejezetten pofátlanul olyan kérdéseket tettél fel, amiktől a felnőttek megóvtak. Például, hogy milyen érzés volt látnom egy embert meghalni? Végignéztem-e egyáltalán, az apám haláltusáját, vagy eltakartam a szemem?

Kezd derengeni a beszélgetés, néhány részlettel kiegészítem a történetét:

– Hozzátettem, nem gyávaság, ha eltakartad a szemed, mert valószínűleg én is ezt tettem volna. Bár valószínűleg az ujjaim közti résen ki-kilestem volna. – Most, felnőtt fejjel bátran felvállalom: – De baromság volt ez tőlem. Valójában fostam volna kilesni.

Mia az asztallapon pihenő telefonját szuggerálva felnevet.

Visszagondolva egy kicsit szégyellem magam. A gyerekszájnál csak egy megsemmisítőbb létezik: a kamaszkori, gyakran szándékosan sértő őszinteség, amit én ki sem nőttem.

– Rosszul estek a kérdéseid, de éreztem, az apám halála óta te voltál az első ember, aki teljesen őszinte mert velem lenni. – Halad tovább szusszanásnyi pihenőt követően a felelevenítéssel. – Azt sem tartom kizártnak, hogy ott és akkor egy kicsit beléd habarodtam.

– Általában ez történik a nőkkel. Iszonyúan gyorsan belém szeretnek – vetem közbe viccesen.

– Tizenhárom éves csitriként nem sokkal a találkozásunk előtt halt meg az apám. És, hát ennyi idősen a lányok könnyen vonzalmat éreznek a bunkó fiúk iránt – csíp vissza csillogó szemmel. – Elég könnyű préda voltam ahhoz, hogy büszke legyél erre a hódításra.

– Azt elfelejtetted a felsorolásból, hogy én már akkor is borzasztóan jóképű voltam – idétlenkedem tovább.

– Most is csak borzasztó vagy – vág vissza. – De még nem tudom eldönteni, hogy akkor voltál, vagy most vagy borzasztóbb.

Egymásra nézünk és hosszú másodpercekre összegabalyodik a tekintetünk. Megkapó, szomorú mélységet látok a szemében és ettől szörnyen ismerősnek érzem a szemben ülő nőt. Talán Ágota nem tévedett, tényleg hasonlítunk.

– Aztán közölted velem, ne higgyem, hogy az apám halála a legnagyobb szívás – tér vissza a múltba Mia. – Mert legalább tudom, hogy hol van, ellenben veled, akinek fogalma sincs, merre jár az anyja.

Ezt már egészen biztosan alkoholmámorban mondhattam. Nem csak azért, mert ez még az én számból is túlzó taplóság, hanem mert nagyon ritkán tárulkozom ki annyira, hogy az anyámról beszéljek az embereknek. Nem túlzás, hogy csak képeket láttunk róla, sem Ellának, sem nekem nincsen vele kapcsolatos élő emlékem. Apánk elmondása alapján kétévesek voltunk, amikor gyakorlatilag szó nélkül lelépett, vissza se nézett. Szadista az emberi lélek, hiányozhat egy olyan ember, akit nem is ismerünk. Szar volt anya nélkül felnőni, pláne amikor anyák napi műsort készítettünk az általános iskolában. A gimnáziumban már enyhült a hiány, és bár valószínűsíthetően halálunkig ott pislákol majd bennünk, kihatással lesz az egész életünkre, ám fellángolni remélhetőleg már sosem fog.

– A felnőttek hímestojásként bántak velem, te viszont a képembe dörgölted, hogy nem csak nekem vannak tragédiáim. És hogy mások képesek a szerzett sebeikkel együtt élni – mereng. – Amikor elfogyott a söröd, elindultál, hogy hozz egy másik üveggel. Azt ígérted, hogy visszajössz, de nem jöttél. – Fájdalmasan felnevet. – Elhitetted velem, hogy nem vagyok egyedül, majd magamra hagytál.

– Apám azonnal indulni akart.

Úgy folytatja, mintha meg sem hallaná a védekezésemet:

– Előtted alig találkoztam őszinte emberrel, de eközben te voltál az első, aki becsapott – merengő mosollyal néz a semmibe, majd hozzám fordul, egyenesen a szemembe mondja: – Te voltál az egyik első csalódásom.

Miközben iszom a borból, azon kapom magam, hogy szorongok. Gyűlölök magamról visszahallani régmúlt történeteket. Annál is inkább, mert tudom, akkor mennyire biztos voltam az igazamban, most viszont lesül az arcomról a bőr. Vajon néhány év múlva ugyanilyen tehetetlen fanyalgással gondolok vissza a jelenre?

– Most is őszinte leszek veled. – Megköszörülöm a torkomat. – Nekem az a beszélgetés nem jelentett annyit, mint neked. Még csak azt sem mondhatnám, hogy megvigasztalni akartalak. Egyszerűen jól esett kibeszélnem mindazt, ami a szívemet nyomta. Talán azért, mert előtted nem találkoztam olyan korombélivel, akit a mienkénél nagyobb veszteség ért. Szóval miután hazaindultunk, eszembe sem jutott, hogy mit ígértem neked. De ez egy gyerekkori történet, tizenhárom éve történt, nem túl elegáns ez alapján megítélned.

Nem tűnik úgy, hogy Miát meghatná a vallomásom. Rezzenéstelen arccal nézve tudakolja:

– Előkerült azóta az édesanyátok?

– Nem – jelentem ki kurtán. – Ella próbálta vele felvenni a kapcsolatot, de hiába, nem érte el. Én az érettségiig reméltem, hogy talán felbukkan, aztán elfogadtam a döntését. Nem akart minket, én pedig nem szeretek kolonc lenni. És, habár gyerekként lehetetlennek tűnt, végülis felnőttünk nélküle.

– Hazudsz! – csap le rám. – Abban is, hogy nem szeretsz kolonc lenni – utal a ma estére. – De abban is, hogy elfogadtad az anyátok döntését. Képtelenség azt elfogadni, hogy elfordul tőled valamelyik szülőd. És hidd el, az a normális, ha soha nem tudod feldolgozni. Kár letagadni. Az ember a legapróbb hülyeségnek is tudni akarja az okát, mert érteni akarjuk a világot. Ez ráadásul nem apróság.

– Részben igazat adok neked, a világ sematikus, de nem minden ember ugyanolyan.

– Az emberek valóban különbözőek – bólint elfogadóan. – De a hiányérzet mindenkinél ugyanolyan emésztő. Ebben nem különbözünk. Leplezheted, de mardos. Pláne, ha valaki olyan hiányzik, akit legszívesebben naponta többször átölelnél. – Maga elé bámulva elmereng, üveges a tekintete, de könnye nem csordul. – Abban különbözik a te történeted az enyémtől, hogy neked még van esélyed. Kaphatsz válaszokat a kérdéseidre. Az én legtöbb kérdésem örökre megválaszolatlan marad.

Mi tagadás, felszínes világban élve a hétköznapjaimban elszoktam ettől a mélységtől, nehezen értem meg a mondatai lényegét.

– Lehet, hogy Ágota helyett te vagy Oprah Winfrey? – Kísérlem oldani a hangulatot, majd felelevenítve magamban azt, hogy miért is jöttem valójában, a témához abszolút kapcsolódón előrántom a kérdést: – A te édesanyád hogy van?

Az eddig egészen beszédesnek mutatkozó Mia rávágja:

– Megvan.

– Elég sovány válasz – jegyzem meg.

A szájára húzódó mosolyból következtetve belátja, nehezen úszhatja meg ennyivel, mély levegőt véve kezdene bele, amikor valaki az asztalunkhoz lép. A pincérlányra számítok, odafordulok, de egy fiatal, tizennyolc év körüli fruskával nézek szembe, mögötte egy másik áll. Pironkodva kérdezik, készíthetnének-e velem egy közös fotót. Mia a közjátéktól elkerekedő szemmel félre fordulva kortyol a borából.

– Éppen beszélgetek a hölggyel – igyekszem a protokolláris elvárásoknak megfelelően érzékeltetni a lányokkal, hogy rohadtul zavarnak.

– De ez csak egy kép – erősködik az elöl álló. – Gyorsan megvan.

– Legközelebb – tartom a kedvességet.

– Ja, mert olyan gyakran futunk össze – hőbörög a másik lány.

Míg én a mielőbbi szabadulás érdekében nem akadok fenn a stíluson, Mia eldörren:

– Süketek vagytok? Nemet mondott.

– És te mégis ki vagy? A testőre? – pécézi ki magának Miát a velem is pimaszkodó lány. – Az új ribije?

Mia higgadtan, de vérfagyasztó fenyegetéssel közli:

– Az vagyok, aki a hajadnál fogva fog kivonszolni erről a helyről, ha nem kopsz le most rögtön.

A két lány zaklatottan elsiet.

– A kegyelem nem az erősséged – állapítom meg vigyorogva.

– Gyűlölöm az értetlenséget, és azt, ha az emberek gátlás nélkül másokra akarják erőltetni az akaratukat. Ismerős viselkedés, nem igaz? – Utal immár kedvesen újfent arra, hogy az asztalánál ragadtam. – Egyébként mi ez a közös fotó kérés?

– Végre valaki, aki nem tudja – örömködöm. – A volt barátnőm viszonylag híres színésznő, vele együtt járt némi figyelem. Sohasem vágytam rá, nem kértem, de így alakult, megszoktam. Mondjuk nem is tudnék mást tenni, legfeljebb bujdokolhatnék, vagy elmehetnék arcplasztikára, de…

Viccelődve hozzáfűzném, hogy az utóbbi ötlet nem volna túl szerencsés, hiszen a természet tökéletes művébe rondítanánk bele, de az összes szavam kútba öntött víz, Mia ahelyett, hogy rám figyelne, ugyanazzal az ijesztő, gyűlölettel telt tekintettel néz el a vállam felett, amellyel tegnap engem is illetett. A frászt hozza rám vele.

– Na, ne! – nyögi, feláll az asztaltól, majd feldúltan elindul. Akkora lendülettel lő ki, hogy a földre söpri a könyvét, de észre sem veszi.

Utána fordulok. Ahhoz az asztalhoz masírozik, ahol a két iménti lány ül. A kedvesebbikhez címzi a szavait:

– Légy szíves, most azonnal töröld ki, amit fotóztál, vagy felvettél!

Az étteremben ülők egy emberként fordulnak hármójuk felé, indulnék Mia kisegítésére, ám a lány együttműködik, a probléma gyorsan megoldódni látszik. A pimaszkodó viszont lesből támadva, a saját telefonjával kezdi megörökíteni a történteket. Miának nem kell sok idő, hogy lefülelje és lecsapjon a lesivideósra. Először ezt a lányt is szépen kéri, az viszont ellenáll, felesel, mindezt bicskanyitogató stílusban teszi. A környező asztaloktól elsápadva konstatálják a vitát, de senki nem mer közbeszólni. Ekkor én mégis felállok, egy lépést már teszek is feléjük, de földbe gyökerezik a lábam, amikor azt látom, hogy Mia kicsavarja a lány kezéből a készüléket, majd azzal masírozik vissza az asztalunkhoz.

– Mit csinálsz? – kérdezem elhűlve.

Választ spórolva Mia egy laza mozdulattal a vizespoharába pottyantja a telefont. A lány elkiabálja magát, utolsó ribancnak titulálja Miát, aki a saját telefonját felmarkolva, jelentőségteljesen a szemembe nézve közli velem:

– Jobb, ha elkerüljük egymást, Sámuel.

Aztán elindul kifelé az étteremből.

6

Mia

– Te teljesen hibbant vagy! – kiáltja utánam az Amit főztél ajtaján kilépve Samu.

– Te pedig remek megfigyelő – felelem anélkül, hogy megállnék vagy hátrafordulnék.

Menekülök.

Bár nem követem a bulvárhíreket, arról, hogy Samu ismert ember, valamennyi hozzám is eljutott, de nem égett be, magától eszembe sem jutott. Éppen ezért fogalmam sincs, hogy a lányok korábban kameráztak-e bennünket, nem figyeltem oda rájuk, az elkullogásukat követően viszont a fél szememet rajtuk tartottam, majd mikor felém fordult a telefon, lepergett előttem, mit szabadíthat el, ha a két megbántódott csitri esetleg elküldi a sajtónak felvételeket.

Ha már a szabadságomért cserébe sem vállaltam a rend képviseletét, nem egy bulvárlap címoldalán szeretnék szerepelni, mint a playboy Kalapos Sámuel vacsoratársa.

Elegem van abból, hogy állandóan rettegnem kell! Hogy a sajtó folyton lesújtásra kész bárdként lebeg a fejem felett. Az elmondása alapján Samu sem élvezi az ismertséget, ám míg neki legfeljebb kellemetlenségeket okoz, nekem az egész életemet tönkre teheti néhány túlbuzgóbb sajtómunkás. Az én problémámra az egyetlen orvosság, ha a lehető legláthatatlanabbá válva élek, ezzel bujkálásra kényszerülök, és már a legszűkebb környezetemben sem lehetek biztonságban, amennyiben a képletbe belekerül egy Sámuel-mértékű változó, aki ráadásul továbbra is levakarhatatlanul közli velem:

– Nem dobálhatod bele emberek telefonját vizespoharakba.

Megtorpanok.

Ki nem állhatom, ha meg akarják mondani, mit tehetek, és mit nem.

– Már miért is nem? – Kérdezem kekeckedve, még háttal. – Először szépen kértem tőle, hogy… – Ahogy dohogva szembe fordulok Samuval, olyan közel áll, hogy szinte egymásnak ütközünk. Egy pillanatra elakad bennem a szó. Elgyengülve folytatom: – Hogy fejezze be. Nem szeretem, ha kameráznak. Rossz emlékeket idéz.

Zavarba ejtően közel állunk egymáshoz, és ha a tekintete nem volna elég leleplező, a szótlansága elárulja, rá is hatást gyakorol a pillanat. Nagyot nyel, mielőtt közli:

– Ennyi erővel leönthettél volna a vízzel, amiért hiába noszogattál, nem mentem el.

– Tetszett volna? – Incselkedek.

A férfiak többségét leblokkolja, ha egy nő csipkékbe és fodrokba bugyolálás helyett leplezetlen nyíltsággal flörtöl. Samu viszont ez alól is kivétel, sőt, a magabiztosságát megőrizve felém fordította a saját fegyverem.

– Az tetszik, hogy nem tetted. – Kedvességet hallok a hangjában. – Mert ez azt jelenti, hogy valójában azt szeretted volna, ha maradok.

Elképzelhető, hogy a köztünk tegnap lezajlott vita ellenére, valahol a lelkem egy elrejtett zugában kíváncsi voltam rá, de gyakorlottabb harcos vagyok annál, hogy ezt elismerjem neki. Igen, harcos, és a jelenlegi viszonyunkra a küzdelem a legtalálóbb kifejezés. Hiába a tapintható vonzalom, mindvégig azt próbálgatjuk, hogyan birkózhatnánk le a másikat.

– Rájöttél már, hogy miben hasonlítunk? Mert nekem van egy tippem. – Felvetésemre érdeklődés csillan a szemében. – Mindketten nyerni akarunk. Bármi áron.

Telibe találtam. Vigyorogva, a homlokát dörzsölve lesüti a szemét. Én a kínálkozó alkalmon kapva, menetirányba fordulva nekiiramodom. Továbbra is menekülök, a végzetem üldöz.

– Most hova mész? – szól utánam meglepetten.

A felújított bérház kapualjába fordulok, bepötyögöm a nyitókódot, majd a vállammal lököm befelé a berregő zárral nyíló, nehéz fakaput.

– Haza – felelem a követőmre sandítva.

– Itt laksz? – Kérdezi meglepetten. Körbepillant, mintha kételkedne a saját ítélőképességében: vajon csak neki tűnt rövidnek az út az étteremtől?

– Enyém a ház. Pontosabban a cégé – avatom be hátammal megtartva a kaput. – Az étterem vezetősége tőlem bérli az üzlethelyiséget.

– Én meg hagytam pénzt az asztalon a fogyasztásért, mielőtt utánad indultam – jegyzi meg viccesen.

Karba fonom a kezemet. Samu a legtöbb általam ismert férfinál árnyaltabb személyiség. Tisztán látom benne a szükség esetén bárkit elnyomó zsarnokot, de eközben érzem a mélyről bugyogó, nemes jóságát. Nem ölt magára jelmezt, nem helyezkedik bele egyetlen szerepbe, manír nélkül vállalja fel önmagát és a döntéseit. Egyelőre eldönthetetlen, hogy az őszintesége óvatlan balekság, avagy elismerésre méltó fegyvertény, de ha már idáig eljutottunk, mielőtt lerázom, talán kideríthetném.

– Szeretnéd, ha megadnám a részemet? – cukkolom búgó hangon.

Nézzük egymást szótlanul, hajszálnyit megalázónak érzem, hogy hagyja elrepülni a magas labdát. Talán mégis itt az ideje búcsút venni egymástól.

– Akkor jó éjt, Sámuel! – Köszönök tőle szűkölő mosollyal közvetlenül azelőtt, hogy befordulnék a kapun.

A negyedik lépésemnél felkapcsolódik a folyosó mozgásérzékelős lámpája, mögöttem pedig a lassan csukódó kapu tompán Samu tenyerének ütközik. Ezúttal elégedett mosollyal konstatálom, hogy ismét nem hagyta magát lerázni.

– Várj! – Kérésére megállok, színlelt komolysággal fordulok felé. – A könyved. Lesodortad az asztalról, amikor a lányokhoz indultál.

Hát, persze, a könyv! Mi másért szólna utánam…

Lesütött szemmel visszalépek, a keserű röhögéssel küszködve préselem ki magamból:

– Köszi.

Megfogom a felém nyújtott könyvet, ám ő nem ereszti. Felpillantok rá, szótlanul néz. Bízom abban, hogy nem ül ki az arcomra mindaz, amit az átható tekintete kavar bennem.

– Mi az? – kérdezem.

– Gyönyörű vagy – állapítja meg szemrebbenés nélkül.

Szeretnék frappánsan válaszolni, de felemásan sikerül.

– Te pedig túl normális vagy… – elharapom a mondat végét, mielőtt kicsusszanna a számon: hozzám.

– Normális? Én? – furcsállja, de odaadja a kötetet. – Ezt sem mondta még senki rám.

Nem játssza, tényleg meglepi, hogy valaki normálisnak látja. Pedig hozzám viszonyítva mindenképpen az.

Bajban vagyok.

Vágyfokozott napjaimat élem, már Péter flörtölése is megmozgatott, Samu vadregényesen titokzatos személyisége viszont szó szerint felizgat. Különösen csábít, hogy míg tegnap összekaptunk Samuval, most az egymásnak feszülésnek egy egészen más formája izzik a levegőben. Az alsó ajkamba harapok, majd dagályos tekintettel újra feldobom neki a labdát:

– Bizonyítsd be!

– Te… Nem vagy… – Nehezen kezdi, de aztán sikerül befejeznie a kérdést: – Szűz?

A rend miatt gondolhatja. Kihívás, de sikerül visszatartanom a kirobbanni készülő röhögést, ártatlan tekintettel hazudom:

– De, az vagyok. Te lehetnél az első, Sámuel. – Úgy látszik, elsüketíti a feltételezése, mert hiába átlátszó, elhiszi, amit mondok. – Tegyél magadévá itt és most!

Buján húzódom közelebb.

– Mia, ez egy társasház – ágál suttogva.

– Néha nem tudom megállapítani, hogy ki is lehetsz te valójában – búgom közvetlenül a fülébe. Egész testében megfeszül. – Szavakban kifejezetten spontán vagy. A tetteidet tekintve mégis unalmas jófiúként viselkedsz.

– Azért, mert nem szeretek olyan helyen enyelegni, ahol megláthatnak?

Enyelegni?

Lemondó sóhajtással hátrálok, a hónom alá vágom a könyvet, majd a belső udvar felé fordulva hármat tapsolok. Kiabálva hirdetem:

– Hölgyek és urak, ha szeretnének enyelegni látni, jöjjenek ki a gangra! Biztatás esetén a produkció néhány percen belül kezdődhet!

– Már megint mit művelsz? – nyögi Samu.

Csodálkozva nézek rá.

– Nem gondoltam, hogy ennyire szégyenlős vagy, Sámuel.

– Ne… – Nehezére esik magyarázkodás, nincs benne gyakorlata. – Nem, csak…

Megsajnálom.

– Valójában nem vagyok szűz. Ahogy egyik nővérünk sem az, Szofia lányainál nincsen cölibátus, egészen más elvek mentén működik az egyház – avatom be. – Ebben az épületben pedig csak én lakom.

Elindulok a széles kőlépcsőn felfelé.

– Az egész házban egyedül? – Meglepetten lódul utánam. – Nagyon furcsa nő vagy te.

Felnevetek, a hangom visszhangzik a falak között.

– Ha az eddigi életed nagy részét több tucat lánnyal összezárva töltötted volna, megértenéd, miért szeretek egyedül lenni – magyarázom. – És valamit tudhat a furcsaságom, ha úgy követsz, mint kóbor kutya a velős csontot, nem igaz?

Nem felel, nem tud mit.

Megállok.

Fölényes tekintettel fordulok meg. Az enyémnél alacsonyabb lépcsőfokon állva rajta a sor, hogy felnézzen rám.

– Miért is jössz utánam tulajdonképpen? Mit szeretnél tőlem? – Sorozom a kérdéseimmel. – Lefektetni? Vagy különös perverzióid vannak, amiket kiélnél, csak nem mered felhozni? Fésülgetnéd a hajamat? Szopogatnád a nagylábujjamat? Vagy szeretnéd, ha a térdemre fektetnélek és elnáspángolnálak mondjuk ezzel a könyvvel?

Az utolsó kérdést máris visszaszívnám. Tartok attól, összekapcsolja a bolondozó ötletet azzal, hogy elhagyta őket az anyjuk. És a félelmemet táplálja, amikor ráncolt homlokkal, méltatlankodón leheli ki magából:

– Jézusom.

Az én formám volna, ha akkor sikerülne a lelkébe gázolva elijesztenem, amikor nem is áll szándékomban.

– Találkoztál már olyan férfival, aki szopogatni akarta a nagylábujjad? – hüledezik.

Megkönnyebbülök, nem a náspángoláson akadt fenn. Kétértelmű mosollyal felelek:

– Csak hallottam ilyesmiről.

– Szóval te amolyan… – Keresi a megfelelő szót. – Domináns nő vagy?

Néhány csodálkozó pislogás kíséretében kérdezek vissza:

– Ez most honnan jött?

– Csupa olyan helyzetet soroltál fel, amiben alárendelt a férfi.

Tényleg?

Míg ízlelgetem az összefüggést, Samu feljebb lép, egy vonalba kerül az arcunk.

– Ezt szereted? Uralkodni szeretsz a férfin? Izgat, ha hatással lehetsz a másikra? Ha irányíthatod? – Minden egyes kérdésével közelebb hajol, majd érzékien közli: – Mert ezek szerint is hasonlítunk. Én is irányító típus vagyok.

– Nem úgy veszem észre, hogy törekednél a kezedben tartani a dolgokat – szúrok neki oda.

Tekintetét a számra ejtve kezd bele:

– Habár ritkán adok tanácsot, de téged kedvellek, ezért tudnod kell… – Pimasz vigyorra ránduló ajka idejekorán elárulja: mocsokságra készül. – Önmagad tárgyiasításával nem tudsz hatalmat gyakorolni felettem.

– Miről beszélsz? – szakad ki belőlem a kérdés.

Ekkor váratlanul lekapcsolódik a lámpa, körbeölel bennünket a már csaknem telire hízott Hold fényétől ezüstös este.

– Nem kell szemérmetlenül széttárnod előttem a combjaidat, hogy megkívánjalak – fogalmaz érzékletesen.

Megint belecsúszik abba a hibába, hogy meg akarja mondani, mit kellene csinálnom, és ezzel fel is ébreszt a körém varázsolt bűbájból. Hátrálva feljebb lépek két lépcsőfokkal, várom, hogy visszakapcsol a lámpa, de a mozgásérzékelő holtterében lehetünk.

Ha már csatatéren vagyunk, elhajítok Samu felé néhány kérdésgránátot:

– Miért gondolod, hogy miattad viselkedem így? Miért gondoljátok ti férfiak, hogy minden rólatok szól? Miért nehéz elfogadnod azt, ha engem a nyers szexualitás indít be?

– Csak nem találkoztam még olyan nővel, aki érzelem nélkül indult volna be. – Vállával a robusztus tartóoszlopnak dől. – Azoknál is volt érzelem, akik fennhangon hirdették, képesek anélkül szexelni. Testileg persze működtek szex közben, utána viszont kihasználva érezték magukat, és padlóra kerültek, pláne, ha tényleg nem kerestem őket. Szóval tapasztalatom szerint, ha egy nő azt mondja, csak élvezkedni akar, akkor vagy naivan elhiszi, hogy ez működőképes, vagy így akar ízelítőt adni a férfinak, és közben reménykedik, olyan jó lesz, hogy megfogja vele magának. – Hozzászokott a szemem a sötéthez, látom, ahogy provokatívan végigmér. – De persze lehet, hogy te ebben is különc vagy.

– Az vagyok – bólintok szenvtelen képpel. Zavaromban a jobb hónom alá dugom a követ és karba fonom a kezem. – Mert én nem tudok érezni.

– Ezt kifejtenéd? – kéri rosszul palástolt meglepettséggel.

Sötétben szirmot bontó virág vagyok, fény nélkül bátrabban nyílok ki.

– A bölcsességotthonban a tudatosságra nevelnek bennünket. Nyomasztóan sokat tudok a világról, és a kelleténél többet láttam a szörnyűséges oldalából. – Amikor érzem, ez valójában semmire nem válasz, kifejtem: – Az érzelmekhez szükség van valamiféle jótékony tudatlanságra. Ahogy arra is, hogy az ember ne hordozza magában a sötétséget. Mert a sötétség minden élőt bekebelez.

– Amiket most mondasz, egyetlen dolgot bizonyítanak… – Szeme megvillan. – Azt, hogy a legnagyobb hülyeséget is képes vagy megmagyarázni magadnak.

– Mondd, te mindig úgy udvarolsz, hogy lehülyézed a nőt?

– Nem hülyéztelek le – ellenkezik. Lassan felém lép. – Csak azt mondom, hogy szerintem kicsit túlagyalod a dolgokat. Erőltetett fejtegetés helyett én hagyom maguktól kibontakozni az eseményeket.

– Nem ismersz, Sámuel – rázom a fejem. – Az én lelkem egy elcseszett útvesztő. Ráadásul éjsötét van odabent, az orráig sem lát, aki bemerészkedik.

Újabb lépcsőfokkal közelebb jut. Mosolyog.

– Kész szerencse, hogy én magam vagyok a világosság – suttogja a számra összpontosítva.

– Szívem szerint most egy pofonnal törölném le az arcodról az önelégült vigyort – morgom, de magam is érzem, mennyire komolytalanul hangzik a fenyegetés.

– Tudod… – Egészen közel áll, érzem az illatát. – A gyűlölet is érzelem, csillagvirágszál.

Lendül a kezem a beígért pofonra, Samu elkapja a csuklómat. Szemtelen pillantása a másik kezemet is lendítésre készteti, ő azt is elkapja.

– Ügyes próbálkozás – ismeri el.

Állunk szemtől szemben.

Kezeim a két kezében.

Lelkemet cirógatja melegbarna szemével.

És ekkor szájon csókol.

Az ajka türelmetlenül követelőző, engedek neki.

Elereszti mindkét csuklómat, tenyeremmel két oldalról közrefogom a simára borotvált arcát. Kíváncsi lennék, mennyivel sármosabb lehet borostával.

Ujjbegyeimmel érintve a bőrét kezem a hajához emelkedik, a sötét, kunkori tincsei közé túrok. Ahogy átszántok a fejbőrén, megemelkedik a válla, ettől oly’ hatalmasra és szélesre nő előttem, hogy kitakarja a Holdat, testével teljes sötétségbe borít. Én az árnyékban érzem magam a legfesztelenebbül.

Lehunyom a szemem, átadom magam a forró szájnak és a csípőmről a hátamra kúszó erős tenyerek szorításának. Aztán az ajka is vándorol, a nyakamat csókolja. Eltátott ajakkal adom át magam a pillanatnak, de aztán képtelen vagyok tétlen maradni, ahogy azt sem akarom, hogy a markában érezzen.

Én akarom őt a markomban tartani.

Akár szó szerint.

Bal kezemmel megfogom a könyvet, a jobbat pedig Samu ágyékához eresztem, nem kell keresnem a lényeget, az kőkemény és kifejezetten méretes. Utóbbi persze önmagában semmit nem jelent, soha nem értettem a nagy farkakról áradozó nőket, ha a férfi érzéketlen, csak fájdalmat okoz. Tapasztaltam.

Samu nem sokáig hagy a méreteken elmélkedni, ajka a fülemhez ér, érzékien a cimpámba harap, forró lehelete, mintha a hallójáratomon keresztül a testembe férkőzne, és a bőröm alá kúszva csiklandozó selyemként suhanna végig az egész testemen. Ez az érzés egy óvatlan pillanatomban megrogyasztja a térdemet. Samu ösztönösen magához szorít, majd kiszáradt torokkal a fülembe suttogja:

– Nem gondoltam, hogy ennyire szédítő vagyok.

– Még nincs mire nagyképűsködnöd – replikázom rátartin.

Ekkor minden előjelzés nélkül felkap.

– Mit csinálsz? – sikkantom, miközben a nagyjából öt lépcsőfokkal feljebb található lépcsőfordulóba visz, felültet a széles kőkorlátra.

– Biztonságba helyezlek, nehogy a mélybe szédülj tőlem – humorizál. – Még csak az hiányozna, hogy magaddal ránts.

Utóbbi mondata beszorul és körbe-körbe forog a fejemben.

Talán meg kellene állnunk, mert magammal fogom rántani. Ám a testem nem engedelmeskedik a gondolataimnak. Combjaimmal Samu csípőjét átölelve magamhoz vonom az erős férfitestet. Az ő keze eközben a pulóverem alá kúszik, a derekamon végigsimítva a melltartóm csatjához igyekszik. Férfi létére meglepően ügyesen oldja ki a csatot, a gyakorlottságából következtetve azt gondolom, semmin sem kell aggódnom.

Leteszem a könyvet a párkányra, majd a szegélyénél megragadom és egyetlen határozott mozdulattal a könyökéig rántom Samu bőrdzsekijét. Kérés nélkül segíti le magáról a ruhadarabot. Az arcát fürkészve kezdem el gombolni az ingét, aztán amikor összeakad a tekintetünk belefagyok a mozdulatba.

Ajkát duzzadtra, vörösre csókolta.

Tekintete ködös, jelen van, az agya mégis kikapcsolt, tetteit a vágy irányítja. Megirigylem tőle az elementáris szabadságát, én is emésztő gondolatoktól mentes, üres fejjel akarom megélni ezeket a pillanatokat. Szeretném lekapcsolni agyamat, hiszen azzal a múltam árnyait is eltüntethetném.

Azt akarom érezni, amit Samu.

Fesztelen akarok lenni.

Akarom.

Az alsó ajkamba harapok, majd az izmaimba szökő türelmetlen erővel végigszakítom az ingét, a gombok sorban koppannak a márványburkolaton. Samu arcán először döbbenet, majd zsivány mosoly látszik, válaszul minden erejével, kapkodón rángatni kezdi rólam a pulóveremet. Ahogy a garbó szűk nyakát átsegítem a fejemen, meglazul és összekócolódik a copfba kötött hajam, kibontom.

– Iszonyatosan izgató vagy – sóhajtja Samu ujjaival a tincseimmel játszva.

Széttárom a leszaggatott gombú inget, ezzel feltárom magam előtt a felsőtestét. Látszik, hogy rendszeresen sportol, kemények az izmait, de szerencsére nem az a típus, aki minden idejét az edzőteremben tölti. Lefejtem róla az anyagot, majd erős karjába kapaszkodva magamhoz vonom. Érezni akarom, ahogy összesimul a felsőtestünk.

– Ölelj át! – Kérem, vagyis inkább utasítom.

Engedelmesen magához szorít.

– Erősebben! – Sóhajtom.

Én is átölelem.

Körmeimmel végigszántok a hátán. Finoman. Tetszik neki. Karja a hátamon keresztben, tenyere a tarkómon, a mellizmán tartja a fejem. A kezem a nadrágja alá csúszik, a fenekét karmolom.

Megfeszül a teste.

És ekkor megcsörren és rezeg a zsebemben a telefonom. Arra apellálva, hogy előbb-utóbb feladja a hívó, megpróbálok ügyet sem vetni rá. Samut viszont kizökkenti a kongó lépcsőház által felerősített csörömpölés.

– Nem veszed fel? – kérdezi.

– Majd visszahívom.

– Szerintem vedd fel.

Kihallom a hangjából, elszállt nála a varázs.

A fenébe!

Mérges vagyok. Pontosabban csalódott. És hajszálnyit megalázva is érzem magam. Ostobaság volt azt gondolnom, hogy nekem kijár a fesztelenség. Hogy azt valamiféle parazitaként elszipkázhatom Samutól és a részemmé tehetem.

Ébredj, kislány!

Kibontom magam az ölelésből, és leszegett fejjel felkapom a földről a garbómat, majd – mintha hirtelen szégyenlőssé váltam volna – a felsőtestemet az anyaggal eltakarva előkotrom a zsebemből a telefont. Ágota nevét jelzi a készülék. Rohadtul nincs kedvem beszélni vele azután, ami az operatív megbeszélésen történt, viszont tudom, ő sem konfrontálódó típus, ha a jelen viszonyunkban hív, annak komoly oka lehet.

Történt valami fontos.

Meghalt valaki?

A házi pszichopatánk újra gyilkolt?

Mária anyánk bosszúból nyilvánosságra hozta rólam a videofelvételt?

Miért van az, hogy minden gondolatom a halál körül forog?

A találgatás kavarta gondolataimtól bénultan nézem a kijelzőt, mígnem a csörgés félbeszakad.

– Minden rendben? – Kérdezi némi értetlenséggel a hangjában Samu.

Mielőtt felelhetnék, hogy fogalmam sincs, újra megcsörren a készülék.

– Mondjad! – Fogadom a hívást kifejezéstelen hangon.

Ágota feszült izgatottsággal kérdezi:

– Tévéközelben vagy?

– A lépcsőházban vagyok – adok nem teljesen egyértelmű választ.

– Menj fel a lakásba és kapcsold be a híradót! – Levegővételnyi szünet után böki ki a legaggasztóbb mondatot: – Mindegy melyik csatornát.

Valami akkora horderejű dolog történt, ami mindegyik televíziós csatorna híradójába bekerülhetett. Ez alapvetően aggasztó hír, pláne, ha az ember olyan érzékeny a médiára, mint jómagam.

A lépcsőfokokat kettesével szedve igyekszem megtenni a maradék két emeletet, az ajtónál zihálva túrok a zsebembe a kulcsomért, kivágom az ajtót, majd egyenesen a nappaliba sietek. Az idegességtől remegő kézzel fogom a távirányítót, először nem sikerül bekapcsolni vele a készüléket, sőt, kiesik a kezemből az eszköz, káromkodva hajolok le érte. A második próbálkozás sikerrel jár.

Az első, amit az adásból felfog az agyam egy fotó. Egy ismerős nő arca köszön róla vissza, de hirtelen nem tudom, ki ő. A következő mozaikdarab a képernyőre írt felirat, amin az áll, hogy az egykori diák felfedi a rend sötét titkait. Aztán hallom, ahogy a narrátor a következőt mondja:

– Madlen a magyar terjeszkedés kapcsán döntött úgy, hogy elfogadja a legolvasottabb francia napilap felkérését és egy podcast-sorozatban mesél mindarról, amit tizenhárom éve a Szofia lányai cambridge-i bölcsességotthonában látott és tapasztalt.

Te jóságos ég! Emlékszem a lányra, ő volt az a francia lány, akit az érkezésem után nagyjából három évvel később eltanácsoltak. És tudtommal ő volt az egyetlen, akit valaha kirúgtak.

– A podcast ma publikált bemutatkozó adásában Madlen felfedte, hogy az első részben a bölcsességotthonban tanuló lányok viszonyáról mesél majd, a többi között elárulja, az otthon falai között történt egy haláleset, amit a nővérek igyekeztek minél kevesebb figyelmet keltve rendezni. Elmondása szerint a lány halálát egy másik lakó, egy magyar diáktársuk okozta. Hogy kiről van szó, egyelőre nem árulta el.

Lesújtva bámulom a képernyőt.

– Mi ez az egész? – Kérdezi váratlanul a hátam mögül Samu.

Fogalmam sincs, mióta állhat ott és mennyit láthatott a riportból.

– Hiába bujkáltam, utolért a múltam – suttogom.

Folytatása következik.

—

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a kötet elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Mia és Samu történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente