L E I G H   B A R D U G O

b ű n ö s   b i r o d a l o m

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2021

Írta: Leigh Bardugo

A mű eredeti címe: Crooked Kingdom (Six of Crows Book 2)

Copyright © 2016 by Leigh Bardugo

Grishaverse logo and Grishaverse monogram used on cover and spine

with permission. ™ and © 2017 Leigh Bardugo. All rights reserved.

Fordította: Robin Edina

A szöveget gondozta: Balogh Eszter

A művet eredetileg kiadta: Henry Holt and Company, LLC

Cover design © Rich Deas and Thomas Walker

Cover art © Thomas Walker and John Bartlett

Map illustration © 7092954 CANADA LTD

ISSN 2060-4769

EPUB ISBN 978-963-245-926-4

MOBI ISBN 978-963-373-099-7

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Deák Dóri, Széll Katalin

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Hollynak és Sarah-nak, akik segítettek építeni;
Noának, aki biztosította, hogy a falak állva maradjanak;
Jónak, aki segített, hogy talpon maradjak én is. 

GRISÁK

A Második Hadsereg katonái

Az Alaptudomány mesterei

KORPORÁLOK
(Az élet és Halál rendje)

Szívtörők

Gyógyítók

ÉTHERÁLOK
(Az Idézők rendje)

Szélhívók

Pokolhívók

Hullámhívók

MATYERIÉLOK
(A Fabrikátorok rendje)

Djuraszták

Alkimisták

1. RÉSZ
Számkivetve

1. Retvenko

Retvenko a bárpultnak támaszkodott, és a koszos pohárba dugta az orrát. Sajnos a whisky sem tudta felmelegíteni. Semmi sem tud melegséget adni az embernek ebben a nyomorúságos városban. És nem lehetett menekülni a szagtól sem, a poshadt víz, a kagylók és a nedves kő orrfacsaró bűzének elegyétől, ami úgy beszívódott a pórusaiba, mintha megmártózott volna a város szutykában, ami a világ legborzalmasabb csésze teájával vetekedett.

A Hordóban volt a legfeltűnőbb a bűz, naná, egy olyan rémes nyomortanyán, mint ez a pöttömnyi kocsma. A nyomornegyed egyik legsanyarúbb lakóházának földszintjére szorították be a szűkös kis ivót, aminek mennyezete meggörbedt az időjárás viszontagságai és a hitvány kőművesmunka eredményeként, gerendái pedig megfeketedtek az eldugult kéménye miatt réges-rég nem működő tűzhely kormos szennyétől. A padlót fűrészpor borította, hogy felszívja a kiömlő sört, hányást és minden mást, amit a kocsma vendégei öntudatlanul odaürítettek. Retvenko eltöprengett, vajon mióta nem söpörték tisztára a deszkákat. Még mélyebbre dugta orrát a poharába, belélegezve az olcsó whisky édes illatát. Könnybe lábadt tőle a szeme.

– Felhörpinteni kell, nem felhorkantani – szólt rá nevetve a kocsmáros.

Retvenko letette a poharát, és homályos tekintettel nézett a férfira. A kocsmáros vastag nyakú és széles mellű ember volt, kőkemény bunyós. Retvenko nemegyszer látta a saját szemével, ahogyan kitessékeli a lármás vendégeket az utcára, ugyanakkor nehéz volt komolyan venni a fickót a Hordó ifjainak körében divatos abszurd öltözékében – rózsaszín inget viselt olyan szoros ujjal, ami bármikor széthasadhatott a kocsmáros jókora bicepszén, hozzá pedig egy ízléstelen, vörös és narancssárga kockás mellényt. Úgy festett, mint valami piperkőc, puha páncélú rák.

– Mondja… – szólt Retvenko. A kerchi nyelv egyébként sem volt az erőssége, néhány pohár ital után pedig még nehezebben ment. – Mi ez a rémes bűz? Mint valamiféle romlott leves. Mint a koszos edényekkel teli mosogató.

A kocsmáros felnevetett.

– Ketterdam már csak ilyen. Idővel hozzászokik az ember.

Retvenko megrázta a fejét. Nem óhajtott hozzászokni sem a városhoz, sem a bűzéhez. A Hoede tanácsosnak végzett munkája egyhangú volt ugyan, de legalább száraz és meleg szállást kapott. Értékes grisa alkalmazottként Retvenkónak kényelemben volt része, és a hasa is mindig tele volt. Akkoriban átkozta Hoede nevét, unta a munkáját, elege volt már abból, hogy gondját viselje a kereskedő drága szállítmányainak a tengeren, megbánta már a szerződése feltételeit, az ostoba megállapodást, amit csak azért kötött, hogy elmeneküljön Ravkából a polgárháború után. Most viszont? Alig bírta kiverni a fejéből a Hoede házában lévő grisa műhelyt, a vidáman lobogó tüzet, a vajjal és vastag sonkaszeletekkel felszolgált barna kenyeret. Hoede halálát követően a kerchi Kereskedőtanács engedélyezte Retvenkónak, hogy további tengeri utazásokkal teljesítse a szerződésében foglaltakat, megpróbálva visszanyerni a szabadságát. Borzasztó volt a fizetése, de mi más lehetősége maradt? Hiszen grisa szélhívó volt egy ellenséges városban, nem értett semmi egyébhez, csak amire veleszületett adottságai tanították.

– Még egy italt? – kérdezte a kocsmáros, és Retvenko üres poharára mutatott.

Retvenko habozott. Nem szabad elherdálnia a pénzét. Ha okosan beoszt minden fillért, már csupán egyetlen utazásra kell bérbe adnia a képességeit, talán kettőre, így végre kiegyenlítheti a szerződését, és vásárolhat magának egy jegyet Ravkába egy harmadosztályú bárkán. Nincs is szüksége többre.

Alig egy órája maradt, utána meg kell jelennie a kikötőben. Viharokat jósoltak, így a legénység Retvenkóra fog hagyatkozni, hogy megzabolázza a légáramlatokat, és nyugodt vizeken vezesse el a hajót az úti célul meghatározott kikötőbe. Egyelőre nem tudta, hová mennek, és bizony nem is nagyon érdekelte. A kapitány a tudtára adja a koordinátákat, Retvenko pedig feltölti a vitorlákat vagy lecsendesíti az eget. Azután bezsebeli a fizetségét. A szél azonban még nem erősödött fel. Talán át is aludhatja az utazás első részét. Retvenko megkocogtatta a bárpultot, majd bólintott. Mit tehet az ember? Megérdemelt egy kis vigaszt ezen a világon.

– Nem vagyok kifutófiú – mormolta az orra alatt.

– Hogy mondta? – kérdezte a kocsmáros, miközben kitöltött neki egy újabb pohár italt.

Retvenko csupán legyintett. Ez a faragatlan fickó, egy közönséges bunkó, nem értheti meg soha. Az ismeretlenség homályában gürcölt. S mégis miben reménykedett? Hogy talán még egy érme üti a markát? Vagy egy csinos lány vet rá egy kedves pillantást? Semmit sem tudott a harcban kivívott dicsőségről, sohasem érezte mások félelemmel vegyes tiszteletét.

– Maga ravkai?

A whisky ködén keresztül Retvenko hirtelen magához tért.

– Miért kérdezi?

– Nincs különösebb oka. Csak úgy tűnik, mintha Ravkából jött volna.

Retvenko némán nyugalomra intette magát. Rengeteg ravkai fordult meg Ketterdamban, hogy munkát keressen. Semmi sem árulkodott arról, hogy grisa. A gyávasága undorral töltötte el – saját maga, a kocsmáros és a város iránt is.

Szeretett volna békében ülni és élvezni az italát. Senki sem volt a kocsmában, aki váratlanul rátörhetett volna, sőt Retvenko azt is tudta jól, hogy a kocsmárosnak hiába vannak tekintélyes izmai, azért könnyedén el tudna bánni vele. Ám amikor az ember történetesen grisa, még akkor is simán bajba kerülhet, ha egyszerűen nyugton marad. Az utóbbi időben egyre több szóbeszéd kelt szárnyra titokzatos eltűnésekről Ketterdamban – grisák tűntek el nyomtalanul az utcákról vagy éppen az otthonukból. Valószínűleg rabszolga-kereskedők ragadták el őket, majd mindnyájukat eladták a legmagasabb árat ígérőnek. Retvenkónak esze ágában sem volt hagyni, hogy ilyesmi előforduljon vele, főleg amikor ennyire közel állt már hozzá, hogy visszajuthasson Ravkába.

Felhajtotta az italát, lecsapott egy érmét a pultra, és felállt a bárszékről. Nem hagyott borravalót. A kocsmáros is hadd dolgozzon meg a megélhetéséért.

Retvenko egy kissé bizonytalanul állt a lábán, amikor kifelé indult, és a levegő dohos bűze sem segített rajta. Fejét leszegve a Negyedik kikötő felé irányította a lépteit, abban a reményben, hogy a séta kitisztítja a fejét. Még két utazás – ismételte magában. Még néhány hét a tengeren, még néhány hét ebben a városban. Megtalálja a módját, hogy el tudja viselni. Egy pillanatra eltöprengett, vajon várják-e még a barátai Ravkában. Az ifjú cár állítólag úgy osztogatja a kegyelmet mindenkinek, akárcsak a filléres cukrot, és közben lelkesen igyekszik újjáépíteni a Második Hadsereget, a grisa haderőt, amit megtizedelt a háború.

– Még két utazás – mormolta a levegőbe. Csizmája határozottan koppant a tavaszi harmattól nedves köveken. Hogyan lehet még mindig hideg és nyirkos az évnek ilyen késői szakaszában? Ebben a városban élni olyan volt, mint csapdába esni egy jégóriás fagyos hónaljában. Reszketve haladt végig a Grafkanal mellett, majd megpillantotta a Fekete Fátyol-szigetet a folyóvíz kanyarulatában. Egykor oda temetkeztek a kerchi gazdagok, kicsi kőházakba a víz szintje fölött. Az éghajlat valamilyen különös trükkje folytán állandóan sűrű köd övezte a szigetet, és olyan szóbeszéd járta, hogy kísértetek látogatják a helyet. Retvenko megszaporázta a lépteit. Nem volt babonás ember – efféle hatalommal és erővel nem volt oka félni az árnyékok között esetleg rá leselkedő veszélytől –, de hát ki szeret temető mellett sétálgatni?

Szorosabbra fogta magán a kabátját, majd gyors léptekkel végigsietett a Havenstraaton, éberen figyelve minden apró mozgást a kanyargós sikátorok mélyén. Hamarosan visszatér Ravkába, ahol félelem nélkül róhatja az utcákat. Feltéve, hogy kegyelmet kap.

Kényelmetlenül fészkelődött a kabátjában. A háború sajnos egymás ellen fordította a grisákat, és az ő oldalán állók különösen kegyetlenül bántak az ellenségeikkel. Megölte korábbi bajtársait, egyszerű polgárokat, még gyerekeket is. A történteken azonban nem tud változtatni. Nyikolaj cárnak katonákra van szüksége, Retvenko pedig jó katona.

Biccentéssel üdvözölte az őrt, aki a Negyedik kikötő bejáratánál álló kis fülkében strázsált, aztán hátrapillantva ellenőrizte, hogy biztosan nem követik-e. Elhaladt a teherkonténerek mellett a hajódokk irányába, megkereste a megfelelő horgonyzóhelyet, majd beállt a sorba, hogy jelentkezzen az elsőtisztnél. Retvenko felismerte a korábbi útjairól, mindig zaklatott és rosszkedvű volt, cingár nyaka kiágaskodott a kabátja gallérjából. Kezében vastag papírköteget tartott, és az egyik lapon Retvenko megpillantotta a kerchi Kereskedőtanács egyik tagjának lila viaszpecsétjét. Az efféle pecsétek még az aranynál is többet értek ebben a városban, garantálták a legjobb horgonyzóhelyeket a kikötőben és a legjobb hozzáférést a dokkokhoz. Na és vajon mivel érdemeltek ki a tanácsosok ilyen kivételes tiszteletet és előjogokat? A pénzükkel. Mert a vállalkozásaik hasznot hoztak Ketterdamnak. A hatalom valamivel többet jelentett Ravkában, ahol az elemek meghajoltak a grisák akarata előtt, és az ország fölött valódi cár uralkodott, egy rakás felkapaszkodott kereskedőből álló testület helyett. Retvenko kétségkívül megpróbálta letaszítani a trónról a jelenlegi cár apját, de az igazságon még ez a tény sem változtat.

– Még nem állunk készen a teljes legénység fogadására – mondta az elsőtiszt, amikor Retvenko megadta a nevét. – Meghúzhatja magát a kikötőmester fűtött irodájában. Csak az Árapálytanács jelzésére várunk.

– Pompás – válaszolta Retvenko minden lelkesedés nélkül. Felpillantott a kikötő fölé magasodó egyik fekete obeliszktoronyra. Ha egy cseppnyi esélye is lett volna, hogy a fenséges és hatalmas Árapálytanács észrevegye Retvenkót az őrtornyából, néhány keresetlen kézmozdulattal tudatta volna velük, mit is gondol pontosan. Állítólag grisák voltak, de vajon megmozdították-e valaha egyetlen kisujjukat is, hogy megsegítsék a város többi grisáját? Hogy segítsenek a szerencsétlen sorsra jutott grisákon, akik szívesen fogadtak volna egy kis szívességet?

– Ugyan, dehogy – válaszolta a saját kérdésére.

– Ghezen, Retvenko! Talán felöntött a garatra?

– Nem.

– Bűzlik az italtól.

Retvenko a levegőbe szimatolt.

– Csak egy kis whisky.

– Mielőbb józanodjon ki! Igyon egy kis kávét vagy erős jurdát. Ennek a pamutnak két héten belül Djerholmba kell érkeznie, és nem azért fizetjük magát, hogy a másnaposságát kúrálgassa a fedélközben. Megértette?

– Igen, igen – válaszolta Retvenko nemtörődöm legyintéssel, és már el is indult a kikötőmester irodája felé. Ám néhány lépéssel távolabb tett egy gyors csuklómozdulatot, mire egy parányi szélvész kikapta a papírlapokat az elsőtiszt kezéből, és szétszórta őket a dokk környékén.

– A pokolba is! – bosszankodott az elsőtiszt, ügyetlenül botladozva a kikötődeszkákon, amíg megpróbálta összeszedni a rakományjegyzéke lapjait, mielőtt beleesnének a vízbe.

Retvenko kárörvendőn mosolygott, azután hirtelen szomorúság öntötte el. Óriásnak számított az emberek között, tehetséges szélhívónak, nagyszerű katonának, míg itt csupán közönséges alkalmazott volt, egy szánalmas, öreg ravkai, aki törve beszéli a kerchi nyelvet, és túlságosan sokat iszik. Otthon – mondta magában. – Hamarosan otthon leszek. Megkapja a kegyelmet, és bebizonyítja, mennyit ér valójában. Harcolni fog a hazájáért. Olyan tető alatt fog aludni, ami nem ázik be, és kék keftát fog viselni, meleg gyapjúból, ezüstróka szőrmével díszítve. Újra Emil Retvenko lesz, nem ez a szerencsétlen árnyék.

– Van kávé – ajánlotta fel a hivatalnok, amikor Retvenko belépett a kikötőmester irodájába, és a sarokban álló rézkannára mutatott.

– Tea?

– Kávé van.

Ez az ország… Retvenko megtöltött egy bögrét a sűrű, sötét löttyel, csak hogy megmelengesse rajta a kezét. Pocsék íze volt, nem bírta elviselni, legalábbis jókora adag cukor nélkül, amit a kikötőmester sajnálatos módon elmulasztott biztosítani.

– Feltámad a szél – jegyezte meg a hivatalnok, amint megszólalt odakinn egy harang az erősödő fuvallat süvítésében.

– Van fülem – morogta Retvenko.

– Nem hiszem, hogy sokat fog számítani itt a városban, de a kikötőn túl…

– Maradjon csendben! – szólt rá élesen Retvenko. Felpattant, és hegyezni kezdte a fülét.

– Mi a baj? – kérdezte a hivatalnok. – Talán…

Retvenko az ajkára szorította az ujját.

– Valaki kiabál. – A hang abból az irányból érkezett, ahol a hajó horgonyzott.

– Csak a sirályok zajonganak. Mindjárt felkel a nap, és…

Retvenko felemelte a kezét, mire egy szélroham a falhoz taszította a hivatalnokot.

– Azt mondtam, maradjon csendben!

A hivatalnok szája tátva maradt a döbbenettől, miközben a zsalugáterlécen lógott.

– Maga a grisa, akit a legénységbe fogadtak fel?

A szentek szerelmére!

Ki kell talán kergetnie a levegőt a fickó tüdejéből, hogy megfojtsa, és elhallgattassa végre?

A viaszos ablakokon keresztül Retvenko látta az egyre világosodó, kék égboltot, amint lassan felvirradt a hajnal. Hallotta a hullámok között reggeli után kutakodó sirályok rikoltozását. Talán az ital összezavarta az elméjét.

Retvenko elengedte a hivatalnokot, aki a földre rogyott. Kiömlött a kávéja, de nem akart egy másik csészével vesződni.

– Megmondtam, hogy semmi az egész – mondta a hivatalnok, miközben nehézkesen feltápászkodott. – Igazán felesleges volt így elragadtatnia magát. – Leporolta a ruháját, majd újra elhelyezkedett az íróasztala mögött. – Még sosem találkoztam a magafajtával. Grisa. – Retvenko felhorkant. A fickó valószínűleg korábban is találkozott már velük, egyszerűen csak nem ismerte fel őket. – Jól megfizetik a tengeri utakért?

– Nem elég jól.

– Tudja… – Ám akármit szeretett volna is mondani, nem maradt rá lehetősége, mivel az iroda ajtaja váratlanul felrobbant, szálkazuhatagot szórva szerteszét.

Retvenko az arcához kapta a kezét, hogy megvédje a szilánkoktól. Villámgyorsan lebukott, és a hivatalnok íróasztala mögé gurulva keresett fedezéket. Egy nő lépett be az irodába, haja fekete volt, szeme aranyszínű. Shu.

A hivatalnok egy puska után nyúlt, ami az íróasztal lapja alá volt erősítve.

– A bérekért jöttek! – kiáltotta kétségbeesetten. – Senki sem teheti rá a kezét a bérekre!

Retvenko döbbenten figyelte, ahogy a nyakigláb hivatalnok feláll, majd tüzet nyit, akárcsak valamiféle bosszúálló harcos. Jóságos ég! Semmi sem motiválja úgy a kerchieket, mint a pénz.

Retvenko kilesett az asztal mögül, és még éppen látta, amint a puskatűz egyenesen a mellkasán találja el a támadót. A nő hátrazuhant, és az ajtógombba ütközött, majd lerogyott a földre. Retvenko orrát megcsapta a puskapor átható szaga és a vér fémes bűze. Szégyenletes módon felfordult a gyomra. Régen volt már, amikor utoljára lelőttek valakit a szeme láttára – ráadásul az is háború idején történt.

– Senki sem teheti rá a kezét a bérekre! – ismételte a hivatalnok elégedetten.

Ám mielőtt még Retvenko válaszolhatott volna, a shu nő véres kezével megragadta az ajtófélfát, és talpra kecmergett.

Retvenko meglepetten pislogott. Mégis hány pohár whiskyt ihatott?

A nő előremasírozott. Ronggyá szakadt blúzának maradványain át Retvenko vért, puskaporos bőrt és valamilyen fémes csillogást vélt megpillantani.

A hivatalnok kapkodva igyekezett újratölteni a puskáját, de a nő túlságosan gyorsnak bizonyult. Kikapta a fegyvert a fickó kezéből, és rettenetes erővel oldalra ütötte vele. Végül félrehajította a puskát, és aranyszínű szemét Retvenkóra szegezte.

– Vigye a béreket! – kiáltotta Retvenko, és tántorgó léptekkel igyekezett hátrálni a nő elől. A zsebébe túrt, majd szinte üres tárcáját a nő elé vetette. – Vegye el, amit akar!

A shu nő arcán halvány mosoly suhant át. Szánalom sejlett mögötte? Vagy szórakozott rajta? Retvenko képtelen volt megállapítani. Ám azt mégis hamar felfogta, hogy a támadó egyáltalán nem a pénzért tört rájuk. Hanem érte jött. Nem számított, hogy rabszolga-kereskedő-e, zsoldos vagy valami egészen más. Retvenko harcosként fog elé állni, nem holmi gyáva puhányként.

Talpra ugrott, s bár izmai csupán vonakodva engedelmeskedtek az akaratának, harci állást vett fel. Mindkét karját maga elé emelte. Süvítő szél söpört végig a helyiségen, először egy széket, azután a hivatalnok íróasztalát, majd a gőzölgő kannát hajította a nő irányába. A shu támadó közönyös mozdulattal elhárította a repülő tárgyakat, mintha csak pókhálókat söpörne félre.

Retvenko erejét összpontosítva mindkét kezét előrenyújtotta, és rögtön érezte, ahogyan a füle nagyot pukkan a légnyomás csökkenésével. A szél gomolygó viharfelhő közepette felerősödött. Golyókkal nem lehet megállítani ezt a nőt. Vajon egy vihar dühöngő erejének is ellent tud állni?

A shu nő hangosan felmordult, amikor a jeges vihar megragadta, és kisodorta a nyitott ajtón. Megkapaszkodott az ajtógombban, igyekezett tartani magát.

Retvenko felnevetett. Már el is felejtette, milyen jó érzés harcolni. Azután hirtelen éles csattanás ütötte meg a fülét a háta mögül, ahogyan sikoltva kiszabadultak a szegek, és megreccsent a fa. Válla fölött hátrapillantva a szeme elé tárult a hajnalodó égbolt és a móló. Az egész fal eltűnt.

Erős karok ragadták meg Retvenkót, kezét az oldalához szorították, megakadályozva abban, hogy használni tudja az erejét. Lassan felemelkedett, felfelé szállt, és a kikötő egyre jobban zsugorodott alatta. Megpillantotta a kikötőmester irodájának tetejét, az elsőtiszt összeroskadt testét a dokkon heverve, majd a hajót is, amin útnak kellett volna indulnia – fedélzetének deszkái össze voltak zúzva, kettétört árbóca körül mozdulatlan testek feküdtek. Támadói előbb nyilván a hajón jártak.

Hideg levegő csapta meg az arcát. Szíve eszeveszett ritmussal kalapált a fülében.

– Kérem! – könyörgött Retvenko, miközben egyre magasabbra repültek, bár maga sem tudta, miért is könyörög. Félt attól, hogy túlságosan hirtelen vagy erősen mozdul meg, így csupán a nyakát nyújtogatva nézett fel az elrablójára. Retvenko száján rémült nyöszörgés szakadt ki, valahol félúton a zokogás és egy csapdába esett állat kétségbeesett nyüszítése között.

Egy shu férfi tartotta, fekete haja szoros kontyba volt fogva, aranyló szemét összehúzta a süvítő szél ellenében – hátából pedig két hatalmas, kecses szárny állt ki, finoman ívelt, ezüstös keretre feszített erős vásznak, amik erőteljes csapásokkal szelték a levegőt. Talán angyal lehet a férfi? Vagy démon? Valamiféle különös, életre kelt gépezet? Vagy egyszerűen elvesztette az eszét?

Elrablójának karjában Emil Retvenko meglátta az árnyékot, amit a tenger víztükrére vetettek a mélységben: két fej, két szárny, négy láb. Egy óriási szörnyeteggé vált, és ez a szörnyeteg mégis fel fogja falni. Imái sikolyokba váltottak át, ám egyikre sem érkezett válasz.

2. Wylan

Mit keresek én itt?

Ez a gondolat naponta legalább hatszor futott át Wylan fején, amióta először összehozta a sors Kaz Brekkerrel. Ám egy ilyen éjszakán, amikor éppen „munkában” voltak, úgy lüktetett fejében a kérdés, akár egy ideges tenor skálázó hangja: Mitkeresekénittmitkeresekénittmitkeresekénitt…

Wylan idegesen húzkodta égszínkék kabátja szegélyét, megpróbált természetesen viselkedni az egyenruhában, amit a Cumulus Klub pincérei viseltek. Gondolj úgy rá, mint egy vacsoraestre! – mondta magában. Régen számtalan feszélyezett étkezést kellett átvészelnie az apja házában. Ez sem volt más. Igazság szerint még könnyebb is. Nem kell kényelmetlen beszélgetésbe elegyednie a tanulmányairól vagy az egyetemen való továbbtanulásáról. Szép csendben marad, követi Kaz utasításait, csak előbb még rá kell jönnie, mihez kezdjen a kezével. Összekulcsolja maga előtt? Túlságosan is úgy nézne ki, mint egy áriáját próbáló énekes. Vagy talán hátra tegye? Túl katonás. Megpróbálta csak úgy lelógatni maga mellett, de azt sem érezte jó megoldásnak. Miért is nem figyelte meg korábban, hogyan szoktak állni a pincérek? Habár Kaz igyekezett megnyugtatni őket, hogy az emeleti szalon csak az övék egész éjjel, Wylan meg volt győződve róla, hogy bármelyik pillanatban beléphet a személyzet egy valódi tagja, aki egyenesen rá mutatva így kiált fel: „Szélhámos!”. Ugyanakkor az is igaz, hogy Wylan majdnem mindennap csaló szélhámosnak érezte magát.

Alig egy hete érkeztek meg Ketterdamba, és csaknem egy hónapja hagyták el Djerholmot. Az idő alatt Wylan szinte végig Kuvej vonásait viselte, de valahányszor megpillantotta magát a tükörben vagy egy bolt kirakatában, beletelt egy hosszú pillanatba, amíg ráébredt, hogy nem egy idegent lát. Most már ilyen volt az arca: aranyló szempár, széles homlok, fekete haj. Régi énje el lett törölve, és Wylan maga sem volt benne biztos, hogy ismeri azt az embert, aki végül megmaradt belőle – aki most a Tető egyik legelőkelőbb játékbarlangjának szalonjában álldogált Kaz Brekker egy újabb grandiózus tervének kellős közepén.

Az asztalnál ülő egyik játékos felemelte a pezsgőspoharát egy újratöltésre, és Wylan előrohant a fal mellett elfoglalt helyéről. Reszkető kézzel vette ki az üveget az ezüst jegesvödörből, de azért származott előnye is az apja házában átvészelt társasági eseményekből. Legalább tudta, hogyan töltsön ki egy pohár pezsgőt, anélkül, hogy kifutna a habja. Wylan szinte hallotta Jesper gúnyolódó hangját: Pompásan kamatoztatható képességeid vannak, kereskedőporonty.

Wylan gyors pillantást vetett Jesper irányába. A mesterlövész az asztalnál foglalt helyet, és a kártyái fölé görnyedt. Kopottas, tengerészkék mellényt viselt, amit hímzett csillagok díszítettek, gyűrött inge fehéren virított sötétbarna bőrén. Jesper fáradtan megdörzsölte az arcát. Már több mint két órája kártyáztak. Wylan képtelen volt eldönteni, vajon Jesper kimerültsége valódi-e, vagy csupán az alakításának része.

Wylan megtöltött egy másik poharat is, közben pedig Kaz utasításaira összpontosított.

– Teljesítsd a játékosok kívánságait, és tartsd nyitva a füledet, hogy kihallgasd Smeet szavait! – utasította a bandavezér. – Csak egy meló, Wylan. Hajtsd végre!

Miért hívták egyáltalán melónak? Egyáltalán nem olyan érzés volt, mintha éppen dolgozna. Inkább úgy érezte magát, mint aki elvétette a lépést, majd hirtelen zuhanni kezd a mélységbe. Talán a kétségbeesett félelem találóbb elnevezés lett volna. Így hát Wylan alaposan szemügyre vette a helyiség berendezését – gyakran alkalmazta ezt a trükköt, hogy megnyugtassa magát, valahányszor egy új helyre érkezett, vagy amikor az apja különösen pocsék hangulatban volt. Gondolatban számba vette a fényesre polírozott parkettán az egymásba fonódó csillagmintákat, az üvegcsillár kagyló alakú karjait, az ezüst felhőkkel pettyezett kobaltkék selyemtapétát. Ablak nem volt, ezért nem jutott be természetes fény. Kaz elmondása szerint egyetlen játékbarlangnak sincs ablaka, mert a főnökök azt akarják, hogy a játékosaik teljesen elveszítsék az időérzéküket.

Wylan figyelte, ahogyan Kaz még egy kör kártyát oszt Smeetnek, Jespernek és az asztal körül ülő többi játékosnak. Ugyanolyan égszínkék személyzeti egyenruhát viselt, akárcsak Wylan, és ezúttal csupasz volt a keze. Wylan alig bírta elfordítani róla a tekintetét. Nem pusztán furcsának vagy helytelennek tűnt, hogy a kesztyűje nélkül látja a bandavezért, inkább az zavarta, hogy Kaz kezét mintha valamiféle titkos gépezet hajtotta volna. Amikor Wylan az emberábrázolást kezdte elsajátítani, mélyrehatón tanulmányozta az anatómiai illusztrációkat. Remek érzéke volt az izomzat megalkotásához, ahogyan a csontok, ízületek és inak szépen egymásba fonódnak. Ám Kaz keze úgy mozgott, mintha az égvilágon semmi más célja nem volna, mint a kártyák manipulálása, hosszú fehér ujjai játszi könnyedséggel mozogtak, precízen keverték a paklit, minden mozdulatuk pontos és kimért volt. Kaz saját állítása szerint bármilyen paklit képes volt irányítani. Vajon miért állt Jesper mégis olyan csúnyán vesztésre?

Amikor Kaz felvázolta a tervnek ezt a részét búvóhelyükön, a Fekete Fátyol-szigeten, Wylan hitetlenkedve fogadta, és ezúttal nem egyedül benne merültek fel kérdések.

– Hadd tisztázzunk valamit! – szólalt meg Nyina. – Az a grandiózus terved, hogy egy rakás pénzt adsz Jespernek, és leülteted kártyázni Cornelis Smeettel?

– Smeet két dolgot szeret: nagy tételben játszani a hármas ramblit és a szőkéket – felelte Kaz. – Így mi szépen megadjuk neki mindkettőt. Az est első felében én fogok osztani, aztán Specht veszi át a paklit.

Wylan nem ismerte jól Spechtet. Régen a haditengerészetnél szolgált, most pedig a Söpredék egyik tagjaként kormányozta a hajójukat a Jégudvarba vezető úton és vissza. Ha Wylan őszinte akart lenni magával, be kellett ismernie, hogy egy kissé rémisztőnek találja az őszes borostájú és tetovált nyakú tengerészt. Azonban még Specht is aggodalmas arcot vágott, amikor így szólt:

– Kártyát osztani tudok, Kaz, de a pakli irányításához nem értek.

– Nem is kell. Onnantól kezdve, hogy te leülsz az asztalhoz, már tisztességes játszma lesz. Az a fontos, hogy Smeet éjfélig a kártyaasztalnál maradjon. A műszakváltásnál fennáll a veszély, hogy elveszítjük. Amint én felállok, el fog kezdeni azon gondolkodni, hogy inkább átüljön egy másik játékhoz, vagy egyszerűen hazamenjen, ezért minden tőletek telhetőt el kell követnetek, hogy lecövekeljétek a hátsóját ahhoz az asztalhoz.

– Meg tudom csinálni – bólintott Jesper.

Nyina azonban a homlokát ráncolta.

– Persze. Én pedig a terv második részében egy jurdaparemdíler szerepében parádézhatnék. Ugyan mi sülhetne el balul?

Wylan nem pontosan így fogalmazott volna, de egyetértett a lánnyal. Mégpedig tökéletesen. Minél távolabb kellene tartaniuk Jespert a játékbarlangoktól, nem pedig bátorítaniuk a kockázat iránti szenvedélyét. Kaz azonban rendíthetetlen maradt.

– Csak végezd el a feladatodat, és kösd le Smeet minden csepp figyelmét egészen éjfélig! – hangzott az utasítása. – Tudod jól, mi forog kockán. – Mindnyájan tisztában voltak vele. Inej élete. Ugyan hogyan szállhatott volna vitába Wylan ezzel a ténnyel? Mindig elfogta a bűntudat, valahányszor eszébe jutott. Van Eck azt mondta, hogy hét napjuk van átadni Kuvej Yul-Bót, azután fokozatos kínzásnak veti alá Inejt. Kezdtek kifutni az időből. Wylan tudta, hogy nem lett volna képes megakadályozni az apja hitszegését és Inej elrablását. Pontosan tudta, mégis felelősnek érezte magát a történtekért.

– És mihez kezdjek Cornelis Smeettel éjfél után? – kérdezte Nyina.

– Megpróbálhatod rábeszélni, hogy veled töltse az éjszakát.

– Micsoda? – háborodott fel Matthias, aki egészen a füle hegyéig elvörösödött.

– Nem fog belemenni.

– Na, persze – szipogott Nyina.

– Nyina… – morogta Matthias.

– Smeet nem szokott csalni, sem a kártyában, sem a házasságban – jelentette ki Kaz. – Olyan, mint a Hordóban császkáló amatőrök fele. Többnyire tiszteletre méltó, lelkiismeretes, szigorúan gazdálkodik a vagyonával, és csak fél pohár bort iszik a vacsoránál. Ám hetente egyszer szeret a törvényen kívüli gazember szerepében tetszelegni, összemérve a sütnivalóját a Keleti Donga nagy tétekben játszó világfiaival, és szívesen veszi, ha olyankor egy szép szőke is ott feszít mellette.

Nyina elgondolkodva biggyesztette az ajkát.

– Ha ennyire erkölcsös a fickó, miért akarod, hogy megpróbáljam…

– Mert Smeet úszik a pénzben, és minden önmagára valamit is adó nyugati dongabéli lány legalább tenne vele egy próbát.

– Nekem nem tetszik a dolog – jegyezte meg Matthias.

Jesper rávetette szokásos vakmerő, gunyoros vigyorát.

– Az igazat megvallva, Matthias, neked nem sok dolog tetszik.

– Tartsátok Smeetet a Cumulus Klubban a nyolcadik harangszótól egészen éjfélig – szólt Kaz. – Kerek négy óra kártyajáték vár rátok, úgyhogy vessétek latba minden tudományotokat!

Nyina valóban nagyon igyekezett, és Wylan nem igazán tudta, hogy aggódjon-e, vagy inkább le legyen nyűgözve. Levendulaszínű csipkeruhát viselt, valamiféle fűzővel, ami riasztó módon megemelte a dekoltázsát, és bár sokat fogyott a paremmel vívott küzdelme óta, Smeet még így is éppen elég fogdosható domborulatot találhatott rajta. Hátsójával a fickó térdére telepedett, karját a válla köré fonta, csábítón turbékolt a fülébe, közben pedig a mellkasát simogatta, és időnként a zakója alá csúsztatta a kezét, akárcsak egy finom falatok után keresgélő öleb. Csupán annyi szünetet tartott, hogy osztrigát rendeljen, vagy egy újabb üveg pezsgőt. Wylan tudta jól, hogy Nyina bármilyen férfival vagy helyzettel képes megbirkózni, mégsem tartotta helyénvalónak, hogy kénytelen legyen félmeztelenül üldögélni egy huzatos játékbarlangban, mégpedig egy vigyorgó ügyvéd ölében. Ha rosszabb nem is történik, biztosan alaposan meg fog fázni.

Jesper újfent passzolt, és hosszú, kétségbeesett sóhaj szakadt ki a száján. Az elmúlt két órában folyamatosan veszített. Mostanáig óvatos tétekkel kártyázott, de a jelek szerint sem a szerencse, sem Kaz nem játszott a kezére ezen az éjszakán. Mégis hogyan tarthatnák Smeetet az asztalnál, ha Jespernek végleg elfogy a pénze? Vajon a többi nagy tétekkel dobálódzó szerencsejátékos elég vonzerőnek bizonyul? Jó néhányan lézengtek közülük a teremben, ráérősen álldogáltak a falak mellett, árgus szemekkel figyelve a kártyapartit, abban a reményben, hogy lecsaphatnak egy székre, ha valaki kiszáll. Egyikük sem gyanította, miféle játékot űz valójában Kaz.

Amikor Wylan lehajolt, hogy újratöltse Nyina poharát, meghallotta Smeet mormoló hangját.

– Egy kártyaparti olyan, mint egy párbaj. A sok apró vágás és szúrás készíti elő a színt a végső kegyelemdöféshez. – Az asztal túloldalán ülő Jesperre pillantott. – Az a fiú mindjárt elvérzik az asztalon.

– Nem is tudom, hogyan vagy képes fejben tartani a szabályokat – kuncogott Nyina.

Smeet nyilvánvaló elégedettséggel vigyorgott.

– Ez semmi egy valódi vállalkozás vezetéséhez képest.

– Arról sincs sejtelmem, hogy azt hogyan csinálod.

– Néha még én sem ismerem saját magam – sóhajtott fel Smeet. – Nehéz volt ez a hét. Az egyik alkalmazottam nem tért vissza a szabadságáról, így munkaerő szűkében voltam.

Wylan kis híján kiejtette kezéből az üveget; pezsgő loccsant a padlóra.

– Azért fizetek, hogy megigyam, nem pedig hogy fürödjek benne, kölyök! – csattant fel Smeet. Letörölte a nadrágját, aztán mormolva folytatta. – Ezt történik, amikor az ember külföldieket fogad fel.

Rám céloz – ébredt rá Wylan, miközben sietve elhátrált. Egyelőre nem tudta, hogyan foghatná fel új shu vonásainak valóságát. Még csak a nyelvüket sem beszélte, ami nem is nagyon zavarta, amíg két shu turista térképpel a kezében útját nem állta a Keleti Dongán. Wylan pánikba esett, látványosan megrándította a vállát, majd hanyatt- homlok a Cumulus Klub személyzeti bejáratához iszkolt.

– Szegény drágaságom! – turbékolt Nyina az ügyvédnek, ujjaival Smeet ritkuló hajába túrva, aztán megigazítva az egyik virágot saját selymes szőke fürtjei között. Wylan nem tudta, vajon a lány tényleg bemesélte-e Smeetnek, hogy a Kék Írisz Házából jött, de a fickó helyében biztosra vette volna.

Jesper hátradőlt a székén, ujjai revolvereinek markolatán doboltak. A mozdulat egyértelműen felkeltette Smeet érdeklődését.

– Figyelemre méltó fegyverek. Valódi kagylóberakás díszíti a markolatot, ha nem tévedek – jegyezte meg Smeet egy olyan ember hangján, aki valóban ritkán téved. – Magam is igazán pompás fegyvergyűjteménnyel dicsekedhetek, bár semmi olyasmi nincs a birtokomban, ami vetekedhetne egy zemeni forgópisztollyal.

– Ó, úgy szeretném látni a puskáidat! – lelkendezett Nyina, Wylan pedig a mennyezetre nézett, nehogy akaratlanul is forgatni kezdje a szemét. – Talán egész éjszaka itt fogunk gubbasztani?

Wylan megpróbálta leplezni a zavarodottságát. Hát nem az volt a lényeg, hogy mindenképpen maradásra bírják a fickót? Ám Nyina nyilvánvalóan tudta, mit csinál, mert Smeet arcán enyhén csökönyös kifejezés jelent meg.

– Csend legyen! Ha sokat nyerek, talán veszek neked valami csecsebecsét.

– Megelégszem még egy kevés osztrigával.

– Még azokat sem fejezted be.

Wylan figyelmét nem kerülte el, ahogyan Nyina orrcimpája megremeg, és mintha önuralmat kényszerítene magára, mélyet sóhajt. A lánynak nem volt étvágya, amióta felgyógyult a parem okozta lázrohamaiból, és Wylan el sem tudta képzelni, hogyan sikerült mégis csaknem egy tucat osztrigát magába tuszkolnia.

Most pedig ámultan figyelte, ahogyan borzongva lenyeli az utolsót is.

– Pompás – sikerült Nyinának kinyögnie, sokatmondó pillantást vetve Wylanre. – Rendeljünk még többet!

Ezt volt a jel. Wylan már röpült is, és felkapta a jéggel és üres kagylóhéjjal teli nagy tálat.

– A hölgy csemegét kíván – mondta Smeet.

– Osztrigát óhajt, kisasszony? – kérdezte Wylan. Túl magasan és vékonyan csengett a hangja. – Vagy vajas garnélarákot? – Ezúttal pedig túl mélyen.

– Mindkettőt – vágta rá Smeet nagylelkűen. – És még egy pezsgőt.

– Csodálatos – rebegte Nyina enyhén zöld arccal.

Wylan átrobogott a lengőajtón a szolgálók kamrájába, ahol tányérokat, poharakat, szalvétákat és egy jéggel teli bádogtartályt tároltak. A túlsó fal jelentős részét elfoglalta egy étellift, mellette pedig egy trombita alakú szócső állt a személyzet rendelkezésére, hogy kommunikálni tudjanak a konyhával. Wylan letette a jéggel és kagylóhéjjal teli tálat az asztalra, majd leszólt a konyhába, hogy további osztrigát és garnélát rendeljen.

– Ó, és még egy üveg pezsgőt is kérek.

– Milyen évjáratból?

– Hát… még egyet az előző fajtából? – Wylan gyakran hallotta az apja barátait arról tárgyalni, milyen borokba érdemes befektetni, de nem bízott eléggé önmagában, hogy választani merjen egy évjáratot.

Mire visszatért a szalonba, Kaz már éppen felállt az asztaltól. Olyan mozdulatot tett, mint aki le akarja porolni a kezét, annak jeleként, hogy a kártyaosztó befejezte a műszakját. Specht, aki a nyakára egy kék selyemsálat kötött, hogy elrejtse a tetoválásait, sietve leült a helyére. Kirázta az ingujját, majd felszólította a játékosokat, hogy tegyék meg a tétjeiket, vagy söpörjék be a nyereményüket, és szálljanak ki.

Kaz tekintete találkozott Wylan pillantásával, amint a fiú ismét eltűnt a kamrában.

Elérkezett a nagy pillanat. Kaz és Jesper szerint a kártyajátékosok gyakran úgy gondolják, hogy a szerencséjük az osztón múlik, így a műszakváltásnál abba is hagyják a játékot.

Wylan kétségbeesetten figyelte, ahogyan Smeet előrehajolva jókorát csap Nyina fenekére.

– Mostanáig egészen jól jártunk – állapította meg, gyors pillantást vetve Jesperre, aki búsan bámult maradék vagyonának parányi halmára. – Máshol talán busásabb nyereményhez jutunk.

– De még csak most érkezett meg a csemegém – panaszkodott Nyina.

Wylan gyorsan előrelépett.

Jóllehet maga sem tudta, mit is mondhatna, abban biztos volt, hogy maradásra kell bírniuk Smeetet.

– Mindennel meg van elégedve, uram? Hozhatok esetleg önnek és a hölgynek még valamit?

Smeet figyelemre sem méltatta, még mindig Nyina hátsója kötötte le az érdeklődését.

– A Tetőn rengeteg finomabb étel és jobb szolgáltatás akad, kedvesem.

Egy csíkos öltönyben feszítő fickó lépett Smeet mellé, abban a reményben, hogy elfoglalhatja a helyét.

– Kiszáll a játékból?

Smeet barátságosan biccentett Jesper felé.

– Úgy vélem, hogy mindketten kiszállunk. Nem igaz, fiam? Legközelebb több szerencséd lesz.

Jesper nem viszonozta az ügyvéd mosolyát.

– Még nem végeztem.

Smeet akkor Jesper szánalmas kis zsetonkupacára mutatott.

– Márpedig nekem nagyon úgy tűnik.

Jesper szép lassan felállt, és a revolveréhez nyúlt. Wylan erősen megmarkolta a kezében tartott pezsgősüveget, amíg a többi játékos a székét hátralökve felpattant az asztaltól, készen arra, hogy szükség esetén előrántsa a saját fegyverét, vagy fedezékbe ugorjon. Jesper azonban csak leoldotta a fegyverövet a derekáról. Óvatosan az asztalra fektette a két revolvert, ujjai gyengéd simítással végigsiklottak a fényes markolatokon.

– Ezek mennyit érnek meg? – kérdezte.

Wylan igyekezett elkapni Jesper tekintetét. Vajon ez is a terve része? Még ha az is, ugyan mi járhat Jesper fejében? Hiszen imádja azt a két revolvert! Ennyi erővel a saját kezét is levághatná, hogy bedobja a levesbe.

Specht a torkát köszörülve így szólt:

– A Cumulus nem zálogház. Készpénzt fogadunk el, hitelt pedig csak a Gemensbank adhat.

– Elfogadom a felajánlást – jelentette ki Smeet gondosan megjátszott közönyösséggel –, ha így újra folytathatjuk a játékot. Ezer kruge a fegyverekért megfelel?

– Tízszer annyit érnek!

– Ötezer kruge.

– Hét.

– Hat, és annyit is csak azért, mert kivételesen nagylelkű hangulatomban vagyok.

– Ne! – szaladt ki Wylan száján. A teremre néma csend borult.

Jesper rideg hangja törte meg a hallgatást.

– Nem emlékszem, hogy a tanácsodat kértem volna.

– Micsoda szemtelenség! – fakadt ki Smeet. – Mióta szólnak bele a pincérek a kártyajátékba?

Nyina dühös pillantást vetett Wylanre, míg Specht a hitetlenségtől felbőszülve szólalt meg újra:

– Uraim, folytathatjuk akkor a játékot? Elő a tétekkel!

Jesper az asztal tetején átlökte a fegyvereket Smeetnek, aki cserébe egy magas zsetontornyot csúsztatott felé.

– Jól van – szólt Jesper üres, komor tekintettel. – Osszon nekem is!

Wylan hátralépett az asztaltól, majd elsietett a kamrába, amilyen gyorsan csak tudott. A jéggel és kagylóhéjjal megrakott tál időközben eltűnt, Kaz pedig rá várt.

Egy hosszú, narancssárga köpenyt kanyarított kék zakója fölé. Kesztyűje ismét a helyére került.

– Kaz – szólt Wylan kétségbeesetten. – Jesper az imént tétként tette fel a pisztolyait.

– Mennyit kapott értük?

– Mégis mit számít? Jesper…

– Ötezer krugét?

– Hatot.

– Remek. Még Jesper sem képes kevesebb mint két óra alatt ennyit elherdálni. – Azzal Wylan kezébe dobott egy köpenyt és egy álarcot, a Komedie Brute egyik jól ismert alakjának, a Szürke Ördögnek a jelmezét. – Indulás!

– Én is?

– Nem, a mögötted álló idióta. – Kaz felemelte a szócsövet, majd beleszólt. – Küldjenek fel egy másik pincért! A mostani pezsgőt locsolt az egyik nagy tétekben játszó vendég cipőjére.

– Rendben – válaszolta egy hang nevetve a konyhából.

Alig néhány másodperccel később lerobogtak a lépcsőn, és már ki is léptek a személyzeti ajtón, jelmezüknek köszönhetően névtelenül haladhattak keresztül a Keleti Donga sokaságán.

– Pontosan tudtad, hogy Jesper veszíteni fog. Gondoskodtál róla! – vádaskodott Wylan. Kaz csak nagyon ritkán használta a sétabotját, amikor a város olyan részein jártak, ahol könnyen felismerhették volna. Wylannek azonban még a bandavezér bicegő járása ellenére is szednie kellett a lábát, ha lépést akart tartani vele.

– Hát persze! Vagy én irányítom a játékot, Wylan, vagy egyáltalán nem játszom. Könnyedén úgy intézhettem volna, hogy Jesper minden kört megnyerjen.

– Akkor miért…

– Nem azért voltunk ott, hogy nyerjünk a kártyán. Arról kellett gondoskodnunk, hogy Smeet az asztalnál maradjon. A fickó legalább annyit legeltette a szemét azokon a pisztolyokon, mint Nyina dekoltázsán. Most magabiztosnak érzi magát, sikeres estének néz elébe… így ha veszít, akkor is folytatja a játékot. Ki tudja? Jesper akár vissza is nyerheti a fegyvereit.

– Remélem, hogy sikerül neki – felelte Wylan, amint beugrottak egy turistákkal teli csónakba, és elindultak dél felé a Dongán.

– Hát, reménykedni lehet.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Egy Jesper kaliberű ember nyer két kört, és rögtön biztosra veszi, hogy jó a lapjárása. Végül mégis veszít, amitől csak még éhesebben üldözi a saját szerencséjét. A ház ebből él.

Akkor miért kell beküldeni egy játékbarlangba? – gondolta magában Wylan, de hangosan nem szólt egy szót sem. Miért kell rákényszeríteni Jespert, hogy feladjon valamit, ami ilyen sokat jelent neki? Biztosan létezik más módja is, hogy Smeetet a játékasztalnál tartsák. Ám nem is ezek a valódi kérdések. Az igazi kérdést az jelenti, miért teszi mindezt Jesper habozás nélkül. Talán még mindig Kaz elismerését próbálja elnyerni, és abban reménykedik, hogy még helyrehozhatja a baklövését, aminek eredményeként egyenesen belerohantak egy csapdába a dokknál, és ami kis híján Inej életébe került. Vagy talán Jesper többre vágyik Kaztól a megbocsátásnál.

Mit keresek itt? – töprengett el Wylan ismét. Hirtelen ráeszmélt, hogy a hüvelykujját rágcsálja, így kényszerítette magát, hogy abbahagyja. Inej miatt jött ide. A lány nemegyszer megmentette az életüket, és ezt nem fogja elfelejteni. Azért állt most ezen a helyen, mert kétségbeesetten szüksége volt a pénzre. Ha akadt is más oka, történetesen egy magas, nyurga illető személyében, aki igencsak erősen vonzódott a szerencsejátékokhoz, most nem akart gondolni rá.

Amint a Hordó külső részeihez értek, Wylan és Kaz ledobta a köpenyét és égszínkék kabátját, majd kelet felé indultak a Zelver-negyed irányába.

Matthias már várt rájuk egy sötét kapualjban a Handelkanal közelében.

– Tiszta a levegő? – kérdezte Kaz.

– Tiszta – válaszolta a jól megtermett fjerdai. – Több mint egy órája kialudtak a fények Smeet házának legfelső emeletén, de azt nem tudom, hogy a cselédek ébren vannak-e.

– Csak egy bejárónőt és egy szakácsot tart – mondta Kaz. – Túl kapzsi ahhoz, hogy állandó cselédséget alkalmazzon.

– Hogy van…

– Nyina jól van. Jesper is. Mindenki jól van, engem leszámítva, mert egy rakás kezét tördelő szárazdajkával vert meg az ég. Őrködj!

Wylan bocsánatkérőn megrándította a vállát Matthias felé, akinek az arca rögtön elárulta, hogy legszívesebben mindjárt egy falba döngölné Kaz fejét. A fiú azután sietve Kaz nyomába eredt a macskaköves úton. Smeet háza egyben az irodájaként is szolgált, és egy sötét utcán állt, ahol alig akadt gyalogosforgalom. A csatorna mentén égtek az utcai lámpák, és az ablakokban néhol gyertyák is ragyogtak, de a tizedik harangszó után a környék tiszteletre méltó polgárainak többsége már nyugovóra tért.

– Inkább tartsd nyitva a szemed, és ne a szád jártasd! – förmedt rá Kaz, és kesztyűs kezében máris felvillantak a tolvajkulcsok.

Nyitva tartom a szemem, gondolta magában Wylan. Bár ez nem volt teljesen igaz. Felmérte a ház arányait, nyeregtetejének dőlését, ablakaiban a szirmaikat bontogató rózsákat. Nem úgy tekintett azonban rá, mint egy megoldásra váró rejtvényre. Wylan némi bosszúsággal rögtön megállapította, hogy nem lesz nehéz megfejteni. A Zelver-negyed jómódú volt ugyan, de nem igazán gazdag, lakói sikeres mesteremberek, könyvelők és ügyvédek. Habár a házak építészetileg kifogástalanok, sőt tiszták és rendesek voltak, szép kilátással a széles csatornára, szorosan egymás mellett sorakoztak, és nem vették körül őket szép kertek vagy magánkikötők. Az emeleti ablakok eléréséhez Wylan és Kaz kénytelen lesz betörni az egyik szomszéd házba, és egy helyett két zárat is fel kell törniük. Jobban járnak, ha kockáztatnak, és inkább a bejárati ajtón hatolnak be, egyszerűen úgy téve, mintha minden joguk megvolna a belépésre – még ha Kaz tolvajkulcsokat tart is a kezében.

Tartsd nyitva a szemed! Wylan azonban nem szeretett úgy tekinteni a világra, ahogyan Kaz. S ha egyszer megkapják végre a pénzüket, nem is kell megtennie soha többé.

Alig egy másodperccel később Kaz lenyomta a kilincset, és az ajtó feltárult előttük. Wylan fülét azon nyomban mancsok topogása ütötte meg, éles karmok kocogtak a kemény padlón, és halk vicsorgás hallatszott a sötétben, amint Smeet kopói az ajtóhoz rohantak. Fehér fogak villantak, és fenyegető morgás tört elő a torkukból. Mielőtt az állatok ráébredhettek volna, hogy nem a gazdájuk érkezett haza, Kaz gyorsan az ajkához emelte Smeet sípját, és belefújt. Nyinának sikerült leakasztania a láncról, amit az ügyvéd mindig a nyakában viselt, azután az egyik üres osztrigahéj alá csúsztatta, hogy Wylan sietve eltüntesse a konyhába.

A síp nem adott ki hangot, legalábbis Wylan füle számára hallhatót nem. Nem fog beválni, aggodalmaskodott magában, és elképzelte, ahogyan az óriási állkapcsok a torkát marcangolják. A kutyák azonban hirtelen megtorpantak, és összezavarodva egymásnak ütköztek.

Kaz ismét a sípba fújt, ajkának mozdulatai egy újabb parancsot formáltak. A kutyák elcsitultak, majd méltatlankodó nyüszítéssel a földre rogytak. Az egyikük még a hátára is hemperedett.

– Miért nem lehet az embereket is ilyen könnyen idomítani? – mormolta Kaz, amint letérdelt, hogy egy kis hasvakarással kényeztesse a kutyát, fekete kesztyűbe bújtatott ujjai gyengéden simogatták az állat rövid szőrét. – Csukd be az ajtót magad után!

Wylan szót fogadott, majd hátával az ajtónak dőlve, gyanakvón figyelte a meghunyászkodó kutyakupacot. Az egész házban kutyaszag terjengett: a nyirkos szőr, zsíros bőr és nyers hústól nedves meleg lehelet bűze.

– Nem szíveled az állatokat? – kérdezte Kaz.

– Szeretem a kutyákat – felelte Wylan. – Csak nem a medveméretűeket.

Wylan tudta jól, hogy Smeet házának rejtvénye komoly fejtörést okozott Kaznak. A bandavezér nagyjából bármilyen zárat fel tudott törni, bármely riasztórendszernek túl tudott járni az eszén, mégis képtelen volt kiötleni valamilyen egyszerű módot, aminek segítségével meg tudnák kerülni Smeet vérszomjas kutyáit anélkül, hogy a tervüket lelepleznék. Napközben a kutyákat egy elkerített kennelben tartották, éjszaka viszont szabadon mozoghattak a házban, amíg Smeet és a családja az igazak álmát aludta gazdagon dekorált szobáiban a második emeleten. A lépcsőt egy vaskapu zárta el. Smeet maga sétáltatta a kopóit, fel és alá a Handelkanal mentén. Úgy loholt a nyomukban, akár egy gömbölyded szánkó, drága kalapban.

Nyina eredetileg azt javasolta, hogy csempésszenek altatót a kutyák eledelébe. Smeet minden reggel elment a henteshez, hogy húsdarabokat válasszon a falkájának, és egészen könnyű lett volna kicserélni a csomagokat. Smeet azonban úgy szerette, ha a kutyái éhesek éjszaka, ezért rendszerint reggel etette őket. Minden bizonnyal felfigyelt volna rá, ha a drágalátos kedvencei egész nap kábultan henyélnek, és nem kockáztathatták, hogy Smeet otthon maradjon a kutyáit ápolni. El kellett érniük, hogy az ügyvéd a Keleti Dongán töltse az estéjét, és amikor hazatér, mindent a lehető legnagyobb rendben találjon. Inej élete múlott rajta.

Kaz elintézte a magánszalont a Cumulus Klubban, Nyina simogató ujjaival megszerezte a sípot Smeet inge alól, így szépen apránként összeállt a terv. Wylan nem akart gondolni rá, mit tettek, hogy megszerezzék a parancsoló sípjelzéseket. Kirázta a hideg, amikor eszébe jutottak Smeet szavai: „Az egyik alkalmazottam nem tért vissza a szabadságáról.” Nem is fog soha. Még a fülébe csengtek a szerencsétlen hivatalnok sikolyai, amint Kaz a bokájánál fogva lelógatta a Hanraat-csúcson álló világítótoronyból. „Jó ember vagyok! – kiabálta. – Jó ember vagyok!” Ezek voltak az utolsó szavai. Ha kevesebbet beszélt volna, talán még mindig élne.

Wylan most figyelte, ahogyan Kaz megvakargatja a nyáladzó kutya füle tövét, majd lassan feláll.

– Induljunk! Nézz a lábad elé!

Kikerülték az előtérben heverésző kutyák kupacát, azután szép csendben felmentek a lépcsőn. Wylan már ismerte Smeet házának elrendezését. A város legtöbb üzleti célú ingatlanja ugyanazt az alaprajzot követte: egy konyha és ügyfelek számára fenntartott fogadószobák a földszinten, irodák és raktárhelyiségek az első emeleten, a családtagok hálószobái a második emeleten. A különösen jómódú háztartások még egy harmadik emeletet is kialakítottak a cselédek számára. Kisfiú korában Wylan rengeteg időt töltött saját házuk felső szobáiban az apja elől bujkálva.

– Még csak nincs is bezárva – mormolta Kaz, amint beléptek Smeet irodájába. – Azok a kutyák teljesen ellustították.

Kaz becsukta az ajtót, majd meggyújtott egy lámpát, és alacsonyra állította a lángot.

Az irodában három kicsiny íróasztal állt az ablakok közelében, kihasználva a természetes fényt: egy Smeetnek és kettő az alkalmazottainak. „Jó ember vagyok.”

Wylan lerázta magáról az emléket, és inkább a padlótól a mennyezetig érő polcokra irányította a figyelmét. A polcokon főkönyvek és irattartó dobozok sorakoztak, gondosan felcímkézve, valószínűleg az ügyfelek és a cégek nevével.

– Nocsak, mennyi galamb! – mormolta Kaz, szemügyre véve a dobozokat. – Naten Boreg. A szánalmas kis naplopó, Karl Dryden. Smeet a fél Kereskedőtanács ügyeit képviseli.

Wylan apját is beleértve. Smeet volt Jan Van Eck ügyvédje és ingatlankezelője, amióta csak Wylan az eszét tudta.

– Hol kezdjük? – suttogta Wylan.

Kaz levett egy vastag főkönyvet az egyik polcról.

– Először is ellenőrizzük, hogy szerepelnek-e új ingatlanok az apád saját neve alatt. Azután a mostohaanyád, végül pedig a te neved alatt folytatjuk a keresést.

– Ne nevezd a mostohaanyámnak! Alys alig idősebb nálam. Apám pedig biztosan nem jegyzett be ingatlant az én nevemre.

– Meglepődnél, mi mindenre nem hajlandó az ember, hogy ne kelljen adót fizetnie.

A következő óra nagyobb részében Smeet aktái között kutakodtak. Mindent tudtak Van Eck közismert ingatlanjairól: gyárairól, szállodáiról, ipartelepeiről, hajógyáráról, vidéki házáról és gazdaságáról Kerch déli részén. Ám Kaz meg volt győződve róla, hogy Wylan apjának akad néhány titkos ingatlanja is, olyan helyek, amik nem jelennek meg a hivatalok nyilvános jegyzékeiben, ahol könnyedén elrejthet bármit – vagy éppenséggel bárkit –, ha nem akarja, hogy megtalálják.

Kaz fennhangon olvasta a neveket és a főkönyvi bejegyzéseket, kérdéseket tett fel Wylannek, és megpróbált kapcsolatot találni olyan ingatlanokkal vagy vállalatokkal, amiket mostanáig még nem fedeztek fel. Wylan tudta jól, hogy semmivel sem tartozik az apjának, mégis árulónak érezte magát.

– Geldspin? – kérdezte Kaz.

– Egy pamutgyár. Ha jól emlékszem, Zierfoortban van.

– Túl messze. Oda biztosan nem vitte a feleségét. Na és a Firma Allerbest?

Wylan kutakodni kezdett az emlékei között.

– Azt hiszem, hogy az egy konzervgyár.

– Gyakorlatilag mindkettő csak úgy nyomatja a pénzt, ráadásul mindkettő Alys nevén szerepel. Viszont a legjövedelmezőbb befektetéseit Van Eck magának tartja meg: a hajógyárat és az Édes-zátony silóit.

– Megmondtam – válaszolta Wylan, ujjai között egy tollal játszogatva az egyik itatóspapíron. – Az apám magát helyezi az első helyre, Alys csak jóval utána következik. Az én nevemen pedig sosem hagyna semmit.

Kaz csupán így szólt:

– A következő főkönyv. Kezdjük a kereskedelmi ingatlanokkal!

Wylan hirtelen abbahagyta a játszadozást a tollal.

– Vagy találtál valamit az én nevem alatt?

Kaz hátradőlt a székén.

Majdnem kihívó arccal válaszolt.

– Egy nyomdát.

Csak a régi nóta. Akkor miért fájt még mindig? Wylan letette kezéből a tollat.

– Értem.

– Az apád nem különösebben körmönfont ember. Az Eil Komedie is a te neveden szerepel.

– Hát persze – vágta rá Wylan, és azt kívánta, bárcsak ne áradna annyi keserűség a hangjából. Megint egy újabb tréfa, amin az apja kedvére mulathat: egy elhagyatott sziget, ahol nincs az égvilágon semmi más, csupán egy omladozó vidámpark; egy haszontalan hely a haszontalan, írástudatlan fiának. Nem kellett volna megkérdeznie.

Teltek-múltak a percek, Kaz folytatta a felolvasást, Wylan pedig egyre nyugtalanabbá vált. Ha legalább olvasni tudna, kétszer olyan gyorsan haladhatnának a könyvek átfésülésével. Igazság szerint Wylan máris töviről hegyire ismerné az apja üzleti titkait.

– Csak hátráltatlak – jegyezte meg.

Kaz kinyitott egy újabb iratköteget.

– Pontosan tudtam, mennyi időt fog ez igénybe venni. Mi volt anyád családneve?

– Anyám nevén nincs semmi.

– Áruld el a kedvemért!

– Hendriks.

Kaz a polcokhoz lépett, és leemelt egy másik főkönyvet.

– Mikor halt meg?

– Amikor nyolcéves voltam. – Wylan újra a kezébe vette a tollat. – Apám csak rosszabb lett, miután az anyám nem volt többé. – Wylan legalábbis így emlékezett rá. Az édesanyja halálát követő hónapok a néma szomorúság homályában teltek. – Nem engedte, hogy elmenjek a temetésére. Még azt sem tudom, hol a sírja. Egyébként is, miért mondogatjátok folyton ugyanazt? Nincs gyász, nincs temetés? Miért nem kívántok egymásnak inkább sok szerencsét?

– Igyekszünk nem túl magas elvárásokat támasztani. – Kaz kesztyűs ujja végigsiklott az egyik számoszlopon, azután egyszer csak megállt. Tekintete egyik kimutatásról a másikra röppent, majd végül összecsapta a bőrborítású könyvet. – Indulhatunk.

– Rábukkantál valamire?

Kaz kurtán bólintott.

– Már tudom, hol őrzi a feleségét.

Wylan biztos volt benne, hogy nem csupán képzeli a Kaz rekedtes hangjából áradó feszültséget. A bandavezér sohasem üvöltözött úgy, ahogyan Wylan apja szokott, de a fiú már megtanulta, hogy bölcsen teszi, ha gondosan figyel arra a mély zengésre, arra a halovány fekete harmóniára, ami Kaz hangjába lopózott, valahányszor veszélyes fordulatot készültek venni az események. Tisztán hallotta a dokkoknál vívott küzdelem után, amikor Inej vértócsában feküdt az Oomen tőrétől kapott sebe miatt, majd később, amikor Kaznak tudomására jutott, hogy Pekka Rollins próbált csapdát állítva rajtuk ütni, és amikor Wylan apja csőbe húzta őket. Tisztán és hangosan hallotta a világítótorony tetején is, amikor a szerencsétlen hivatalnok az életéért könyörgött.

Wylan nézte, ahogyan Kaz rendbe teszi a helyiséget. Egy borítékot enyhén balra mozdított, egy kissé kijjebb húzott egy fiókot a legnagyobb iratszekrényen, és éppen csak hátratolta a széket. Amikor végzett, szemügyre vette a helyiséget, azután kikapta a tollat Wylan kezéből, és nagy gonddal visszatette a helyére az asztalon.

– Olyan a jó tolvaj is, mint a jó méreg, kereskedőporonty. Nem hagy maga után nyomot. – Kaz elfújta a lámpa lángját. – Szívesen jótékonykodik az apád?

– Nem. Csak Ghezennek szokott adakozni. Szerinte a jótékonyság megfosztja az embereket a becsületes munka lehetőségétől.

– Nos, az elmúlt nyolc évben többször adakozott Szent Hilde templomának. Ha szeretnéd leróni a tiszteletedet anyád emléke előtt, valószínűleg érdemes ott kezdened.

Wylan néma döbbenettel bámult Kazra a félhomályos szobában. Soha életében nem hallott még Szent Hilde templomáról. Sőt, olyasmit sem tapasztalt soha, hogy Piszkoskéz megosztott volna egy olyan értesülést, amihez semmiféle érdeke nem fűződött.

– Mit…

– Ha Nyina és Jesper jól végezte a feladatát, Smeet nemsokára hazatér. Nem lehetünk a házban, amikor megérkezik, különben az egész tervünk füstbe megy. Gyerünk!

Wylan úgy érezte magát, mint akit fejbe kólintottak egy vaskos főkönyvvel, majd közölték vele, hogy felejtse el az egészet.

Kaz résnyire nyitotta az ajtót. Mindketten megtorpantak.

A bandavezér válla fölött Wylan egy kislányt pillantott meg, aki a lépcsőfordulóban állt az egyik hatalmas szürke kutya nyakára hajolva. Olyan ötéves forma lehetett, lábujjai éppen csak kikandikáltak flanel hálóingének szegélye alól.

– Ó, Ghezen! – sóhajtotta Wylan.

Kaz kilépett a folyosóra, csaknem teljesen behúzva maga mögött az ajtót. Wylan habozva állt az elsötétült irodában, fogalma sem volt, mitévő legyen, és közben rettegett a gondolatától is, hogy Kaz mire vetemedhet.

A kislány tágra nyílt szemmel nézett fel Kazra, majd kihúzta a hüvelykujját a szájából.

– A papámnak dolgozol?

– Nem.

Ismét felvillant Wylan fejében az emlék. „Jó ember vagyok.” Megrohamozták a hivatalnokot, amint kilépett a Vadaskertből, és felhurcolták a világítótorony tetejére. Kaz a bokájánál fogva tartotta a szerencsétlen fickót, aki bevizelt rémületében, üvöltött és kegyelemért könyörgött, mielőtt végre elárulta Smeet sípjelzéseit. Kaz már éppen újra fel akarta húzni, amikor a férfi kétségbeesésében mindenfélét ajánlgatni kezdett: pénzt, Smeet ügyfeleinek bankszámlaszámát, végül pedig… „Értesüléseim vannak az egyik lányról a Vadaskertben. A zemeniről.”

Kaz egy pillanatig hallgatott. „Mit tudsz róla?”

Wylan fülét akkor megütötte az a bizonyos mély, veszedelmes, figyelmeztető hang, de a férfi nem ismerte Kazt, nem tűnt fel neki a bandavezér nyers, érdes hangjának változása. Úgy vélte, hogy sikerült rést találnia, valami olyasmit, amivel felkeltette Kaz érdeklődését.

„Az egyik vendége drága ajándékokat ad neki. A lány megtartja magának a pénzt. Tudja, mit művelt a Páva a legutóbbi lánnyal, akit titkolódzáson kapott?”

„Tudom – válaszolta Kaz, és a szeme úgy villogott, akárcsak egy borotva pengéje. – Tante Heleen agyonverte.”

„Kaz” – próbált Wylan közbeszólni, de a hivatalnok tovább beszélt.

„Mégpedig a szalon kellős közepén. Ez a lány tisztában van vele, hogy befellegzett neki, ha egyszer kinyitom a számat. Ingyen hajlandó fogadni engem, csak hogy hallgassak. Becsempész. Magának is hajlandó lesz megtenni mindent, és a barátainak is. Amit csak akarnak.”

„Ha Tante Heleen fülébe jut a dolog, megöli a maga zemenijét – válaszolta Kaz. – Példát fog statuálni belőle a többi lány számára.”

„Igen – bizonygatta mohón a férfi. – Bármit hajlandó megtenni, amit csak akarnak. Bármit.”

Kaz szép lassan engedni kezdte, hogy a hivatalnok lába kicsússzon a markából. „Szörnyű érzés, nem igaz? Amikor az ember tudja, hogy valaki a kezében tartja az életét.”

A fickó hangja egy oktávval magasabbra váltott, amint felismerte a tévedését. „Hiszen csak egy közönséges munkáslány! – sikoltotta. – Ismeri a szabályt! Jó ember vagyok. Jó ember vagyok!”

„Ketterdamban nincsenek jó emberek – mondta Kaz. – Nem jön be nekik az éghajlat.” – Azután egyszerűen elengedte a hivatalnokot.

Wylan egész testében megborzongott. Az ajtórésen keresztül látta, amint Kaz leguggol, hogy a kislány szemébe nézhessen.

– Hogy hívják ezt a nagyfiút? – kérdezte Kaz, egyik kezét a kutya ráncos nyakára fektetve.

– Ezt itt Foltos Maestro.

– Valóban?

– Nagyon szépen tud üvölteni. Papa megengedi, hogy én adjak nevet a kiskutyáknak.

– Foltos Maestro a kedvenced? – kérdezte Kaz.

A kislány láthatóan fontolóra vette a kérdést, majd megrázta a fejét.

– Addam von Ezüstmancs herceget szeretem legjobban, aztán Pihepofát, és csak utána jön Foltos Maestro.

– Ezt jó tudni, Hanna.

A kislány szája enyhén tátva maradt.

– Honnan tudod a nevemet?

– Minden gyerek nevét ismerem.

– Tényleg?

– Ó, igen. Albert a szomszédban lakik, Gertrude pedig az Ammberstraaton. Az ágyuk alatt és a szekrényük mélyén lakom.

– Tudtam! – suttogta a kislány győzedelmes hangon. – Mama azt mondta, hogy nincs ott semmi, de én mindvégig biztos voltam benne. – Oldalra billentette a fejét. – Nem látszol szörnyetegnek.

– Elárulok egy titkot, Hanna. Az igazán rémes szörnyetegek sosem látszanak annak.

A kislány ajka megremegett.

– Meg akarsz enni? Papa szerint a szörnyek felfalják a gyerekeket, akik nem fogadnak szót, és nem mennek időben aludni.

– Úgy van. De most nem foglak felfalni. Ma este nem. Ha megteszel nekem két szívességet. – Kaz hangja nyugalmat árasztott, csaknem hipnotikusan hatott. Reszelősen csikorgott, akárcsak egy túlgyantázott íj. – Először is, bújj szépen vissza az ágyadba! Másodszor… Nem árulhatod el senkinek, hogy láttál minket, különösen a papádnak nem. – Kaz előrehajolt, majd játékosan meghúzkodta Hanna copfját. – Mert ha mégis elárulod valakinek, kénytelen leszek elvágni az anyád torkát, aztán az apádét is, végül pedig kivájom a drága nyáladzó kutyáidnak a szívét. Ezüstmancs herceget ölöm meg utoljára, hogy megtudd: az egész a te hibádból történt. – A kislány arca olyan fehér lett, mint a hálóinge nyakát díszítő csipke, ragyogó szeme pedig olyanra kerekedett, akár a telihold. – Megértetted? – A kislány rémülten bólogatott, álla reszketett. – Ugyan, ugyan, csak semmi sírás! A könnyek még inkább felgerjesztik a szörnyek étvágyát. Ágyba veled, és vidd magaddal azt a haszontalan Foltos Maestrót is!

Hanna eliszkolt hátrafelé a lépcsőfordulón, majd nekivágott a lépcsőnek. Félúton felfelé vetett még egy rémült pillantást Kazra. A bandavezér az ajkához emelte kesztyűs ujját.

Amint a kislány eltűnt, Wylan kisurrant az ajtó mögül, és Kaz nyomába eredt lefelé a lépcsőn.

– Hogy mondhattál neki ilyet? Hiszen még gyerek!

– Egyszer mindnyájan gyerekek voltunk.

– De hát…

– A másik lehetőség az volt, hogy kitöröm a nyakát, és szépen úgy rendezem, mintha lezuhant volna a lépcsőn, Wylan. Szerintem dicséretes önmérsékletről tettem tanúbizonyságot. Mozdulj!

Óvatosan elhaladtak a többi kutya mellett, akik még mindig az előtérben hevertek.

– Hihetetlen! – mormolta Kaz. – Valószínűleg egész éjszaka így maradnának. – Belefújt a sípba, mire az állatok fülüket hegyezve felugrottak, készen a ház őrizetére. Amikor Smeet hazatér, mindent a legnagyobb rendben fog találni: földszinten portyázó kutyák, érintetlen iroda az első emeleten, békésen szundikáló feleség a másodikon és a kislány, aki ugyanezt próbálja mímelni.

Kaz kilesett az utcára, majd intett Wylannek, hogy kövesse kifelé.

Csupán egy pillanatra állt meg, hogy kulcsra zárja maguk mögött az ajtót.

Sietős léptekkel haladtak végig a macskaköveken. Wylan hátrapillantott a válla fölött. Képtelen volt felfogni, hogy simán megúszták a betörést.

– Hagyd abba, hogy úgy leskelődsz körbe, mint aki attól tart, hogy követik! – szólt rá Kaz. – És ne loholj! Akkor sem ríhatna le rólad jobban a bűntudat, ha te játszanád el a Harmadik Tolvaj szerepét egy ócska előadásban a Keleti Dongán. Próbálj olyan benyomást kelteni, mintha ide tartoznál!

– Nem lesz még egy alkalom.

– Hát persze hogy nem. Hajtsd fel a gallérodat!

Wylan nem kezdett vitát. Amíg Inej biztonságba nem kerül, amíg meg nem kapják a jussukat, nem állhat elő semmiféle eget rengető ultimátummal. De ennek egyszer vége lesz! Bizonyára vége lesz, nem igaz?

Matthias éles madárfüttyöt hallatott az utca túlsó végéből. Kaz az órájára pillantva a hajába túrt, és durván összeborzolta.

– Éppen időben.

Befordultak a sarkon, és egyenesen Cornelis Smeet karjába futottak.

3. Matthias

Matthias az árnyak rejtekébe húzódva figyelte a furcsa színjáték kibontakozását.

Cornelis Smeet megbotlott, elveszítette az egyensúlyát, kalapja lecsúszott csaknem teljesen kopasz fejéről. A fiú, aki az imént belerohant, most előrelépett, és a segítségét kínálta.

A fiú Kaz volt, ugyanakkor mégsem. Haja összeborzolódott, modora szokatlanul idegesnek, zavarodottnak hatott. Tekintetét elfordította, állát leszegte, mint aki rémesen zavarban van. Egy zöldfülű ifjú, aki tiszteli az idősebbeket. Wylan mögötte toporgott, olyan mélyen beburkolódzva a kabátjába, hogy Matthias már azt hitte, talán tényleg el is tűnik szem elől.

– Figyelj, merre mész! – méltatlankodott Smeet, visszacsúsztatva a kalapot a fejére.

– Borzasztóan sajnálom, uram – szabadkozott Kaz, és lesöpörte Smeet kabátjának a vállát. – Átkozottul ügyetlen vagyok! – Lehajolt a macskaköves úthoz. – Ó, jaj! Úgy látom, véletlenül elejtette a tárcáját.

– Valóban! – kiáltott fel Smeet meglepetten. – Köszönöm. Nagyon köszönöm. – Azzal Matthias hitetlenkedő tekintetétől kísérve kinyitotta a tárcát, és elővett egy ropogós ötkrugés bankjegyet. – Tessék, fiatalember. A becsületesség kifizetődő erény.

Kaz továbbra is leszegve tartotta a fejét, valahogyan mégis sikerült kifejeznie hálás köszönetét.

– Igazán kedves öntől, uram. Igazán kedves. Ghezen fizesse meg a nagylelkűségét!

A pocakos ügyvéd folytatta az útját, félrecsúszott kalapban, halkan dudorászva, nem is sejtve, hogy az előbb egyenesen a kártyaosztóval ütközött össze, aki két teljes órán keresztül szemközt ült vele a Cumulus Klubban. Smeet a háza ajtajához érkezve előhúzta a láncot az inge mélyéről, majd kétségbeesetten tapogatni kezdte a mellényét, a sípját keresve.

– Nem akasztottad vissza a láncra? – kérdezte Matthias, amikor Kaz és Wylan csatlakozott hozzá a sötét kapualjban. Tisztában volt vele, hogy Kaz bizony nagyon is képes lett volna egy efféle bűvészmutatványra.

Smeet az inge mélyén kutakodott, majd végül előhalászta a sípot, és kinyitotta az ajtót, ismét folytatva a dudorászást. Matthias ámult-bámult. Végig Kaz kesztyűs kezén tartotta a szemét, amíg a bandavezér Smeet körül sertepertélt, mégsem volt képes felfedezni a trükk pillanatát, hiába tudta jól, hogy Kaz vissza akarja csempészni a sípot.

Kaz ujjaival a hajába túrva rendbe szedte a frizuráját, majd Wylan felé nyújtotta az öt krugét.

– Ne egy helyen költsd el az egészet! Induljunk!

Matthias elvezette őket a keskeny oldalsó csatornához, ahol kikötötte a csónakot. Kaz felé dobta a sétabotját, majd mindnyájan lemásztak. Kaz bölcsebbnek vélte, ha inkább nem használja a botját ezen az éjszakán. Ha ugyanis valaki netán felfigyel egy ifjúra, kezében egy varjúfejjel díszített bottal, amint éjnek évadján Cornelis Smeet irodája körül ólálkodik, ha ez a hír óvatlanul Van Eck fülébe jut, minden erőfeszítésük kudarcot vall. Csak úgy kaphatják vissza Inejt, ha a meglepetés ereje a kezükre játszik, és a demjin semmit sem szeretett a puszta véletlenre hagyni.

– Nos? – szólalt meg Matthias, miközben a csónak csendesen siklott a csatorna sötét vizén.

– Tartsd a szádat, Helvar! A szó könnyedén utazik a víz hullámain. Tedd magad hasznossá, és ragadd meg az evezőt!

Matthias nagy nehezen legyűrte a késztetést, hogy kettétörje az evezőit. Miért nem képes Kaz civilizált hangnemet megütni? Úgy parancsolgat, mint aki egyszerűen elvárja, hogy mindenki kövesse az utasításait, ráadásul kétszer olyan elviselhetetlen, amióta Van Eck elrabolta Inejt. Matthias azonban minél hamarabb vissza akart érkezni a Fekete Fátyol-szigetre Nyinához, ezért szó nélkül engedelmeskedett, vállizmai megfeszültek az evezéstől, amint a csónak az árral szemben siklott előre.

Menet közben az elhaladó nevezetesebb tájékozódási pontokra összpontosította a gondolatait, igyekezett eszébe vésni az utcák és hidak nevét. Habár Matthias minden éjjel tanulmányozta a város térképét, csaknem kibogozhatatlannak találta Ketterdam sikátorainak és csatornáinak gubancos útvesztőjét. Mindig is büszke volt a remek tájékozódó képességére, de ez a város túljárt az eszén, és gyakran kapta magát káromkodáson, amiért egy ütődött jó ötletnek találta, hogy várost építsen egy mocsár helyén, mindenféle rend vagy logika nélkül.

Miután áthaladtak a Kikötő híd alatt, megkönnyebbüléssel látta az egyre ismerősebb környéket. Kaz bemerítette az evezőjét, és a Koldus-kanyar sötét hullámai közé kormányozta a csónakot, ahol a csatorna kiszélesedett, majd behajóztak a Fekete Fátyol-sziget sekély vizeire. Egy fehér fűzfa szomorkásan csüngő ágai mögé rejtették a csónakot, azután felbaktattak a meredek parton sorakozó sírok között.

A Fekete Fátyol-sziget kísérteties hely volt, egy miniatűr város, fehér márványmauzóleumokkal benépesítve, amik közül több is hajót formázott, kőből faragott orrdíszük könnyeket hullajtva vágott át a láthatatlan tengeren. Némelyikük falára Ghezen kegyének érméi voltak pecsételve, mások Kerch három repülőhalának jelvényével dicsekedhettek, márpedig ez Nyina elmondása szerint azt jelentette, hogy a család egyik tagja a kormányban szolgált. Néhány fölött libegő márványköntösbe burkolódzó ravkai szentek őrködtek. Djelnek és kőrisfájának azonban nyoma sem látszott. A fjerdaiak nem temetkeznének a föld felszíne fölé, ahol nem verhetnek gyökeret.

Csaknem az összes mauzóleum romos állapotban volt, és több is akadt, amiből már alig maradt több néhány tavaszi virágokkal és indákkal benőtt, roskatag kőtömbnél. Matthias először még a gondolatától is elborzadt, hogy egy temetőt használjanak menedékként, akármilyen régóta állt is elhagyatottan. Ám Kaz Brekker szemében – természetesen – semmi sem volt szent.

– Miért nem használják már ezt a helyet? – kérdezte Matthias, amikor elfoglaltak egy hatalmas sírboltot a temető közepén búvóhelyül.

– A pestis az oka – válaszolta Kaz. – Az első súlyos kitörés több mint száz éve történt, és a Kereskedőtanács betiltotta a temetkezéseket a város határain belül. A holttesteket most már el kell hamvasztani.

– Kivéve persze, ha gazdag az ember – tette hozzá Jesper. – Akkor egy vidéki temetőbe viszik, ahol a hullája örök időkre élvezheti a friss levegőt.

Matthias gyűlölte a Fekete Fátyol-szigetet, de el kellett ismernie, hogy jó szolgálatot tett nekik. A kísértetjárásról szóló szóbeszédek távol tartották a hajléktalan házfoglalókat, míg a sírok kőkeresztjei és a girbegurba fűzfák körül gomolygó köd elrejtette az időnként felbukkanó fényeket.

Mindez természetesen egy szemernyit sem segítene, ha az emberek meghallanák, ahogyan Nyina és Jesper torkuk szakadtából veszekednek. Időközben bizonyára visszatértek a szigetre, és az északi oldalon hagyták a gondelt. Nyina bosszús hangja messze szállt a sírok fölött, Matthias szívét pedig mélységes megkönnyebbülés árasztotta el. Megszaporázta a lépteit, mielőbb látni akarta a lányt.

– Nem hiszem, hogy megfelelően értékeled, mi mindenen mentem most keresztül – panaszolta éppen Jesper, amint nagy léptekkel áttrappolt a temetőn.

– Eltöltöttél egy éjszakát a játékasztalnál, és valaki másnak a pénzét herdálhattad el – vágott vissza Nyina. – Hát nem felér ez a számodra egy kéjutazással?

Kaz erősen rácsapott botjával az egyik sírkőre, mire mindketten elhallgattak, és villámgyorsan harci állásba helyezkedtek.

Nyina azon nyomban lazított a tartásán, amint megpillantotta három társukat az árnyak között.

– Ó, ti vagytok!

– Igen, mi vagyunk. – Kaz mindkettőjüket a sziget közepe felé hajtotta a botjával. – És meg is hallhattatok volna minket, ha történetesen nem egymással üvöltöztök. Csukd be a szádat, és ne bámulj úgy, mint aki sosem látott még lányt ruhában, Matthias!

– Nem is bámultam – méltatlankodott Matthias, összekaparva méltóságának utolsó darabkáit. Djel szerelmére! Mégis mire kellett volna néznie, amikor Nyinának íriszek díszelegtek… Nos, minden porcikáján.

– Tartsd a szádat, Brekker! – szólt Nyina. – Szeretem, amikor legelteti rajtam a szemét.

– Hogy ment a küldetés? – érdeklődött Matthias, és igyekezett inkább a lány arcára nézni. Nem volt olyan nehéz, amikor ráébredt, milyen kimerültnek látszik Nyina a rengeteg arcfesték alatt. Még a felajánlott karját is elfogadta, miközben haladtak tovább az egyenetlen terepen. Az éjjel bizony nem múlt el nyomtalanul. Nyinának nem volna szabad vékony selyemsemmiségekben sétafikálnia a Hordó utcáin; pihennie kellene. Gyorsan teltek azonban a napok a Van Eck által megszabott határidőig, és Matthias pontosan tudta, hogy Nyina nem nyugszik, amíg Inej újra biztonságba nem kerül.

– Nem küldetés, hanem meló – helyesbített Nyina. – Pompásan ment.

– Igen – helyeselt gunyorosan Jesper is. – Pompásan. Leszámítva azt a jelentéktelen tényt, hogy a pisztolyaim immár a Cumulus Klub széfjében porosodnak. Smeet nem mert hazasétálni velük, az a hájas pojáca. Ha csak belegondolok, hogy izzadt mancsába veszi az én drágaságaimat…

– Senki sem kért meg rá, hogy feltedd őket tétnek – mondta Kaz.

– Sarokba szorítottál. Mégis hogy a pokolba kellett volna Smeetet az asztalnál tartanom?

A közeledtükre Kuvej kidugta a fejét a hatalmas márvány sírboltból.

– Mit mondtam neked? – mordult rá Kaz, rászegezve a botját.

– Nem értek túl jól kerchi nyelven – tiltakozott Kuvej.

– Ne szórakozz velem, kölyök. Éppen elég jól értesz. Maradj a kriptában!

Kuvej lehorgasztotta a fejét.

– Maradj a kriptában… – ismételte búskomoran.

A shu fiú nyomában mindnyájan beléptek a sírboltba. Matthias szívből gyűlölte ezt a helyet. Miért építenek az emberek ilyen emlékműveket a halálnak? A kriptát úgy építették, hogy egy régi teherhajóra hasonlítson, belsejét tágas hajótestnek faragták meg. Még színes ólomüveg hajóablakai is voltak, amik késő délután szivárványt festettek a kripta padlójára. Nyina szerint a falak pálmafákat és kígyókat mintázó faragványai azt jelentették, hogy a hajdani családtagok fűszer-kereskedelemmel foglalkoztak. Ám bizonyára nehezebb idők következtek rájuk, vagy egyszerűen csak máshová kezdtek temetkezni, mert csupán az egyik sírbolt volt foglalt, és a kripta belsejéből kiinduló keskeny folyosók is mind üresen álltak.

Nyina kihúzta a csatokat a hajából, lerántotta fejéről a szőke parókát, majd a kripta közepén felállított asztalra dobta. Leroskadt egy székre, és az ujjaival masszírozni kezdte a fejbőrét.

– Így sokkal jobb! – sóhajtotta boldogan. Matthias azonban nem tudta figyelmen kívül hagyni a lány bőrének zöldes árnyalatát.

Ma éjjel rosszabbul volt. Vagy összeakaszkodott Smeettel, vagy egyszerűen kimerítette magát. Matthiast mégis különös nyugalom töltötte el, amíg a lányt figyelte. Most már legalább újra Nyinának nézett ki, barna haja nedves fürtökben lógott, szemét félig lehunyta. Vajon normális, ha az embert lenyűgözi, ahogyan valaki lustán terpeszkedik?

– Találjátok ki, mit láttunk az úton, kifelé a Tetőről! – szólalt meg a lány.

Jesper kotorászni kezdett az élelmiszerekből felhalmozott készleteik között, és közölte:

– Két shu hadihajó horgonyoz a kikötőben.

Nyina megdobta az egyik hajcsatjával.

– Azt akartam, hogy találgassanak.

– Shu? – kérdezte Kuvej, visszatérve az asztalhoz, ahol kirakosgatta a jegyzetfüzeteit.

Nyina bólintott.

– Ágyúkkal, felvont vörös lobogókkal.

– Korábban váltottam néhány szót Spechttel – mondta Kaz. – A nagykövetségek tele vannak diplomatákkal és katonákkal. Zemeniek, kaeliek és ravkaiak.

– Úgy gondolod, hogy tudnak Kuvejről? – kérdezte Jesper.

– Úgy gondolom, hogy tudnak a paremről – felelte Kaz. – Szóbeszédeket legalábbis hallottak. És éppen elég érdekelt fél időzött a Jégudvarban, hogy begyűjtsenek néhány pletykát Kuvej… megszabadulásáról. – Tekintetét Matthiasra szegezte. – A fjerdaiak is itt vannak. Egy egész kontingens drüskelle érkezett velük.

Kuvej gyászosan felsóhajtott, Jesper pedig lehuppant mellé, és megbökte a vállával.

– Hát nem csodás érzés, ha ilyen sokan tartanak igényt az emberre?

Matthias mélyen hallgatott. Nem szívesen gondolt bele, hogy a régi barátai, egykori parancsnoka talán alig néhány kilométernyire vannak tőlük. Egy szemernyi bűntudatot sem érzett mindazért, amit a Jégudvarban elkövetett, ugyanakkor nem is békült meg teljesen a történtekkel.

Wylan egy kekszért nyúlt, amit Jesper az imént rakott az asztalra. Még mindig nyugtalanító érzés volt egy helyiségben látni a fiút Kuvejjel. Nyina olyan sikeresen szabta át Wylan arcát, hogy Matthias gyakran meg sem tudta különböztetni őket, amíg az egyikük meg nem szólalt. Azt kívánta, bárcsak valamelyikük megtenné azt a szívességet, hogy elkezd kalapot hordani.

– Ez jó hír számunkra – folytatta Kaz. – A shuk és a fjerdaiak nem tudják, hol kezdjenek kutatni Kuvej után, és az a sok bajkeverő diplomata a Stadhallban annyi zajt fog csapni, hogy szépen elterelik Van Eck figyelmét.

– Mi történt Smeet irodájában? – érdeklődött Nyina. – Sikerült kideríteni, hol tartja Van Eck a feleségét?

– Van egy igen erős sejtésem. Holnap éjfélkor lecsapunk.

– Elég időnk van felkészülni? – kérdezte Wylan.

– Nincs több időnk. Nem várunk dombornyomásos meghívóra. Hogy haladsz a zsizsikkel?

Jesper szemöldöke a magasba szökkent.

– A zsizsikkel?

Wylan elővett egy kis üvegcsét a kabátjából, majd letette az asztalra.

Matthias közelebb hajolt, hogy alaposan szemügyre vegye. Úgy nézett ki, mint ami kavicsokkal van megtöltve.

– Ez itt zsizsik? – Mostanáig azt hitte, hogy a zsizsik egyfajta kártevő, ami a gabonaraktárakban szokott garázdálkodni.

– Nem igazi – válaszolta Wylan. – Kémiai zsizsik. Még nincs igazán neve.

– Pedig el kell nevezned – mondta Jesper. – Másként hogy fogod vacsorához hívni?

– Felejtsétek el a nevét! – vágott közbe Kaz. – Az a lényeg, hogy ez a kis üvegecske fel fogja emészteni Van Eck bankszámláit és jó hírnevét.

Wylan megköszörülte a torkát.

– Lehetséges. A szer kémiai összetétele rendkívül komplikált. Azt reméltem, hogy Kuvej talán hajlandó segíteni.

Nyina mondott valamit Kuvejnek shu nyelven. A fiú megrándította a vállát, és ajkát biggyesztve elfordította a fejét. Akár az apja nemrégen bekövetkezett halála bántotta, akár az a tény, hogy egy temetőben ragadt egy tolvajbandával, Kuvej egyre dacosabbá és mogorvábbá vált.

– Nos? – sürgette Jesper.

– Érdekesebb dolgom is akad – válaszolta Kuvej.

Kaz fekete pillantása tőrként szegeződött Kuvejre.

– Azt ajánlom, hogy gondold át újra a fontossági sorrendedet.

Jesper még egyszer oldalba bökte Kuvejt.

– Kaz csak azt akarja az értésedre adni, hogy „Segíts Wylannek, különben bezárlak egy sírba, és akkor meglátjuk, mi érdekesebb dolgod akad odabenn”.

Matthias már egyáltalán nem volt biztos benne, vajon mennyit ért az egészből a shu fiú, de a jelek szerint sikerült felfognia az üzenetet. Kuvej nagyot nyelt, majd kelletlenül bólintott.

– A tárgyalás hatalma – mormolta Jesper, és benyomott egy kekszet a szájába.

– Wylan… és persze a szolgálatkész Kuvej… tökéletesítik a zsizsiket – folytatta Kaz. – Miután visszakapjuk Inejt, célba vesszük Van Eck gabonaraktárait.

Nyina a szemét forgatta.

– Kész szerencse, hogy ez az egész a pénzünkről szól, nem pedig Inej megmentéséről. Nem, még csak távolról sem.

– Ha téged nem érdekel a pénz, Nyina drágám, illesd másik nevén a célunkat!

– Kruge? Dohány? Kaz egyetlen igaz szerelme?

– Szabadság, biztonság, bosszú.

– Ezekre nem lehet árat tűzni.

– Nem? Fogadni mernék, hogy Jesper képes volna rá. Ugyanannyi az ára, mint a jelzálog az apja tanyáján. – A mesterlövész a csizmája orrára szegezte a tekintetét. – Na és te, Wylan? Te meg tudnád mondani, mennyit ér neked, hogy elsétálhass Ketterdamból, és végre szabadon élhesd a magad életét? És Nyina, erősen gyanítom, hogy te és a fjerdai harcosod valamivel többre kívánjátok alapozni az életeteket hazafias eszméknél és epekedő pillantásoknál. Talán Inej is fejébe vett egy számot. Ez a jövő ára, és most Van Ecken a sor, hogy fizessen.

Matthiast nem tudta bolonddá tenni. Kaz mindig észszerűen beszélt, ami azonban nem jelentette egyben azt is, hogy mindig igazat mond.

– A Kísértet élete többet ér annál – jegyezte meg Matthias. – Mindnyájunknak.

– Kiszabadítjuk Inejt. Megszerezzük a pénzünket. Ilyen egyszerű a dolog.

– Egyszerű – ismételte Nyina. – Tudtad, hogy én vagyok a fjerdai trón örököse? Az engelsbergi Ilse hercegnőnek neveznek.

– Engelsbergnek nincs hercegnője – mondta Matthias. – Az egy halászfalu.

Nyina megrándította a vállát.

– Ha már magunknak is hazudni akarunk, akkor legalább törjünk minél ékesebb babérokra.

Kaz nem vett tudomást a lány megjegyzéséről, szó nélkül kiterítette a város térképét az asztalra. Matthias fülét megütötte, ahogyan Wylan odasúgta Jespernek.

– Miért nem vallja be egyszerűen, hogy vissza akarja kapni Inejt?

– Ismered Kazt, ugye?

– De hát Inej közénk tartozik.

Jesper ismét felvonta a szemöldökét.

– Közénk tartozik? Na és az mit jelent? Hogy ismeri a titkos kézfogást? Vagy talán hajlandó bevállalni egy tetoválást? – Végighúzta mutatóujját Wylan karján, mire a fiú arca lángba borult. Matthias önkéntelenül is együtt tudott érezni vele. Tudta, milyen érzés, amikor az ember bizonytalan vizekre evez, és időnként erősen gyanította, hogy akár el is felejthetnék Kaz terveit, és egyszerűen szabad utat engedhetnének Jespernek és Nyinának, hadd hajtsák igába egész Ketterdamot a flörtölésükkel.

Wylan szégyenlősen lehúzta az ingujját.

– Inej a csapat része.

– Inkább ne hangoztasd!

– Ugyan miért ne?

– Mert a kézenfekvő megoldás az lenne Kaz számára, ha átadná Kuvejt a legtöbbet ígérőnek, és teljesen el is felejtené Inejt.

– Sosem tenné… – Wylan hirtelen elhallgatott, arcán lassacskán megjelent a kétely.

Egyikük sem tudta biztosan, mire képes Kaz, és mire nem. Matthias néha abban is kételkedett, hogy Kaz maga tudja-e.

– Jól van, Kaz – mondta Nyina. Lehúzta a cipőjét, és megmozgatta a lábujjait. – Mivel ez most a mindenható tervedről szól, akár abba is hagyhatnád az elmélkedést a térkép fölött, és szépen elárulhatnád nekünk, mi vár ránk.

– Azt akarom, hogy mindnyájan a holnap esti teendőinkre összpontosítsatok. Utána minden információt megkaphattok, amit csak akartok.

– Tényleg? – kérdezte Nyina a fűzőjét igazgatva. Az egyik íriszből finom virágpor hullott mezítelen vállára. Matthias ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy lesöpörje az ajkával. Biztosan mérgező – figyelmeztette magát szigorúan. Talán jobban teszi, ha kimegy sétálni egyet.

– Van Eck harmincmillió krugét ígért nekünk – folytatta Kaz. – Pontosan ennyit fogunk elvenni. És további egymilliót kamatra, költségekre, és csak mert megtehetjük.

Wylan kettétört egy kekszet.

– Apám nem hagy harmincmillió krugét csak úgy parlagon heverni. Akkor sem lesz annyi, ha minden pénzét összeszeded is.

– Akkor jobb, ha most rögtön távozol – vágta rá Jesper. – Mi csakis a legeslegvagyonosabbak lezüllött örököseivel működünk együtt.

Kaz kinyújtotta és óvatosan megmozgatta sérült lábát.

– Ha Van Ecknek volna ennyi készpénze, egyszerűen kiraboltuk volna, és egyáltalán be sem törünk a Jégudvarba. Csupán azért ajánlhatott fel ekkora jutalmat, mert állítása szerint a Kereskedőtanács is támogatta valamekkora összeggel a város vagyonából.

– Mi a helyzet azzal a bankjegyekkel teli ládával, amit Vellgelukba hozott? – kérdezte Jesper.

– Humbug – válaszolta Kaz undorodva. – Valószínűleg minőségi hamisítványok.

– Akkor hogyan szerezzük meg a pénzt? Kiraboljuk a várost? A Kereskedőtanácsot? – Jesper kihúzta magát ültében, ujjai mohón doboltak az asztalon. – Lecsapunk tizenkét páncélteremre egyetlen éjszaka alatt?

Wylan kényelmetlenül feszengett a székén, és Matthias figyelmét nem kerülte el a fiú arcán átsuhanó nyugtalanság. Legalább akad még valaki ebben a bűnbandában, akinek nincs ínyére, hogy egyik bűncselekményt hajtják végre a másik után.

– Nem – felelte Kaz. – Úgy fogunk tenni, mint a kereskedők, és egyszerűen hagyjuk, hogy a piac dolgozzon nekünk. – Hátradőlt a székén, és kesztyűbe bújtatott kezét varjúfejben végződő botján nyugtatta. – Megfosztjuk Van Ecket a pénzétől, utána pedig a hírnevétől is. Gondoskodni fogunk róla, hogy soha többé ne köthessen üzletet Ketterdamban, sem Kerch más tájain.

– És mi lesz Kuvejjel? – kérdezte Nyina.

– Miután végeztünk, Kuvej… és minden más elítélt, grisa és kitagadott ifjú, vérdíjjal a fején vagy éppen anélkül… meghúzhatja magát a Déli Kolóniákon.

Jesper a homlokát ráncolta.

– Na és te hol leszel?

– Ezen a szent helyen. Még mindig rengeteg üzleti ügyem akad, amin rajta kell tartanom a szemem.

Habár Kaz igyekezett könnyed hangot megütni, Matthias meghallotta a szavaiban rejlő sötét várakozást. Gyakran eltöprengett, hogyan tudták túlélni az emberek ezt a várost, de lehetséges, hogy Ketterdam már nem fogja túlélni Kaz Brekkert.

– Várjunk egy percet! – szólt Nyina. – Mostanáig azt hittem, hogy Kuvej Ravkába megy.

– Ugyan miért jutna ilyesmi az eszedbe?

– Amikor eladtad a Varjú Klub részvényeit Pekka Rollinsnak, megkérted rá, hogy küldjön egy üzenetet a ravkai fővárosba. Mindnyájan hallottuk.

– Én azt hittem, hogy segélykérés volt – szólalt meg Matthias –, nem pedig tárgyalásra szóló meghívás. – Sohasem beszéltek róla, hogy esetleg átadnák Kuvejt Ravkának.

Kaz némi derűvel szemlélte őket.

– Egyikről sem volt szó. Reménykedjünk, hogy Rollins is olyan hiszékeny, mint ti ketten.

– Figyelemelterelés volt – nyögött fel Nyina. – Csak le akartad foglalni Rollinst.

– Azt akartam, hogy Pekka Rollins el legyen foglalva. Remélhetőleg ráállította az embereit, hogy felhajtsák a ravkai kapcsolatainkat. Nehezen fogják megtalálni őket, elvégre nem is léteznek.

Kuvej megköszörülte a torkát.

– Szívesebben mennék Ravkába.

– Szívesebben hordanék cobolyprém fürdőnadrágot – szólalt meg Jesper. – De nem mindig kaphatjuk meg, amire vágyunk.

Mély barázda jelent meg Kuvej két szemöldöke között. Kerchi nyelvtudása nyilvánvalóan elérte azt a kritikus pontot, ahol már egy szót sem értett.

– Szívesebben mennék Ravkába – ismételte ezúttal erélyesebben. Kaz kifejezéstelen, fekete tekintete Kuvejre szegeződött. A fiú idegesen fészkelődött. – Miért bámul így rám?

– Kaz csak azt fontolgatja, hogy életben hagyjon-e – válaszolta Jesper. – Szörnyen idegfeszítő. Azt javaslom, hogy lélegezz mélyeket. Talán egy gyógyital is segíthet.

– Jesper, hagyd abba! – szólt rá Wylan.

– Mindketten lazítsatok egy kicsit! – Jesper megveregette Kuvej kezét. – Nem engedjük, hogy a föld alá küldjön.

Kaz felvonta a szemöldökét.

– Egyelőre inkább ne ígérgessünk semmit!

– Ugyan már, Kaz! Nem azért mentettük meg Kuvejt, hogy most féregeledelt csináljunk belőle.

– Miért szeretnél Ravkába menni? – érdeklődött Nyina, aki képtelen volt leplezni a lelkesedését.

– Sohasem egyeztünk bele – jegyezte meg Matthias. Nem óhajtott vitát nyitni a témáról, főleg nem Nyinával. Eredetileg úgy volt, hogy szabadon engedik Kuvejt, aki névtelenül élhet tovább Novij Zemben. Szó sem esett róla, hogy átadnák Fjerda legnagyobb ellenségének.

Nyina megvonta a vállát.

– Talán újra fontolóra kellene vennünk a lehetőségeinket.

Kuvej lassan szólalt meg, gondosan megválogatva a szavait.

– Ott nagyobb a biztonság. A grisáknak. Nekem. Nem akarok bujkálni. Tanulni akarok. – Kuvej megérintette az előtte sorakozó jegyzetfüzeteket. – Az apám munkája segíthet megtalálni… – Egy pillanatig habozott, váltott egypár szót Nyinával. – A parem ellenszerét.

Nyina ragyogó arccal összekulcsolta a kezét.

Jesper még hátrébb dőlt a székén.

– Szerintem Nyina mindjárt dalra fakad.

Ellenszer. Vajon Kuvej erről firkálgatott a jegyzetfüzeteibe? Igencsak vonzó volt a lehetőség, hogy elő tudjon állni valamiféle szerrel, ami semlegesítheti a parem hatását, Matthiast mégis aggodalom töltötte el.

– Egyetlen nemzet kezébe helyezni ezt a tudást…

Kuvej azonban közbevágott.

– Az apám sújtotta ezzel a szörnyű szerrel a világot. Még nélkülem, a tudásom nélkül is újra elő fogják állítani.

– Azt akarod mondani, hogy valaki más fogja megoldani a parem rejtélyét? – kérdezte Matthias. Tényleg nincs rá semmi remény, hogy megfékezzék ezt a förtelmes utálatosságot?

– A tudományos felfedezések néha már csak ilyenek – mondta Wylan. – Ha az emberek tudják, hogy valami lehetséges, nagyobb ütemben születnek az új eredmények. Később pedig mintha egy darázsrajt próbálnánk visszahessegetni a fészkükbe.

– Szerinted tényleg elképzelhető egy ellenszer? – kérdezte Nyina.

– Nem tudom – válaszolta Kuvej. – Az apám fabrikátor volt. Én csupán pokolhívó vagyok.

– A vegyészünk vagy, Wylan – szólt Nyina reménykedve. – Mi a véleményed?

– Talán lehetséges – vont vállat Wylan. – Nem minden méregre létezik ellenszer.

Jesper megvetően felhorkant.

– Ezért nevezzük Napsugaras Wylannek.

– Ravkában tehetségesebb fabrikátorok is akadnak – folytatta Kuvej. – Segíthetnének.

Nyina nyomatékosan bólintott.

– Így igaz. Zsenya Szafin mindenki másnál jobban ismeri a mérgeket, David Kostyk pedig mindenféle új fegyvert fejlesztett Nyikolaj cárnak. – Gyors pillantást vetett Matthiasra. – És más dolgokat is! Jó dolgokat. Békés találmányokat.

Matthias megrázta a fejét.

– Egy ilyesféle döntést nem lehet könnyelműen meghozni.

Kuvej állkapcsa megfeszült.

– Szívesebben mennék Ravkába.

– Értitek végre? – kérdezte Nyina.

– Nem, nem értem – jelentette ki Matthias. – Nem szolgáltathatunk ki egy ilyen főnyereményt csak úgy Ravkának!

– Kuvej ember, nem pedig nyeremény, és menni akar.

– Most akkor mindnyájan megtehetjük, amit csak akarunk? – tette fel Jesper a kérdést. – Mert nekem is van listám.

Hosszú, feszült csend állt be, azután Kaz végighúzta kesztyűs kezének hüvelykujját a nadrágja élén, és így szólt:

– Nyina, kedves, tolmácsolnád a szavaimat? Biztos akarok lenni abban, hogy Kuvej és én tökéletesen megértjük egymást.

– Kaz… – szólalt meg figyelmeztetően a lány.

Kaz előrébb húzódott, két kezével a térdére támaszkodott, akárcsak egy baráti tanácsot kínáló, kedves idősebb testvér.

– Azt hiszem, fontos megértened a körülményeidben bekövetkezett változásokat. Van Eck is pontosan tudja, hogy elsősorban Ravkában keresnél menedéket, így minden arrafelé tartó hajót tűvé fognak tenni. Csakis Ravkában élnek olyan szabók, akik elég erősek ahhoz, hogy valaki más arcvonásaival ruházzanak fel, hacsak Nyina nem óhajt bevenni még egy adag paremet.

Matthias felmordult.

– Ami nem valószínű – ismerte be Kaz. – Nos, feltételezem, hogy nem szeretnéd, ha szépen visszavinnélek Fjerdába vagy Shu Hanba.

Egyértelmű volt, hogy Nyina befejezte a tolmácsolást, amikor Kuvej ijedten felkiáltott.

– Nem!

– Akkor választhatsz Novij Zem és a Déli Kolóniák között, de a kolóniákon jóval kevesebb kerchi lakik. Az időjárás is jobb, már ha érdekel az ilyesmi. Egy ellopott festmény vagy, Kuvej. Túlságosan is felismerhető, hogy a nyílt piacokon bocsássanak áruba, és túlságosan is értékes, hogy hagyjanak parlagon heverni. Számomra értéktelen vagy.

– Ezt nem fordítom le – csattant fel Nyina.

– Akkor ezt mondd meg: engem kizárólag az érdekel, hogy minél távolabb tartsalak Van Ecktől, és ha azt kívánod, hogy konkrétabb lehetőségeket is számba vegyek, akkor bizony egy golyó sokkal olcsóbb megoldásnak tűnik, mint hogy feltegyelek egy hajóra a Déli Kolóniák felé.

Nyina engedelmesen, bár egy kissé vonakodva lefordította Kaz szavait.

Kuvej shu nyelven válaszolt, Nyina pedig habozott a tolmácsolással.

– Azt mondja, hogy kegyetlen vagy.

– Csupán gyakorlatiasan gondolkodom. Ha kegyetlen volnék, most nem társalognánk, hanem gyászbeszédet tartanék. Így hát, Kuvej, elutazol szépen a Déli Kolóniákra, majd amikor már egy kissé lecsillapodtak a kedélyek, felőlem átvándorolhatsz Ravkába, vagy beköltözhetsz Matthias nagymamájának a házába is.

– Hagyd ki ebből a nagymamámat! – morogta Matthias.

Nyina tolmácsolt, Kuvej pedig végül szipogva bólintott. Habár Matthias megkapta, amit akart, Nyina arcának csüggedt reménytelensége láttán összeszorult a szíve.

Kaz az órájára pillantott.

– Nos, örülök, hogy sikerült megegyeznünk. Mindnyájan tudjátok, mi a dolgotok. Mostantól holnap estig nagyon sok minden sülhet el balul, úgyhogy ismételjétek át a tervet újra és újra. Csupán egyetlen húzásunk van.

– Van Eck biztonsági kört fog vonni Inej köré. Rengeteg őrrel – mondta Matthias.

– Úgy van. Több a fegyvere, több az embere, több forrással is rendelkezik. Mi csak a meglepetés erejére számíthatunk, és ki is fogjuk használni.

Halk, kaparászó hang hallatszott odakintről. Azon nyomban mindnyájan talpra ugrottak, még Kuvej is.

Ám a következő pillanatban Rotty és Specht surrant be a kriptába.

Matthias megkönnyebbülten felsóhajtott, és visszatette a puskáját a helyére, ahol tartani szokta, mindig egy karnyújtásnyira.

– Mi a helyzet? – érdeklődött Kaz.

– A shuk felállították a nagykövetségüket – jelentette Specht. – Mindenki erről beszél a Tetőn.

– Hányan vannak?

– Úgy negyvenen lehetnek, talán egy kicsivel többen vagy kevesebben – válaszolta Rotty, lekaparva a sarat a csizmájáról. – Tetőtől talpig felfegyverkezve, bár még mindig diplomáciai lobogó alatt. Senki sem tudja igazán, mit akarhatnak.

– Mi tudjuk – mondta Jesper.

– Nem jutottam túl közel a Deszkához – folytatta Rotty. – De Per Haskell ideges, és nem is rejti különösebben véka alá. A távollétedben igencsak felhalmozódott a munka az öregfiúnak. Most az a szóbeszéd járja, hogy visszatértél a városba, és összetűzésbe keveredtél egy kereskedővel. Ó, és néhány napja valamiféle támadás történt az egyik kikötőben. Meghalt egy rakás matróz, szilánkokra zúzódott a kikötőmester irodája, de részleteket senki sem tud.

Matthias észrevette, ahogyan Kaz arckifejezése elsötétül. További értesülésekre szomjazott. Matthias pontosan tudta, hogy a demjint más okok is hajtják Inej visszaszerzésére, de a tény akkor is tény maradt: a lány nélkül súlyosan megcsappantak az információszerző képességeik.

– Jól van – bólintott Kaz. – De senki sem hozott minket kapcsolatba a Jégudvar megrohanásával vagy a paremmel?

– Nem, már amennyire én hallottam – felelte Rotty.

– Nem bizony – erősítette meg Specht.

Wylan meglepett arcot vágott.

– Ezek szerint Pekka Rollinsnak nem járt el a szája.

– Adj neki egy kis időt! – mondta Kaz. – Tudja, hogy rejtegetjük Kuvejt valahol. A Ravkába küldött levél sem foglalja le örökké, előbb vagy utóbb felhagy vele, hogy a saját farkát kergesse.

Jesper nyugtalanul dobolt a combján az ujjaival.

– Feltűnt már bárkinek is, hogy az egész város utánunk kutat, haragszik ránk vagy éppen meg akar ölni minket?

– Na és? – kérdezte Kaz.

– Nos, általában csak a fél város szokott így érezni.

Jesper talán csak tréfált, de Matthias korántsem volt biztos benne, hogy bármelyikük is igazán tisztában van az ellenük gyülekező erőkkel. Fjerda, Shu Han, Novij Zem, a kaeliek, a kerchiek. Ezek nem holmi rivális bandák vagy dühös üzletfelek voltak. Nemzetek álltak velük szemben, amik elszántan védelmezték a népüket, és biztosítani akarták a jövőjüket.

– Ez még nem minden – folytatta Specht. – Matthias, te halott vagy.

– Tessék? – Matthias jól értette a kerchi nyelvet, de talán még akadtak rések a tudásában.

– Megkéseltek a Pokol Kapuja ispotályában.

A helyiségben néma csend támadt. Jesper leroskadt a székére.

– Muzzen meghalt?

– Muzzen? – Matthias számára nem csengett ismerősen a név.

– Ő vette át a helyedet a Pokol Kapujában – magyarázta Jesper. – Hogy csatlakozhass hozzánk a Jégudvar elleni akciónkban.

Matthias még emlékezett a farkasok elleni küzdelemre, a cellájában álló Nyinára, a börtönből való szökésre. A lány hamis sebekkel borította a Söpredék egyik tagját, és lázat bocsátott rá, hogy egész biztosan karanténba zárják, elkülönítve a többi börtönlakótól. Muzzen. Nem lett volna szabad megfeledkeznie egy ilyen fontos részletről.

– Mintha azt említetted volna, hogy van egy kapcsolatod az ispotályban – mondta Nyina.

– Hogy beteg maradjon, nem hogy a biztonságáról gondoskodjon. – Kaz arca elkomorult. – Célzott rajtaütés volt.

– A fjerdaiak – vélte Nyina.

Matthias összefonta mellkasán a karját.

– Ki van zárva.

– Ugyan miért? – kérdezte Nyina. – Tudjuk jól, hogy vannak drüskellék a városban. Ha utánad szaglászva érkeztek ide, és a Stadhallban is felemelték a hangjukat, biztosan a fülükbe jutott, hogy a Pokol Kapujában vagy.

– Nem – válaszolta Matthias. – Nem alacsonyodnának le egy ilyen aljas húzáshoz. Bérgyilkos? A betegágyán meggyilkolni az ellenséget? – Ám hiába ejtette ki a szavakat, Matthias már maga sem tudta biztosan, hogy hisz-e bennük. Jarl Brum és a tisztjei mocskosabb tettekre is vetemedtek, egy szikrányi bűntudat nélkül.

– Nagy, szőke és vak – szólalt meg Jesper. – Ilyen egy fjerdai.

Helyettem halt meg, gondolta magában Matthias. Én pedig még a nevét sem ismertem fel.

– Muzzennek volt családja? – kérdezte végül Matthias.

– Csak a Söpredék – felelte Kaz.

– Nincs gyász – mormolta Nyina.

– Nincs temetés – válaszolta Matthias csendesen.

– Milyen érzés halottnak lenni? – kérdezte Jesper. A derűs csillogás kihunyt a tekintetében.

Matthias képtelen volt felelni. A Muzzen életét kioltó pengét valójában Matthiasnak szánták, és könnyen lehetséges, hogy a fjerdaiak a felelősek. A drüskellék. A testvérei. Azt akarták, hogy tisztesség nélkül lelje a halálát, egy kórházi ágyban meggyilkolva. Egy árulóhoz méltó halál. Ilyen halált érdemelt ki magának. Matthias így az életével volt adósa Muzzennek, de hogyan is fizethetné valaha vissza?

– Mihez fognak kezdeni a testével? – kérdezte.

– Valószínűleg már csak egy kupac hamu a Kaszás Bárkáján – válaszolta Kaz.

– Van még valami – vetette közbe Rotty. – Valaki igencsak nagy port kavarva Jespert keresi.

– A hitelezőinek várniuk kell – felelte Kaz, mire Jesper kényelmetlenül összerezzent.

– Nem róluk van szó – rázta meg Rotty a fejét. – Az egyetemen bukkant fel egy fickó. Jesper, azt állítja magáról, hogy az apád.

4. Inej

Inej a hasán feküdt, két karját kinyújtva maga előtt, és féreg módjára kúszott előre a sötétben. Habár egy ideje már gyakorlatilag éhezett, még mindig igencsak szűk volt számára a csatorna. Nem látott tovább az orránál, így fogalma sem volt, merre halad. Csak kúszott tovább előre, ujjai hegyével húzva magát.

Valamennyivel a vellgeluki küzdelem után ébredt fel, nem is sejtette, vajon mennyi ideig volt eszméletlen, és azt sem tudta, hol lehet. Emlékezett rá, ahogyan egy magaslatról zuhan lefelé, miután Van Eck egyik szélhívója elejtette, majd egy másik elkapta – karja acélbilincs módjára kulcsolódott köré, arcába csapott a szél a szürke égbolt közepén, azután éles fájdalom hasított a koponyájába. Lüktető fejjel tért újra magához a sötétben. Kezét, lábát megkötözték, és érezte, ahogyan egy szemkötő szorosan az arcára simul. Egy pillanatig ismét tizennégy éves volt, egy rabszolgahajó mélyére vetve, rémülten és egyedül. Kényszerítette magát, hogy levegőt vegyen. Akárhová került is, nem érezte a hajó ringatózását, nem hallotta vitorlák nyikorgását. Szilárd föld volt alatta.

Ugyan hová hozhatta Van Eck? Talán egy raktárba, valakinek a házába. Vagy könnyen lehet, hogy már nincs is Kerchben többé. Nem számít. Elvégre ő Inej Ghafa, és nem fog úgy reszketni, akár egy nyúl a rókalyukban. Akárhol vagyok is, egyszerűen ki kell jutnom.

Arcát a falhoz dörzsölve sikerült lehúznia egy kicsit a szemkötőjét. A helyiségben koromsötét uralkodott, és csupán saját kapkodó lélegzetét lehetett hallani a néma csendben, amint ismét szívébe markolt a rémület. A lélegzetén uralkodva azonban meg tudta zabolázni a félelmét; beszippantotta a levegőt az orrán keresztül, majd lassan kifújta a száján. Gondolatai néma fohászba fordultak, miközben a szentjei összegyűltek körülötte. Lelki szemei előtt látni vélte, ahogyan megvizsgálják a csuklóját szorító kötelet, és jólesőn megdörzsölik a kezét. Nem is próbálta meggyőzni magát, hogy valójában nem fél. Réges-régen, egy csúnya esést követően az édesapja elmagyarázta, hogy csupán a bolondok élnek félelem nélkül. „Mi szembenézünk a félelmünkkel – mondta. – Üdvözöljük a váratlan látogatót, és meghallgatjuk a mondandóját. Amikor bekopog a félelem, valami biztosan történni fog.”

Inej gondoskodni akart róla, hogy valóban történjen is. Nem vett tudomást a fejfájásáról, és kényszerítette magát, hogy a helyiségben körbearaszolva felmérje a terepet. Azután a falhoz támaszkodva talpra állt, majd lassan tapogatózva haladt tovább, csoszogva és szökdécselve, hogy ajtót vagy ablakot keresgéljen. Amikor közeledő léptek zaja ütötte meg a fülét, gyorsan a földre roskadt, de nem maradt ideje, hogy a helyére csúsztassa a szemkötőjét. Onnantól kezdve az őrök szorosabbra kötötték. Ám mindez nem számított, mert rátalált egy szellőzőcsatornára. Nem volt szüksége másra, csak hogy kijusson valamiképpen a kötelékeiből. Kaznak bizonyára még a sötétben, sőt a víz alatt is sikerült volna.

Csupán az étkezések során vehette alaposabban szemügyre a helyiséget, ahol fogva tartották, amikor behoztak egy lámpást. Hallotta a zárakban elforduló kulcsok hangját, majd feltárult az ajtó, és egy tálcát helyeztek az asztalra. A következő pillanatban gyengéden levették arcáról a szemkötőt – Bajan sohasem érintette meg durván vagy vadul. Nem olyan volt a természete. Igazság szerint Inej gyanította, hogy szépen manikűrözött zenészkeze képtelen volna ilyesmire.

A tálcán természetesen sohasem volt evőeszköz. Van Ecknek volt annyi esze, hogy még egy kanalat se bízzon a lányra, Inej azonban minden pillanatot kihasznált, amikor éppen nem volt rajta a szemkötője, hogy a csupasz helyiség minden zugát felmérje, olyan nyomok után kutatva, amelyek segítségével fényt deríthet a tartózkodási helyére, és kitervelheti a szökését. Nem sok állt azonban a rendelkezésére: csak a nagy halom takaró, amit azért kapott, hogy éjszakánként beburkolózzon, üres polcok a falakon, az asztal és a szék, ahol elfogyasztotta az ételét. Nem voltak ablakok, és csupán a só levegőt átható, nyirkos szaga utalt rá, hogy talán még mindig Ketterdam közelében vannak.

Bajan mindig eloldozta Inej csuklóját, azután újra összekötözte a lány előtt, hogy enni tudjon – bár miután sikerült felfedeznie a szellőzőcsatornát, már csak csipegetett az ételéből, mindössze annyit evett, hogy megőrizze az erejét, semmi többet. Mégis, amikor Bajan és az őrök ma éjjel behozták a tálcáját, és megcsapta az orrát a kolbász és a zabkása ínycsiklandó illata, hangosan megkordult a gyomra. Valósággal szédült az éhségtől, és amikor megpróbált leülni, véletlenül leverte a tálcát az asztalról, összetörve a fehér kerámiabögrét és -tálat. A vacsorája gőzölgő, zamatos masszaként terült szét a padlón, törött cserépdarabokkal tarkítva, Inej pedig ügyetlenül lehuppant mellé, kis híján arccal a zabkásában landolva.

Bajan megrázta sötét, selymes fejét.

– Gyenge vagy, mert nem eszel rendesen. Van Eck úr utasított, hogy amennyiben szükséges, akár kényszerítselek is az evésre.

– Próbáld csak meg! – vágott vissza Inej, és a padlóról vicsorgott fel rá. – Nehézkesen fogsz zongorát tanítani, ha nincs meg minden ujjad.

Bajan csak nevetett, fehér fogsora kivillant vigyorgó arcából. Az egyik őrrel ismét felültették Inejt a székére, majd Bajan hozatott egy másik tálcát.

Van Eck nem is választhatott volna jobb börtönőrt a számára. Bajan szuli származású volt, alig néhány évvel idősebb Inejnél. Sűrű fekete haja göndör fürtökbe kunkorodott a gallérjánál, és fekete gyöngyszemét olyan hosszú pillák keretezték, hogy még a legyeket is elhessegethette volna velük. A fiú azt mondta, hogy zenetanár Van Eck szolgálatában. Inej elcsodálkozott, hogy a kereskedő hajlandó volt egy ilyen fiatalembert a háztartásába fogadni, amikor az új felesége feleannyi idős sem lehetett, mint jómaga. Van Eck nagyon magabiztos volt, vagy éppenséggel szörnyen ostoba. Rászedte Kazt, emlékeztette magát Inej. Igencsak hajlik az ostobaságra.

Miután feltakarították a rendetlenséget – az egyik őr, Bajan sohasem alacsonyodott volna le efféle alantas munkához –, és meghozták az újabb vacsorát, Bajan a falhoz támaszkodva nézte az étkező lányt. Inej az ujjaival kanalazta fel a zabkását, de csupán néhány ügyetlen kis falatot engedélyezett magának.

– Többet kell enned! – korholta Bajan. – Meglátod, ha rábírod magad egy kis engedelmességre, ha felelsz a kérdéseire, Van Eck igazán méltányolni fogja.

– Méltányolja a hazudozást, csalást és emberrablást – fakadt ki Inej, de rögtön átkozta is magát, amiért válaszolt a fiúnak.

Bajan képtelen volt leplezni az elégedettségét. Minden étkezés során ugyanazt a játékot űzték: Inej az ételét csipegette. Bajan barátságosan csevegett, nyomatékos kérdéseket csempészve a társalgásba Kazról és a Söpredékről. Valahányszor a lány megszólalt, Bajan győzelemként könyvelte el. Sajnos Inej minél kevesebbet evett, annál inkább legyengült, és bizony annál nehezebb is volt megőriznie az önuralmát.

– Amilyen társaságban forgolódsz, még azt hihetném, hogy a csalás és a hazudozás még Van Eck úr javára is szólna.

– Shevrati – mondta Inej tisztán és érthetően. Tudatlan. Nemegyszer vágta Kaz fejéhez a szitkot. Eszébe jutott Jesper, ahogyan a pisztolyával játszadozik, Nyina, amint egyetlen mozdulattal kiszorítja a lelket egy fickóból, és Kaz, ahogyan fekete kesztyűs kezével éppen egy zárat babrál. Betörők. Tolvajok. Gyilkosok. S mindnyájan többet érnek ezernyi Van Ecknél is.

Akkor hol vannak most? – A kérdés felszakított egy alig befércelt sebet a lelke legmélyén. Vajon hol lehet Kaz? Nem akart túlságosan sokáig töprengeni a kérdésen. Kaz mindenekelőtt gyakorlatias volt. Miért is jönne el érte, amikor gond nélkül elsétálhatna Van Ecktől a világ legértékesebb túszával?

Bajan elfintorította az orrát.

– Hagyjuk inkább a szuli nyelvet! Érzelgőssé válok tőle. – A fiú szűk selyemnadrágot viselt, és elegáns kabátot. Egy babérlevelekkel és rubinnal koronázott aranylantot viselt a hajtókáján, hivatásának és szolgálóhelyének jelképeként.

Inej tudta jól, hogy nem volna szabad folytatnia vele a beszélgetést, de még mindig szívesen gyűjtögette a titkokat.

– Milyen hangszert tanítasz? – érdeklődött. – Hárfát? Zongorát?

– Ezeken kívül fuvolát és a hölgyeknek éneklést is.

– Na és Alys Van Eck hogyan énekel?

Bajan lustán rámosolygott.

– A vezényletem alatt kifejezetten szépen. Neked is taníthatnék mindenféle kellemes hangzatot.

Inej a szemét forgatta. Bajan is ugyanolyan volt, mint a többi fiú, akikkel felnőtt, tele volt a feje értelmetlen ostobasággal, a szája pedig hitegető bájolgással.

– Meg vagyok kötözve, és valószínűleg hamarosan megkínoznak, vagy még annál is rosszabb. Most komolyan flörtölni próbálsz velem?

Bajan a fejét csóválva csettintett a nyelvével.

– Van Eck úr és a te Kaz Brekkered bizonyára megegyezésre fog jutni. Van Eck üzletember. Amennyire én tudom, csupán az érdekeit óhajtja megvédeni. El sem tudom képzelni, hogy a kínzáshoz folyamodna.

– Ha te volnál megbéklyózva, bekötött szemmel, talán a képzelőerőd sem hagyna így cserben.

Ha pedig Bajan egy kicsit is ismerné Kazt, korántsem venné olyan biztosra a megegyezést.

A magányosan töltött hosszú órák során Inej megpróbált pihenni, és a szökésen törte a fejét, gondolatai azonban akaratlanul is Kazra és a többiekre terelődtek. Van Eck túszcserét akart: Kuvej Yul-Bót a fogságában sínylődő Inejért cserébe; a shu fiút, akit a világ legveszedelmesebb erődítményéből raboltak el. Kuvej volt az egyetlen ember a földkerekségen, akinek maradt némi reménye, hogy sikerül megismételnie az apja munkáját, a jurdaparem nevezetű szer előállítását. A fiúért bezsebelendő váltságdíjból pedig Kaz megkaphat mindent, amire valaha is vágyott: vagyont és presztízst, hogy elfoglalhassa jogos helyét a Hordó főnökei között, és lehetőséget arra, hogy bosszút állhasson Pekka Rollinson a fivére haláláért. A tények kiábrándító rendben sorakoztak fel egymás után, seregnyi kétség igyekezett elhomályosítani a reményt, amit Inej igyekezett megőrizni a szívében.

Kaz szándéka nyilvánvaló egyszerűséggel rajzolódott ki előtte: kiszolgáltatja Kuvejt a busás váltságdíj ellenében, azután talál magának egy új pókot, aki a Hordó falait megmászva titkokat szerez neki. Hát nem Inej maga mondta Kaznak, hogy el akarja hagyni Ketterdamot, amint megkapják a pénzüket? „Maradj velem.” Vajon Kaz komolyan gondolta? Ugyan mi értéket hordoz Inej élete a Kuvejért harácsolható jutalom ellenében? Nyina sohasem engedné, hogy Kaz a sorsára hagyja. Minden erejével küzdene, hogy kiszabadítsa Inejt, még ha a jurdaparem fogságában vergődik is. Matthias hatalmas, becsületes szívével mindvégig kitartana mellette. Jesper… Nos, Jesper sohasem ártana szándékosan Inejnek, de óriási szüksége van a pénzre, ha nem akarja, hogy az apja elveszítse a megélhetését. Megtenne minden tőle telhetőt, ami azonban nem feltétlenül jelenti, hogy az Inej javát szolgálná. Különben is, Kaz nélkül szembeszállhatna bármelyikük is Van Eck kegyetlenségével és erőforrásaival? Én igen, mondta magának Inej. Talán nem vág úgy az eszem, mint Kazé, de veszedelmes lány vagyok.

Van Eck mindennap elküldte hozzá Bajant, aki mindig kedves és barátságos volt vele, még Kaz búvóhelyeiről kérdezősködve is. Inej gyanította, hogy Van Eck azért nem jön el személyesen, mert sejti, hogy Kaz minden lépését árgus szemmel figyeli. Vagy talán úgy gondolja, hogy Inej sebezhetőbb lesz egy szuli fiúval szemben, mint ha egy dörzsölt kereskedő faggatja. Ám ma este valami megváltozott.

Bajan általában távozott, miután Inej nyilvánvalóvá tette, hogy nem hajlandó többet enni – egy búcsúmosoly, egy könnyed meghajlás, és Bajan már el is ment, teljesítve aznapi kötelességét a következő reggelig. Ma este azonban tovább maradt.

Nem távozott a lány jelzésére, amikor is Inej megkötözött kezével ellökdöste a tálját, hanem így szólt hozzá:

– Mikor láttad utoljára a családodat?

Új taktika.

– Ígért neked Van Eck bármiféle jutalmat, ha értesüléseket tudsz kiszedni belőlem?

– Csak egy ártatlan kérdés volt.

– Én pedig csak egy ártatlan fogoly vagyok. Büntetéssel fenyegetett meg?

Bajan az őrökre pillantva csendesen válaszolt.

– Van Eck újra össze tudna hozni a családoddal. Ki tudná fizetni a Per Haskell-féle szerződésed. Bőven van rá lehetősége.

– Ez a te ötleted volt, vagy a gazdádé?

– Miért számít? – kérdezte Bajan. Sürgető volt a hangja, és Inej rögtön védekezésbe kapcsolt. „Amikor bekopog a félelem, valami biztosan történni fog.” De vajon Van Ecktől fél a fiú, vagy inkább Inejért aggódik? – Szabadon búcsút inthetsz a Söpredéknek, Per Haskellnek és annak a mocskos Kaz Brekkernek. Van Eck segítségével elutazhatnál Ravkába, fizetné az utadat.

Ajánlat vagy fenyegetés?

Vajon Van Eck tényleg megtalálhatta a szüleit? Nem könnyű a szulik nyomára bukkanni, és tartanának a kérdezősködő idegenektől. Ám mi van akkor, ha Van Eck azzal a hírrel küldte ki az embereit, hogy tudomása van egy elveszett kislányról? Egy kislányról, akinek egy hűvös hajnalon veszett nyoma, mintha a dagály hullámai ragadták volna el a partról?

– Mit tud Van Eck a családomról? – kérdezte Inej haragra gerjedve.

– Tudja, hogy távol kerültél az otthonodtól. Tisztában van a Vadaskerttel kötött szerződésed feltételeivel is.

– Akkor azzal is tisztában van, hogy rabszolga voltam. Letartóztattatja Tante Heleent?

– Nos… nem hiszem…

– Hát persze hogy nem. Van Eck egy fikarcnyit sem törődik vele, hogy megvettek és eladtak, akár egy tekercs fonalat. Csupán egyezkedni akar.

Bajan következő kérdése azonban teljesen váratlanul érte.

– Édesanyád készített serpenyőben sült kenyeret?

Inej gyanakvón ráncolta a homlokát.

– Persze. – A serpenyős kenyér hagyományos szuli eledel volt. Inej még álmában is képes lett volna serpenyőben sült kenyeret készíteni.

– Rozmaringgal?

– Kaporral, amikor éppen akadt otthon. – Pontosan tudta, hogy Bajan miben mesterkedik: el akarja érni, hogy a lány az otthonára gondoljon. Inej azonban szörnyen éhes volt, és az emlék olyan élénken élt benne, hogy így is megkordult a gyomra. Látta maga előtt, ahogyan az anyja elfojtja a tűzhely lángjait, ahogyan ujjainak gyors mozdulatával megfordítja a tésztát, érezte a hamu fölött sülő kenyér illatát.

– A barátaid nem jönnek el érted – mondta Bajan. – Ideje a saját túlélésedről gondolkodnod. A nyár végére újra otthon lehetsz a családoddal. Van Eck segíthet neked, ha engeded.

Inej bensőjében megszólaltak a vészharangok. Bajan túlságosan nyilvánvaló játékot űzött vele. A fiú elbűvölő modora, sötét szeme, könnyed ígéretei mögött félelem rejlett. A gyanú fülsértő lármájának közepette azonban megszólalt egy csengettyű halk csilingelése is: Mi van, ha…? Mi van akkor, ha mégis enged a vigasztalásnak? Ha nem tetteti tovább, hogy túljutott a fájó veszteségein? Mi van, ha csupán elfogadja, hogy Van Eck feltegye egy hajóra, és hazaküldje? Érezte szájában a még forró, serpenyőben sült kenyér ízét, látta szeme előtt az édesanyja sötét, szilvaszínű selyemszalagokkal díszített hajfonatát.

Ám Inejnek több esze volt ennél. A legjobbaktól tanult. „Jobb a szörnyű igazság, mint a kegyes hazugság.” Kaz sohasem ajánlott fel boldogságot, és most sem bízott meg azokban, akik tálcán kínálták neki. A szenvedése nem volt hiábavaló. A szentjei jó okkal vezették éppen Ketterdamba – a rabszolgatartók elleni küzdelem értelmet adott mindennek, amin keresztülment. Nem fogja elárulni az élete célját, sem pedig a barátait egy múltbéli álomért.

Inej sziszegve fordult Bajan felé, és a fiú visszarettent az állatias hangtól.

– Mondd meg a gazdádnak, hogy előbb a régi egyezségeit tartsa be, csak utána kínáljon újakat! – vetette oda a lány. – Most pedig hagyj magamra!

Bajan sietve eliszkolt, akárcsak egy jól öltözött díszpatkány, de Inej már tudta, hogy eljött a szökés ideje. Bajan sürgető ajánlata semmi jót nem tartogathatott a számára. Ki kell jutnom ebből a csapdából, gondolta magában, mielőtt még ez a ficsúr elbűvöl az emlékekkel és az együttérzésével. Lehetséges, hogy Kaz és a többiek már a kiszabadítását fontolgatják, de esze ágában sincs tétlenül várni rájuk.

Bajan és az őrök távozása után előcsúsztatta a törött tál egy cserépdarabkáját a lábát szorító béklyó alól, ahová elrejtette, majd munkához látott. Habár valóban gyenge volt, és alig állt a lábán, amikor Bajan megérkezett a mennyeien illatozó kásával, csupán azért tettetett ájulást, hogy szándékosan lelökhesse a tálcát az asztalról. Ha Van Eck valóban gondosan utánajár, figyelmeztette volna Bajant, hogy a Kísértet sohasem szokott elesni. Semmiképpen sem terül el ügyetlenül a padlón, ahol könnyedén bedughat egy éles kerámiatöredéket a kötelei alá.

Mintha egy örökkévalóságig reszelgette volna a kötelet, összevérezve az ujjait a töredék szélén, mire sikerült kiszabadítania a kezét a béklyóból. Eloldozta a lábát is, majd lassan tapogatózva a szellőzőnyíláshoz indult. Bajan és az őrei reggelig nem jönnek vissza. Így az egész éjszaka a rendelkezésére áll, hogy megszökjön a börtönéből, és a lehető legtávolabb jusson.

A csatorna borzasztóan szűk volt, dohos levegőjében azonosíthatatlan szagok terjengtek, és olyan sűrű sötétség uralkodott a belsejében, hogy Inej a szemkötőjét is magán hagyhatta volna. Sejtelme sem volt, hová vezet a szellőző. Néhány méter vagy akár egy kilométer hosszú is lehet. Tudta jól, hogy reggelre el kell tűnnie, különben a nyílás elmozdított rácsából rögtön rájönnek, hol is keressék.

Sok szerencsét, ha ki akarnak vadászni innen! – gondolta komoran. Erősen kételkedett benne, hogy Van Eck bármelyik testőre képes volna bepréselődni a szellőzőcsatornába. Elő kellene rángatniuk valamilyen cingár konyhásfiút, hogy zsírral alaposan bekenve utánaküldjék.

Szép lassan kúszott tovább előre. Vajon milyen messzire jutott már? Valahányszor vett egy mély lélegzetet, mindig úgy érezte, hogy a csatorna összeszűkül a bordái körül. Ki tudja, akár egy épület tetején is lehet éppen. Talán nemsokára kidugja a fejét a másik oldalon, és a mélyben megpillantja Ketterdam egyik forgalmas utcáját. Inej meg is elégedett volna vele. De mi lesz, ha a szellőzőcsatorna egyszer csak véget ér? Ha be van falazva a másik vége? Egészen vissza kellene araszolnia a börtönébe, és meg kellene próbálnia visszatenni a kötelékeit, mégpedig abban a reményben, hogy a fogvatartói nem veszik észre a szökési kísérletét. Lehetetlenség. Ma éjszaka nem futhat zsákutcába.

Gyorsabban! – sürgette magát. Homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek. Képtelen volt kiverni a fejéből a szörnyű gondolatot, hogy az épület lassacskán összepréseli, hogy a falai kipréselik a levegőt a tüdejéből. Nem tud valódi tervet kiötleni, amíg el nem éri a csatorna végét, amíg ki nem derül számára, milyen messzire kell mennie, hogy lerázza Van Eck embereit.

Hirtelen enyhe légfuvallatot érzett, ami végigsimított nyirkos homlokán. Halk hálaimát rebegett. Bizonyára van valamiféle nyílás az út végén. Beleszimatolt a levegőbe, városi füst vagy vidéki zöld mezők illatát keresve. Óvatosan előrébb araszolt, mígnem az ujjai a nyílás rácsához értek. Nem szűrődött be fény, ami tulajdonképpen jó jelnek számított. A jelek szerint hamarosan egy üres helyiségbe fog megérkezni. Jóságos szentek! Mi van akkor, ha Van Eck házába hurcolták? Mi van, ha éppen egy alvó kereskedőn készül landolni? Emberi zajokat – horkolást vagy mély lélegzetet – keresve fülelt. Semmi.

Bárcsak nála volnának a kései! Vágyott a pengék tenyerébe simuló, vigasztaló súlyára. Vajon még mindig Van Eck birtokában vannak? Vagy túladott rajtuk? Bedobta őket a tengerbe? Elsorolta a kések nevét – Petir, Marja, Anasztázia, Lizabeta, Szankt Vlagyimir, Szankta Alina –, bátorságot merítve minden elsuttogott szóból. Azután nekiveselkedett a rácsnak, és erősen meglökte. A rács kinyílt, de nem a zsanérjain tárult fel, hanem teljesen kiesett a helyéről. Inej megpróbálta elkapni, de kicsúszott az ujjai közül, és nagy zajjal a padlóra zuhant.

Inej kalapáló szívvel várt. Egy perc telt el néma csendben. S még egy. Nem bukkant fel senki. A helyiség üres volt. Talán az egész épület kongott az ürességtől. Van Eck biztosan nem hagyta volna őrizet nélkül, úgyhogy az emberei bizonyára odakinn strázsálnak. Ha pedig ez a helyzet, bízott benne, hogy minden különösebb gond nélkül el tud osonni mellettük. Most már legalább nagyjából meg tudta becsülni, milyen messze lehet a padló.

A következő lépést semmiképpen sem lehetett kecses módon végrehajtani. Fejjel előre csúszott lefelé, megkapaszkodva a falban. Amikor már több mint félig kijutott a csatornából, és a teste lassan megbillent, egyszerűen engedte, hogy magával ragadja a lendület, és összegömbölyödve, karját védelmezőn a fejére szorítva lezuhant.

Nagyjából fájdalom nélkül sikerült landolnia. A padló betonból készült, akárcsak a zárkájában. A földet érésekor bukfencezett, majd valamiféle szilárd dolog hátuljához érkezett. Óvatosan feltornázta magát, és a kezével tapogatózva igyekezett felderíteni, mibe is ütközött. Bársonnyal volt beborítva. Amint tovább tapogatózott, keze egy újabb ugyanolyan tárgyat érzett. Székek, ébredt rá Inej. Egy színházban vagyok.

A Hordóban temérdek orfeum és színház akadt. Vajon tényleg ilyen közel van az otthonához? Vagy talán inkább a Tető egyik tiszteletre méltó operájában kötött ki?

Inej lassan mozgott, két karját kinyújtva maga elé, amíg meg nem érkezett egy falhoz, amit a színház hátuljának sejtett. Tapogatózva haladt tovább a fal mentén, és egy ajtót, ablakot vagy akár egy másik szellőzőcsatornát keresett. Ujjai végül egy ajtókeretbe ütköztek, keze pedig az ajtógombra kulcsolódott. Az ajtó nem mozdult. Be volt zárva. Óvatosan megrázta.

A helyiség fényárba borult. Inej az ajtóhoz simult, és vakon pislogott a hirtelen fényességben.

– Ha szeretné, hogy körbevezessük, Ghafa kisasszony, csak egy szavába kerül – szólalt meg Jan Van Eck.

A kereskedő a rozoga épület színpadán állt szigorú szabású, fekete kereskedőöltözékében. A színház zöld bársonyszékeinek kárpitozását moly rágta meg. A színpadot keretező függöny cafatokban lógott. Senki sem vette a fáradságot, hogy elpakolja az utolsó előadás díszleteit. A jelenet úgy festett, akárcsak egy gyermek műtőteremről alkotott borzalmas rémálma. Óriási fűrészek és kalapácsok lógtak a falakon. Inej felismerte a Komedie Brute egyik rövid darabja, A Félnótás és a Doktor díszleteit.

Őrök sorakoztak a terem minden pontján, Bajan pedig Van Eck mellett állt, feszülten tördelve elegáns kezét. Vajon szándékosan hagyták nyitva a szellőzőt, hogy szökésre csábítsák Inejt? Van Eck talán egész idő alatt csak játszadozott vele?

– Hozzátok ide! – utasította Van Eck az őröket.

Inej egy pillanatig sem habozott.

Felugrott a legközelebbi színházi szék keskeny támlájára, azután a színpad felé iramodott, sorról sorra szökkenve, miközben az őrök megpróbáltak utat törni a székeken keresztül. Inej felugrott a színpadra, elviharzott a döbbent Van Eck mellett, ügyesen kikerülve két másik őrt, majd megragadta az egyik színpadi kötelet, mászni kezdett rajta felfelé, és közben abban reménykedett, hogy az megtartja a súlyát, amíg felér a tetejére. Ott azután megbújhat a gerendák között, és utat találhat a tetőre.

– Vágjátok le onnan! – hangzott Van Eck szenvtelen utasítása.

Inej még magasabbra mászott, még gyorsabban. Másodpercekkel később azonban megpillantott egy arcot a magasban. Van Eck egyik emberét, késsel a kezében. A fickó átvágta a kötelet.

Inej a földre zuhant, de térdét meglazítva sikerült enyhítenie a becsapódás erejét. Ám mielőtt felegyenesedhetett volna, máris három őr termett mellette, és erősen lefogták.

– Most komolyan, Ghafa kisasszony – korholta Van Eck. – Tisztában vagyunk a képességeivel. Tényleg azt gondolta, hogy nem teszek óvintézkedéseket? – Nem várt válaszra. – A segítségem vagy Brekker úr közbenjárása nélkül sosem fog kijutni az épületből. Mivel pedig Brekker úr a jelek szerint nem szándékozik felbukkanni a közeljövőben, talán fontolóra vehetné, hogy új szövetségest választ magának.

Inej egy szót sem szólt.

Van Eck a háta mögé rejtette a kezét. Különös érzés volt Wylan vonásainak halovány árnyékát felfedezni az arcán.

– A várost elárasztották a paremről szóló szóbeszédek. Egy fjerdai drüskellékből álló delegáció érkezett a nagykövetségi negyedbe. Ma reggel pedig két shu hadihajó horgonyzott le a harmadik kikötőben. Hét napot adtam Brekkernek, hogy kialkudjunk egy cserét a biztonságod érdekében, de most mindenki Kuvej Yul-Bót keresi, és mindennél fontosabb, hogy kijuttassam a városból, mielőtt rátalálnak.

Két shu hadihajó. Tehát ez hozta a fordulatot. Van Eck kezd kifutni az időből. Vajon Bajan is tudott róla, vagy egyszerűen megérezte a változást gazdája hangulatában?

– Azt reméltem, hogy másban is hasznát vehetem Bajannak a feleségem zongoratudományának csiszolásán kívül – folytatta Van Eck. – De nagyon úgy tűnik, hogy immár nekünk kettőnknek kell egyezségre jutnunk. Hol őrzi Kaz Brekker a fiút?

– Mégis honnan tudhatnám?

– Bizonyára ismeri a Söpredék búvóhelyeit. Brekker semmit sem tesz előkészületek nélkül. Semmi kétség, hogy a város minden szegletében tart fenn kotorékokat.

– Ha ilyen jól ismeri, akkor biztosan azt is tudja, hogy nem őrizné Kuvejt olyan helyen, ahová elvezethetném magát.

– Egy percig sem hiszem.

– Nem segíthetek azon, mit hisz, és mit nem. A maga shu tudósa valószínűleg már réges-régen továbbállt a városból.

– Hallottam volna hírét. Mindenhol akadnak kémeim.

– Nyilvánvalóan nem mindenhol.

Bajan szája szöglete felfelé görbült.

Van Eck lemondóan megcsóválta a fejét.

– Tegyétek fel az asztalra!

Inej tisztában volt vele, hogy semmi értelme ellenkezni, mégis elkeseredett küzdelembe kezdett. Vagy küzd az ellenségeivel, vagy megadja magát a szívét elárasztó rémületnek. Az őrök közben felpakolták az asztalra, és lefogták a végtagjait. Inej akkor vette észre, hogy az egyik kellékes asztalon olyan eszközök sorakoznak, amik távolról sem hasonlítanak a falakon lógó méretes kalapácsokra és fűrészekre. Valódi sebészműszerek feküdtek egymás mellett. Baljós ígérettel csillogó szikék, fűrészek és fogók.

– Maga a Kísértet, Ghafa kisasszony. A Hordó élő legendája. Súlyos titkokat zsebelt be bírákról, tanácsosokról, tolvajokról és gyilkosokról egyaránt. Nagyon kétlem, hogy akad bármi is ebben a városban, amiről maga nem tud. Most pedig árulja el szépen, hol találom meg Brekker úr búvóhelyeit!

– Nem tudom elárulni, amiről nem tudok.

Van Eck felsóhajtott.

– Emlékezzen majd rá, hogy én megpróbáltam előzékenyen bánni magával. – Az egyik őrhöz fordult, egy jól megtermett és pengevékony orrú fickóhoz. – Örülnék, ha nem tartana túl sokáig ez a tortúra. Tégy úgy, ahogy a legjobbnak látod!

Az őr keze egy pillanatig a műszeres asztal fölött lebegett, mintha azon morfondírozna, milyen fajta kegyetlenség volna a leghatékonyabb módszer. Inej érezte, ahogyan meginog a bátorsága, rémülten kapkodta a levegőt. Amikor bekopog a félelem, valami biztosan történni fog.

Bajan sápadt arccal fölébe hajolt, tekintetében aggodalom tükröződött.

– Kérlek, mondd el neki, amit akar! Brekker biztosan nem ér annyit, hogy megcsonkítsanak vagy eltorzítsanak érte! Áruld el neki, amit tudsz!

– Csak azt tudom, hogy a hozzád hasonlók nem érdemlik meg a levegőt, amit belélegeznek.

Bajan olyan arcot vágott, mintha megütötte volna.

– Én mindig kedves voltam hozzád. Nem vagyok szörnyeteg.

– Nem, csak egy olyan alak, aki tétlenül ücsörög, gratulálva magának saját tisztességéért, míg a szörnyeteg degeszre tömi magát. A szörnynek legalább van foga és gerince!

– Ez nem igazság!

Inej képtelen volt felfogni, hogyan lehet Bajan ennyire puhány. Még ebben a rémes pillanatban is képes volt az elismerését követelni.

– Ha még mindig hiszel az igazságban, akkor nagyon szerencsés életed volt. Most pedig tűnj el a szörnyeteg útjából, Bajan! Hadd essünk túl a dolgon! – A pengeorrú őr előrelépett; valami megcsillant a kezében. Inej megkereste a béke és nyugalom helyét a lelkében, azt a zugot, ami lehetővé tette, hogy átvészeljen egy teljes évet a Vadaskertben, egy kínnal és megaláztatással teli rettenetes esztendőt, megannyi ütlegekkel és még rosszabb gyötrelmekkel terhes napot. – Gyerünk! – sürgette az őrt, acélkemény hangon.

– Várj! – szólt Van Eck. Kutató tekintete Inejt vizslatta, mintha egy főkönyvet tanulmányozna, igyekezve megfejteni a számsorokat. Oldalra billentette a fejét, majd kiadta a parancsot. – Törd el mindkét lábát!

Inej érezte, ahogyan darabokra hullik a bátorsága. Vergődni kezdett az asztalon, megpróbált kiszabadulni fogvatartói markából.

– Ó! – mondta Van Eck. – Rögtön gondoltam.

A pengeorrú őr kiválasztott egy súlyos csövet.

– Nem – szólt rá Van Eck. – Nem akarom, hogy tiszta törés legyen. A kalapácsot használd! Zúzd szilánkokra a csontját! – Arcával egészen közel hajolt a lányéhoz, kék szeme ragyogón csillogott… Wylan szemével nézett Inejre, de teljességgel hiányzott belőle a fia kedvessége. – Sosem lesz magából újra egész ember, Ghafa kisasszony. Senki sem lesz képes meggyógyítani. Talán úgy is kiegyenlítheti majd a szerződését, ha aprópénzért koldul a Keleti Dongán, aztán minden este hason csúszva vánszoroghat haza a Deszkába, már ha Brekker továbbra is hajlandó lesz elszállásolni.

– Ne! – Inej valójában nem tudta, hogy Van Ecknek könyörög-e, vagy inkább saját magának. Képtelen volt eldönteni, hogy pillanatnyilag kit gyűlöl jobban.

Az őr kezébe vett egy acélkalapácsot.

Inej hasztalan dobálta magát az asztalon, teste verejtékben úszott. Megcsapta az orrát saját rémületének bűze.

– Ne! – ismételte. – Ne!

A pengeorrú őr megvizsgálta markában a kalapács súlyát. Van Eck bólintott. Az őr könnyed ívben felemelte a fegyvert.

Inej rémülten figyelte a kalapács útját, amint a tetőpontra ér, széles fején megcsillan a fény, akár a halott hold sápadt arcán. Hallani vélte a tábortűz ropogását, látta maga előtt az édesanyja szilvaszín szalagos hajfonatát.

– Kaz sosem fog cserélni, ha darabokra zúz! – sikoltotta hirtelen. A szavak valahonnan a lelke mélyéből törtek elő, hangja nyersen és védtelenül csengett. – Semmi hasznom nem veszi többé!

Van Eck feltartotta a kezét. A kalapács lecsapott.

Inej érezte, ahogyan súrolja a nadrágját, amikor a becsapódás ripityára törte az asztal lapját, egy hajszálnyira a lány lábszárától. Az asztal egész sarka beomlott az ütés erejétől.

A lábam, gondolta magában Inej, és kirázta a hideg. Ez a lábam lett volna. Fémes ízt érzett a szájában. Elharapta a nyelvét. Jóságos szentek, oltalmazzatok! Szentek, oltalmazzatok!

– Érdekes érvvel szolgál – jegyezte meg elgondolkodva Van Eck. Ujjával az ajkát ütögetve morfondírozott. – Gondolja át, kihez akar hűséges lenni, Ghafa kisasszony! Holnap éjszaka talán nem leszek ilyen kegyelmes.

Inej képtelen volt uralkodni a remegésén. Fel foglak koncolni, fogadkozott némán. Ki fogom vájni azt a szívnek csúfolt húscafatot a testedből! Kegyetlen gondolat volt, aljas és gonosz. Mégsem bírta kiverni a fejéből. Vajon a szentjei helyeselnének egy efféle tettet? Kiérdemelné vajon a megbocsátást, ha nem a túlélésért ölne, hanem a lelkében fortyogó gyűlölettől hajtva? Nem érdekel, gondolta végül, amíg az őrök levették reszkető, rángatódzó testét az asztalról. Életem hátralévő részét vezekléssel töltöm, ha ez azt jelenti, hogy megölhetem.

Áthurcolták a rozoga színház előcsarnokán, majd végig egy folyosón vissza a börtönébe, amiről most már tudta, hogy egy régi kellékraktár lehet. Újra megkötözték a kezét és a lábát.

Bajan előrelépett, hogy a szemét is bekösse.

– Sajnálom – suttogta. – Fogalmam sem volt, hogy…

– Kadema mehim.

Bajan összerezzent.

A szuli összetartó nép volt, végtelenül hűséges. Nem is tehettek másként egy olyan világban, ahol nem volt földjük, és ahol már olyan kevesen éltek. Inej foga vacogott, de kikényszerítette száján a szavakat:

– Számkivetett vagy. Ahogy te cserben hagytál engem, úgy fognak ők is cserben hagyni téged. – Ez volt a legszörnyűbb vád a szulik körében, ami lehetetlenné tette, hogy az embert tárt karokkal fogadják ősei a túlvilágon, és így a lelke örökké hontalanul kényszerül bolyongani.

Bajan arca holtsápadt lett.

– Nem hiszek neked.

– Majd hinni fogsz.

Bajan bekötötte a lány szemét. Inej hallotta az ajtó csukódását.

Az oldalára feküdt, csípője és válla a kemény padlóhoz nyomódott. Türelmesen várta, hogy elmúljon végre a reszketése.

A Vadaskertben töltött első napjaiban még bízott benne, hogy valaki hamarosan eljön érte. Megtalálja a családja. A törvény egy tisztes képviselője. Egy hős az édesanyja régi meséiből. Jöttek is férfiak, de nem megmenteni akarták, és a reménye szép lassan elkornyadt, akárcsak a levelek a perzselő napon, és csupán keserű beletörődés maradt a helyében.

Kaz mentette meg a reménytelenségből, és az életük azóta is megmentések sorozatából állt, többszörösen egymás adósaivá váltak, de sohasem hajtották be a tartozásukat, miközben újra és újra kisegítették a másikat a bajból. A sötétben fekve Inej hirtelen ráébredt, hogy minden kétsége ellenére is hisz még benne, hogy Kaz újra a segítségére sietve még egyszer kiszabadítja, hogy félreteszi a kapzsiságát és a démonjait. De már korántsem volt meggyőződve erről. Mert nem csupán a száján kiejtett szavak értelme fékezte meg Van Eck kezét, hanem a hangja mélyén csengő igazság. „Kaz sosem fog cserélni, ha darabokra zúz.” Inej képtelen volt úgy tenni, mintha csupán a józan stratégia vagy akár az állatias ösztön csalta volna szájára a szavakat. Mágikus erejük a meggyőződésből fakadt. Csúf varázslat.

„Holnap éjjel talán már nem leszek ilyen kegyelmes.” Vajon a mai este pusztán arra szolgált, hogy ráijesszen? Vagy Van Eck valóban visszatér, és véghez viszi a fenyegetéseit? Ha pedig Kaz tényleg eljön, vajon mennyi marad még Inejből?

2. RÉSZ
Gyilkos szál

5. Jesper

Jesper úgy érezte, mintha a ruháiban bolhák hemzsegnének. Valahányszor a csapat elhagyta a Fekete Fátyol-szigetet, hogy a Hordóban sompolyogjanak, mindig a Komedie Brute jelmezeit viselték: köpenyeket, fátylakat, maszkokat, sőt időnként még szarvakat is; mindenféle holmit, amit a helybéliek és a turisták is egyaránt előszeretettel hordtak a Hordó szórakozóhelyeinek örömeit élvezve, hogy gondosan elrejtsék személyazonosságukat.

Ám az egyetemi kerület tiszteletre méltó utcáin és csatornáin Karmazsin Úr és a Szürke Ördög igencsak nagy feltűnést keltett volna, ezért Jesper és Wylan villámgyorsan meg is szabadultak a jelmezüktől, amint a hátuk mögött tudták a Dongákat. Ha pedig Jesper őszinte akart lenni saját magával, bizony nem szívesen találkozott volna a hosszú évek óta nem látott apjával egy kidülledt szemű álarcban, egy narancssárga selyemköpenyben vagy akár a szokásos gönceiben, amiket a Hordóban szokott viselni. Olyan tisztességesen öltözött fel, ahogyan csak tőle telt. Wylan kölcsönadott néhány krugét, hogy vehessen magának egy használt gyapjúszövet zakót és egy szürke mellényt. Nem keltett éppenséggel tekintélyes benyomást, de a diákoknak egyébként sem illett feltűnően gazdagnak látszaniuk.

Keze ismét a revolvereit kereste, mintegy vágyakozva a fegyverek gyöngyház markolatának hűvös, ismerős tapintása után. Az a nyomorult ügyvéd utasította a teremfőnököt, hogy zárja el a fegyvereket a Cumulus egyik széfébe. Kaz azt ígérte, hogy hamarosan visszaszerzik őket, de Jesper erősen kételkedett benne, hogy a bandavezér ugyanilyen higgadt és tárgyilagos maradna, ha valaki lenyúlná a drágalátos botját. Te magad raktad őket ostoba módon tétként az asztalra, emlékeztette magát Jesper. Inejért tette. Sőt, ha őszinte akart lenni magával, akkor Kazért is, hogy megmutassa neki: hajlandó minden tőle telhetőt megtenni, hogy rendbe hozza a dolgokat. Nem mintha sokat számított volna.

Nos, vigasztalta magát, úgysem viselhettem volna a revolvereimet ezen a küldetésen. Diákok és tanárok nem járkálnak egyik óráról a másikra puskaport hurcolva. Talán érdekesebb tanítási nap volna, ha mégis megteszik. Mindenesetre Jesper a kabátja alá rejtett egy szánalmas kis pisztolyt. Elvégre ez Ketterdam, és könnyen lehetséges, hogy Wylannel együtt csapdába sétálnak. Kaz és Matthias éppen ezért követte árnyékként minden lépésüket. Jesper egyiküket sem látta, és ezt a tényt jó jelnek könyvelte el, azonban hálás volt, amiért Wylan felajánlotta, hogy vele tart. Kaz csupán azért engedte meg, mert Wylan azt állította, hogy további hozzávalókra van szüksége a zsizsik elkészítéséhez.

Diákokkal teli kávézók és könyvesboltok, tankönyvekkel, tintával és tollakkal telezsúfolt kirakatok mellett sétáltak el. Alig néhány kilométernyire jártak a Hordó lármás forgatagától, de mintha átkeltek volna egy hídon egy egészen másik országba. A hajókról frissen szabadult, bajt kereső matrózok vagy lökdösődő turisták helyett a járókelők utat engedve oldalra léptek, halkra fogták a hangjukat beszélgetés közben. Nem kiabáltak árusok sem a boltok ajtajából a busás haszon reményében. A kanyargós sikátorok tele voltak könyvkötőkkel és patikákkal, és nem álldogáltak a sarkokon azok a lányok és fiúk, akiknek nem volt szerződésük a Nyugati Donga egyik jól ismert házával sem, és akiknek az utcán kellett művelniük a mesterségüket.

Jesper megtorpant egy ponyvatető alatt, és mélyet szippantott a levegőből.

– Miért álltál meg? – kérdezte Wylan.

– Sokkal jobb szagok keringenek errefelé. – Drága dohány aromája érződött, a macskakövek nedvesen csillogtak a reggeli esőtől, az ablakpárkányok virágládáiban kék jácintok illatoztak. Vizeletnek, okádéknak, olcsó parfümnek és rothadó szemétnek nyoma sem volt. Még a füstszag is enyhébben facsarta az orrukat.

– Most az időt akarod húzni? – szegezte neki Wylan a kérdést.

– Nem. – Jesper kifújta a levegőt, válla enyhén lehorgadt. – Talán egy kicsit. – Rotty kézbesített egy üzenetet a hotelbe, ahol a magát Jesper apjának kiadó férfi megszállt, hogy megbeszéljenek egy helyet és időpontot a találkozásra. Jesper eredetileg egyedül akart menni, de attól tartottak, hogy ha az édesapja tényleg Ketterdamban tartózkodik, esetleg csaliként próbálják használni. Bölcsebbnek látták, ha fényes nappal találkoznak, semleges terepen. Az egyetem környéke tűnt a legbiztonságosabbnak, távol a Hordó veszélyeitől vagy Jesper szokásos törzshelyeitől.

Jesper maga sem tudta igazán, hogy valóban szeretné-e, ha az apja várna rá az egyetemen. Sokkal kellemesebb volt egy előtte álló küzdelemre gondolni, mint a szégyenre, amiért olyan borzalmasan elrontott mindent. Azonban képtelen volt beszélni róla, már a gondolat is olyan érzéssel töltötte el, mintha egy rothadt deszkákból ácsolt állványzaton próbálna felmászni. Így csupán ennyit felelt:

– Mindig tetszett a városnak ez a része.

– Apám is kedveli. Nagy értéknek tekinti a tanulást.

– Még a pénznél is nagyobbnak?

Wylan megvonta a vállát, miközben szemügyre vett egy kézzel festett gömbökkel teli kirakatot.

– Nem a tudás az isteni kegy biztos jele. Hanem a gazdagság.

Jesper vetett a fiúra egy gyors pillantást. Még mindig nem szokott hozzá, hogy Wylan hangját hallja Kuvej szájából. Minden alkalommal egy kicsit meghökkentette, mintha egy pohár borért nyújtaná a kezét, de vizet kortyolna.

– A papád tényleg ilyen vallásos, vagy az egész ájtatossága csak mentegetőzés, amiért egy kegyetlen, nyavalyás gazember, amikor üzletről van szó?

– Igazság szerint legyen szó bármiről.

Wylan megigazította a táskája pántját.

– Apám úgy gondolja, hogy a Hordó eltereli a férfiak figyelmét a munkájukról, és a függőség elkorcsosuláshoz vezet.

– Akár még igaza is lehet – válaszolta Jesper. Néha eltöprengett, vajon mit történt volna, ha nem megy el szórakozni az új barátaival azon az éjszakán, ha sohasem teszi be a lábát abba a játékbarlangba, pörgeti meg a Makker-kereket. Ártalmatlan szórakozásnak indult. S mindenki más számára annak is bizonyult. Jesper élete azonban szétszakadt, akárcsak egy fahasáb, két különálló és egyenlőtlen részre: a kerékkel való találkozása előtti időre és az utána következő minden egyes napra. – A Hordó felfalja az embereket.

– Talán – gondolkodott el Wylan. – De az üzlet az üzlet. A játékbarlangok és a bordélyházak keresletet látnak el. Munkahelyeket kínálnak. Adót fizetnek.

– Micsoda remek kis hordóbeli fiúcska vált belőled! Gyakorlatilag a főnökök nótáját fújod. – Néhány évente valamilyen reformer a fejébe vette, hogy kipucolja a Hordót, és megtisztítja Ketterdamot a mocskos hírnevétől. Akkor jöttek ki a szórólapok, valóságos propagandaháború tört ki, egyik oldalon a játékbarlangok és a bordélyházak tulajdonosaival, a másikon pedig a fekete öltönyös kereskedőreformerekkel. Végül az egész a pénzen múlt. A Keleti és a Nyugati Donga üzletei komoly nyereséget hajtottak, és a Hordó lakói nagyon is tisztességes mennyiségű pénzt termeltek a város kincstárába.

Wylan ismét megigazította a táskája pántját. A tetejénél megcsavarodott.

– Nem hiszem, hogy sokban különbözik attól, amikor egy hajónyi selyemre vagy jurdára teszi fel a vagyonát az ember. Csak az esélyek sokkal nagyobbak, ha a piacon játszunk.

– Minden figyelmem a tiéd, kereskedőporonty. – A nagyobb esély mindig is vonzó volt. – Mi volt az apád eddigi legnagyobb vesztesége egy ügyleten?

– Nem igazán tudom. Már régen nem beszél velem ilyesmiről.

Jesper habozott. Jan Van Eck három értelemben is bolond volt, amiért szörnyen bánt a fiával. Ám be kellett vallania, hogy kíváncsi, pontosan miben is áll Wylan állítólagos fogyatékossága. Tudni akarta, mit lát Wylan, amikor olvasni próbál, miért boldogul az egyenletekkel vagy az étlapon szereplő árakkal, de a mondatokkal és a jelekkel nem. Helyette azonban csak így szólt:

– Vajon a Hordóhoz való közelség teszi olyan feszültté a kereskedőket? Az a sok fekete ruha és önmegtartóztató fegyelem, hús csupán kétszer hetente, sör a finom brandy helyett. Talán a mi szórakozásainkat próbálják ellensúlyozni.

– Kiegyenlítik a mérleget?

– Pontosan. Úgy értem, csak gondolj bele, milyen dőzsölésben lehetne részünk, ha senki sem tartaná kordában ezt a várost. Pezsgő reggelire. Meztelen orgiák a Tőzsde emeletén.

Wylan torkán türelmetlen horkantás tört elő, ami leginkább egy madár köhögésére hasonlított, és szándékosan kerülte Jesper pillantását. Csodásan könnyűszerrel ki lehetett hozni a sodrából, bár Jesper is elismerte, hogy az egyetemi körzetnek nincs szüksége a Hordó mocskára. Úgy tetszett neki, ahogy volt: a maga tiszta, csendes, könyv- és virágillatot árasztó egyszerűségében.

– Tudod, nem kell velem tartanod – mondta Jesper, mert úgy érezte, hogy ezt kell tennie. – Beszerezted, amire szükséged volt. Nyugodtan megvárhatod, hogy végződik ez a dolog, egy biztonságos és békés kis kávéházban.

– Azt szeretnéd inkább?

Nem. Képtelen vagyok ezt egyedül véghez vinni. Jesper vállat vont. Nem igazán tudta, hogyan érzi magát azzal kapcsolatban, aminek Wylan esetleg a szemtanúja lehet az egyetemen. Jesper ritkán látta dühösnek az apját, de hát hogyan is őrizhetné meg most a nyugalmát? Miféle magyarázatokkal szolgálhat Jesper a számára? Hazudott, és kockára tette az apja megélhetését, amiért egész életében olyan keményen dolgozott. S mégis miért? Egy nagy rakás semmiért.

Ám Jesper még a gondolatát sem bírta elviselni, hogy egyedül nézzen szembe az édesapjával. Inej megértette volna. Nem mintha megérdemelte volna a lány együttérzését, Inej lelke mélyén azonban rejlett valamiféle szilárd erő, ami megértette és enyhítette volna Jesper félelmeit. Remélte, hogy Kaz elkíséri a találkozóra. Amikor azonban az egyetemhez közeledve szétváltak, Kaz mindössze egyetlen sötét pillantásra méltatta. Egyértelmű volt az üzenete: Te ástad meg magadnak a sírodat. Most aztán feküdj is bele! Kaz még mindig a támadás miatt büntette, ami kis híján véget vetett a Jégudvar elleni akciójuknak, mielőtt elkezdődött volna. Bizony sokkal többre lesz szükség a revolverei feláldozásánál, ha Jesper vissza akar férkőzni Kaz kegyeibe. Vajon van Kaznak ilyesmije egyáltalán?

Jesper szíve egy kissé szaporábban vert, miközben elhaladtak a Boeksplein udvarára vezető hatalmas kőboltívek alatt. Az egyetem nem egyetlen, hanem egy egész sor épületből állt, amik mind a Boekkanal párhuzamos ágai körül sorakoztak, és a Szónok hídnál egyesültek, ahol az emberek beszélgetni gyűltek össze, vagy azért, hogy felhörpintsenek egy baráti korsó sört – attól függően, milyen nap volt éppen. A Boeksplein volt azonban az egyetem szíve – négy könyvtár épült egy központi udvar és a Tudós kútja köré. Immár csaknem két éve, hogy Jesper utoljára betette a lábát az egyetem területére. Hivatalosan sohasem iratkozott ki az iskolából. Még nem is határozta el magát igazán, hogy abbahagyja a tanulást. Egyszerűen csak egyre több időt kezdett tölteni a Keleti Donga játékbarlangjaiban, mígnem egy szép napon azon kapta magát, hogy időközben a Hordó vált az otthonává.

Ám még kurtára szabott egyetemi ideje alatt is sikerült beleszeretnie a Boekspleinbe. Jesper sohasem volt könyvmoly. Szerette a történeteket, de gyűlölt egy helyben gubbasztani, és mintha az iskolában is szándékosan olyan olvasmányokat adtak volna fel neki, amik képtelenek voltak lekötni a gondolatait. A Boekspleinen, akárhová is vándorolt a pillantása, mindig megragadta valami a figyelmét: színes ólomüveg ablakok, könyveket és hajókat mintázó vaskapuk, középen a szakállas tudós alakjával díszített kút, és a legjobb – a vízköpők, a denevérszárnyú groteszk kis szobrok négyszögletű kalapkájukban és a könyvek fölött szundikáló kősárkányok. Jesper szerette azt gondolni, hogy akárki építette is ezt a helyet, pontosan tisztában volt vele, hogy nem minden diáknak kenyere a csendes elmélkedés.

Amikor azonban beléptek az udvarra, Jesper nem tekintett körbe, hogy megcsodálja a szépséges épületeket vagy meghallgassa a szökőkút csobogását. Minden figyelmét a keleti fal közelében várakozó férfira összpontosította, aki kalapját gyűrögetve az ólomüveg ablakokat nézegette. Jesper szíve belesajdult, amikor ráébredt, hogy az apja a legjobb öltönyét vette fel. Kaeli vörös haját szépen hátrafésülte a homlokából. Most már ősz szálak is keveredtek bele, pedig még nyomuk sem volt, amikor Jesper hátrahagyta az otthonát. Colm Fahey úgy festett, akár egy templomba készülő parasztgazda. Egyáltalán nem illett erre a helyre. Kaz – vagy a pokolba is, bárki a Hordóban – egyetlen pillantást vetne rá, és csupán egy két lábon járó célpontot látna benne.

Jesper torka teljesen kiszáradt.

– Apa! – krákogta.

Az édesapja felkapta a fejét, és Jesper megacélozta a lelkét az előtte álló megpróbáltatásra – akármilyen szitkot vagy dühödt felháborodást zúdít is az apja a nyakába, mindent megérdemel. Egyáltalán nem volt azonban felkészülve a megkönnyebbült mosolyra, ami felragyogott az apja ráncos arcán. Mintha valaki puskagolyót eresztett volna Jesper szívének kellős közepébe.

– Jes! – kiáltott fel az édesapja. Jesper egyszeriben átvágott az udvaron, és az apja szorosan a karjába zárta, olyan erővel ölelve magához a fiát, hogy Jesper bordái csaknem belereccsentek. – Jóságos szentek! Már azt hittem, meghaltál! Az egyetemen azt mondták, hogy már nem tanulsz itt, hogy egyszerűen csak eltűntél, és… Biztos voltam benne, hogy banditák döftek le, vagy más haramiák áldozatául estél ezen a szentek háta mögötti helyen.

– Semmi bajom. Élek, apa – felelte Jesper elfúló hangon. – De már nem sokáig, ha kiszorítod belőlem a lelket.

Az apja nevetve elengedte, és karnyújtásnyi távolságra tolta magától, nagy kezét Jesper vállára helyezve.

– Esküszöm, megnőttél. Legalább egy fejjel magasabb vagy!

Jesper lehorgasztotta a fejét.

– Fél fejjel. Ööö… Bemutatom Wylant – folytatta zemeniről kerchire váltva. Otthon mindkét nyelvet beszélték, Jesper anyjának nyelvét és a kereskedelem nyelvét is. Édesapja anyanyelve, a kaeli azokra az alkalmakra korlátozódott, amikor Colm énekelt.

– Örvendek a találkozásnak. Beszélsz kerchiül? – Az apja gyakorlatilag kiabált, és Jesper akkor ébredt rá, hogy Wylan még mindig shunak néz ki.

– Apa! – szólt rá Jesper, összerezzenve zavarában. – Tökéletesen beszél kerchiül.

– Én is nagyon örvendek, Fahey úr – szólalt meg Wylan. Hála a szenteknek a fiú kifinomult kereskedőmodoráért!

– Pompás! Te is az egyetemen tanulsz, fiam?

– Én… tanultam – felelte Wylan egy kissé sután.

Jespernek sejtelme sem volt, hogyan törhetné meg a rájuk ereszkedő csendet. Nem igazán tudta, mégis mire számított az apjával való találkozás kapcsán, de semmiképpen sem barátságos csevejre.

Wylan megköszörülte a torkát.

– Éhes esetleg, Fahey úr?

– Mindjárt éhen halok – válaszolta Jesper apja hálásan.

Wylan oldalba bökte Jespert a könyökével.

– Mit szólnál, ha elvinnénk apádat ebédelni?

– Ebédelni – ismételte Jesper, mintha most tanulta volna meg a szót. – Igen, ebédelni. Ki nem szeret egy jót ebédelni? – Az ebéd csodásan hangzott. Esznek. Beszélgetnek. Talán isznak is. Ó, nagyon remélte, hogy isznak is!

– De áruld el, Jesper, mi történt veled mostanában? Kaptam egy értesítést a Gemensbanktól. A kölcsön fizetési határideje nemsokára lejár, és abban a hitben ringattál, hogy csak pillanatnyi kellemetlenségről van szó. A tanulmányaid pedig…

– Apa – kezdte Jesper. – Én… Az a helyzet…

Egy váratlan lövés rázta meg az udvart körülölelő falakat. Jesper villámgyorsan a háta mögé rántotta az édesapját, amint egy puskagolyó pattant vissza sűrű porfelhő kíséretében a lábuk előtti macskakövekről. Hirtelen puskaropogás visszhangzott végig az udvaron. Az utózengések miatt nehéz volt megállapítani, honnan jöhettek a lövések.

– Mi a szentséges mindenség…?

Jesper egy öblös, kő boltíves kapubejáró védelme felé rángatta az apját a kabátja ujjánál fogva. Gyorsan balra tekintett, hogy Wylant is megragadja, de a kereskedőporonty már ugrott is, lépést tartva Jesperrel, olyan mélyre kuporodva, ahogyan csak tudott. Bizony gyorsan tanul az ember, amikor lövöldöznek rá, gondolta magában Jesper, amint elérték a kapu védelmező boltívét. Nyakát nyújtogatva megpróbált felpillantani a tetőre, de riadtan visszahúzódott, amikor ismét lövések dörrentek. Újabb hangos puskaropogás söpört végig valahonnan felülről, tőlük balra, és Jesper csak remélni tudta, hogy Matthias és Kaz viszonozza a lövéseket.

– Szentek! – Jesper apja levegő után kapkodott. – Ez a város még annál is rosszabb, mint amilyennek az útikönyvek leírták.

– Apa, nem a várossal van baj – válaszolta Jesper, előhúzva pisztolyát a kabátja zsebéből. – Rám vadásznak. Vagyis ránk. Nehéz megmondani.

– Kik vadásznak rád?

Jesper gyors pillantást váltott Wylannel.

Talán Jan Van Eck?

Vagy esetleg egy bosszúra éhes rivális banda? Pekka Rollins vagy valaki más, akitől Jesper pénzt kölcsönzött?

– Hosszú a lehetséges kérők listája. Ki kell jutnunk innen, mielőtt személyesen bemutatkoznak.

– Banditák?

Jesper tisztában volt vele, hogy nagy eséllyel hamarosan szitává lyuggatják, ezért igyekezett visszafojtani a mosolyát.

– Olyasmik.

Kilesett az ajtó szélén, leadott két lövést, majd villámgyorsan visszahúzódott, amikor újabb puskaropogás harsant.

– Wylan, mondd, hogy mást is pakoltál be tollon, tintán és zsizsikalapanyagon kívül!

– Van nálam két villanóbomba és valami újdonság is, amit megspékeltem egy kicsit… hogy nagyobb durranás legyen.

– Bombák? – hitetlenkedett Jesper apja, és úgy pislogott, mint aki egy rémálomból igyekszik felébredni.

Jesper tehetetlenül megvonta a vállát.

– Tekintsd őket tudományos kísérletnek.

– Hányan vannak az ellenségeink? – kérdezte Wylan.

– Nahát, folyton a fején találod a szöget a kérdéseiddel! Nos, nehéz volna megmondani. Valahol a tetőn vannak, és csak úgy juthatunk ki, ha az árkádsoron keresztül menekülünk. Sok udvaron kell átmennünk, miközben felülről lőnek ránk. Még ha sikerül is megúsznunk, erős a gyanúm, hogy éppen elég nagyágyúval várnak minket a Boekspleinen kívül, hacsak Kaz és Matthias meg nem tudja tisztítani előttünk a terepet.

– Ismerek egy másik utat – szólalt meg Wylan. – De a bejárata az udvar másik oldalán nyílik. – Azzal a fiú egy ceruzát majszoló szarvas szörnyecskével díszített boltív alatti ajtóra mutatott.

– Az olvasóterem? – Jesper felmérte a távolságot. – Jól van. Háromra indultok. Fedezlek titeket. Vidd be az apámat!

– Jesper…

– Apa, esküszöm, később mindent elmagyarázok, de most csak annyit kell tudnod, hogy szorult helyzetben vagyunk, és a szorult helyzetekhez történetesen remekül értek. – Színtiszta igazság volt. Jesper érezte, ahogyan minden ízében életre kel, egyszeriben lepergett róla az aggodalom, ami az apja megérkezésének híre óta ólomsúlyként nehezedett a lépteire. Szabadnak érezte magát, veszedelmesnek, akár a prérin végigcikázó villámlás. – Bízz bennem, apa!

– Rendben, fiam. Rendben.

Jesper egészen biztos volt benne, hogy hallja édesapja hangjában a kimondatlan egyelőre szót. Észrevette, ahogyan Wylan teste megfeszül. A kereskedőporonty még mindig nagyon újoncnak számított az ilyesmiben. Remélhetőleg Jesper nem okozza valamennyiük halálát.

– Egy, kettő… – Háromra meghúzta a ravaszt. Kiugrott az udvarra, majd a szökőkút fedezékébe bukfencezett. Vakon lendült támadásba, de gyorsan sikerült kivennie a tetőn rejtőző alakokat, és ösztönösen célzott, megérezve az ellenfelei mozdulatait, meg sem várva a tiszta célpontot. Nem kellett megölnie senkit, csak rájuk akarta hozni a frászt, hogy időt nyerjen Wylan és az apja számára.

Egy golyó eltalálta a szökőkút középső szoboralakját, és a tudós kezében ripityára robbant a kőből faragott könyv. Akármilyen töltényt használtak is, nyilvánvalóan nem tréfáltak.

Jesper újratöltött, és kidugta a fejét a szökőkút mögül, lövéseket záporozva.

– Mindenszentek! – kiabálta torkaszakadtából, amint fájdalom nyilallt a vállába. Gyűlölte, amikor meglőtték. Visszahúzódott a kőpárkány mögé. Kinyújtóztatta a kezét, megvizsgálva a karját ért sérülést. Csupán egy karcolás volt, de pokolian sajgott, és teljesen összevérezte az új szövetkabátját. – Ezért nem éri meg tisztességes benyomásra törekedni – mormolta az orra alatt. A feje fölött alakokat látott mozogni a háztetőn. Bármelyik pillanatban körbevehetik a szökőkút másik oldalát, és akkor neki befellegzett.

– Jesper! – Wylan hangja szólt. A fenébe! Már régen el kellett volna tűnnie. – Jesper! Tőled két órára.

Jesper felkapta a fejét; valami nagy ívben átszelte az eget. Gondolkodás nélkül célzott és lőtt. Felrobbant a levegő.

– Befelé a vízbe! – kiáltotta Wylan.

Jesper beugrott a szökőkútba, és a következő pillanatban felszikrázott a levegő. Amikor Jesper kidugta víztől csöpögő fejét a kútból, döbbenten látta, hogy az udvar és a kertek minden felülete szitává lyuggatva, és füst gomolyog a parányi kráterekből. Akárki volt is odafenn a tetőn, teli torokból üvöltött. Mégis miféle bombát engedett Wylan szabadjára?

Abban reménykedett, hogy Matthias és Kaz sikeresen fedezékbe húzódott, de nem volt ideje sokáig ezen morfondírozni. A ceruzát rágcsáló démon alatti kapubejáró felé iramodott. Wylan és az édesapja odabenn várta. Becsapták maguk mögött az ajtót.

– Segítsetek! – szólt Jesper. – El kell barikádoznunk a bejáratot!

Az íróasztal mögött helyet foglaló férfi szürke egyetemi talárt viselt. Orrcimpája felbőszülten olyan szélesre kitágult, hogy Jesper már attól félt, mindjárt felszippantja.

– Fiatalember….

Jesper a tudósra szegezte a fegyverét.

– Mozgás!

– Jesper! – szólt rá az apja.

– Ne aggódj, apa! Ketterdamban folyton pisztolyt szegeznek egymásra az emberek. Gyakorlatilag olyan, mintha kezet ráznánk.

– Komolyan? – csodálkozott az édesapja, amint a tudós ember kelletlenül félreállt, majd együtt az ajtó elé tuszkolták a súlyos íróasztalt.

– A lehető legkomolyabban – felelte Wylan.

– Egyáltalán nem – jelentette ki a tudós.

Jesper egyszerűen csak legyintett.

– A környéktől függ. Induljunk!

Végigrohantak az olvasóterem középső folyosóján az ívelt nyakú lámpákkal megvilágított hosszú asztalok között. Az olvasgató diákok rémülten a falhoz simultak, vagy meghúzták magukat a székük alatt. Valószínűleg azt hitték, hogy mindnyájan meg fognak halni.

– Nincs ok az aggodalomra! – kiáltotta Jesper. – Csak a célba lövést gyakoroljuk az udvaron.

– Erre! – szólt Wylan, beterelve Jespert és az apját egy gazdagon díszített ajtón.

– Ó, nem szabad! – tiltakozott a tudós utánuk rohanva, lobogó talárjában. – Nem léphetnek be a ritka kötetek termébe!

– Talán szeretne megint kezet rázni? – érdeklődött Jesper, majd hozzátette: – Megígérem, hogy nem lövünk semmire, ha nem muszáj. – Gyengéden meglökte az apját. – Fel a lépcsőn!

– Jesper? – kérdezte egy hang a legközelebbi asztal mögül.

Egy csinos szőke lány nézett fel a padlóról, ahová ijedtében kuporodott.

– Madeleine? – döbbent meg Jesper. – Madeleine Michaud?

– Azt mondtad, hogy együtt reggelizünk!

– El kellett utaznom Fjerdába.

– Fjerdába?

Jesper elindult felfelé a lépcsőn Wylan nyomában, majd visszadugta a fejét az olvasóterembe.

– Ha ezt túlélem, meghívlak egy palacsintára.

– Nincs is elég pénzed rá, hogy palacsintát vegyél neki – morogta Wylan.

– Maradj csendben! Könyvtárban vagyunk.

Jespernek korábban sohasem volt oka belépni a könyvritkaságok termébe, amíg az egyetem hallgatója volt. Olyan mélységes csend uralkodott odabenn, mintha víz alá merültek volna. Díszesen illusztrált kéziratok álltak az üvegvitrinekben, amiket a lámpások aranyló fényárja világított meg, és ritka térképek borították a falakat.

Egy kék keftát viselő szélhívó állt a sarokban, felemelt karral, de rögtön visszahúzódott, amint beléptek az ajtón.

– Shu! – kiáltotta a szélhívó, amikor megpillantotta Wylant. – Nem megyek veletek. Előbb végzek magammal!

Jesper apja feltartotta a kezét, mintha egy megbokrosodott lovat próbálna megnyugtatni.

– Nyugalom, fiam!

– Csak átutazóban vagyunk – szólt Jesper, ismét továbbtessékelve az apját.

– Kövessetek! – mondta Wylan.

– Mit keres egy szélhívó a ritka könyvek termében? – kérdezte Jesper, amíg átsiettek a polcok és szekrények labirintusán, elrobogva az időnként felbukkanó tanárok és diákok mellett, akik ijedtükben a könyvek közé bújtak.

– A nedvesség miatt. Szárazon tartja a levegőt, hogy megóvja a kéziratokat.

– Kellemes munka, ha hozzájut az ember.

A legnyugatibb falhoz érkezve Wylan megtorpant egy Ravkát ábrázoló térkép előtt. Gondosan körülkémlelt, hogy figyelik-e őket, azután megnyomta a fővárost, Os Altát ábrázoló jelképet. Hirtelen mintha kettészakadt volna az ország a Beltenger széle mentén, felfedve egy kicsiny, sötét nyílást, ami éppen csak olyan széles volt, hogy át tudták préselni magukat.

– Egy nyomdász műhelyének emeletére vezet – magyarázta Wylan, amint bebújtak a résen. – A tanároknak építették, hogy hazamenekülhessenek a könyvtárból a dühös diákok elől.

– Dühös diákok? – csodálkozott Jesper apja. – Minden diáknak van fegyvere?

– Nem. De nagy hagyománya van a jegyek miatti lázadásnak.

A térkép összezárult mögöttük, és minden sötétségbe borult, amint oldalvást igyekeztek tovább előre a keskeny folyosón.

– Igazán nem akarok kellemetlenkedni – mormolta Jesper Wylannek. – De nem hittem volna, hogy így kiismered magad a könyvritkaságok termében.

– Régen mindig itt találkoztam az egyik tanárommal, akkoriban az apám még úgy gondolta… A tanár rengeteg érdekes történetet ismert. A térképeket is mindig nagyon szerettem. Amikor az ujjamat végighúztam a betűkön, néha könnyebb volt… Így találtam rá a titkos járatra.

– Tudod, Wylan, kezdem bánni, hogy mostanáig alábecsültelek.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak, aztán valahonnan elölről ismét meghallotta Wylan hangját.

– Akkor mostantól sokkal nehezebb lesz meglepni téged.

Jesper elvigyorodott, mégsem volt rendben minden. A hátuk mögül kiabálás hallatszott a ritka könyvek terméből. Egy hajszálon múlott, üldözőik a sarkukban lihegtek, vérzett a válla, csodás módon megmenekültek – Jesper ezekért a pillanatokért élt. Valósággal ki kellene bújnia a bőréből a harc izgalma miatt. Még érezte az izgatottságot, vére pezsgett az ereiben, mellette azonban megjelent egy hideg, ismeretlen érzés is, és mintha kiszipolyozta volna az örömet a szívéből. Csupán ez járt a fejében: Apa akár meg is sebesülhetett volna. Meghalhatott volna. Jesper már megszokta, hogy időnként golyók céltáblájává válik. Talán meg is sértődött volna, ha nem lőnek rá többé. Ez most más volt. Nem az apja döntése volt, hogy belekeveredjen ebbe a csetepatéba. Annyi volt csak a bűne, hogy bízott a fiában.

Ez a baj Ketterdammal, gondolta Jesper, amint bizonytalanul tapogatóztak előre a sötétben. Akár meg is halhatsz, ha a rossz emberbe veted a bizalmad.

6. Nyina

Nyina képtelen volt levenni a szemét Colm Faheyről. Egy kicsivel alacsonyabb volt a fiánál, szélesebb volt a válla, színei tipikusan kaeliek: élénk sötétvörös haj keretezte az arcát, hófehér bőrét szeplőkkel pettyezte be a zemeni nap. S bár a szeme Jesperéhez hasonlóan tiszta, szürke színben ragyogott, őszinte komolyság rejlett a tekintetében, egyfajta biztonságot adó melegség, ami egészen távol állt Jesper sziporkázó energiájától.

Nem csupán azért kötötte le a figyelmét a földműves, mert Nyina örömét lelte Jesper és az édesapja vonásainak összehasonlításában. Volt valami egészen különös abban, hogy egy ilyen tisztességes embert lát egy üres mauzóleum kőtermében állva Ketterdam legrosszabb alakjai között – önmagát is beleértve.

Nyina borzongva szorosabbra húzta magán a régi lópokrócot, amit takarónak használt. Rossz és jó napokban kezdte értékelni az életét, és a Cornelis Smeet-féle akciónak köszönhetően a mai napja kifejezetten rosszul alakult. Nem hagyhatta, hogy felülkerekedjen rajta, amikor már egészen közel jártak, hogy kiszabadítsák Inejt. Legyél jól! – próbálta Nyina kényszeríteni magát némán, abban reménykedve, hogy a gondolatai valamiképpen át tudják szelni a levegőt, átsuhannak a ketterdami kikötő vizei fölött, és eljutnak a barátnőjéhez. Vigyázz magadra, és várj minket!

Nyina nem volt Vellgelukon, amikor Van Eck foglyul ejtette Inejt. Akkoriban még mindig a parem hatásától igyekezett megszabadulni, elmerülve a szenvedés elborult homályában, ami a Djerholmból való utazás során vett erőt rajta. Győzködte magát, hogy hálásnak kellene lennie a nyomorúságos emlékért, minden hidegrázással, kínnal és okádással teli percért. A szégyenért, hogy Matthias tanúja volt az egész rémségnek; tartotta a haját, borogatta a homlokát, próbálta megfékezni, amilyen gyengéden csak tudta, miközben Nyina kardoskodott, könyörgött, üvöltött csak még egy cseppnyi paremért. Most emlékeztette magát minden rettenetes szavára, amit Matthias fejéhez vágott, minden felkínált élvezetre, minden szitokra és vádra. „Élvezed, hogy szenvedni láthatsz. Azt akarod, hogy térden állva könyörögjek, ugye? Mióta várod, hogy ilyen állapotban láthass? Ne büntess tovább, Matthias! Segíts! Légy jó hozzám, és akkor én is jó leszek hozzád!” Matthias szó nélkül tűrte. Nyina belekapaszkodott a szörnyű emlékekbe. Élénken és borzasztóan kellett élniük az emlékezetébe vésve, hogy legyőzhesse a szer iránti szüntelen és gyötrelmes vágyát. Nem akart újra hasonló helyzetbe kerülni.

Matthiasra tévedt a tekintete. A fiú aranyszőke, sűrű haja már olyan hosszú volt, hogy fürtökbe kunkorodott a fülén. Nyina szeretett ránézni, ugyanakkor gyűlölte is. Mert nem volt hajlandó megadni neki, amire vágyott. Matthias pontosan tudta, mennyire szüksége van a szerre.

Miután Kaz a Fekete Fátyol-szigetre költöztette őket, Nyina két napig bírta. Végül összetörve Kuvejhez fordult, hogy kikönyörögjön tőle egy adag paremet. Egy egészen kicsikét. Csak egy kis kóstolót, amivel csillapíthatná a szakadatlan vágyakozást. Megszűnt a hideg verejtékezés, elmúltak a lázgörcsök is. Fel tudott kelni és beszélgetni, hallgatta Kazt és a többieket, ahogyan a terveiket szövögetik. Ám hiába tette a dolgát, engedelmesen megitta a levest és a cukros teát, amit Matthias elébe tett, továbbra is megmaradt a kínzó szükség, idegeinek állandó feszültsége, mintha ide-oda fűrészelnék őket, percről percre. Eredetileg nem állt szándékában, hogy Kuvejtől paremet kérjen, amikor leült mellé. Shu nyelven szólt a fiúhoz, nagyon csendesen, és szépen meghallgatta a fiút, amikor a kripta nyirkosságáról panaszkodott. Azután Nyina száján egyszer csak kicsúsztak a szavak:

– Van még belőle?

Kuvej meg sem kérdezte, mire céloz a lány.

– Átadtam az egészet Matthiasnak.

– Értem – felelte Nyina. – Valószínűleg így a legjobb.

Mosolygott. Kuvej is mosolygott. Nyina legszívesebben cafatokra tépte volna az arcát.

Mert semmiképpen sem fordulhatott Matthiashoz. Soha. Ráadásul ki tudja, Matthias akár a tengerbe is dobhatta Kuvej megmaradt készleteit a szerből. Már a gondolat is olyan rémülettel töltötte el Nyina lelkét, hogy ki kellett rohannia a kriptából, és az egyik romos mauzóleum elé okádta a gyomra maradék tartalmát. Betemette földdel a hányást, és keresett egy békés helyet, ahol a borostyánnal befutott lugas rejtekében keserű könnyekkel kisírhatta a bánatát.

– Egy nagy rakás haszontalan faragvány vagytok – közölte a néma sírkövekkel. Láthatóan nem törődtek vele. A Fekete Fátyol-sziget csendje meglepő módon mégis megnyugtatta, elcsitította. Képtelen lett volna megmagyarázni az okát. Korábban sohasem jelentettek számára vigasztalást a holtak nyughelyei. Nyina egy kis időre megpihent, felszárította a könnyeit, majd amikor már teljesen biztos volt benne, hogy nem árulja el kivörösödött arca és könnyes szeme, visszatért a többiekhez.

A legrosszabb részét már túlélted, biztatta magát. A parem elérhetetlen számodra, és most szépen ki is verheted a fejedből. Egy kis időre sikerült is.

Múlt éjszaka, amikor arra készült, hogy Cornelis Smeet kegyeibe férkőzzön, elkövette azt a súlyos hibát, hogy a képességeit használta. A paróka, az estélyi ruha, a csábos fűző és a virágok dacára sem érezte felkészültnek magát a csábító szépség szerepére. Így hát keresett egy tükröt a Cumulus Klubban, és megpróbálta átszabni a szeme alatt sötétlő karikákat. A felépülése óta először kísérelte meg latba vetni a képességeit. Az erőfeszítéstől izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, és amint elhalványultak a lilás árnyékok, hirtelen rátört a parem utáni sóvárgás. Mintha váratlanul egy kíméletlen, erős rúgás érte volna a mellkasát. Kétrét görnyedt, kezével a mosdó szélébe kapaszkodott, elméjét elárasztották a hajmeresztő gondolatok, hogyan tudna elmenekülni a klubból, kinek lehetnek tartalékai a paremből, mit tudna elcserélni a szerért. Nagy nehezen kényszerítette magát, hogy felidézze a hajón szerzett szégyenletes emlékeket, elképzelje a Matthiasszal közös lehetséges jövőt, végül mégis Inej gondolata térítette észhez. Az életével tartozott Inejnek, és semmiképpen sem hagyhatta Van Eck karmai között sínylődni. Nem olyan ember volt. Nem akart olyan ember lenni.

Nagy nehezen sikerült összeszednie magát. Vizet paskolt az arcára, és megcsipkedte a bőrét, amíg pirospozsgás nem lett. Még mindig elgyötörtnek látszott, de elszántan rögzítette a fűzőjét, arcára varázsolta a lehető legragyogóbb mosolyát. Ha jól csinálod, Smeet egy pillantásra sem fogja méltatni az arcodat, biztatta magát Nyina, majd kilibbent az ajtón, hogy fogjon magának egy palimadarat.

A meló végeztével azonban – miután sikerült megszerezniük a szükséges értesülést, és már mindenki mély álomba merült – átkutatta Matthias csekély holmiját, sőt a zsebeit is kiforgatta, míg türelmetlen dühe minden másodperccel egyre erősebben fortyogott. Gyűlölte Matthiast. Gyűlölte Kuvejt. Gyűlölte az egész mocskos várost!

Önmagától undorodva visszabújt a takarója alá. Matthias mindig egy falnak háttal aludt, még a Pokol Kapujában vált szokásává. Nyina keze vándorolni kezdett a fiú testén, zsebek után kutatott, megpróbálta kitapogatni a nadrágja bélését.

– Nyina? – kérdezte Matthias álmosan.

– Fázom – búgta a lány, folytatva a keresgélést. Csókot lehelt Matthias nyakára, majd még egyet a füle tövébe. Még sohasem engedte meg magának, hogy így csókolja meg a fiút. Nem is akadt még rá lehetősége. Túlságosan lefoglalta őket, hogy kibogozzák a gyanú, vágy és hűség gubancos szálait, amik összekötötték őket. Miután pedig Nyina a parem hatása alá került… már nem bírt többé másra gondolni, még most sem. A szer után sóvárgott, nem a keze alatt mozduló test melegsége után. Nem csókolta azonban szájon a fiút. Nem engedhette, hogy a parem attól a varázslattól is megfossza.

Matthias halkan felnyögött.

– A többiek…

– Mindenki alszik.

Akkor a fiú hirtelen megragadta a kezét.

– Hagyd abba!

– Matthias…

– Nincs nálam.

Nyina egy gyors rántással kiszabadította magát, úgy ömlött el arcán a szégyen, mint az erdei avaron végigsöprő tűz.

– Akkor kinél van? – sziszegte.

– Kaznál – hangzott a válasz. Nyina megmerevedett. – Talán be akarsz bújni érte az ágyába?

A lány hitetlenkedve felhorkant.

– Rögtön el is vágná a torkomat. – Legszívesebben felüvöltött volna tehetetlenségében. Kazzal nem lehet megalkudni. Nem félemlítheti meg, ahogyan Wylannel tehetné, és nem is nyerheti meg könyörgő hízelgéssel, ahogyan Jesperrel talán sikerrel járna.

Hirtelen rátört a fáradtság, igaként nehezedett a nyakára, kimerültsége legalább eltompította a minden ízében lángoló vágyat. Bágyadt homlokát Matthias mellkasára hajtotta.

– Gyűlölöm az egészet – suttogta. – Egy kicsit téged is gyűlöllek, drüskelle.

– Már megszoktam. Gyere ide! – Matthias szorosan a karjába zárta, majd beszéltetni kezdte a lányt Ravkáról, Inejről. Elterelte Nyina figyelmét a történeteivel, megnevezte a Fjerdában süvítő szeleket, mesélt a drüskellék termében elköltött első vacsorájáról. Valamikor bizonyára elnyomhatta Nyinát az álom, mert legközelebb már arra eszmélt fel mély, kábult alvásából, hogy becsapódik a kripta súlyos ajtaja.

Matthias és Kaz tért vissza az egyetemről, ruhájukba apró lyukakat égetett valamiféle bomba, amit Wylan készített. Jesper és Wylan is nemsokára megérkezett, szemük tágra nyílt, ruhájuk csatakos volt az időközben eleredt tavaszi esőtől – nyomukban egy kaeli külsejű, nagydarab földművessel. Nyina hirtelen úgy érezte, mintha valamiféle csodálatos ajándékban részesítették volna a szentek: küldtek számára egy őrületes és érthetetlen helyzetet, ami képes volt elterelni a figyelmét.

Habár a múlt éjjeli kétségbeesés óta lecsillapodott valamelyest a parem utáni sóvárgása, még mindig érezte minden ízében, és halvány sejtelme sem volt, hogyan fog megbirkózni az előttük álló feladattal. Smeet elcsábítása csupán a tervük első lépése volt. Kaz számít rá, Inej számít rá. Nyina korporálképességeire van szükségük, nem pedig egy hidegrázásoktól gyötört függőre, aki még a legapróbb feladattól is halálosan kimerül. Nyina azonban képtelen volt gondolkodni, amikor ott toporgott Colm Fahey a kalapját gyűrögetve, miközben Jesper olyan arcot vágott, mint aki szívesebben falna fel egy nagy rakás üvegszilánkokkal megszórt palacsintát, mintsem az édesapjával összetűzésbe kerüljön, Kaz pedig… Fogalma sem volt, mire számítson tőle. Dühre, talán még rosszabbra. Kaz nem szerette a meglepetéseket, sem a lehetséges gyenge pontokat. Jesper apja pedig egy jókora, széltől cserzett gyenge pont volt.

Ám miután Jesper kifulladt hangon előadta – Nyina gyanúja szerint jócskán rövidre szabva –, miként sikerült elmenekülniük az egyetemről, Kaz a botjára támaszkodva csak ennyit kérdezett:

– Követtek titeket?

– Nem – rázta meg Jesper határozottan a fejét.

– Wylan?

Colm berzenkedve felcsattant.

– Kételkedsz a fiam szavában?

– Ne szívd mellre, apa! – nyugtatta meg Jesper. – Kaz mindenki szavában kételkedik.

Kaznak egyetlen vonása sem rezdült, kőkemény hangja olyan könnyedén és kedvesen csengett, hogy Nyinának a hideg futkározott a hátán.

– Bocsánatát kérem, Fahey úr. A Hordóban gyorsan szokásává válik az embernek. Bízz csak, de azért járj utána!

– Vagy inkább ne bízz egyáltalán – mormolta Matthias.

– Wylan? – ismételte Kaz.

Wylan letette táskáját az asztalra.

– Ha tudnának a titkos járatról, követtek volna minket, vagy a nyomdász műhelyében vártak volna ránk. Leráztuk őket.

– Nagyjából tíz embert számoltam a tetőn – mondta Kaz, Matthias pedig egyetértőn bólintott.

– Szerintem stimmel – állapította meg Jesper. – De nem vagyok biztos benne. Végig mögöttük volt a nap.

Kaz leült, fekete szemét Kaz édesapjára szegezte.

– Maga volt a csali.

– Hogy mondtad, fiam?

– A bank be akarja hajtani az adósságát?

Colm meglepetten pislogott.

– Nos, ami azt illeti, igen. Küldtek egy meglehetősen szigorúan megfogalmazott levelet, hogy bizonytalan hitelkockázattá váltam. Azt mondták, hogy ha nem fizetem vissza a teljes összeget, kénytelenek lesznek jogi lépéseket tenni. – A fiához fordult. – Írtam neked, Jes. – Hangjában értetlenség rejlett, nem vádaskodás.

– Én… Nem jutottam mostanában a postámhoz. – Miután Jesper abbahagyta az egyetemet, vajon még megérkeztek oda a levelei? Nyina elcsodálkozott, hogyan volt képes ilyen hosszú ideje fenntartani a hamis látszatot az apja előtt. Bizonyára megkönnyítette a dolgát, hogy Colm egy egész óceánnyira volt… És hogy kétségbeesetten hinni akart a fiának. Könnyű préda, vonta le magában Nyina a szomorú következtetést. Akármilyen oka volt is rá, Jesper szántszándékkal becsapta a saját édesapját.

– Jesper… – szólt Colm.

– A pénzt próbáltam megszerezni, apa.

– Azzal fenyegetnek, hogy elveszik a tanyát.

Jesper mereven a kripta padlójára szegezte a tekintetét.

– Már olyan közel voltam. Közel vagyok.

– A pénzhez? – Nyina most már kihallotta Colm hangjából a türelmetlen haragot. – Hiszen egy kriptában ülünk. Lőttek ránk!

– Mi vitte rá, hogy hajóra szálljon Ketterdamba? – kérdezte Kaz.

– A bank előrehozta a behajtási dátumot! – csattant fel Colm méltatlankodva. – Egyszerűen csak közölték velem, hogy elfogyott az időm. Megpróbáltam utolérni Jespert, de amikor nem érkezett válasz, úgy gondoltam…

– Úgy gondolta, hogy utánajár, mibe keveredett az éles eszű fiacskája Ketterdam sötét utcáin.

– A legrosszabbtól tartottam. A városnak igencsak rossz a hírneve.

– Méghozzá kiérdemelten, biztosíthatom róla – felelte Kaz. – Mi történt, amikor megérkezett?

– Érdeklődtem az egyetemen. Ott úgy tájékoztattak, hogy Jesper nincs beiratkozva, ezért az őrsre mentem.

Jesper összerezzent.

– Jaj, apa! A stadwatchra?

Colm újult felháborodással gyűrte össze a kalapját.

– Mégis hová kellett volna fordulnom, Jes? Tudod, milyen veszély les… a magadfajtákra.

– Apa – mondta Jesper, végre egyenesen az apja szemébe nézve. – Ugye nem árultad el nekik, hogy én…

– Dehogy!

Grisa. Miért nem hajlandó egyikük sem kiejteni a száján?

Colm ledobta kezéből a gyűrött filcdarabot, ami egykor a kalapja volt.

– Nem értek az egészből semmit! Miért hoztál erre a borzalmas helyre? Miért lőttek ránk? Mi lett a tanulmányaidból? Mi lett belőled?

Jesper szóra nyitotta a száját, majd ismét becsukta.

– Apa, én… én…

– Az én hibám volt – szaladt ki Wylan száján. Minden tekintet a fiú felé fordult. – Jesper… ööö… aggódott a kölcsön miatt, ezért felfüggesztette a tanulmányait, hogy dolgozni kezdjen…

– Egy helyi fegyvermesternek – vetette fel Nyina.

– Nyina! – mordult rá Matthias figyelmeztetőn.

– Szüksége van a segítségünkre – suttogta a lány.

– Hogy hazudjon az apjának?

– Ez csak ártatlan füllentés. Egészen más tészta. – Nyinának sejtelme sem volt, vajon Wylan hová akar kilyukadni, de egyértelműen segítségre szorult.

– Úgy van! – vágta rá Wylan lelkesen. – Egy fegyvermesternek! Aztán pedig… Meséltem neki egy üzletről…

– Rászedték őket – vette át Kaz a szót. Szokásos hűvös és higgadt hangján szólalt meg, de közben mereven tartotta magát, mintha bizonytalan terepen járna. – Kaptak egy túlságosan is kecsegtető üzleti ajánlatot. Túl szép volt, hogy igaz legyen.

Colm egy székre roskadt.

– Ha így áll a helyzet, akkor…

– Valószínűleg így – szögezte le Kaz. Nyinát elfogta a különös érzés, hogy a bandavezér most az egyszer őszintén beszél.

– Mindent elveszítettetek a testvéreddel? – kérdezte Colm Wylantől.

– A testvéremmel? – értetlenkedett Wylan.

– Az ikertestvéreddel – hangsúlyozta Kaz, gyors pillantást vetve Kuvejre, aki csendesen ülve figyelte az eseményeket. – Igen. Mindenüket elveszítették. Wylan testvére azóta egyetlen szót sem szólt.

– Valóban csendes jellemnek tűnik – állapította meg Colm. – Ti pedig mind… diákok vagytok?

– Bizonyos értelemben – válaszolta Kaz.

– Akik szabad óráikat a temetőben töltik. Nem fordulhatnánk a hatóságokhoz? Beszámolni a történtekről? Ezeknek a csalóknak további áldozataik is lehetnek.

– Nos… – kezdte Wylan, azonban Kaz egyetlen pillantással belefojtotta a szót. Különös csend borult a kriptára. Kaz helyet foglalt az asztalnál.

– A hatóságok nem tudnak segíteni – mondta a bandavezér. – Ebben a városban biztosan nem.

– Miért nem?

– Mert a törvény itt a profitról szól. Jesper és Wylan rövidebb úton próbálkoztak. A stadwatch még a könnyeiket sem törölgette le. Néha csupán úgy juthat igazságszolgáltatáshoz az ember, ha a maga kezébe veszi az ügyét.

– És itt lépnek önök a képbe.

Kaz bólintott.

– Meg fogjuk szerezni a pénzét. Nem fogja elveszíteni a tanyáját.

– De a törvényt megkerülve akar hozzásegíteni – szögezte le Colm. Fáradtan megcsóválta a fejét. – Még ahhoz is alig elég idős, hogy diplomát szerezzen.

– Ketterdam volt a tanítómesterem. Egyet pedig elmondhatok magának: Jesper sosem fordul hozzám segítségért, ha máshová is fordulhatott volna.

– Annyira azért nem lehet elvetemült, fiam – felelte Colm mogorván. – Nem él elég hosszú ideje a föld színén, hogy annyi bűnre tegyen szert.

– Gyorsan tanulok.

– Bízhatok magában?

– Nem.

Colm ismét kezébe vette gyűrött kalapját.

– Bízhatok magában annyira, hogy keresztül fogja segíteni Jespert ezen a viharon?

– Igen.

Colm felsóhajtott. Körbepillantott a banda tagjain. Nyina azon kapta magát, hogy kihúzza a derekát a férfi tekintete alatt.

– Borzasztó öregnek érzem magam, amikor így magukra nézek.

– Töltsön egy kicsivel több időt Ketterdamban – jegyezte meg Kaz keserűen. – Őskövületnek fogja érezni magát. – Azután oldalra hajtotta a fejét, és Nyina látta, ahogyan megjelenik az a távoli, elgondolkodó kifejezés a vonásaiban. – Őszinte arca van, Fahey úr.

Colm zavart pillantást vetett Jesperre.

– Nos. Remélem is. Köszönöm, hogy megjegyezte.

– Nem bóknak szánta – mondta Jesper. – Jól ismerem ezt a tekintetet, Kaz. Nehogy pörögni kezdjenek a fejedben a fogaskerekek!

Kaz válaszként csupán lassan pislogott egyet. Akármilyen tervet kezdett is szövögetni ördögi agytekervényeiben, már túl késő volt megállítani.

– Hol szállt meg?

– A Struccban.

– Nem lenne biztonságos visszatérnie oda. A Geldrenner Hotelbe költöztetjük. Másik néven fog bejelentkezni.

– De hát miért? – szaladt ki Colm száján.

– Mert akadnak néhányan, akik Jesper halálát kívánják, és egyszer már magát használták arra, hogy előcsalogassák a rejtekhelyéről. Semmi kétségem, hogy hajlandók volnának akár túszul is ejteni magát, márpedig olyasmiből már éppen elég részünk volt. – Kaz lefirkantott néhány utasítást Rotty számára, majd átnyújtott neki egy teli zacskó krugét. – Nyugodtan étkezzen a szálloda éttermében, Fahey úr, de szeretném megkérni, hogy mondjon le a látványosságokról, és maradjon inkább a hotelben, amíg ismét kapcsolatba nem lépünk. Ha bárki is érdeklődik, mi járatban van errefelé, mondja egyszerűen, hogy csak pihenni és kikapcsolódni szeretne.

Colm végigmérte Rottyt, majd Kazra tekintett. Határozottan kifújta tüdejéből a levegőt.

– Nem. Köszönöm, de ez hiba volna. – Jesper felé fordult. – Találunk más módot az adósságunk visszafizetésére. Vagy új életet kezdünk valahol máshol.

– Nem adhatod fel a tanyát – jelentette ki Jesper. Lehalkította a hangját. – Anya is ott van. Nem hagyhatjuk el.

– Jes…

– Kérlek, apa! Hadd hozzam rendbe ezt az egész rémes helyzetet! Tudom… – Jesper nagyot nyelt, csontos válla előregörnyedt. – Tudom, hogy cserben hagytalak. Csak adj még egy esélyt! – Nyina erősen gyanította, hogy Jesper nem csupán az apjához intézi a szavait.

– Nem tartozunk ide, Jes. Ez a hely túlságosan hangos, törvénytelen és alantas. Az égvilágon semminek sincs értelme.

– Fahey úr – szólt csendesen Kaz. – Tudja, mit mondanak a legelőn való sétálgatásról.

Jesper meglepetten felvonta a szemöldökét, Nyina pedig elfojtotta ideges nevetését. Ugyan mit tudhat a Hordó gonosztevője a legelőkről?

– Lehajtott fejjel, nyitott szemmel járj! – válaszolta Colm.

Kaz bólintott.

– Csak gondoljon Ketterdamra úgy, mintha egy jókora legelő volna! – javasolta a bandavezér. Colm szája szögletében halovány mosoly jelent meg. – Adjon három napot, hogy megszerezzük a pénzét, és biztonságban kijuttassuk Kerchből a fiával együtt.

– Komolyan lehetséges?

– Ebben a városban bármi megtörténhet.

– Ez a gondolat nem igazán tölt el lelkesedéssel. – Colm felállt, Jesper pedig talpra ugrott.

– Apa?

– Három nap, Jes. Aztán hazamegyünk. Pénzzel vagy pénz nélkül. – A fia vállára tette a kezét. – A szentek szerelmére, vigyázzatok magatokra! Mindnyájan!

Nyina hirtelen gombócot érzett a torkában. Matthias háborúban veszítette el a szeretteit. Nyinát kislány korában szakították el a családjától, hogy kiképezzék. Wylant gyakorlatilag kiűzték az apai házból. Kuvej elveszítette az édesapját és a hazáját is. Kaz pedig? Nyina nem akarta tudni, miféle sötét sikátorból kászálódott ki a banda vezére. Jespernek azonban még volt hová mennie, volt valakije, hogy gondoskodjon róla, hogy azt mondja neki: Minden rendben lesz. Nyina lelki szemei előtt aranyló rétek jelentek meg a felhőtlen kék ég alatt, és feltűnt egy deszkából épített kis ház is, amit vörös tölgyfák védelmeztek a szél ostromától. Egy biztonságot nyújtó otthon.

Nyina azt kívánta, bárcsak Colm Fahey bemasírozhatna Jan Van Eck irodájába, és elébe állva az arcába vághatná, hogy adja vissza Inejt, különben bemos neki egyet az öklével. Azt kívánta, bárcsak akadna valaki a városban, aki segítene nekik, bárcsak ne volnának ennyire egyedül. Szívből kívánta, bárcsak Jesper magával vihetné mindnyájukat. Nyina még sohasem járt Novij Zemben, de az elképzelt aranyló mezők utáni vágyódása nagyon is honvágyhoz volt hasonló. Butácska, korholta magát a lány. Ne légy gyerekes! Kaznak igaza van: ha igazságra vágynak, maguknak kell igazságot szolgáltatniuk. Ám a gondolattól még nem könnyebbült meg sajgó, sóvárgó szíve.

Akkor azonban Colm búcsút vett a fiától, majd Rotty és Specht kíséretében távozott a sírkövek sorai között. Még egyszer megfordult, hogy integessen, azután eltűnt a szemük elől.

– Vele kellene mennem – mondta Jesper az ajtóban toporogva.

– Egyszer már kis híján sikerült megöletned – jegyezte meg Kaz.

– Tudjuk, ki áll az egyetemi támadás mögött? – kérdezte Wylan.

– Jesper apja a stadwatch őrsére ment – válaszolta Matthias. – Biztosra veszem, hogy rengeteg tiszt hajlik a megvesztegetésre.

– Így igaz – helyeselt Nyina. – De nem lehet véletlen, hogy a bank éppen most akarja behajtani az adósságát.

Wylan letelepedett az asztalhoz.

– Ha a bankok is benne vannak, talán az apám áll az egész mögött.

– Pekka Rollinsnak is nagy befolyása van a bankokra – szögezte le Kaz, és Nyina észrevette, ahogyan kesztyűs keze megfeszül botja varjúfejes végén.

– Vajon összedolgoznak? – vetette fel Nyina.

Jesper kimerülten megdörzsölte az arcát.

– Az összes szentek és Eva nénikéd nevében remélem, hogy nem!

– Nem zárok ki semmit – felelte Kaz. – De mindez nem változtat a ma esti terveinken. Tessék! – Benyúlt az egyik falban rejlő résbe.

– A revolvereim! – kiáltott fel Jesper örvendezve, és a mellkasához szorította a fegyvereket. – Szervusztok, drágaságaim! – Káprázatos mosoly ragyogott fel az arcán. – Visszaszerezted őket!

– Gyerekjáték feltörni a Cumulus széfjét.

– Köszönöm, Kaz. Hálásan köszönöm!

Minden csepp melegség, amit Jesper apjának irányában tanúsított, eltűnt Kaz viselkedéséből, mégpedig olyan hirtelen és nyomtalanul, mint az aranyló mezőkről szóló álom.

– Mire jó egy mesterlövész a fegyverei nélkül? – kérdezte Kaz, láthatóan észre sem véve, amint Jesper mosolya lehervad az arcáról. – Túl régóta tartozol már. Mindnyájunk tartozása rég lejárt. Ma éjjel azonban elkezdjük leróni az adósságunkat.

Beesteledett, ők pedig épp úton voltak, hogy visszafizessenek mindent. A telihold vakító fényével ragyogott le rájuk, akár egy fehéren szikrázó, éber szem. Nyina kirázta a kabátujját. Végre megtört a tél hidege, és beköszöntött az igazi késői tavasz. Vagy legalábbis ami Kerchben érezhető volt belőle: egy állat szájának nedves, fogságba zárt melege, amit csupán a rövid, kiszámíthatatlan viharok törnek néha meg. Matthias és Jesper már jó korán lement a kikötőhöz, hogy ellenőrizze az ott horgonyzó gondelt. Azután a kiindulási pont felé vették az irányt, Kuvejt a Fekete Fátyol-szigeten hagyva Rottyval és Spechttel.

A hajó némán siklott előre a vízen. Nyina látta az útjukat vezérlő fények csillogását a messzi távolban.

Jesper revolverei ismét az oldalán lógtak. Matthiasszal együtt még puskát is vittek magukkal a vállukra vetve. Kaz egy pisztolyt rejtett a kabátjába, vele volt az a démoni botja is, és Nyina észrevette, ahogyan Wylan az erszényén nyugtatja a kezét. Tele volt robbanószerekkel, villanóbombákkal és még ki tudja, mi mindennel.

– Nagyon remélem, hogy nem követünk el hibát – sóhajtott fel Wylan. – Az apám felkészülten fog várni ránk.

– Számítok rá – válaszolta Kaz.

Nyina ujjai a könnyű tavaszi kabátja zsebébe rejtett pisztoly markolatát súrolták. Még sohasem volt szüksége revolverre, nem is vágyott rá soha. Mert én magam voltam a fegyver. Ám most egyáltalán nem bízott magában. Rendkívül ingatagnak érződött a képességei fölötti hatalma, mintha folyton olyasmi felé nyújtózna, ami éppen csak egy kicsivel esik távolabb, mint gondolná. Biztos akart lenni abban, hogy ma éjszaka képes lesz elérni. Nem követhet el hibát, hiszen Inej élete múlhat rajta. Nyina tudta jól, hogy ha ott lett volna Vellgelukon, biztosan másként alakul a csata kimenetele. Sohasem tudják elrabolni Inejt, ha Nyina elég erős, hogy szembeszálljon Van Eck pribékjeivel.

Na és ha még parem is kering az ereiben? Senki sem állhatta volna útját.

Nyina határozottan megrázta a fejét. Ha paremhez jutottál volna, mostanra teljesen függővé váltál volna, és jó úton haladnál a Kaszás Bárkája felé.

Egyikük sem szólalt meg, amikor partot értek, majd a lehető leggyorsabban kiszálltak. Kaz intett, hogy foglalják el a pozíciójukat. Abban egyeztek meg, hogy a bandavezér északról indul el, Matthias és Wylan keletről, Nyina és Jesper pedig a nyugati szélen strázsáló őröket intézi el.

Nyina megmozgatta az ujjait. Négy őrt kell elhallgattatni. Elméletileg könnyű feladat. Néhány hete még az is lett volna. Lelassította volna a szívverésüket. Szép csendesen eszméletlenségbe kényszerítette volna őket, mindenféle riadalom nélkül. Most azonban eltöprengett, hogy vajon a nyirkos levegőtől vagy saját ideges izzadságától tapadt-e a ruhája olyan kellemetlenül a testére.

Sajnos hamarosan meg is pillantotta az első két őr alakját a posztjukon. Az alacsony kőfalnak támaszkodva álltak, puskájukat maguk mellé döntve, csendes beszélgetésük lusta folyamként hömpölygött. Könnyedén.

– Altasd el őket szépen! – mondta Jesper.

Nyina az őrökre összpontosított, ráhangolódott a testükre, kereste és kutatta a szívverésüket, vérük zubogó ritmusát. Mintha vakon botorkált volna a sötétben. Az égvilágon semmit sem talált. Homályosan érzékelte ugyan a körvonalaikat, de ez csupán halovány észlelés volt, semmi több. Szemével látta, fülével hallotta őket, de azon kívül teljes csend uralkodott. Az a lényében rejlő másik érzék, az a bizonyos adottság, ami azóta benne él, hogy az eszét tudja, annak az erőnek a szíve-lelke, ami gyermekkora óta állandó társa, egész egyszerűen megszűnt létezni. Csakis a parem járt az eszében, a jóleső izgalom, a korlátlan könnyedség, mintha a kezében tartaná az egész univerzumot. Képtelen volt másra gondolni,

– Mire vársz? – türelmetlenkedett Jesper.

Talán egy hangra vagy pusztán a jelenlétükre felfigyelve az egyik őr feléjük pillantott, tekintete a sötét árnyakat kutatta. Kezébe vette a puskáját, és jelzett a társának, hogy kövesse.

– Erre tartanak. – Jesper megmarkolta a pisztolyát.

Jaj, szentek! Ha Jesper most lőni kényszerül, minden őr felfigyel rájuk. Riadót fújnak, és talán az egész tervük füstbe megy.

Nyina minden csepp akaraterejével összpontosított. Görcsbe rántotta a parem utáni vágyódás, belereszketett a teste, elszánt karmaival a koponyájába vájt. Nem vett tudomást róla. Az egyik őr megtorpant, és térdre roskadt.

– Gillis! – szólt a másik őr. – Mi történt? – Nem volt azonban elég bolond, hogy leengedje a fegyvert a kezében. – Állj! – kiáltotta a fickó az irányukba, még mindig a barátját támogatva. – Azonosítsák magukat!

– Nyina! – suttogta Jesper dühösen. – Csinálj már valamit!

Nyina ökölbe szorította a kezét, megpróbálva összeszorítani az őr gégéjét, nehogy segítségért kiáltson.

– Azonosítsák magukat!

Jesper előhúzta a fegyverét. Ne, ne, ne! Nem akart Nyina lenni az oka, ha ez a küldetés végül balul sül el. A parem feladata az lett volna, hogy megölje vagy békén hagyja, nem pedig az, hogy ebbe a tehetetlen, nyomorúságos purgatóriumba zárja. Végigsöpört Nyinán a düh hulláma; tiszta, tökéletes, koncentrált harag. Elméje hirtelen megnyílt és előretört, megragadott valamit, nem egy testet, hanem valami mást. A szeme sarkából mozgásra lett figyelmes, egy homályos alak lépett elő az árnyak közül – egy porfelhő, és az előbb őket szólongató őr felé iramodott. A fickó csak csapkodott maga körül, mintha egy szúnyogfelhőt próbálna elhessegetni, de az árnyalak egyre gyorsabban pörgött, csaknem láthatatlan gomolyagként. Az őr sikolyra nyitotta a száját, és a felleg egyszer csak szertefoszlott. A fickó egy nyögéssel hátrazuhant.

A társa továbbra is szédülten egyensúlyozott a térdén. Nyina és Jesper előrelépett, és Jesper alaposan fejbe kólintotta hátulról a szerencsétlent a pisztolya markolatával. A fickó eszméletét vesztve a földre roskadt. Óvatosan szemügyre vették a másik őrt. Nyitott szemmel feküdt, és a csillagos eget bámulta. Szájából és orrából finom, fehér por szivárgott.

– Ez te voltál? – kérdezte Jesper.

Vajon tényleg ő volt? Nyina szinte érezte a port a saját szájában. Ilyesmi nem történhetett. Egy korporál az emberi testet képes manipulálni, nem pedig a szervetlen anyagot. Ez egy fabrikátor műve volt, mégpedig egy hatalmas erejű fabrikátoré.

– Nem te csináltad?

– Értékelem, hogy ennyire bízol a képességeimben, de ez mind a te műved, szépségem.

– Nem akartam megölni. – Na és mit akart tenni? Csak el akarta hallgattatni. A por most vékony vonalban szivárgott a fickó szájából.

– Még van két őr – mondta Jesper. – Máris késésben vagyunk.

– Mi lenne, ha egyszerűen csak fejbe kólintanánk őket?

– Rendkívül furfangos. Tetszik.

Nyina testén furcsa érzés kúszott végig, többé viszont már nem tombolt testében olyan erővel a parem utáni sóvárgás. Nem akartam megölni. Nem számított. Pillanatnyilag nem számíthatott. Az őröket kiiktatták, és a tervük működésbe lépett.

– Gyerünk! – szólt Nyina. – Szerezzük vissza Inejt!

7. Inej

Inej álmatlanul töltötte az éjszakát a sötétségben. Amikor elkezdett korogni a gyomra, erősen gyanította, hogy már reggel van, de most senki sem érkezett, hogy levegye a kendőt a szeméről, vagy tálcán kínáljon neki valamit. A jelek szerint Van Eck nem érezte többé szükségét annak, hogy továbbra is elkényeztesse; kétségkívül észrevette a foglyon a félelem jeleit. Mostantól ezt fogja eszközként használni, nem Bajan szuli szemét vagy erőltetett kedveskedését.

Amikor borzongó remegése alábbhagyott, Inej közelebb vergődött a szellőzőhöz, de kénytelen volt megállapítani, hogy szorosan lezárták. Nyilván addig kerítettek rá sort, amíg a színházban időzött. Nem lepődött meg. Sejtette, hogy Van Eck szándékosan hagyta őrizetlenül a nyílást, mert reményt akart adni neki, azután hirtelen el is ragadni.

Lassan végül kezdtek kitisztulni a gondolatai, és amint a csendben feküdt, kiötlött egy tervet. Beszélni fog. Rengeteg titkos ház és rejtekhely létezett, amiket a Söpredék már nem használt, mivel lelepleződtek, vagy egyszerűen csak nem voltak többé megfelelőek számukra. Inej így akarta kezdeni a mondandóját. Azután ott voltak a feltehetően még biztonságos helyek, amiket a Hordóban tanyázó egyéb bandák birtokoltak. Tudott egy átalakított konténerről a Harmadik kikötőben, amit a Liddik alkalmanként igénybe vettek. A Viharsirályok szívesen húzták meg magukat egy rozzant hotelben, néhány utcányira a Deszkától. Lekváros Gyümölcstorta Háznak nevezték a helyet a kifakult málnaszíne és a fehér ereszek miatt, amik úgy hatottak, mintha cukormáz díszítené az épületet. Van Ecknek egy egész éjszakába telne, hogy az összes helyiséget átkutassa. Inej húzni akarta az időt. Bejáratja Van Eckkel és embereivel egész Ketterdamot, hogy Kaz után keresgéljenek. Inej sohasem volt egy nagy színésznő, de a Vadaskertben régen éppen elégszer kényszerült hazugságra, és kétségtelenül elég időt töltött Nyinával, hogy tanuljon egyet s mást.

Amikor Bajan végre megjelent, és levette a kendőt a szeméről, hat fegyveres őr állt mellette. Inej nem igazán tudta, mennyi idő telhetett el, azonban úgy sejtette, hogy egy teljes nap. Bajan arca sápadtnak tűnt, és egyértelműen kerülte Inej tekintetét. A lány azt remélte, hogy a férfi egész éjjel éberen feküdt, és Inej szavainak súlya nyomta a szívét. Bokáját szabaddá tette, de a köteleit bilincs váltotta fel, ami hangosan csörömpölt, miközben az őrök végigvezették a folyosón.

Ez alkalommal a színház hátsó ajtaján át kísérték be a színpadig a porral belepett régi díszletek és félredobott kellékek mellett. A molyrágta zöld függönyöket leengedték, így az ürességtől kongó nézőtér és az erkélyek nem voltak többé láthatók. A színpadi díszlet furcsa meghittséget árasztott a színház többi részétől elzárva, a színpadi világítás melegséget sugárzó fényében. Inkább egy valódi orvos műtőjére hasonlított, mintsem színpadra. Inej pillantása megakadt az asztal roncsolt sarkán, ahol az előző éjszaka feküdt, majd hirtelen elfordította a fejét.

Van Eck a pengeorrú őrrel várt rá. Inej némán fogadkozott magában. Még akkor is, ha a terve kudarcot vall, péppé zúzzák a lábát, és soha többé nem tud járni, meg fogja találni a módját, hogy bosszút álljon Van Ecken. Nem tudta még, hogyan kezd majd hozzá, de sikerülni fog. Már túl sok mindent átélt ahhoz, hogy Jan Van Eck eltapossa.

– Talán fél, Ghafa kisasszony? – kérdezte Van Eck.

– Igen.

– Ó, igazán őszinte… Készen áll arra, kisasszony, hogy eláruljon nekem mindent, amit tud?

Inej mély lélegzetet vett, lehorgasztotta a fejét, mégpedig abban a reményben, hogy a tétova bizonytalanság meggyőző jeleit mutatja.

– Igen – suttogta.

– Hallgatom.

– Mi a biztosíték arra, hogy nem esik bántódásom, miután megszerezte az értesüléseit? – kérdezte Inej óvatosan.

– Ha a megszerzett értesülés hasznos, nem kell tartania tőlem, Ghafa kisasszony. Nem vagyok kegyetlen ember. Azokat a módszereket alkalmaztam, amelyekhez ön is leginkább hozzászokott, vagyis a fenyegetést és az erőszakot. A Hordó már kiképezte, hogy ilyen bánásmódra számítson – magyarázta Van Eck. Szavai úgy hangoztak, mint Tante Heleené. Miért kényszerítesz ilyen alantas módszerekre? Magad hozod fejedre a büntetést, kislány.

– Akkor a szavát adja? – kérdezte Inej. Abszurd kérdés volt. Van Eck pontosan nyilvánvalóvá tette, mennyit ér a szava, amikor megszegte az egyezséget a Vellgelukon, és mindnyájukat megpróbálta eltenni láb alól.

Ám a férfi komolyan bólintott.

– Így van – válaszolta. – Az üzlet az üzlet.

– Kaz sohasem tudhatja meg.

– Persze, persze – helyeselt némileg türelmetlenül.

Inej megköszörülte a torkát.

– A Kék Mennyország egy klub nem messze a Deszkától. A fölötte lévő helyiségeket Kaz régen lopott áruk rejtegetésére használta. – Ez igaz volt. A helyiségeknek pedig még mindig üresnek kell lenniük. Kaz már nem használta őket többé, miután rájött, hogy az egyik pultos tartozik a Tízes Oroszlánoknak. Nem akarta, hogy bárki is jelentéseket adjon tovább az ügyeiről.

– Nagyon jó. És még?

Inej az ajkát harapdálta.

– Egy lakás a Kolstraaton. Nem emlékszem a házszámra. Az ablakai néhány játékbarlang hátsó bejáratára néznek a Keleti Dongában. Korábban megfigyelésre használtuk.

– Valóban? Kérem, folytassa!

– Van egy konténer…

– Tudja, mire gondolok, Ghafa kisasszony? – Van Eck közelebb lépett hozzá. Nem tükröződött düh az arcán, csaknem jókedvűnek látszott. – Nem gondolom, hogy a felsorolt helyszínek közül akármelyik is valódi.

– Én soha…

– Szerintem csupán félre akar vezetni engem, miközben a kiszabadítására vár, vagy egy másik haszontalan szökési kísérletet forgat a fejében. De nem kell várnia, Ghafa kisasszony. Brekker úr ebben a szent percben már úton van, hogy megmentse. – Intett az egyik őrnek. – Emeld fel a függönyt!

Inej hallotta a kötelek nyikorgását, és a rongyos függönyök lassan felemelkedtek. A színház tele volt a folyosókon ácsorgó őrökkel, lehettek legalább harmincan, de talán még többen is, mindnyájan puskával és husánggal felfegyverkezve. Lenyűgöző erődemonstráció. Nem, gondolta magában Inej, amint felfogta Van Eck szavait.

– Úgy van, Ghafa kisasszony – folytatta Van Eck –, már jön a hőse. Brekker úr szereti azt hinni, hogy nincs nála okosabb ember egész Ketterdamban, így arra gondoltam, hogy kihasználom az önteltségét, és hagyom, hadd játssza az okosat. Rájöttem, hogy nem érdemes rejtegetnem önt, egyszerűen hagyom, hogy ő találjon magára.

Inej a homlokát ráncolta. Ez nem lehet. Nem lehet! A kereskedő valóban túljárhatott Kaz eszén? Inejt használta fel rá?

– Bajan mindennap fel és alá járkált a parancsomra az Eil Komedie épületéből. Úgy gondoltam, hogy egy szuli fiú nagy feltűnést fog kelteni, és bármilyen mozgás észrevehető lesz egy állítólag kihalt szigeten. Ma estig nem voltam biztos benne, hogy Brekker bedől-e a trükknek; valósággal tűkön ültem. De sikerült. Nem sokkal ezelőtt kiszúrtunk két embert a csapatából, amikor éppen vízre bocsátottak egy gondolát. Azt a nagy fjerdait és a zemeni fiút. Futni hagytam őket. Önhöz hasonlóan, ők is csupán jelentéktelen gyalogok a sakktáblán. Kuvej a fődíj, és maga Brekker ura végül meg fogja adni nekem, amivel tartozik.

– Ha tisztességesen járt volna el velünk, Kuvej már a kezében volna – válaszolta Inej. – Az életünket kockáztattuk, hogy kiszabadítsuk a Jégudvarból. Mindent kockára tettünk. Be kellett volna tartania a szavát.

– Egy hazafi felajánlotta volna, hogy akár jutalom nélkül is kiszabadítja Kuvejt.

– Egy hazafi? A jurdaparemmel kapcsolatos tervei zűrzavart fognak okozni Kerchben.

– A piacok ellenállók. Kerch is túl fogja élni. Talán az elkövetkező változások meg is erősítik. De maga és a magafajták nem boldogulnak majd olyan könnyen. Maga szerint a Hordó parazitái hogy fogják kezelni a helyzetet, amikor háborúban leszünk? Amikor a becsületes férfiaknak nincs egyetlen elherdálni való vasuk sem, inkább a gondokon jár az eszük, mintsem a kicsapongáson.

Inej ajka mosolyra görbült.

– A csatornapatkányoknak saját túlélési módszereik vannak, nem számít, milyen erővel akarja kiirtani őket.

Van Eck elmosolyodott.

– Ide hallgass, kislány! A legtöbb barátod nem fogja túlélni ezt az éjszakát.

Inej Jesperre, Nyinára és Matthiasra gondolt, és az édes Wylanre, aki sokkal jobb apát érdemelt ennél az erkölcstelen féregnél. Van Eck számára ez nem csak a győzelemről szólt. Személyes bosszú volt.

– Maga gyűlöl bennünket.

– Őszintén szólva, te a legkevésbé sem érdekelsz, akármi voltál, is akrobata, táncos vagy bármi, mielőtt romlást hoztál erre a városra. De bevallom, Kaz Brekker igenis szúrja a szememet. Könyörtelen, kegyetlen, erkölcstelen. Korrupcióval táplálja a korrupciót. Egy ilyen figyelemre méltó elme nagy hasznomra vált volna. Uralhatta volna a várost, felépíthetett volna valamit, nyereséget termelhetett volna, mindenki számára előnyt kovácsolva. De Brekker inkább csupán kiválóbb emberek munkáin élősködik.

– Kiválóbb emberek? Mint maga?

– Fájdalmas lehet hallani, de így igaz. Amikor egyszer elhagyom ezt a világot, a valaha ismert legnagyobb hajózási birodalom marad utánam, a jólét motorja, Ghezen dicsősége, hatalmas kegyének a jele. Ugyan ki fog emlékezni egy magadfajta lányra, Inej Ghafa? Mégis mi marad utánad és Kaz után, az elégetett holttesteken kívül a Kaszás Bárkáján?

A színházon kívül kiabálás hallatszott, majd hirtelen minden elcsendesült, amint az őrök a bejárati ajtók felé fordultak.

Van Eck az órájára pillantott.

– Pontban éjfélkor. Brekkernek van érzéke a drámai belépőhöz.

Újabb kiáltás hallatszott, majd egy rövid lövés. Hat őr hátulról megkötözte Inej lábát. A lányt tehetetlenség fojtogatta. Kaz és a többiek nemsokára belesétálnak a csapdába, és Inejnek semmi esélye, hogy figyelmeztesse őket.

– Bölcsebbnek találtam, ha nem hagyom őrizetlenül a környéket. – magyarázta Van Eck. – Nem szeretnénk, ha túl könnyen menne, és elrontanánk a játékot.

– Kaz sosem fogja elárulni, hol van Kuvej.

Van Eck kaján vigyorral nézett rá.

– Csupán azon tűnődöm, melyik bizonyul majd hatékonyabbnak: Brekker urat megkínozni, vagy arra kényszeríteni, hogy nézze végig, ahogy téged kínozlak meg. – Van Eck közelebb hajolva, összeesküvő hangon folytatta: – Elmondhatom, hogy először is lehúzom a kesztyűjét, és eltöröm az összes ujját azon az enyves kezén.

Inej Kaz sápadt, furfangos kezére gondolt, jobb ujjpercén a forradás fényes hegszövetére. Van Eck eltörheti Kaz minden ujját és mindkét lábát, és még csak meg sem mukkanna. De mi lesz, ha az emberei lehúzzák Kaz kesztyűjét? Inej még mindig nem értette, miért van szüksége rá, vagy miért ájult el a börtönkocsiban a Jégudvar felé tartó úton, de tudta, hogy Kaz nem viseli el mások érintését. Mennyire lenne képes elrejteni a gyengeségét? Milyen gyorsan találná meg Van Eck a sebezhetőségét, hogy kihasználja? Mennyi ideig tartana, amíg Kaz meghátrál? Nem tudta elviselni. Inej örült, hogy nem tudja, hol van Kuvej. Hamarabb megtörne, mint Kaz.

Csizmák kopogása hallatszott a folyosón, lépések mennydörgése. Inej hirtelen előrehajolva kiáltani próbált, hogy figyelmeztesse a barátait, de egy őr szorosan befogta a száját, és karjaival lefogta a lány egész testét.

Az ajtó kinyílt. Harminc őr emelte fel harminc puskáját, és harminc felhúzott ravasz kattant. Az ajtóban álló fiú hátrálni kezdett, arca holtsápadt volt, göndör barna fürtjei összekuszálódtak. Van Eck vörös és aranyszínű egyenruháját viselte.

– Én… Van Eck uram – lihegte a fiú, kezét védekezően a magasba tartva.

– Pihenj! – parancsolta Van Eck az őröknek. – Mi az?

A fiú nyelt egyet.

– Uram, a ház a tónál. A víz felől közelítették meg.

Van Eck felpattant, hátradöntve a székét.

– Alys!

– Egy órával ezelőtt elvitték.

Alys. Jan Van Eck csinos, várandós felesége. Inej szívében remény ébredt, de gyorsan elfojtotta, nem mert reménykedni.

– Meggyilkolták az egyik őrt, a többit megkötözve hagyták a kamrában – folytatta a fiú egy szuszra. – Volt egy üzenet az asztalon.

– Hozd ide! – utasította Van Eck. A fiú végigsietett a folyosón, és Van Eck kikapta a cetlit a kezéből.

– Mi… Mi áll rajta? – kérdezte Bajan. Remegett a hangja. Talán Inejnek igaza volt Alysszel és a zenetanárral kapcsolatban.

Van Eck arcon vágta.

– Ha kiderül, hogy bármit is tudtál erről…

– Nem tudtam! – tiltakozott Bajan. – Nem tudtam az égvilágon semmit. Pontról pontra követtem az utasításait!

Van Eck összegyűrte a papírfecnit a markában, de Inejnek még sikerült kibetűznie Kaz kusza, félreismerhetetlen kézírását: Holnap dél. Goedmed híd. A lány a késeivel együtt.

– Az üzenetet ezzel súlyozták le. – A fiú a zsebébe nyúlt, és elővett egy nyakkendőtűt, amit egy arany babérlevélbe foglalt kövér rubin díszített. Kaz lopta el Van Ecktől, amikor megkapták a jégudvaros melót. Inejnek nem volt lehetősége eladni, mielőtt elhagyták volna Ketterdamot. Valahogyan Kaznak újra sikerült megkaparintania.

– Brekker – mordult fel Van Eck, hangjában feszült haraggal.

Inej nem bírta tovább. Nevetésben tört ki.

Van Eck keményen megpofozta. Megragadta a lány tunikáját, és úgy megrázta, hogy még a csontjai is beleremegtek.

– Brekker úgy gondolja, hogy még mindig valamiféle játékot űzünk, ugye? Alys a feleségem, és az örökösömmel várandós.

Inej még erősebben nevetett, szédült kacagással tört elő belőle az elmúlt hét minden borzalma. Nem volt benne biztos, hogy abba tudná-e hagyni, még akkor sem, ha akarná.

– Elég ostoba volt, hogy mindezt el is mondja Kaznak Vellgelukon.

– Szóljak Franknek, hogy hozza a kalapácsot, és megmutassam, milyen komoly vagyok?

– Van Eck uram! – kérlelte Bajan.

Inej azonban többé nem volt megrémülve ettől az embertől. Mielőtt Van Eck újabb lélegzetet vett volna, felrántotta a homlokát, és összezúzta a férfi orrát. Az fájdalmas kiáltással elengedte a lányt, miközben vér ömlött elegáns kereskedőruhájára. Az őrei azonnal lecsaptak Inejre, és visszahúzták a helyére.

– Te kis nyomorult! – átkozódott Van Eck, egy monogramos zsebkendőt szorítva az arcához. – Bestia! Magam fogok egy kalapácsot, és mindkét lábadra…

– Gyerünk, Van Eck, fenyegessen csak! Nevezzen bárminek! Ha csak egy ujjal is hozzám ér, Kaz Brekker kivágja a csecsemőt a szépséges kis felesége hasából, és lelógatja a testét egy erkélyről a Tőzsdénél. – Bántó szavak voltak, bűntudatot is keltett benne ez a beszéd, de Van Eck megérdemelte, hogy elképzelje a lefestett jelenetet. Habár nem hitte, hogy Kaz véghez vinne egy ilyen borzalmas tettet, hálásnak érezte magát minden csúnya, ördögi dologért, amit Piszkoskéz tett, hogy megérdemelje a hírnevét. Egy olyan hírnevet, ami addig fogja kísérteni Van Ecket, amíg a felesége vissza nem tér.

– Hallgass! – kiáltotta Van Eck nyálat fröcsögve.

– Azt hiszi, nem fogja megtenni? – kötekedett Inej. Érezte az arcából áradó forróságot, ahol a férfi az imént megütötte, és világosan látta, hogy a kalapács még mindig az őr kezében van. Van Eck megfélemlítette, és most örömmel viszonozta a szívességet. – Aljas, könyörtelen, erkölcstelen. Nem ezek miatt a tulajdonságok miatt bérelte fel Kazt legelőször? Mert megteszi azokat a dolgokat, amiket senki más nem mer? Gyerünk, Van Eck! Törje el a lábamat, és nézze meg, mi történik. Tegye próbára!

Inej már csodálkozott magán. Tényleg elhitte, hogy egy kereskedő túl tudna járni Kaz Brekker eszén? Kaz kiszabadítja, majd megmutatják ennek a fickónak, mit csinálnak pontosan a bestiák és a csatornapatkányok.

– Nyugodjon meg! – mondta Inej, amint Van Eck az asztal sérült sarkába kapaszkodott. – Még a jobb embereket is rá lehet szedni.

8. Matthias

Matthias bizonyára sokáig fog vezekelni következő életében a jelenben elkövetett hibáiért, de mindig úgy hitte, hogy minden bűne és ballépése ellenére rejlik benne egy csipetnyi tisztesség, amit semmi sem ingathat meg. Mégis meg volt győződve, hogy ha csupán egyetlen további órát is kénytelen eltölteni Alys Van Eck társaságában, könnyedén kitekerheti a nőszemély nyakát, csak némi csend kedvéért.

A tóparti házon végrehajtott rajtaütés olyan pontossággal ment végbe, hogy Matthias őszinte elismeréssel adózott a tervezésnek. Alig három nappal Inej elrablása után Rotty felhívta Kaz figyelmét az Eil Komedie szigetén feltűnő fényekre, sőt arra a tényre is, miszerint csónakok közlekednek arrafelé szokatlan órákban, gyakran egy fiatal szuli férfival a fedélzetükön. A fiút Adem Bajanként sikerült is gyorsan azonosítani. Zenetanár volt, aki az elmúlt hat hónapban szerződött Van Eckhez. Állítólag Wylan távozása után csatlakozott Van Eck háztartásához, de Wylan nem lepődött meg, hogy az apja hivatásos zenetanárt szerzett a felesége mellé.

– Ért egyáltalán Alys a zenéhez? – kérdezte Jesper.

Wylan habozott a válasszal.

– Rendkívül lelkes – válaszolta végül.

Könnyű volt arra a következtetésre jutni, hogy Inejt az Eil Komedie szigetén tartják fogva, és Nyina rögtön utána akart eredni.

– Nem vitte ki Inejt a városból – mondta a lány. Arcán most először sejlett fel némi színfolt a paremmel vívott küzdelme óta. – Egyértelmű, hogy ott tartja.

Ám Kaz csupán mereven a messzeségbe bámult, arcán a szokásos furcsa kifejezéssel.

– Túlságosan is egyértelmű.

– Kaz…

– Szeretnél száz krugét szerezni?

– Mi a csapda?

– Fején találtad a szöget. Van Eck túlságosan is megkönnyíti számunkra a dolgot. Céltáblának használ minket. De a fickó nem a Hordóban született, mi pedig nem vagyunk ostoba fajankók, akik rávetik magukat az első fényes csalira, amit meglenget az orrunk előtt. Van Eck el akarja hitetni velünk, hogy Inej azon a szigeten raboskodik. Talán úgy is van. De bőséges tűzerő fogja várni az érkezésünket, talán még néhány paremet használó grisa is.

– Mindig oda csapj le, ahová a célpont nem figyel – mormolta Wylan.

– Jóságos Ghezen! – szörnyülködött Jesper. – Téged tényleg teljesen megrontottak.

Kaz a sírbolt padlójának járóköveihez ütögette a botja végét.

– Tudjátok, mi Van Eck legnagyobb baja?

– Nincs benne tisztesség? – vetette fel Matthias.

– Pocsék szülő? – kérdezte Nyina.

– A kopaszodás? – találgatott Jesper.

– Nem – felelte Kaz. – Túl sok a veszítenivalója. És a kezünkbe adott egy térképet arról, hogy mit lopjunk el először.

Azzal felpattant a helyéről, és felvázolta a terveket Alys elrablásáról. Van Eck számításaival ellentétben nem Inej kiszabadításával akart próbálkozni. Rá akarta kényszeríteni a kereskedőt, hogy a terhes feleségéért cserébe adja át a lányt. Az első kihívás az volt, hogy kiderítsék, hol tartózkodik az asszony. Van Eck nem volt bolond. Kaz sejtette, hogy a kereskedő kimentette Alyst a városból, amint megkötötte velük a hamis egyezséget, és kezdeti kutakodásaik meg is erősítették a gyanúját. Márpedig Van Eck biztosan nem egy raktárt, gyárat vagy ipari épületet választott a felesége rejtegetésére, de nem találták sem a kereskedő szállodáiban, sem Van Eck vidéki udvarházában, de az Elsmeer közelében fekvő tanyái egyikén sem. Elképzelhető volt, hogy valamiféle farmra vagy birtokra tüntette el az asszonyt az Igaz-tengeren túlra, ugyanakkor Kaz erősen kételkedett benne, hogy a fickó kitenné az örökösét váró asszonyt egy viszontagságos tengeri utazásnak.

– Van Ecknek biztosan akad néhány birtoka, amit nem tartalmaz a nyilvántartása – vélte Kaz. – Valószínűleg jövedelme is.

Jesper a homlokát ráncolta.

– Nem számít az adócsalás… nem is tudom… szentségtörésnek? Azt hittem, hogy Ghezen szolgálatának szentelte az egész életét.

– Ghezen és Kerch nem ugyanaz – válaszolta Wylan.

Természetesen, ha ki akarták nyomozni Van Eck titkos birtokait, először is be kellett férkőzniük Cornelis Smeet irodájába, és számos egyéb megtévesztő műveletre is szükségük volt. Matthias gyűlölte a sok hazugságot és csalást, de nem tagadhatta, hogy ilyen módon valóban sikerült értékes értesülésekhez jutniuk. Smeet aktáinak köszönhetően Kaz megtalálta a Hendriks név alatt nyilvántartott tóparti házat, ami egy könnyen védhető, kényelmes és szép birtok volt a várostól nagyjából tizenhat kilométernyire.

Mindig oda csapj le, ahová a célpont nem figyel. Bizony bölcs észjárás volt. Matthias nem is vonhatta kétségbe. Sőt, hamisítatlan katonai stratégia. Amikor az ember túlerővel áll szemben, mindig a legkevésbé védett célpontot kell megtámadnia. Van Eck arra számított, hogy Inejt próbálják meg kiszabadítani, így a lány őrizetére összpontosította minden haderejét. Kaz pedig meg is erősítette a hitében, amikor utasította Matthiast és Jespert, hogy minél észrevehetőbb módon hozzanak egy gondelt az egyik magánstéghez az Ötödik kikötőben. Amikor tizenegyet ütöttek a harangok, Rotty és Specht a Fekete Fátyol-szigeten hagyta Kuvejt, súlyos köpenybe burkolóztak, hogy elrejtsék az arcukat, és vízre bocsátották a csónakot, nagy feltűnést keltve a többi kikötőhelyről induló állítólagos honfitársaiknak címzett kiabálásukkal. Szerencsétlenek többsége csupán összezavarodott turista volt, akik nem értették, ugyan miért is ordibálnak rájuk idegenek egy gondelből.

Matthiasnak minden önuralmára szüksége volt, hogy ne szálljon vitába Kazzal, amikor Jesperrel osztotta be Nyinát a tóparti ház megtámadása során, habár maga is tisztában volt vele, hogy teljesen észszerű a párosítás. A legnagyobb csendben kellett kiiktatniuk az őröket, nehogy bárki riadót fújjon vagy pánikba essen. Matthias harci kiképzése és Nyina grisaképességei jelentették erre a garanciát, ezért választották szét kettőjüket. Jesper és Wylan már zajosabb adottságokkal rendelkezett, így csupán utolsó lehetőségként szállhattak be a harcba. Matthias azt is tudta jól, hogy ha őrzőkutya módjára követni kezdi a lány minden lépését a küldetéseiken, Nyina csinos csípőjére tett kézzel szórja majd fejére több különböző nyelven a világ legcifrább trágárságait. Ugyanakkor Matthias volt az egyetlen, talán Kuvej kivételével, aki pontosan tudta, mennyit is szenvedett a lány a Jégudvarból való visszatérésük óta. Nehéz volt most szó nélkül elengedni.

A tó túlsó partjáról közelítették meg a házat, és gyorsan elintézték a környéken strázsáló őröket. A parti villák többsége üresen állt, mivel még nem kezdődött el igazán a szezon, és az idő sem melegedett fel eléggé. Azonban a Van Eck-ház, vagyis helyesebben a Hendriks-ház ablakaiban világosság ragyogott. Az ingatlan egykor Wylan édesanyjának tulajdona volt, generációkon át, mielőtt Van Eck betette volna a lábát az ajtaján.

Szinte nem is érezték betörésnek; az egyik őr még szundikált is a fedett erkélyen. Matthias észre sem vette, hogy a támadásuk áldozatot követelt, amíg meg nem számolták az őröket. Nem volt azonban idő, hogy kikérdezze Nyinát és Jespert, vajon mi sült el balul. Megkötözték a többi őrt, majd beterelték őket a személyzettel együtt a kamrába. Végül felmentek a lépcsőn az emeletre, arcukon a Komedie Brute álarcával. Megálltak a zeneszoba előtt, ahol Alys egy zongora előtt ücsörgött meglehetősen bizonytalanul egy szék szélén. Bár arra számítottak, hogy mély álomba merülten találják majd az asszonyt, Alys éppen egy zenedarabon próbálta végigküzdeni magát.

– A szentekre! Mi ez az éktelen ricsaj? – suttogta Nyina.

– Azt hiszem, hogy a Boci, boci, tarka – válaszolta Wylan Szürke Ördög-jelmezének álarca és szarvai mögül. – De nehéz megállapítani.

Amint a zeneszobába beléptek, az asszony lábánál fekvő selyemszőrű terriernek volt annyi esze, hogy rájuk morogjon, de szegény csinos kis terhes Alys csupán így szólt a kottából feltekintve:

– Ez egy színdarab?

– Igen, kedvesem – válaszolta Jesper megnyugtatóan. – És maga benne a főszereplő.

Feladtak rá egy meleg kabátot, majd kikísérték a házból a várakozó csónakba. Az asszony olyan szelíd és engedelmes volt, hogy Nyinát már elfogta az aggodalom.

– Talán nem jut elég vér az agyába? – kérdezte suttogva Matthiastól.

Matthias nem igazán tudta mire vélni Alys viselkedését. Emlékezett rá, hogy a saját édesanyja összekeverte még a legapróbb dolgokat is, amikor a kishúgát várta. Egészen a faluig gyalogolt kicsiny házukból, mire észrevette, hogy felemás cipőt vett fel a lábára.

Ám félúton a város felé, amikor Nyina megbéklyózta az asszony kezét, és bekötötte a szemét is, szoros csomóra kötve a kendőt takaros varkocsokba font haján, Alys ha lassan is, de végre felfogta szorult helyzetének komolyságát. Szipogni kezdett, orrát pedig bársonyruhájának ujjába törölte. A szipogás reszkető sóhajtásokba váltott át, és mire kényelmesen elhelyezték Alyst a sírboltban, sőt még egy kispárnát is találtak a lábának, az asszony hosszú jajveszékelésben tört ki.

– Haza akarok meeeeeeenni! – zokogta. – A kutyámat akarom!

Attól a pillanattól kezdve abba sem hagyta a sírást. Kaz végül tehetetlen mozdulattal a magasba emelte a kezét, majd mindnyájan kivonultak a sírboltból, hogy egy kis csendhez juthassanak.

– A terhes nők mindig így viselkednek? – nyöszörögte Nyina.

Matthias belesett a kőépületbe.

– Csak akiket elrabolnak.

– Még a saját gondolataimat sem hallom – panaszkodott a lány.

– Esetleg levehetnénk róla a szemkötőt – javasolta Wylan. – Viselhetnénk inkább a Komedie Brute-maszkjainkat.

Kaz megrázta a fejét.

– Nem kockáztathatjuk, hogy később elvezesse ide Van Ecket.

– Ki fogja készíteni magát – jegyezte meg Matthias.

– Egy meló kellős közepén vagyunk – mondta Kaz. – Még sok mindennek kell történnie a holnapi fogolycsere előtt. Valaki találja meg a módját, hogy elhallgattassa, vagy én teszem meg.

– De hát csak egy rémült lány… – tiltakozott Wylan.

– Nem kértem személyiségjellemzést róla.

Wylan azonban nem hátrált meg.

– Kaz, ígérd meg nekem, hogy nem fogod…

– Mielőtt befejeznéd a mondatodat, jól gondold át, mennyibe kerülnek az ígéreteim, és mit vagy hajlandó fizetni értük.

– Nem Alys hibája, hogy a szülei belekényszerítették az apámmal kötött házasságba.

– Alys nem azért van nálunk, mert bármi rosszat követett el. Csupán eszköz a kezünkben.

– Csak egy terhes lány…

– A teherbe esés valójában nem számít különleges adottságnak. Kérdezd csak meg bármelyik szerencsétlen lányt a Hordóban!

– Inej nem akarná…

Kaz egy szempillantás alatt a sír falához préselte Wylant az alkarjával, botjának varjút formáló végét pedig a fiú állkapcsához szorította.

– Mondd meg még egyszer, mi a dolgom! – sziszegte. Wylan nagyot nyelt, ajka szólásra nyílt. – Rajta, mondd csak meg! – biztatta Kaz. – Akkor kivágom a nyelved a szádból, és odavetem az első utamba kerülő kóbor macskának.

– Kaz… – szólt Jesper óvatosan. Kaz nem vett tudomást róla.

Wylan makacsul összeszorította a száját. A fiú tényleg nem tudta, mi a saját jól felfogott érdeke. Matthias hirtelen azon kezdett töprengeni, vajon közbe kellene-e avatkoznia Wylan védelmére, de Kaz végül elengedte a fiút.

– Tömje be valaki a száját annak a nőnek, mielőtt visszatérek – utasította az embereit, majd nagy léptekkel kisétált a temetőbe.

Matthias az égre emelte a tekintetét. Ezeknek a hibbantaknak egy hathetes kiképzőtáborra volt szükségük, és talán még egy kiadós verésre is.

– Bölcsebb, ha nem emlegeted Inejt – tanácsolta Jesper, amíg Wylan leporolta magát. – Tudod, ha esetleg kedves az életed.

Wylan megrázta a fejét.

– Hát nem Inejről szól ez az egész?

– Nem. Ez is a nagy terv része. Nem emlékszel? – válaszolta Nyina megvető horkantással. – Inej kiszabadítása Van Eck fogságából csupán az első lépés.

Mindnyájan visszamentek a sírboltba. A lámpás fényében Matthias megállapította, hogy Nyina kifejezetten jó színben van. Talán pozitív hatással volt rá a figyelemelterelés, amit a tóparti ház megtámadása okozott, bár Matthias továbbra sem tudott megfeledkezni a tényről, hogy egy őr meghalt a betörés során, pedig a küldetésnek nem kellett volna emberáldozatokat követelnie.

Alys végül elcsendesült, és a hasát dédelgetve üldögélt, csendes, boldogtalan csuklás közepette. Tett némi halovány kísérletet a szemkötő eltávolítására, de Nyina ügyesen megkötötte a kendőt. Matthias kérdő pillantást vetett Kuvejre, aki az asszonnyal szemben ücsörgött az asztal túlfelén. A shu fiú csupán vállat vont.

Nyina letelepedett Alys mellé.

– Szeretne… egy kis teát?

– Mézzel? – kérdezte Alys.

– Hát… Cukrunk talán van.

– Én csak mézzel és citrommal szeretem a teát.

Nyina olyan arcot vágott, mint aki mindjárt Alys arcába vágja, pontosan hová is tegye a mézet a citrommal együtt, ezért Matthias sietve közbevágott.

– Na és mit szólna egy csokis kekszhez?

– Ó, imádom a csokoládét!

Nyina összevonta a szemöldökét.

– Nem emlékszem olyasmire, hogy engedélyt adtam volna a csokis kekszem elosztogatására.

– A jó ügy érdekében – felelte Matthias, és előhozta a fémdobozt. Abban a reményben vásárolta a süteményt Nyinának, hogy ráveheti a lányt az evésre. – Különben is, alig nyúltál hozzá.

– Mert későbbre tartogatom – vágott vissza Nyina szipogva. – Nem kellene ujjat húznod velem, amikor édességről van szó.

Jesper lelkesen bólogatott.

– Akárcsak egy desszertgyűjtögető sárkány.

Alys vakon tekergette jobbra-balra a fejét.

– Mindnyájan olyan fiatalnak hangzotok – állapította meg. – Hol vannak a szüleitek?

Wylan és Jesper nevetésben tört ki.

– Mi olyan mulatságos?

– Semmi – nyugtatta meg Nyina. – Csak idiótán viselkednek.

– Hékás! – tiltakozott Jesper. – Nem mi fosztogatjuk a sütikészleteidet!

– Nem engedek csak úgy bárkit a sütikészleteimhez – válaszolta Nyina egy kacsintással.

– Úgy van – mormolta Matthias. Egyszerre örült, amiért Nyina ismét önmaga, és bosszankodott, amiért éppen Jesper csalt mosolyt az arcára. Legszívesebben egy vödörbe dugta volna a fejét. Úgy viselkedett, akár egy szerelmes csitri.

– Szóval – mondta Jesper, átkarolva Alys vállát. – Meséljen nekünk a mostohafiáról!

– Miért? – értetlenkedett Alys. – Talán őt is el akarjátok rabolni?

Jesper megvetően horkantott.

– Erősen kétlem. Úgy hallottam, hogy rengeteg baj van vele.

Wylan összefonta maga előtt a karját.

– Én viszont úgy hallottam, hogy tehetséges és meg nem értett személyiség.

Alys a homlokát ráncolta.

– Én tökéletesen megértem. Egyáltalán nem motyog, vagy ilyesmi. Ami azt illeti, egy kicsit úgy beszél, mint te. – Wylan arca összerándult, amikor Jesper kétrét görnyedt a kacagástól. – És igen, nagyon is tehetséges. Zenét tanul Belendtben.

– De mégis milyen? – erősködött Jesper. – Vannak titkos félelmei? Rossz szokásai? Esetleg ostoba rögeszméi?

Wylan az asszony felé tolta a süteményes dobozt.

– Vegyen még egy kekszet!

– Már hármat evett! – tiltakozott Nyina.

– Wylan mindig kedves volt a madaraimhoz. Hiányoznak a madaraim. És Rufus is. Haza akarok meeeeeeeenni! – Azzal Alys megint könnyekben tört ki.

Nyina lemondóan az asztal lapjára ejtette a fejét.

– Gratulálok! Már azt hittem, hogy végre lesz részünk egy kis csendben. A semmiért áldoztam fel a süteményeimet.

– Egyikőtök sem találkozott még várandós asszonnyal? – morogta Matthias. Jól emlékezett még az anyja kellemetlen közérzetére és hangulatingadozásaira is, bár felmerült benne a gyanú, hogy Alys viselkedésének talán semmi köze a szíve alatt hordott gyermekhez. Leszakított egy csíkot az egyik rongyos takaróról a sarokban. – Tessék! – fordult Jesperhez. – Mártsd be vízbe, hogy hideg borogatást tudjunk készíteni. – Azután leguggolt, és így szólt Alyshez: – Most le fogom venni a cipőjét.

– Miért? – kérdezte az asszony.

– Mert be van dagadva a lába, és jól fog esni, ha egy kicsit megdörzsölöm.

– Ó! Na ez már kezd érdekes lenni! – jegyezte meg Nyina.

– Ne gyűjts ötleteket!

– Már túl késő! – felelte a lány, hívogatón megmozgatva a lábujjait.

Matthias lehúzta Alys cipőjét.

– Nem raboltuk el – magyarázta türelmesen. – Csak rövid időre tartjuk fogva. Holnap délután már újra otthon lehet a kutyájával és a madaraival. Tudja, hogy senki sem fogja bántani, ugye?

– Nem vagyok biztos benne.

– Nos, nem láthat engem, de én vagyok itt a legnagyobb termetű fickó, és megígérem, hogy senki sem fogja bántani. – Amint kiejtette száján a szavakat, Matthias már tudta, hogy talán akaratlanul is hazugságot mondott. Alys éppen egy olyan halálosan veszedelmes veremben élvezi a lábmasszázst és a homlokára boruló hideg borogatást, ahol ennek a nyomorúságos városnak a legmérgesebb viperái tanyáznak.

– Most pedig – folytatta Matthias – nagyon fontos, hogy megőrizze a nyugalmát, mert különben rosszul lesz! Mi szokta felvidítani?

– Szeretek… Szeretek a tó partján sétálgatni.

– Jól van, később talán sétálhatunk egyet. Mi más?

– Szeretek fodrászkodni.

Matthias jelentőségteljes pillantást vetett Nyinára. A lány mogorván ráncolta a homlokát.

– Mégis honnan veszed, hogy értek a frizurákhoz?

– Mert a te hajad mindig csinosan néz ki.

– Várjunk csak! – szólt Jesper. – Talán bókolni próbál? – Fürkész pillantást vetett Matthiasra. – Honnan tudjuk, hogy nem csaló férkőzött közénk?

– Valaki esetleg meg tudja fésülni – mondta vonakodva Nyina.

– Bármi más? – faggatta Matthias az asszonyt.

– Szeretek énekelni – felelte Alys.

Wylan kétségbeesett fejrázás kíséretében némán tátogta: Ne, ne, ne!

– Énekeljek? – kérdezte Alys reménykedve. – Bajan szerint olyan tehetséges vagyok, hogy akár színpadra is léphetnék.

– Talán egy kicsit később… – javasolta Jesper.

Alys alsó ajka megremegett, mintha mindjárt könnyekben törne ki.

– Énekeljen! – bökte ki Matthias. – Csak nyugodtan, énekeljen!

Akkor vette kezdetét az igazi rémálom.

Nem Alys hangja volt olyan szörnyűséges, csak éppen nem akarta abbahagyni az éneklést. Evés közben sem hallgatott el. A sírok között sétálgatva is énekelt. Még a bokor mögül is folytatta az énekét, miközben könnyített magán. Amikor pedig végre elaludt, álmában dúdolt.

– Talán mindvégig ez volt Van Eck titkos terve – jegyezte meg Kaz lehangoltan, amikor ismét összegyűltek odakinn a sírbolt előtt.

– Hogy őrületbe kergessen minket? – kérdezte Nyina. – Mert működik.

Jesper lehunyt szemmel felnyögött.

– Ördögi fortély.

Kaz a zsebórájára pillantott.

– Nyinának és Matthiasnak egyébként is indulnia kell. Ha idejében elfoglaljátok a helyeteket, még aludhattok egypár órát. – Vigyázniuk kellett a szigetről való jövés-menéssel, így nem várhattak hajnalig, hogy elfoglalják a kijelölt posztjukat.

– Az álarcokat és a köpenyeket a szűcsnél vehetitek fel – folytatta Kaz. – Keressétek az arany borzot a cégéren. Férkőzzetek olyan közel a Tetőhöz, amennyire csak tudtok, mielőtt elkezditek szétosztani őket, aztán induljatok dél felé. Ne maradjatok túl sokáig egy helyben! Nem akarom, hogy magatokra vonjátok a főnökök figyelmét.

Kaz egyenként a szemükbe nézett.

– Mielőtt még delet üt az óra, mindenkinek a posztján kell lennie. Wylan a földön. Matthias az Emporium Komedie tetején. Jesper veletek szemközt lesz az Ammbers Hotel tetején. Nyina, te a harmadik emeleten helyezkedsz el. A szoba erkélye a Goedmed hídra néz. Gondoskodj róla, hogy semmi ne takarja el a kilátást előled. Azt akarom, hogy az első pillanattól kezdve Van Ecken tartsd a szemedet. Valamit ki fog tervelni, és nekünk készen kell állnunk rá!

Matthias figyelmét nem kerülte el, ahogyan Nyina futó pillantást vet Jesper irányába, de végül a lány csupán így szólt:

– Nincs gyász!

– Nincs temetés! – felelték kórusban.

Nyina a horgonyzó csónak felé vette az irányt. Kaz és Wylan visszatért a sírboltba, de mielőtt Jesper is eltűnhetett volna a nyomukban, Matthias elállta az útját.

– Mi történt a tóparti háznál?

– Hogy érted?

– Láttam, hogy Nyina milyen tekintetet vetett rád.

Jesper kényelmetlenül feszengett.

– Miért nem kérdezed meg Nyinát?

– Mert azt fogja állítani, hogy jól van, amíg már beszélni sem tud a fájdalomtól.

Jesper megérintette a revolverét.

– Csak annyit mondhatok, hogy légy óvatos. Nyina… Nos, nem egészen önmaga.

– Ez meg mit jelentsen? Mi történt a Hendriks-házban?

– Belefutottunk némi bonyodalomba – ismerte be Jesper.

– Meghalt egy ember.

– Ketterdamban folyton halnak meg emberek. Csak tartsd nyitva a szemed! Nyinának erősítésre lehet szüksége.

Azzal Jesper szélsebesen kirobogott az ajtón, Matthias pedig bosszúsan felmordult. Sietett, hogy utolérje Nyinát, és közben folyton Jesper figyelmeztetése kattogott a fejében, de nem szólt egy szót sem, amint a csónakba lépve útra keltek a csatornán.

Az volt Matthias legokosabb tette, amióta visszatértek a Jégudvarból, hogy átadta a maradék paremet Kaznak. Nem könnyen hozta meg a döntést. Sohasem tudta biztosan, milyen mélység lakozik Kaz lelkében, hol találhatók annak a határai, hogy mire képes és mire nem. Nyinának azonban Kazra nem volt befolyása, így amikor a lány belopózott Matthias ágyába a Smeet elleni akciójuk éjszakáján, Matthias meggyőződött róla, hogy helyes döntést hozott. Djel pontosan tudta, hogy Matthias bármit megadna a lánynak a csókjaiért.

Nyina felébresztette Matthiast az álomból, ami a Jégudvar óta gyötörte. Egyik pillanatban még a hidegben kóborolt, vakon a hófúvásban, rémisztő farkasüvöltés közepette, míg a másikban már éberen feküdt Nyina meleget sugárzó puha teste mellett. Újra eszébe jutott, mit mondott neki a lány a hajón, miközben a parem gyötrelmes szorításában vergődött. „Képes vagy egyáltalán önálló döntésekre? Én is csak egy újabb küldetés vagyok számodra. Először Jarl Brum, most pedig én. Nem tartok igényt az átkozott esküdre.”

Matthias nem gondolta, hogy Nyina komolyan beszélt, mégis kísértették a lány keserű szavai. Drüskelle volt, így hát alantas ügyet szolgált. Most már belátta. Ám biztos út állt előtte, és egy nemzet tagja lehetett. Tisztában volt önmagával, és pontosan tudta, mire számít tőle a világ. Most már semmiben sem volt biztos többé, csupán a Djelbe vetett hitében és a Nyinának tett esküjében bízott. „Engem bíztak meg az őrizeteddel. Csakis a halál oldhat fel az esküm alól.” Vajon egyszerűen csak elcserélte az egyik ügyet a másikért? Csupán menedéket keresett a Nyina iránti érzelmeiben, mert félt saját jövőt választani magának?

Matthias minden idegszálával az evezésre összpontosított. A sorsuk ma éjjel nem fog eldőlni, és sok dolguk van még, mielőtt felvirrad a hajnal. Matthias különben is szerette a csatornák hullámverésének éjszakai ritmusát, a vízen tükröződő utcai fényeket, a csendet, a láthatatlanság érzetét a szunnyadó világban, az ablakokban pislákoló lámpásokat, az álmatlan lakók mozgását, amint az ágyból felkelve behúzzák a függönyt vagy kitekintenek a városra. A banda napközben igyekezett minél kevesebbszer elhagyni a Fekete Fátyol-szigetet, ezért Matthias így ismerte meg Ketterdamot. Egy éjjel megpillantott egy asszonyt a fésülködőasztalánál ülve, drágaköves estélyi ruhában, amint éppen kibontotta a haját. Egy férfi – Matthias úgy vélte, bizonyára a férje – az asszony mögé lépve átvette a feladatot, mire a nő hálás mosollyal pillantott fel rá. Matthias képtelen lett volna megnevezni a kínzó fájdalmat, ami abban a pillanatban eltöltötte a szívét. Katona volt. Ahogyan Nyina is. Nem volt nekik való az ilyen érzelmes, családias élet. Mégis irigyelte azt a párt és könnyed békességüket. Kényelmes otthonukat, egymás iránti bizalmukat.

Tisztában volt vele, hogy túl gyakran kérdezgeti Nyinát, amint azonban kiszálltak a Keleti Donga közelében, Matthias száján önkéntelenül is kicsúszott a kérdés:

– Hogy érzed magad?

– Egész jól – válaszolta Nyina elutasítóan, megigazítva a fátylát. Az Elveszett Menyasszony csillogó kék ruhájába öltözött, ugyanabba a jelmezbe, amit azon az éjszakán viselt, amikor a Söpredék többi tagjával együtt megjelent Matthias zárkájában. – Áruld el, drüskelle, jártál már valaha is a Hordónak ezen a tájékán?

– Nem akadt túl sok lehetőségem a városnézésre, amíg a Pokol Kapujában voltam – válaszolta Matthias. – Egyébként sem jöttem volna ide.

– Hát persze hogy nem. Ennyi szórakozó ember egy helyen talán ki is kergette volna belőled azt a fjerdai lelkedet.

– Nyina! – szólt Matthias csendesen a szűcs műhelye felé menet. Nem akart kíváncsiskodni, de egyszerűen tudnia kellett. – A Smeet elleni akció során parókát és arcfestéket használtál. Miért nem szabtad át magad?

A lány megrándította a vállát.

– Könnyebb és gyorsabb volt.

Matthias mélyen hallgatott, nem igazán tudta, vajon faggassa-e tovább.

Elhaladtak egy sajtüzlet előtt, és Nyina mélyet sóhajtott.

– Hogy vagyok képes úgy elsétálni egy sajtokkal teli kirakat mellett, hogy közben az égvilágon semmit sem érzek? Már magamat sem ismerem többé. – Pillanatnyi hallgatás után folytatta. – Megpróbáltam átszabni magam. Valami nem stimmel. Valami megváltozott. Csak a karikákat tudtam eltüntetni a szemem alól, és minden csepp erőmmel összpontosítanom kellett rá.

– De hát sosem számítottál tehetséges szabónak.

– Ügyelj a modorodra, fjerdai!

– Nyina!

– Ez más volt. Nem egyszerű kihívás, hanem gyötrő fájdalom. Nehéz elmagyarázni.

– Na és mi a helyzet a viselkedésbefolyásolással? – kérdezte Matthias. – Amit a Jégudvarban is csináltál a parem használatával.

– Azt hiszem, hogy az már nem lehetséges.

– Próbáltad már?

– Nem igazán.

– Próbáld ki rajtam!

– Matthias, feladatunk van.

– Próbáld ki!

– Nem kezdek csak úgy matatni a fejedben, amikor azt sem tudjuk, mi történhet.

– Nyina…

– Jól van – adta be végül nagy nehezen a derekát a lány. – Gyere ide!

Már majdnem elérték a Keleti Dongát, és a tivornyázók tömege egyre sűrűsödött. Nyina egy sikátorba húzta Matthiast két épület között. Felemelte az álarcát és a saját fátylát is, majd lassan két keze közé fogta Matthias arcát. Ujjait a hajába csúsztatta, mire Matthias önuralma hirtelen a darabjaira hullott. Mintha Nyina egyszerre mindenhol megérintette volna.

A lány Matthias szemébe nézett.

– Nos?

– Nem érzek semmit – válaszolta Matthias. Hangja zavarba ejtő módon rekedtes volt.

Nyina meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Semmit?

– Mire próbáltál rávenni?

– Azt próbálom elérni, hogy meg akarj csókolni.

– Ostobaság.

– Ugyan miért?

– Mert én mindig meg akarlak csókolni.

– Akkor hogyhogy nem teszed meg soha?

– Nyina, most mentél keresztül egy borzalmas megpróbáltatáson…

– Valóban. Igazad van. Tudod, mi segítene igazán? Jó sok csókolózás. Nem voltunk kettesben a Ferolind fedélzetén tett utazásunk óta.

– Úgy érted, amikor kis híján meghaltál? – kérdezte Matthias. Valakinek emlékeznie kellett a helyzet súlyosságára.

– Szívesebben emlékszem a szép pillanatokra. Például hogy tartottad a hajamat, miközben egy vödörbe okádtam.

– Hagyd abba, hogy meg akarsz nevettetni!

– De hát szeretem, ahogyan nevetsz.

– Nyina, ez nem a legmegfelelőbb pillanat a flörtölésre.

– Muszáj készületlenül érjelek, másként túlságosan lefoglal, hogy engem védelmezz, és folyton a hogylétem felől érdeklődj.

– Talán baj, ha aggódom érted?

– Az a baj, hogy úgy bánsz velem, mintha bármelyik pillanatban széttörhetnék. Nem vagyok ennyire finom és törékeny. – Azzal nem túl gyengéden visszahúzta Matthias arcára a maszkját, és a helyére rántotta a saját fátylát is, majd nagy léptekkel elmasírozott a fiú mellett, kifelé a sikátorból, átvágva az utcán egy bolthoz, aminek ajtaja fölött egy arany borz függött.

Matthias a lány nyomába eredt. Tisztában volt vele, hogy rosszul válogatta meg a szavait, de sejtelme sem volt, mit is kellett volna mondania. Megszólalt egy kis csengő, amint beléptek a boltba.

– Hogy lehet nyitva egy efféle üzlet ilyen kései órában? – mormolta Matthias az orra alatt. – Ugyan ki akar kabátot vásárolni az éjszaka közepén?

– Turisták.

S valóban, néhányan éppen a bundák és szőrmék halmai között válogattak. Matthias követte Nyinát a pulthoz.

– Fel szeretnénk venni egy rendelést – közölte Nyina a szemüveges eladóval.

– A név?

– Judit Coenen.

– Ó! – mondta az eladó a rendelési főkönyvet böngészve. – Aranyhiúz és fekete medve, fizetve. Egy pillanat. – Eltűnt a hátsó helyiségben, majd egy perccel később újra felbukkant, két óriási, barna papírba burkolt és zsineggel átkötött csomag súlya alatt roskadozva. – Szükségük van segítségre, hogy elvigyék…

– Megoldjuk. – Matthias könnyedén felkapta a csomagokat. A város lakosainak több friss levegőre és testmozgásra lenne szükségük.

– De könnyen lehet, hogy esni fog. Engedjék meg legalább…

– Megoldjuk – mordult rá Matthias, mire az eladó riadtan hátrált egy lépést.

– Nézze el neki! – szabadkozott Nyina. – Egy kiadós alvásra van szüksége. Hálásan köszönjük a segítségét.

Az eladó arcán halvány mosoly futott át, Matthias és Nyina pedig el is hagyta az üzletet.

– Ugye tudod, hogy szörnyen megy ez neked? – kérdezte a lány, amint kiértek az utcára, és beléptek a Keleti Dongába.

– A hazugság és a csalás?

– Az udvariasság.

Matthias fontolóra vette a kritikát.

– Nem akartam udvariatlan lenni.

– Csak hagyd rám a beszédet!

– Nyina…

– Mostantól fogva tilos néven szólítani egymást!

Nyina haragszik rá. Matthias hallotta a lány hangjában, és erősen kételkedett benne, hogy az eladóval szembeni viselkedésével haragította magára. Csupán egy pillanatra álltak meg, hogy Matthias lecserélhesse Félnótás öltözékét a szűcstől kapott csomagokban lapuló Karmazsin Úr-jelmezek egyikére. Matthias nem volt benne biztos, hogy az eladó tudta-e, pontosan mi van a barna papírba burkolva, hogy a jelmezek a boltban készültek-e, vagy hogy az Arany Borz csak valamiféle átadóhely-e. Kaznak temérdek rejtélyes kapcsolata volt Ketterdam-szerte, és csupán ő tudta róluk a teljes igazságot.

Miután Matthias talált magának egy megfelelő nagyságú vörös köpenyt, és arcára illesztette a vörös-fehér színre lakkozott maszkot, Nyina átnyújtott neki egy zacskó ezüstöt.

Matthias feldobta az erszényt a markában, mire az érmék vidáman megcsörrentek.

– Nem valódi érmék, ugye?

– Persze hogy nem. De soha senki sem tudja biztosan, hogy valódiak-e. Ez is a móka része. Gyakoroljunk!

– Gyakoroljunk?

– Anyám, apám, lakbért fizess! – kántálta Nyina éneklő hangon.

Matthias döbbent szemmel meredt rá.

– Lehetséges, hogy lázad van?

Nyina felhajtotta a fátylát a fejére, hogy Matthias érzékelhesse villámló tekintetének teljes erejét.

– A Komedie Brute előadásában hangzik el. Amint Karmazsin Úr kilép a színpadra, a közönség azt kiáltja…

– „Anyám, apám, lakbért fizess!” – fejezte be Matthias helyette.

– Pontosan. Aztán így szólsz: „Drága kincsem, nincsen pénzem”. Azzal egy marék pénzt szórsz a bámészkodók tömegébe.

– Miért?

– Amiért mindenki fújol a Félnótásra és virágokat dob a Szkarabeusz Királynőnek. Hagyomány. A turisták nem mindig értik, de a kerchiek igen. Így ma éjjel, ha valaki elkiáltja magát: „Anyám, apám, lakbért fizess…”

– „Drága kincsem, nincsen pénzem” – szavalta Matthias komoran, egy marék pénzt dobva fel a levegőbe.

– Több lelkesedéssel csináld! – biztatta Nyina. – Szórakoztatónak kell lennie!

– Ostobán érzem magam.

– Néha jó dolog bolondnak érezni magad, fjerdai.

– Csak azért mondod, mert benned nincs szégyenérzet.

Matthias csípős visszavágásra számított, de nagy meglepetésére a lány inkább elhallgatott, és meg sem szólalt újra, amíg el nem foglalták első posztjukat egy játékbarlang előtt a Tetőn, csatlakozva a zenészekhez és komédiásokhoz alig néhány ajtónyira a Cumulus Klubtól. Azután mintha valaki felkattintott volna egy kapcsolót a lányban.

– Jöjjenek, jöjjenek! Csatlakozzon mindenki a Karmazsin Szablyához! – kiáltotta Nyina. – Ön ott, uram! Nézzen magára, milyen vézna! Mit szólna egy kis ingyenvacsorához és egy üveg borhoz? És ön, kisasszony, úgy fest, mint aki tudja, hogy szórakozzon egy kicsit…

Nyina úgy csalogatta magához egyesével a turistákat, mintha született tehetsége volna hozzá, ingyen italt és eledelt kínálva, jelmezeket és szórólapokat osztogatva. Amikor az egyik kidobó előbukkant a játékszalonból, hogy megnézze, miben mesterkednek odakinn, távolabb sétáltak, déli és nyugati irányba, szétosztogatva a Kaz által beszerzett kétszáz jelmezt és álarcot. Amikor az emberek megkérdezték, miről szól az egész, Nyina azt állította, hogy egy új kártyabarlangot kívánnak reklámozni, aminek a neve: Karmazsin Szablya.

Ahogyan Nyina előre megmondta, amikor időnként valaki megpillantotta Matthias jelmezét, harsány kiáltás hasított a levegőbe: „Anyám, apám, lakbért fizess!”

Matthias mindig kötelességtudóan válaszolt, igyekezve minél derűsebb hangot megütni. Ha a turisták és bámészkodók úgy is vélték, hogy az alakítása hagy némi kívánnivalót maga után, senki sem tette szóvá. Bizonyára elterelte figyelmüket az ezüst pénzáradat.

Mire elérték a Nyugati Dongát, elfogyott kezükből a nagy kupac jelmez, és lassacskán a nap is felkelt már. Matthias rövid villanásra lett figyelmes az Ammbers Hotel tetejéről; Jesper adott jelzést a tükrével.

Matthias felkísérte Nyinát a szobába, ami Judit Coenen néven volt lefoglalva számára a hotel harmadik emeletén. Kaznak igaza volt: az erkélyről tökéletes kilátás nyílt a Goedmed híd óriási alakjára és a Nyugati Donga víztükrére, amit mindkét oldalon szállodák és szórakozóhelyek szegélyeztek.

– Mit jelent? – kérdezte Matthias. – A Goedmed híd?

– Jóasszony híd.

– Miért így nevezik?

Nyina az ajtónak dőlve így szólt:

– Nos, a történet szerint egy asszony, amikor megtudta, hogy a férje beleszeretett egy Nyugati Dongába való lányba, és el akarja hagyni, kiment a hídra, és a csatornába vetette magát, mert nem akart a férje nélkül élni tovább.

– Egy ilyen tisztességtelen férfi miatt?

– Te sosem esnél kísértésbe? A Nyugati Donga minden bűnös gyümölcse láttán?

– Levetnéd magad a hídról egy olyan férfi miatt, aki kísértésbe esett?

– Én még Ravka uralkodójának kedvéért sem vetném le magam egy hídról.

– Borzasztó történet – jegyezte meg Matthias.

– Kétlem, hogy igaz. Csak hát ez a vége, amikor férfiakra hagyjuk, hogy elnevezzék a hidakat.

– Pihenned kellene – mondta Matthias. – Felkeltelek, amikor eljön az idő.

– Nem vagyok fáradt, és nincs szükségem rá, hogy megmondják, miként végezzem a munkám.

– Dühös vagy.

– Sőt, arra sincs szükségem, hogy megmondják, mit érzek. Foglald el a posztod, Matthias! Te is egy kicsit megviseltnek látszol, a fess külsőd dacára.

Hidegen csengett a lány hangja, amint emelt fejjel, egyenes derékkal állt előtte. Az álom emléke hirtelen olyan erővel tört rá, hogy szinte érezte a szél csípős hidegét, az arcát ostromló hófúvást. Égett a torka, fájdalmasan berekedt, ahogyan Nyina nevét kiabálta. Azt akarta mondani, hogy legyen óvatos. Meg akarta kérdezni, mi a baj.

– Nincs gyász – mormolta.

– Nincs temetés – válaszolta a lány, tekintetét a hídra szegezve.

Matthias csendesen sarkon fordult, lement a lépcsőn, majd átsétált a csatorna fölött a széles Goedmed hídon. Felpillantott az Ammbers Hotel erkélyére, Nyinának azonban nyomát sem látta odafenn. Jó. Ha Matthias nem látja, akkor bizonyára Van Eck sem. Néhány kő lépcsőfok levezette egy dokkhoz, ahol egy virágárus éppen kikötötte virágokkal teli bárkáját a helyére a hajnali pirkadat rózsás fényében. Matthias váltott néhány szót a férfival, miközben az a tulipánjaival és a nárciszaival foglalkozott, majd észrevette a jeleket, amiket Wylan a vízszint fölé rajzolt a csatorna mindkét oldalán. Készen álltak.

Matthias felsietett az Emporium Komedie lépcsőjén, minden oldalról álarcokkal, fátylakkal és csillogó köpenyekkel körülvéve. Minden szintnek más-más fantáziadús témája volt. Elborzadva pillantott meg egy drüskellejelmezekkel teli állványt. Mégis remek búvóhelynek bizonyult.

A tetőre sietett, ahonnan jelzést adott Jespernek a tükrével. Most már mindnyájan elfoglalták a posztjukat. Éppen mielőtt delet üt az óra, Wylan lemegy a csatornaparti kávézóba, és ott vár, ahol mindig utcai előadóművészek – zenészek, pantomimesek, zsonglőrök – zajos sokasága gyűlt össze a turisták pénzére pályázva. A fiú egyelőre az oldalán feküdt a tető kőpárkánya alatt, és csendesen szundikált. Matthias puskája olajos vászonba burkolva pihent Wylan mellett. A fiú tűzijátékok egész sorát készítette elő, gyújtózsinegük egérfarkinca módjára kunkorodott elő.

Matthias hátával a párkánynak dőlt, és behunyta a szemét, ébrenlét és álom határán sodródva. A drüskellék között eltöltött ideje alatt hozzászokott, hogy sokáig kibírja kevés pihenéssel is. Biztosan felébred, amikor szükséges. Most viszont álmában a zord jégvidéken járt, és a szél hangosan a fülébe süvített. Még a ravkaiak is adtak nevet az efféle szélnek: Gruzeburja, a kegyetlen. Egy gyilkos szélvész. Északról érkezett, és a vihar mindent magával sodort, ami csak az útjába akadt. Katonák haltak meg alig néhány lépésnyire a sátruktól, elveszve a fehérségben, segélykiáltásaikat elnyelte az arctalan hideg. Nyina is odakinn rekedt. Matthias pontosan tudta, de képtelen volt megtalálni. Újra és újra a lány nevét kiáltotta, miközben érezte, ahogyan a lába érzéketlenné válik a jeges fagytól a csizmájában. Fülét hegyezve várt a válaszra, de nem hallott semmi mást, csupán a vihar tombolását és valahol a távolban farkasok üvöltését. Nyinára biztos halál vár a jégmezőn. Egyedül fog meghalni, és Matthias lesz a hibás.

Lélegzet után kapkodva riadt fel. A nap magasan járt az égbolton. Wylan magasodott fölébe, és gyengéden rázta a vállát.

– Mindjárt itt az idő. – Matthias bólintott, majd a vállát nyújtóztatva feltápászkodott. Érezte maga körül a kellemesen meleg ketterdami levegőt. Idegenül hatott a tüdejében.

– Jól vagy? – kérdezte Wylan óvatosan, de Matthias mogorva arckifejezése eléggé nyilvánvaló válaszul szolgált. – Pompásan vagy – szögezte le Wylan, majd lerobogott a lépcsőn.

Matthias az olcsó bronzórára pillantott, amit Kaz szerzett a számára. Hamarosan delet ütnek a harangok. Abban reménykedett, hogy Nyinának békésebb pihenésben volt része, mint neki. A tükrével egyszer jelt adott a lány erkélye felé, és hirtelen elöntötte a megkönnyebbülés, amikor egy fényes villanás érkezett válaszul. Matthias akkor jelzett Jespernek is, majd a tetőpárkányon áthajolva várakozott.

Matthias tudta, hogy Kaz a névtelensége és zsúfoltsága miatt választotta éppen a Nyugati Dongát. Lakói máris újra ébredeztek az előző éjszaka tivornyái után. A különböző házakat kiszolgáló cselédek szorgalmasan vásároltak, fogadták a bor- és gyümölcsszállítmányokat a következő éjjel eseményeihez. A turisták, akik nemrég érkeztek a városba, a csatorna két partján sétáltak, ámuldozva mutogatták egymásnak az egyes híres vagy hírhedt házakat jelölő, díszes cégéreket. Megpillantott egy kovácsolt vasból készült, ezüstözött, sokszirmú rózsát. A Fehér Rózsa Háza. Nyina csaknem egy évig dolgozott náluk. Sohasem faggatta a lányt az ott töltött időszakról. Nem is volt hozzá joga. Nyina azért maradt a városban, hogy segítsen neki, és a saját belátása szerint cselekedett. Matthias mégis képtelen volt kiverni fejéből az ábrándképeket; elképzelte a lány mezítelen, lágy domborulatait, félig lehunyt, igézően zöld szemét és a krémszínű szirmokat hajának sötét hullámai között. Éjszakánként néha maga előtt látta, ahogyan Nyina közelebb inti, néha viszont másokat hívott magához a sötétben, Matthias pedig ébren hánykolódva töprengett, vajon a féltékenység vagy az olthatatlan vágy kergeti-e előbb őrületbe. Végül nagy nehezen elszakította tekintetét a cégérről, és egy távcsövet húzott elő a zsebéből, kényszerítve magát, hogy a Donga többi részét is szemügyre vegye.

Alig néhány perccel déli tizenkettő előtt Matthias megpillantotta a nyugat felől közeledő Kazt, akinek alakja sötét pacaként haladt keresztül a tömegen, botja egy ütemre koppant egyenetlen lépéseivel. Az emberek sokasága mintha utat engedve szétvált volna előtte, talán megérezték, milyen cél hajtja előre. A falusiakra emlékeztették Matthiast, akik jeleket rajzolnak a levegőbe, hogy elriasszák a gonosz szellemeket. Alys Van Eck is Kaz oldalán totyogott. A szemkötőjét már eltávolították, és Matthias a távcsövén keresztül látta, ahogyan mozog az asszony szája. Jóságos Djel! Még mindig énekel? Kaz savanyú ábrázatából ítélve nagyon is lehetséges volt.

Matthias észrevette a híd másik oldalán túl közeledő Van Ecket is. A kereskedő tartása merev és szálegyenes volt, két karját a teste mellé szorította, mint aki attól tart, hogy a Hordó bűnös levegője foltot hagy a ruháján.

Kaz egyértelmű utasítást adott: csakis a legvégső esetben szabad végezni Van Eckkel. Nem akarták megölni a Kereskedőtanács egyik tagját, főleg nem fényes nappal, szemtanúk előtt.

– Nem lenne egyszerűbb megoldás? – kérdezte Jesper. – Egy szívszélhűdés? Vagy agyláz?

Matthias jobban szeretett volna egyenes harcot, nyílt küzdelmet. Ám Ketterdamban nem így volt szokás rendezni a dolgokat.

– Holtan már nem képes szenvedni – hangzott Kaz válasza, és azzal le volt zárva a kérdés. A demjin nem tűrt ellentmondást.

Van Eck őrökkel körülvéve érkezett, akik saját házának vörös és arany egyenruháját viselték. Fejüket jobbra-balra fordítva igyekeztek felmérni a környéket, fenyegetés után kutatva. A kabátjuk esése alapján Matthias megállapította, hogy mindnyájan fel vannak fegyverkezve. Ám akkor észrevett egy parányi kapucnis alakot három hatalmas termetű testőr között. Inej.

Matthias maga is meglepődött a hálán, ami hirtelen elárasztotta a szívét. Habár még csak rövid ideje ismerte a kis szuli lányt, már az első pillanattól kezdve nagyra becsülte a bátorságát. Inej többször is megmentette az életüket, kockára téve a saját biztonságát. Matthias az idők során többször megkérdőjelezte a saját döntéseit, de abban az egyben sohasem kételkedett, hogy ki kell szabadítaniuk Inejt a kereskedő Van Eck fogságából. Csupán azt kívánta, bárcsak a lány elszakadna végre Kaz Brekkertől. Inej jobbat érdemelt. Ugyanakkor könnyen lehetséges, hogy Nyina is jobbat érdemelt Matthiasnál.

Mindkét fél megérkezett a hídhoz. Kaz és Alys előrelépett. Van Eck jelzett Inej őreinek.

Matthias felpillantott. A másik tetőről Jesper tükre kétségbeesetten villogott. Matthias tekintete a híd környékét kutatta, de egyszerűen nem látta, mitől esett Jesper ilyen pánikba. Belenézett a távcsövébe, és a Donga mindkét oldaláról kifelé áradó, labirintusszerű utcákra irányította. Kaz menekülési útvonala tisztának tűnt. Ám amikor Matthias tekintete Van Eckről kelet felé siklott, rémület markolt a szívébe. Az utcák tele voltak lila csoportosulásokkal, és mindnyájan a Donga irányába tartottak. Stadwatch. Vajon csak véletlen egybeesés, vagy Van Eck tervelt ki valamit? Biztosan nem akarja a város hivatalnokainak tudomására hozni, mostanáig miben mesterkedett? Talán a fjerdaiak is benne vannak? Mi van akkor, ha Van Ecket és Kazt is le akarják tartóztatni?

Matthias két jelzést adott Nyinának a tükrével. Tisztában volt vele, hogy mivel a lány lejjebb foglal helyet, nem láthatja meg a stadwatch őreit, amíg már túl késő nem lesz. Ismét érezte a szél dermesztő süvítését, hallotta a Nyina nevét kiáltó hangját, érezte egyre növekvő félelmét, amint egyre csak váratott magára a válasz. Nem lesz semmi baja, nyugtatta magát. Nyina harcos. Ám Jesper figyelmeztetése ott csengett a fülében. „Légy óvatos! Nyina nem egészen önmaga.” Matthias abban reménykedett, hogy Kaz készen áll. Reménykedett, hogy Nyina erősebb, mint amilyennek látszik. Reménykedett, hogy a terveik beválnak, hogy Jesper pontosan céloz, hogy Wylan számításai pontosak. Mert közeledett a baj mindnyájuk számára.

Matthias a puskájáért nyújtotta a kezét.

9. Kaz

Amint Kaz megpillantotta Van Ecket átkelni a Goedmed hídon, rögtön az a gondolat ötlött a fejébe, hogy ennek az embernek sohasem kellene kártyáznia. Azután arra gondolt, hogy valaki eltörte a kereskedő orrát. Elgörbült és meg is dagadt, az egyik szeme alatt pedig véraláfutás éktelenkedett. Kaz úgy sejtette, hogy egy orvostanhallgató hozhatta rendbe a kár nagy részét, grisa gyógyítók segítsége nélkül azonban csupán ennyit lehetett tenni, hogy elrejthessenek egy ilyen komoly törést.

Van Eck igyekezett minél közömbösebb arckifejezést ölteni, de az erőfeszítéstől közben már gyöngyözött az izzadság a homlokán. Mereven tartotta a vállát, a mellkasa pedig előrefeszült, mintha valaki egy kötelet erősítve a szegycsontjához húzta volna fel. Mégis méltóságteljesen vonult át a Goedmed hídon, piros és arany egyenruhás őrökkel körülvéve – Kaz ezen meg is lepődött, mivel azt hitte, Van Eck a lehető legkevesebb felhajtással akar belépni a Hordóba. Fontolóra vette az új körülményt.

Veszedelmes lett volna figyelmen kívül hagyni az efféle részleteket. Senki sem szeret kínos helyzetbe kerülni, Van Eck hiúságán viszont csorba esett, hiába igyekezett tekintélyt parancsoló módon bevonulni. A kereskedők előszeretettel hencegtek a jó üzleti érzékükkel, stratégiai és manipulációs képességeikkel. Minden bizonnyal megpróbál visszavágni, miután egy alantas bandita ráerőszakolta az akaratát.

Inej arcát kutatva Kaz gyorsan végignézett az őrökön. Kapucnijában nehezen lehetett volna észrevenni a lányt a férfiak között, akiket Van Eck magával hozott, Kaz viszont ennek ellenére is bárhol felismerte volna Inej fegyelmezett, feszes tartását. Érezte is a kísértést, hogy kinyújtsa kissé a nyakát, és alaposabban megnézze, hogy megbizonyosodjon róla, nem esett-e bántódása. Tudomásul vette, majd félretette a gondolatot, mivel most semmi sem terelhette el a figyelmét.

Egy rövid pillanat erejéig Kaz és Van Eck végigmérték egymást a híd két oldalán állva. Kaznak önkéntelenül is eszébe jutott, amikor egy hete hasonló módon álltak egymással szemben. Azóta túlságosan is sokat tűnődött a találkozásukon. Késő éjszaka, amikor már véget ért a nap, éberen feküdt, ismét átgondolva minden egyes pillanatot. Kaz újra és újra azon a néhány meghatározó másodpercen töprengett magában, amikor hagyta, hogy Van Eck helyett Inejre terelődjön a figyelme. Efféle hibát nem engedhetett meg magának még egyszer. Az az éretlen fiú képes volt egyetlen szempillantással elárulni a gyenge pontját, feladta a háborút egyetlen csatáért cserébe, ráadásul Inejt – és vele együtt mindnyájukat – veszélybe sodorta. Olyan volt, akár egy sebzett vad, amit meg kell szabadítani a szenvedéseitől. Kaz ezt persze örömmel meg is tette, szemrebbenés nélkül, készségesen kiszorította belőle a lelket. A megmaradt Kaz szeme előtt már csak egy dolog lebegett: kiszabadítani Inejt. Van Ecknek meg kell fizetnie mindenért. Minden más jelentéktelen háttérzaj volt csupán.

Aztán a kereskedő Vellgelukon elkövetett hibáira gondolt. Van Eck ostoba módon világgá kürtölte, hogy legújabb felesége – a fiatal Alys Van Eck, tejfehér hajával és puha, gömbölyded kezével – szíve alatt hordja drágalátos örökösét. A kereskedőt csaknem szétvetette a büszkeség, illetve a Wylan iránt érzett gyűlölete. Hajtotta a vágy, hogy eltörölje elsőszülött fiát a föld színéről, mint valami kudarcot vallott üzleti vállalkozást.

Kaz és Van Eck a lehető legrövidebben biccentettek egymásnak. Kaz kesztyűbe bújtatott kezét Alys vállán tartotta. Erősen kételkedett benne, hogy az asszony esetleg szökéssel próbálkozna, de ki tudhatta, milyen gondolatok járnak a fejében. Akkor Van Eck jelt adott az embereinek, hogy hozzák előre Inejt, Kaz és Alys pedig elindult a hídon. Kaz egyetlen szempillantással felmérte a lány furcsa járását, ahogyan mindkét karját a háta mögött tartotta. Összekötözték a kezét, és megbilincselték a bokáját. Érthető óvintézkedés, látta be Kaz. Én is ezt tettem volna. Azonban érezte lelke mélyének kongó zugaiban a szikrát, ami készen állt, hogy haragra lobbanjon. Ismét megfordult a fejében, hogy fogja magát, és egyszerűen megöli Van Ecket. Türelem – intette magát Kaz. Korábban többször is elgyakorolta a gyilkosságot. Egy kis türelemmel előbb vagy utóbb térdre kényszerítheti az ellenségeit. Türelemmel és pénzzel; márpedig utóbbit éppen az előtte álló kereskedő mocsoktól tervezte megszerezni.

– Maga szerint jóképű? – kérdezte Alys.

– Tessék? – csodálkozott Kaz. Nem volt biztos benne, hogy jól hallotta-e. Alys a piactól idáig vezető úton egészen végig dudorászott és énekelt. Kaz végül megszabadította a szemkötőtől, és igyekezett ügyet sem vetni rá.

– Valami történt Jan orrával – állapította meg Alys.

– Gyanítom, nem sült el túl jól a Kísértettel való flörtölése.

Alys helyes kis orrát összeráncolva morfondírozott.

– Szerintem Jan még helyes is lehetne, ha nem volna olyan szörnyen öreg.

– Örülhet, hiszen a mai világban az öreg pasasok legalább a pénzükkel kompenzálhatják éltes korukat.

– Nem bánnám, ha fiatal és gazdag volna egyszerre.

– Miért elégedne meg ennyivel? Mi lenne, ha nemcsak fiatal és gazdag volna, hanem a királyi család leszármazottja is? Miért érné be egy kereskedővel, ha a magáé lehet egy herceg?

– Azt hiszem, igaza van – szólt Alys. – De engem a pénz érdekel. Sosem értettem, miért akar valaki herceg lenni.

Nos, vitathatatlan, hogy ez a nőszemély Kerchben született és nevelkedett.

– Alys, mélyen megdöbbent, hogy egyetért velem.

Amint a híd közepe felé tartottak, Kaz a környéket vizslatta, gondosan Van Eck testőrségén tartva a szemét. Észrevette az Ammbers Hotel harmadik emeleti erkélyén a nyitott ajtókat és a híd nyugati oldala alatt kikötött virágszállító hajót – ahogyan minden reggel, most is ott állt. Gyanította, hogy Van Eck hozzá hasonlóan embereket állított a környező épületekbe. Azonban egyikük sem kapott engedélyt, hogy egy halálos lövéssel végezzen vele. Van Eck nyilvánvalóan szívesen látta volna, amint arccal lefelé úszik egy csatornában, de tisztában volt vele, hogy Kaz elvezetheti Kuvejhez, és addig élve volt rá szüksége.

Nagyjából tízlépésnyire egymástól álltak meg. Alys megpróbált közelebb lépni, ám Kaz szorosan maga mellett tartotta.

– Azt ígérte, hogy elvisz Janhoz – ellenkezett Alys.

– És itt is vagyunk – mondta Kaz. – Most maradjon nyugton!

– Jan! – sikoltott élesen az asszony. – Én vagyok az!

– Tudom, drágám – szólalt meg Van Eck nyugodtan, miközben pillantása Kazra szegeződött, majd halkabban folytatta. – Még nincs vége, Brekker. Kuvej Jul-Bót akarom.

– Azért jöttünk ide, hogy önmagunkat ismételjük? Maga a jurdaparem titkát akarja tudni, én pedig a pénzemet akarom. Az üzlet az üzlet.

– Nincs fölösleges harmincmillió krugém.

– Hát nem kár? Biztosra veszem, hogy másnak viszont van.

– És sikerült új vevőt találnia?

– Miattam ne izgassa magát, Van Eck! A piac majd gondoskodik rólam. Vissza akarja kapni a feleségét, vagy a semmiért hurcoltam ide a szegény kis Alyst?

– Csak egy pillanat – szólt Van Eck. – Alys, mi lesz a gyermekünk neve?

– Ügyes! – jegyezte meg Kaz. Van Ecket alaposan rászedték, amikor Wylant a csapata Kuvej Jul-Bónak álcázta Vellgelukon. A kereskedő most megerősítést akart, hogy tényleg a feleségét kapja vissza, és nem holmi maszkírozott arcú kislányt, jól kitömött pocakkal. – Úgy tűnik, még a vén ökör is tud újat tanulni.

Van Eck nem vett róla tudomást.

– Alys – ismételte –, hogy fogjuk hívni a kisbabát?

– A babát? – kérdezte Alys összezavarodva. – Ha fiú, akkor Jan. Ha lány, akkor Plumje.

– Úgy egyeztünk meg, hogy Plumjének az új törpepapagájodat fogják hívni.

Alys ajka durcásan lebiggyedt.

– Sosem egyeztem bele.

– Ó, szerintem a Plumje csodás név egy kislánynak – mondta Kaz. – Elégedett, Van Eck?

– Gyere! – szólt Van Eck, közelebb intve a feleségét, miközben jelzett az Inejt fogva tartó őrnek, hogy engedje el a lányt.

Amikor Inej elhaladt Van Eck mellett, a kereskedő felé fordította a fejét, és mormogott valamit. Van Eck összeszorította a száját.

Inej hátrakötözött kézzel és megbilincselt lábbal, valahogyan mégis kecsesen vánszorgott előre. Három méter. Két méter. Van Eck átölelte Alyst, míg az asszony kérdések özönét rázúdítva csacsogott. Még egy méter. Inej mereven bámult előre. Vékonyabb volt, ajka kicserepesedett. Ám kapucnija alatt a nap megcsillant fényes, sötét haján, még a fogságban töltött hosszú napok ellenére is. Fél méter. Azután ott állt előtte. Továbbra is várt rájuk a feladat, hogy lejussanak valahogyan a hídról. Van Eck nem engedné el őket ilyen könnyen.

– A késeid? – kérdezte.

– A kabátomba rejtettem őket.

Van Eck eleresztette Alyst, akit az őrök elvezettek. Azok a vörös-arany egyenruhák még mindig zavarták Kazt. Valami nem stimmelt.

– Tűnjünk innen! – mondta Kaz egy osztrigabontó kést tartva a kezében, hogy eloldozza Inej hátrakötött kezét.

– Brekker úr! – szólt Van Eck. Kaz meghallotta az izgatottságot Van Eck hangjában, és hirtelen mozdulatlanná dermedt. Talán alábecsülte a kereskedőt, és az jobban értett a blöfföléshez, mint ahogyan sejtette. – A szavát adta nekem, Kaz Brekker! – üvöltötte Van Eck színpadias hangon. Mindenki, aki csak hallótávolságon belül tartózkodott a Dongában, megfordulva rájuk bámult. – Megesküdött, hogy visszajuttatja a feleségemet és a fiamat. Hol van Wylan?

Akkor Kaz meglátta őket: lila áradat közeledett a híd felé, a stadwatch elárasztotta a Dongát, felemelt puskákkal és elővont husángokkal. Kaz felhúzta a szemöldökét. A kereskedő végre érdekessé tette az eseményeket.

– Hidat lezárni! – kiáltotta az egyik tiszt. Kaz a válla fölött hátrapillantva még több stadwatchtisztet látott, akik elzárták előlük a menekülés útját.

Van Eck elégedetten vigyorgott.

– Elkezdhetünk végre komolyan játszani, Brekker úr? A városom minden ereje a banditái ellen?

Kaz válaszra sem méltatta. Meglökte Inej vállát, aki feléje fordult, és előrenyújtotta a csuklóját, hogy Kaz elvághassa a köteleit. Kaz a levegőbe dobta a kést, bízva benne, hogy Inej elkapja, ő pedig letérdelt, és a lány bilincsével kezdett bajlódni, álkulcsai máris az ujjai közé csúsztak. Kaz közeledő csizmák trappolását hallotta, majd érezte, hogy Inej hátrafelé hajol Kaz térdelő alakja fölött, azután halk süvítés ütötte meg a fülét, és egy test a földre zuhant. A bilincs zárja megadta magát Kaz szakértő kezében, lehullott a földre. Kaz felemelkedett, sarkon fordult, és egy stadwatchtisztet pillantott meg a földön, akinek egy osztrigakés nyele állt ki a két szeme között az arcából. Közben minden irányból egyre több lila egyenruhás rohant feléjük.

Felemelte a botját, hogy jelezzen Jespernek.

– Virágárus hajó a nyugati oldalon – mondta Inejnek. Ennyi neki elég is volt; a lány felugrott a híd korlátjára, és tétovázás nélkül eltűnt a másik oldalon.

Tűzijátékok sora robbant az égen, halványan pislákolt a déli fényben. A terv életbe lépett.

Kaz egy kötelet rántott elő a zsebéből, és hurkot kötött a korlátra. Rögzítette mellette a botja végét a korláton, felhúzódzkodott, azután átugrott rajta, és kilendült a csatorna fölé. A kötél megfeszült, majd Kaz visszalendült a híd felé, mint egy inga, és Inej mellé érkezett a virágárus hajó fedélzetére.

Már két stadwatchhajó haladt feléjük gyorsan, miközben még több tiszt rohant le a rámpákon a csatornához. Kaz nem tudta előre, hogy Van Eck mivel fog próbálkozni – semmiképpen sem látta előre, hogy bevonja majd a stadwatchot –, de abban biztos volt, hogy Van Eck megpróbálja lezárni az összes menekülési útvonalat. Még több csattanás hallatszott, az ég rózsaszín és zöld színekben pompázott a Donga fölött. A turisták éljeneztek. Láthatóan nem vették észre, hogy két robbanás a csatorna felől jött, és lyukakat ütött az egyik stadwatchhajó orrába, arra kényszerítve a fedélzeten lévőket, hogy a hajó oldalához siessenek, és a csatornába ugorjanak a süllyedő hajóról. Szép munka, kereskedőporonty. A srác időt nyert nekik anélkül, hogy pánikot keltett volna a Donga bámészkodóiban. Kaz nagyon jó hangulatban akarta tudni a tömeget.

A virágárus tiltakozása ellenére a csatornába hajított egy köteg muskátlit, és felvette a ruhát, amit Matthias rejtett el oda még korábban reggel. Kaz virágszirmok özönének közepette Inej vállára kanyarította a vörös köpenyt, miközben a lány éppen az oldalára erősítette a késeit. Inej a váratlan sziromzuhatagtól éppen annyira megdöbbent, mint a virágárus a muskátliözöntől.

– Mi az? – kérdezte Kaz, odadobva a Kísértetnek a Karmazsin Úrálarcot, ami pontosan megegyezett az övével.

– Ez volt édesanyám kedvenc virága.

– Jó tudni, hogy Van Eck nem ölte ki belőled az érzelmeket.

– Örülök, hogy újra itt lehetek, Kaz.

– Jó, hogy visszatértél, Kísértet.

– Készen állsz?

– Várj! – szólt Kaz, miközben figyelmesen hallgatózott. A tűzijátékok elcsendesültek, és egy pillanattal később meghallotta a hangot, amire várt: a járdára pottyanó érmék csilingelése a tömeg örömittas sikolyának kíséretében szinte zene volt füleinek. – Most!

Megragadták a kötelet, és Kaz hirtelen egy éleset rántott rajta. A kötél fülsiketítő hanggal egy szempillantás alatt felrántotta őket a magasba. Pillanatokon belül újra a hídon voltak, azonban egészen más jelenet fogadta őket, mint ahonnan alig két perce megmenekültek.

Nyugat-Dongában kitört a káosz. Álarcosok lepték el az utcákat. Ötven, hatvan, sőt hetven Karmazsin Úr toporgott mindenfelé, vörös maszkban és köpenyben, pénzérméket dobálva a levegőbe, amitől a turisták és a helyiek egyaránt lökdösődni és furakodni kezdtek, nevettek és kiabáltak, négykézláb csúsztak-másztak, szemmel láthatóan ügyet sem vetve arra, hogy éppen a stadwatch tisztjei próbálnak keresztülvágni rajtuk.

– Anyám, apám, lakbért fizess! – sikoltotta egy csapat lány a Kék Írisz kapualjából.

– Nem tudom kifizetni, kedvesem, az összes pénzünket elszórtam! – zengte válaszul egy csapat Karmazsin Úr kórusban, amint újabb adag pénzt dobtak a levegőbe, és a tömeg egyszerre eszelős sikításban tört ki.

– El az útból! – kiáltott fel a stadwatch kapitánya.

Egy tiszt megpróbálta lerántani a maszkot az egyik villanyoszlopnál ácsorgó Karmazsin Úrról, amire a tömeg reakcióként hurrogni kezdett. Kaz és Inej belevetette magát a vörös kalapok és érmékért küzdő emberek forgatagába. Kaz balról hallotta, ahogyan Inej kuncog a maszk alatt. Sohasem hallotta még a lányt így nevetni, ilyen szédülten és önfeledten.

Hirtelen eget rengető robbanás rázta meg a Dongát. Az emberek dominóként borultak sorra, s egymásba próbáltak kapaszkodni, vagy a falba, vagy ami éppen a kezük ügyében volt. Kaz is majdnem elvesztette az egyensúlyát, de botja segítségével sikerült megtartania magát.

Ahogyan az égre pillantott, mintha vastag fátyol borította volna be az égboltot. Sűrű füstfelhő gomolygott a levegőben. Kaz füle csengett a robbanástól. Távolinak tűnő sírás, rémült sikolyok ütötték meg a fülét. A terror hangjai. Egy nő rohant el előtte, arcát és haját beterítette a por, amitől úgy festett, mint valami pantomimes szellem. Kezét a fülére szorította, és vér szivárgott alóla. A Fehér Rózsa Házának homlokzatán most tátongó lyuk éktelenkedett.

Kaz látta, hogy Inej leveszi a maszkot az arcáról, ám egy mozdulattal rögtön vissza is húzta rá. Kaz megrázta a fejét. Úgy érezte, valami nincs rendben. Békés felkelést tervezett, nem pedig tömegkatasztrófát. Wylan nem szokta ilyen súlyosan elszámítani magát. Valaki más azért jött a Nyugati Dongába, hogy bajt keverjen. Valaki, akinek nem számít, ha rémes pusztítást okoz.

Kaz csak egy dologban volt biztos: rengeteg pénzt és időt beleölt, hogy újra visszakaphassa a Kísértetét. Esze ágában sem volt megint elveszíteni.

Kaz futólag megérintette Inej vállát. Nem volt szükségük más jelre. Kaz elrohant a legközelebbi sikátorba. Nem kellett hátrapillantania, hogy tudja, a Kísértet is vele tart csendes, ugyanakkor biztos léptekkel. A lány könnyűszerrel lehagyhatta volna Kazt, mégis összehangolt lépésekkel, egymás mögött futottak.

10. Jesper

Nos, ez már Jesper kedvére való káosz volt.

Jesperre két feladat hárult: az egyik a túszok cseréje előtt, a másik pedig utána. Mivel Inej még Van Eck tulajdonában volt, Nyina jelentette az első védelmi vonalat arra az esetre, ha az őrség megpróbálja eltávolítani a hídról, vagy bárki más megtámadja. Jespernek kellett célkeresztben tartania Van Ecket – nem halálos lövésként célzott rá, de ha a fickó csak moccanni is mer a fegyveréért, Jespernek felhatalmazása volt rá, hogy megbénítsa az egyik karját, vagy akár mindkettőt.

– Van Eck elő fog rukkolni valamivel – mondta Kaz még a Fekete Fátyol-szigeten –, és akkor biztosan pokoli lesz a zűrzavar, hiszen kevesebb mint tizenkét órája volt terveket kovácsolni.

– Nem baj – vágta rá Jesper.

– De igenis baj – vetette ellen Kaz. – Minél bonyolultabb a terve, annál több emberre van szüksége hozzá, márpedig a több ember többet is beszél, így több lehetőség van rá, hogy rosszul süljön el a dolog.

– Ez törvényszerű – dörmögte Wylan. – Az ember biztosítékokról gondoskodik, nehogy hiba csússzon a számításaiba, de éppen a biztosítékok okoznak végül előre nem látható hibákat.

– Van Eck lépése nem lesz elegáns, ám annál kiszámíthatatlanabb, tehát fel kell készülnünk rá.

– Hogyan készülhetnénk fel a kiszámíthatatlanra? – kérdezte Wylan.

– Bővítjük a lehetőségeinket. Minden menekülési útvonalat számításba veszünk. Háztetőket, utcákat és sikátorokat, még a vízi útvonalakat is. Semmi esélye, hogy Van Eck enged csak úgy lesétálni minket a hídról.

Jesper már sejtette, hogy baj lesz, amikor megpillantotta a stadwatch csapatait a híd felé tartani. Talán csak egy kis erődemonstráció. Egyszer vagy kétszer fordult elő évente a Dongákban, így szokta megmutatni a Kereskedőtanács a szerencsejátékosoknak, kerítőknek és előadóművészeknek, hogy nem számít, mennyi pénzt öntenek a város kasszájába, még mindig a kormány kezében van az uralom.

Jesper már jelzett Matthiasnak, és most türelmesen várt. Kaz világosan megmondta: „Van Eck nem fog cselekedni mindaddig, amíg Alyst biztonságban nem tudja újra. Akkor kell igazán résen lennünk.”

Persze úgy is lett; amint Alys és Inej helyet cseréltek, kavarodás támadt a hídon. Jesper ujja türelmetlenül megrándult a ravaszon, nem feledkezett meg azonban a második feladatáról: várnia kell Kaz jelére.

Néhány pillanattal később Kaz a levegőbe lőtt, és Inejjel együtt átugrott a híd védőkorlátján. Jesper meggyújtott egy gyufát, majd egy, kettő, három, négy, öt rakéta, amiket Wylan már előkészített, sikítva szelte át az eget, és ropogva robbant szét sziporkázó színek özönében. Az utolsó csillogó rózsaszín volt. „Stroncium-klorid – magyarázta Wylan, amíg tűzijátékokból, robbanószerekből, vakítóbombákból és más egyéb szükséges eszközökből álló gyűjteményén dolgozgatott. – A sötétben vörösen ég.”

„Sötétben minden sokkal érdekesebb” – válaszolta Jesper. Képtelen volt ellenállni. Komolyan, ha már a kereskedőporonty felajánlotta a lehetőséget, egyszerűen kötelessége volt elfogadni.

Az első adag tűzijáték volt a jel a Karmazsin Uraknak, akiket Nyina és Matthias szervezett be múlt éjjel – jobban mondva kora hajnalban. Mindenkinek ingyenételt és bort ajánlottak fel, aki csak eljön a Goedmed hídra, amikor nem sokkal dél után felröppennek a tűzijátékok. Óriási reklámkampány a nem létező Karmazsin Szablya számára. Habár tudták, hogy végül úgyis csupán kevesen fognak megjelenni, mégis több mint kétszáz jelmezt és hamis érmékkel teli erszényt osztottak szét. „Ha ötvenen eljönnek, elég is lesz” – mondta Kaz.

„Soha ne becsüld alá a tömeg vágyát, hogy a semmiért cserébe kapjon valamit.” Jesper úgy becsülte, hogy legalább száz Karmazsin Úr-jelmezbe bújt fickó árasztotta el a hidat és a Dongát, fennhangon harsogva a dalt, ami a Komedie Brute darabjaiban szokott elhangzani a színpadon, valahányszor Karmazsin Úr megjelenik, érméket dobálva a levegőbe. Az érmék néha valódiak voltak. Ezért vált a tömeg kedvencévé. Az emberek nevettek, egymást kerülgetve kapkodtak az érmék után, üldözve a jelmezeseket, miközben a stadwatch sikertelenül próbálta helyreállítani a rendet. Pompás jelenet volt. Jesper tudta, hogy a pénz hamis, mégis szívesen hajkurászta volna odalenn ő is az ezüstöt.

Még egy kicsit nyugton kellett maradnia. Ha ugyanis Wylan bombái nem robbannak fel kellő időben a csatornában, Kaznak és Inejnek sokkal több fedezékre lesz szüksége, hogy le tudjanak szállni a virágárus hajójáról.

Csillogó-villogó robbanások rázták meg az eget. Matthias kilőtte a második adag tűzijátékot. Ez nem a jel volt, hanem csak álca.

Odalenn Jesper észrevette, hogy két hatalmas vízsugár tör fel a csatornából, amikor Wylan felrobbantotta a vízaknáit. Éppen időben, kölyök.

Akkor karmazsin köpenye alá rejtette a puskáját, lement a lépcsőn, majd csatlakozott Nyinához, és együtt rohantak ki a szállodából. Egy-egy nagy fekete könnycseppel jelölték meg saját vörös-fehér maszkjukat, hogy meg tudják különböztetni egymást a többi jelmezestől, de a zűrzavar közepette Jesper azon tűnődött, hogy valami szembetűnőbbet kellett volna választaniuk.

Miközben átrohantak a hídon, Jesper látni vélte Matthiast és Wylant karmazsin köpenyükben, érméket dobálva, amíg szép lassan visszavonultak a Dongáról. Ha elkezdenek futni, könnyen felfigyelhet rájuk a stadwatch. Jesper alig bírta megállni nevetés nélkül. A ruha alatt egész biztosan Matthias és Wylan rejtőzött. Matthias túl nagy erővel, Wylan pedig túlságosan nagy lelkesedéssel dobálta a pénzt. A kölyök teljes erejével hajigálta az érméket. Úgy nézett ki, mintha szándékosan ki akarná tekerni a vállát.

A terv szerint innen külön-külön irányba mennek tovább, a Dongától távolabb vezető valamelyik sikátoron vagy csatornán keresztül, eldobva Karmazsin Úr-jelmezüket, hogy a Komedie Brute más szereplőinek alakját felvéve új álcát öltsenek. Várniuk kell naplementéig, mielőtt visszatérnek a Fekete Fátyolra.

Elég sok idő, hogy bajba keveredjenek.

Jespert vonzotta a Donga keleti része. El is mehetne oda, hogy beszálljon egy kártyapartiba, és eltöltsön néhány órát a hármas ramblival. Kaznak nem volna ínyére, Jesper túlságosan ismert. Más volna a helyzet, ha egy meló részeként játszana a Cumulus egyik privát szalonjában. Kaz annak idején egy óriási fogás ígéretével és a Söpredék legértékesebb tagjaival távozott. Az emberek vad elméleteket szőttek arról, hová tűnhetett, és Rotty azt mesélte, hogy Per Haskell mindegyikőjüket keresi. A stadwatch őrei ma éjjel valószínűleg meglátogatják a Deszkát, hogy kellemetlen kérdéseket tegyenek fel, emellett ott volt Pekka Rollins is, aki fenyegetést jelentett. Csak egypár kört, fogadkozott Jesper. Csak hogy csillapíthassam a szomjamat. Aztán meglátogatom a papát.

Jesper gyomra görcsbe rándult a gondolatra. Még nem állt készen szembenézni az apjával, hogy elmondja neki az igazságot az egész őrületről. Hirtelen elviselhetetlen erővel tört rá a játékvágy. A pokolba is azzal, hogy nem szabad futni! Mivel Kaz nem kérte meg a tisztes feladatra, hogy lőjön valamire, Jespernek szüksége volt egy pár kockára és némi szerencsére, hogy kitisztítsa az elméjét.

Abban a pillanatban elfehéredett körülötte a világ.

Dörgéshez és villámcsapáshoz hasonló robajt lehetett hallani. Jesper lába alól kicsúszott a talaj, és elterült a földön, amint zúgni kezdett a füle. Hirtelen fehér füst és por ölelte körül, megtöltve a tüdejét. Köhögött, és akármit lélegzett is be, olyan érzése támadt, mintha apró üvegszilánkok hasítanák végig a torkát. Szemhéját porszemcsék borították, és igyekezett ellenállni a vágynak, hogy dörzsölni kezdje a szemét, inkább gyorsan pislogott, hogy megszabaduljon a portól.

Négykézlábra emelkedett, levegő után kapkodott, a feje zúgott. Egy másik Karmazsin Úr feküdt mellette a földön, vörösre lakozott arcán fekete könnycsepp sötétlett. Jesper eltávolította a maszkot. Nyina szeme csukva volt, halántéka vérzett. Jesper megrázta a lány vállát.

– Nyina! – kiabálta túl a körülötte harsogó üvöltéseket és jajgatásokat.

Nyina szemhéja megrebbent, nagy levegőt vett, majd köhögve felült.

– Mi volt ez? Mi történt?

– Nem tudom – válaszolta Jesper. – De valaki még robbantgat Wylanen kívül. Nézd!

Egy hatalmas fekete lyuk tátongott a Fehér Rózsa Házának elején. Egy ágy bizonytalanul lógott le a második emeletről, úgy tűnt, bármelyik pillanatban leszakadhat az előtérbe. A ház elejét beborító futórózsák lángra kaptak, és fojtogatón erős illat töltötte be a levegőt. Valahonnan bentről kiabálást hallottak.

– A szentekre! Segítenem kell nekik – jelentette ki Nyina. Jesper homályos aggyal emlékezett, hogy Nyina az év nagyobb részében a Fehér Rózsa Házában dolgozott. – Hol van Matthias? – kérdezte a lány, tekintetével a tömeget pásztázva. – Hol van Wylan? Ha ez is csak egy Kaz meglepetései közül…

– Nem hiszem – kezdte Jesper. Újabb robbanás rázta meg az utcát. Lefeküdtek a földre, kezüket a fejükre szorították.

– Az összes szent nevében, aki valaha is vértanúságot szenvedett! Mi folyik itt? – kiáltotta Nyina elkeseredett félelmében. Emberek sikítottak és rohangáltak körülöttük, valamiféle menedéket keresgélve. Nyina feltápászkodott, délre bámult a csatorna irányába, ahol füstfelhő szállt fel egy másik szórakozóhelyről.

– A Fűzfavessző lángol?

– Nem – felelte Nyina. Rémület ült ki az arcára, amint lassacskán ráébredt valamire, amit Jesper még nem fogott fel. – Ez az Üllő.

Amint kiejtette a szavakat a száján, egy alak szállt a magasba a lyukból, ahol nem is olyan rég az Üllő állt. Homályba burkolózva szállt feléjük.

– Grisák – mondta Jesper – Biztosan van náluk parem.

Azonban ahogyan elsiklott fejük fölött az alak, és a nyakukat tekergetve követték a mozgását, Jesper belátta, hogy nagyot tévedett. Vagy teljesen megőrült. Nem egy kikiáltó szállt fölöttük. Egy férfi volt az, szárnyakon – hatalmas fémszárnyakon, amikkel kolibri módjára csapkodott. Valakit tartott a markában, egy fiút, aki vélhetőleg ravkai nyelven kiabált.

– Te is láttad? Mondd, hogy te is láttad! – suttogta Jesper.

– Markov – mondta Nyina, a félelem és a düh tisztán látszott az arcán. – Ezért vették célba az Üllőt.

– Nyina! – Matthias vágott át a hídon, Wylannel a nyomában. A fejük tetejére csúsztatták a maszkjukat, de a stadwatchnak jelenleg bizonyára kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy erre figyeljen. – El kell tűnnünk innen. Ha Van Eck…

Nyina megragadta a karját.

– Ez Danil Markov volt. Az Üllőnél dolgozott.

– A szárnyas fickó? – kérdezte Jesper.

– Nem – felelte Nyina, és közben kétségbeesetten rázta a fejét. – A fogoly. Markov pokolhívó.

Nyina a csatornára mutatott.

– Lecsaptak az Üllőre, a Fehér Rózsa Házára. Grisákra vadásznak. Engem keresnek.

Abban a pillanatban egy másik szárnyas figura tört elő a Fehér Rózsa Házából. Újabb robbanás hallatszott, és amint az alacsonyabb fal leomlott, egy hatalmas termetű férfi és nő lépett elő a romok közül. Épp olyan fekete hajuk és bronzbarna bőrük volt, mint a szárnyas férfiaknak.

– Shuk – állapította meg Jesper. – Mit keresnek ezek itt? És mióta tudnak repülni?

– Maszkokat fel! – utasította Matthias a többieket. – Biztonságba kell kerülnünk.

Helyére csúsztatták a maszkjukat. Jesper hálás volt az őket körülvevő hangzavarért. Ám amint ez a gondolat megfordult a fejében, az egyik shu férfi mélyen a levegőbe szippantott. Jesper elborzadva figyelte, ahogyan lassan feléjük fordul, és rájuk szegezi a tekintetét. Odaszólt valamit a társainak, mire a shuk egyenesen feléjük vették az irányt.

– Már túl késő! – kiáltotta Jesper. Letépte magáról az álarcot és a köpenyt, majd vállára kapta fegyverét. – Ha egy kis szórakozásra vágynak, ne kelljen csalódniuk! Leszedem a madarat.

Jespernek esze ágában sem volt hagyni, hogy valamiféle shu madárfiú csak úgy elragadja. Azt viszont nem tudta, hogy a másik madár hová tűnhetett; csupán abban reménykedett, hogy el van foglalva a pokolhívó foglyával. A szárnyas ember úgy röpködött ide-oda, jobbról balra, mint egy megrészegült darázs.

– Maradj már nyugton, te bazi nagy bogár! – morogta Jesper, majd leadott három lövést, ami éppen a mellkasa kellős közepén érte és hátrataszította a repkedőt.

A szárnyas ember azonban egy kecses hátrabukfencezés után kiegyenesedett, majd száguldani kezdett Jesper felé.

Matthias közben a másik két óriási repkedőt sorozta meg. Hiába volt minden lövés telitalálat, a shuk meginogtak ugyan egy kicsit, de tovább támadtak.

– Wylan? Nyina? – kiáltotta Jesper. – Nyugodtan besegíthettek, amikor csak gondoljátok!

– Igyekszem – válaszolta Nyina összeszorított fogakkal, majd felemelte ökölbe szorított kezét. – Ezek meg sem érzik a támadásainkat.

– Feküdj! – kiáltott fel Wylan. Mindnyájan levetették magukat a macskaköves útra. Jesper hallott egy puffanó hangot, szeme sarkából pedig egy fekete árnyat pillantott meg, amint az nekiszáguld a szárnyas lénynek. A repkedő elugrott balra, azonban a fekete árny kettéhasadt, majd két bíborvörösen izzó tűzgolyóvá vált, és sisteregve felrobbant. Az egyik golyó egy halk szisszenéssel a csatornában landolt, míg a másik a repkedőnek csapódott. A shu felüvöltött, és vadul csapkodni kezdte magát, amint a bíbor láng beborította a testét és a szárnyait. Azután az eszméletét vesztve nekicsapódott a falnak, miközben a lángok még mindig belepték a testét; messziről is jól érezhető volt a forróság.

– Futás! – ordította Matthias.

Berohantak a legközelebbi sikátorba; Jesper és Wylan futott elöl, Nyina és Matthias pedig szorosan a nyomukban. Wylan hátra sem nézett, csak úgy hátrahajított egy világító bombát a válla fölött. A bomba bezuhant egy ablakon, haszontalan, vakító fényesség közepette.

– Ezzel valószínűleg sikerült halálra ijesztened egy ártatlan cselédet – jegyezte meg Jesper. – Add azt inkább ide! – Azzal megmarkolta a másik bombát, majd nyomban üldözőik útjába dobta. Eltakarta a szemét, hogy megvédje a robbanás fényétől. – Na, így kell ezt csinálni.

– Legközelebb nem fogom megmenteni az életed – lihegte Wylan.

– Hiányoznék neked, csakúgy, mint mindenkinek.

Nyina felkiáltott. Jesper hátrafordulva észrevette, hogy a lány vadul rángatózó testét ezüstháló borítja. Az utca közepén a shu nő állt, megfogta a hálót, és elkezdte visszafelé húzni Nyinát. Matthias tüzet nyitott, de a nő meg sem rezdült.

– A golyó nem használ! – kiáltotta Wylan. – Azt hiszem, valamilyen fém lehet a bőrük alatt.

Amint ez elhangzott, Jesper meglátta a lövedék ejtette véres sebben felcsillanó fémes anyagot. Mit jelentsen ez az egész? Lehetséges, hogy ezek a lények valamiféle robotok? De mégis, hogy lehetséges ilyesmi?

– A háló! – ordította Matthias.

Mindnyájan megragadták a fémhálót, és minden igyekezetükkel megpróbálták biztonságba vonszolni a lányt. Ám a shu nőnek elképesztő ereje volt, és apró fogásokkal egyre közelebb húzta magához Nyinát.

– Kell valami, amivel el tudjuk vágni a hálót! – kiabálta Jesper.

– Pokolba a hálóval! – sziszegte Nyina a fogait csikorgatva. Hirtelen kirántotta Jesper tokjából a revolvert, és parancsoló hangon azt mondta:

– Engedjétek el!

– Nyina… – tiltakozott Matthias.

– Gyerünk!

Elengedték a lányt, mire Nyina hirtelen lendülettel végigsüvített a sikátoron. A shu tett egy bizonytalan lépést hátrafelé, azután megragadta a háló szélét, és gyors mozdulattal felrántotta a lányt a levegőbe.

Nyina a lehető legutolsó pillanatig várt, majd így szólt:

– Meglátjuk, hogy az egész tested fémből van-e.

A lány közvetlenül a shu szemgolyójához nyomta a revolvert, és meghúzta a ravaszt.

A lövés nemcsak a lény szemét, hanem a fél koponyáját levitte. A shu egy pillanatig még mozdulatlanul állt, és a lányba kapaszkodott; arca helyén a tátongó seb mélyéből csont, halvány rózsaszínes agyvelődarabok és ezüstös színű szilánkok látszódtak. Aztán összeesett.

Nyinát émelygés fogta el, és reszkető kézzel megpróbálta kiszabadítani magát a hálóból.

– Segítsetek kimászni innen, mielőtt a barátai elkezdenek keresni minket!

Matthias lerángatta Nyináról a hálót, azután zakatoló szívvel futásnak eredtek, csizmájuk kopogása visszhangzott a macskakövön.

Jespernek eszébe jutottak apja félelemmel teli szavai; mintha csak egy figyelmeztető fuvallat lett volna, megszaporázta lépteit. „Féltelek. A világ kegyetlen a magadfajtákhoz.” Mégis mit küldtek a shuk Nyina után? És a város grisáinak nyomába? Mit küldtek őutána?

Jesper megannyi veszéllyel és majdnem végzetes szerencsétlenséggel találkozott már életében, de még sohasem volt annyira biztos abban, hogy az életéért fut, mint ebben a pillanatban.

3. RÉSZ
Tégláról téglára

11. Inej

Miközben Inej és Kaz egyre távolodott a Nyugati Dongától, nyomasztó csend ereszkedett közéjük. Köpenyüket és álarcukat egy szemétkupac tetején hagyták egy Bársony Barlang nevű, roskatag kis bordélyház mögött, ahol a jelek szerint Kaz egy újabb váltásruhát rejtett el a számukra. Mintha az egész város egyszeriben a ruhásszekrényükké vált volna, Inejnek pedig önkéntelenül is eszébe jutottak a bűvészek, akik végtelenül hosszú sálakat varázsolnak elő a kabátujjukból, és lányokat tüntetnek el a bűvös dobozokból, amik Inejt hátborzongató módon mindig koporsókra emlékeztették.

A kikötői rakodómunkások alaktalan kabátjába és durva szövésű nadrágjába öltözve indultak a város raktárakkal teli kerületébe, hajukat sapka alá rejtették, gallérjukat felhajtották a meleg idő ellenére is. A kerület keleti része olyan volt, akár egy különálló város a városon belül. Főleg bevándorlók népesítették be, akik olcsó szállodákban, bérházakban vagy deszkakunyhókból és fémkonténerekből álló nyomortelepeken húzták meg magukat, nyelvük és nemzetiségük szerint alakítva ki omladozó lakónegyedeiket. A napnak ebben a szakaszában a környék lakóinak többsége a város gyáraiban és kikötőiben dolgozott, ám bizonyos sarkokon Inej férfiakat és nőket látott gyülekezni abban a reményben, hogy egy munkavezető vagy főnök arra jár, és néhány szerencsésnek egy napi munkát kínál.

Miután a Vadaskertből kiszabadult, Inej az utcákon barangolva igyekezett megérteni a várost. Valósággal letaglózta az irdatlan zaj és a tömeg, meg volt győződve róla, hogy Tante Heleen vagy az egyik pribékje váratlanul rajtaüt, és visszarángatja az Egzotikumok Házába. Tudta jól azonban, hogy ha a Söpredék hasznára akar lenni, és meg akar szabadulni az új szerződése kötelezettségeiből is, akkor nem engedheti, hogy úrrá legyen rajta Ketterdam riasztó lármája és macskaköveinek idegenszerűsége. Üdvözöljük a váratlan látogatót. Tisztában volt vele, hogy ki kell ismernie a várost.

Mindig is szívesebben közlekedett a háztetőkön, távol a tekintetektől és a tolakodó emberektől. Ott érezte magát leginkább elemében – megint az a lány lehetett, aki hajdanán volt, akinek még nem volt oka félelemre, és nem ismerte a világ kegyetlenségét. Megismerte a Zelverstraat nyeregtetőit és ablakzugait, a nagykövetségi kerület kertjeit és széles sugárútjait. Egészen délre is eljutott: bűzlő vágóhidak és sós források rejtőztek az iparnegyed után a város határában, ahol a hulladékuk a Ketterdam szélén elterülő mocsárba ömölhetett, ocsmány bűzük pedig elkerülte a város lakóterületeit. Ketterdam szinte félénken tárta fel féltett titkait Inej előtt, felvillantva minden pompáját és nyomorát is.

Kazzal most maguk mögött hagyták a bérházakat és az utcai szekereket, egyre mélyebbre hatolva a forgalmas raktárnegyedbe és a Weft néven ismeretes környékre, ahol a széles utcák és csatornák tisztán és szép rendben kanyarogtak, lehetővé téve az áru- és teherszállítást. Elhaladtak a fát és kitermelt követ tároló, kerítéssel körülzárt telkek, gondosan őrzött fegyver- és lőszerkészletek és a hatalmas raktárak mellett, amik csordultig voltak pamuttal, selyemmel, vászonnal és szőrmével. Más raktárakban a Novij Zemből származó jurdalevelek gondosan lemért kötegeit tárolták, amik csak arra vártak, hogy feldolgozzák és színes címkével ellátott bádogdobozokba zárják, azután további piacokra szállítsák őket.

Inej még emlékezett a fájdalmas döbbenetre – mintha gyomorszájon ütötték volna –, amit hajdan az egyik raktár oldalára festett szavak láttán érzett: Ritka fűszerek. Egy hirdetés volt, két szuli lány festett alakja foglalta keretbe a szavakat, napbarnított tagjaik mezítelenek voltak, aranyszínű ecsetvonások sejtették lenge selyemruhájuk díszesen hímzett mintáit. Inej földbe gyökerezett lábbal állt a hirdetés előtt, tekintete a szavakra meredt, alig néhány kilométernyire a helytől, ahol a testét szabadon adták-vették, sőt civakodtak fölötte. Szíve a torkában dobogott, izmai görcsbe rándultak a rémülettől, képtelen volt levenni a szemét a lányokról, a csuklójukat díszítő karperecekről, a bokájukon csilingelő csengettyűkről. Végül minden akaraterejét összeszedve kényszerítette magát, hogy megmozduljon, és mintha hirtelen megtört volna egy varázslat, futásnak eredt, gyorsabban szedte a lábát, mint valaha, egyenesen vissza a Deszkába, tetőről tetőre szökkenve, miközben nyugtalan lába alatt szürke foltokban suhant tova a város. Azon az éjszakán azt álmodta, hogy a festett lányok életre keltek. Csapdába estek a raktár téglafalában, szabadságért sikoltoztak, de Inej nem segíthetett rajtuk.

Ritka fűszerek. A hirdetés még mindig ott díszelgett a falon, bár a festést kifakította a nap. Még mindig rabul tudta ejteni, görcsbe rántotta az izmait, elakadt tőle a lélegzete. De talán amikor már a saját hajóján jár, amikor sikerült legyőznie az első rabszolga-kereskedőt, a festék is lassan lekopik a téglákról. A mentazöld selyemleplekbe burkolódzó lányok segélykiáltásai nevetésbe fognak fordulni. Azután már nem táncolnak többé másnak, csupán a saját kedvükre. A távolban Inej egy magas oszlopot pillantott meg, tetején Ghezen kezével, hosszú árnyékot vetve Kerch vagyonának a szívére. Inej elképzelte, ahogyan a szentjei köteleket fonva köré a földre döntik.

Kaz és Inej nem keltettek feltűnést alaktalan kabátjukban; két fiúnak látszottak, akik munkát keresnek vagy éppen a következő műszakváltásra igyekeznek. Inej mégsem tudott nyugodtan lélegezni. A stadwatch rendszeresen őrjáratozott a raktárnegyed utcáin, és ha esetleg ez nem nyújtott volna megfelelő védelmet, a hajózási társaságok még biztonsági őröket is alkalmaztak, hogy az ajtók zárva maradjanak, és egyik pakoló, rakodó, szállító munkás se bánjon túlságosan könnyelműen a gondjaira bízott áruval. A raktárnegyed Ketterdam egyik legbiztonságosabb környékének számított, és éppen ezért az utolsó hely volt, ahol Van Ecknek eszébe juthatott keresni őket.

Egy elhagyatott vászonraktárhoz közeledtek. Az alsó szinteken be voltak törve az ablakok, fölöttük a téglák megfeketedtek a koromtól. Valószínűleg nem túl rég gyulladhatott ki, de még így is biztos volt, hogy nem sokáig fog üresen állni. Hamarosan kitakarítják és helyrehozzák, vagy egyszerűen egy új épületet húznak fel a helyébe. A telek drága érték volt Ketterdamban.

A hátsó ajtót záró lakat nem jelentett különösebb kihívást Kaz számára, így hamarosan beléphettek egy alsó szintre, ahol súlyos pusztítást végzett a tűz. Az épület elején elhelyezkedő lépcső azonban nagyrészt érintetlen maradt. Inej könnyedén lépkedett felfelé a lépcsőfokokon, Kaz lépteit pedig botjának ritmikus koppanása kísérte.

A harmadik emeletre érve Kaz egy raktárhelyiség felé mutatta az utat, ahol még mindig óriási piramisokba halmozva álltak a vég vásznak. Nagyjából sértetlenek voltak, de az alsó kötegeket korom szennyezte be, és a szövet kellemetlen, égett szagot árasztott. Ám az anyaghalmok nagyon is kényelmes ülőhelynek bizonyultak. Inej talált magának egy zugot egy ablak mellett, ahol a lábát egy vég vászonnak támaszthatta, hátát pedig egy másiknak. Hálás volt, amiért egyszerűen csak ülhet, amiért kitekinthet az ablakon a homályos délutáni fénybe. Nem igazán akadt látnivaló, csupán a raktárak puszta téglafalai és a kikötő fölé tornyosuló, hatalmas cukorsilók sűrűje.

Kaz előhúzott egy bádogdobozt az egyik régi varrógép alól, majd átnyújtotta a lánynak. Inej felnyitotta a tetejét, és a belsejében mogyorót, viaszkos papírba csomagolt kekszet és egy dugóval lezárt palackot talált. Szóval ez a raktár is az egyik olyan titkos búvóhely, amire Van Eck annyira kíváncsi volt. Inej kihúzta a dugót, és beleszimatolt az üvegbe.

– Víz – mondta Kaz.

Inej szomjasan kortyolt belőle, majd evett néhány állott kekszet is. Farkaséhes volt, és erősen kételkedett benne, hogy hamarosan meleg ételhez jut. Kaz figyelmeztette, hogy sötétedésig nem mehetnek vissza a Fekete Fátyol-szigetre, és valószínűleg még akkor sem fognak főzőcskézni. Inej figyelte, ahogyan Kaz feltornázza magát a vászonvégek tetejére vele szemközt, botját maga mellé fektetve, azonban gyorsan erőt vett magán, és visszafordította tekintetét az ablak felé, távol Kaz pontos mozdulataitól, állkapcsa feszes vonalától. Veszélyesnek érezte Kaz látványát, ahogyan még korábban soha. Felvillant emlékeiben a lassan felemelkedő kalapács, ahogyan megcsillannak élén az Eil Komedie színpadának fényei. Sosem fog cserélni, ha darabokra zúz. Hála töltötte el késeinek súlyát érezve. Megérintette a pengéket, mintha régi barátait üdvözölné, és hirtelen oldódni kezdett lelkében a feszültség.

– Mit mondtál Van Ecknek a hídon? – törte meg végül Kaz a csendet. – Amikor éppen a cserét bonyolítottuk le?

– Még egyszer viszontlát, de csak egyetlenegyszer.

– Újabb szuli közmondás?

– Inkább ígéret saját magamnak. És Van Ecknek.

– Lassan a testtel, Kísértet! Alkalmatlan vagy a bosszúvágyók játszmájára. Erősen kétlem, hogy a szuli szentjeid jó szemmel néznék az ilyesmit.

– A szentjeim nem nézik jó szemmel a zsarnokokat sem. – Kabátujjával megtörölgette a piszkos ablaküveget. – Azok a robbanások… – folytatta Inej. – Vajon a többiekkel minden rendben?

– Egyikük sem tartózkodott a robbanások közelében. Legalábbis azok közül, amiket mi láttunk. Többet fogunk tudni, amikor visszaérünk a Fekete Fátyol-szigetre.

Inejnek nem volt ínyére a dolog. Mi van, ha valaki mégis megsérült? Ha végül egyik társuk sem jutott vissza biztonságban a szigetre? A napokig tartó rettegés és várakozás után újfajta megpróbáltatást jelentett, hogy tétlenül kell ülnie, amíg a barátai esetleg bajban vannak.

Hirtelen ráébredt, hogy Kaz az arcát fürkészi; tekintetük találkozott. Napfény szűrődött be az ablakokon, Kaz szemét az erős tea színére változtatva. Sosem fog cserélni, ha darabokra zúz. Inej érezte a szavak emlékét, mintha megégették volna a torkát, amikor kiejtette őket a száján.

Kaz nem fordította el a tekintetét, amikor megszólalt.

– Bántott téged?

Inej felhúzta a lábát, térdét átölelte. Miért akarod tudni? Biztos akarsz lenni benne, hogy képes vagyok megbirkózni valamilyen újabb veszéllyel? Vagy újabb bűnöket akarsz felróni a lajstromra, amiért Van Ecknek meg kell lakolnia?

Kaz már rögtön a legelején nyilvánvalóvá tette számára a megállapodásuk feltételeit. Inej egy befektetés volt, védelemre méltó, értékes eszköz. A lány korábban szerette volna azt hinni, hogy többet kezdtek jelenteni egymásnak. Jan Van Eck azonban megfosztotta az ábrándos illúziótól. Inej sértetlen maradt, egyetlen haja szála sem görbült. Nem őrzött sem olyan sebhelyeket, sem pedig traumát az Eil Komedie színházában átélt tortúra után, amit egy kis alvással és étellel ne lehetne orvosolni. Van Eck valamit mégis elrabolt Inejtől. Semmi hasznom nem veszi többé. Valahonnan a lelke mélyéről törtek elő a szavak, olyan igazság, amit nem tudott figyelmen kívül hagyni. Örülnie kellene. Jobb a szörnyű igazság a kegyes hazugságnál.

Inej ujjai arra a helyre tévedtek, ahol a kalapács súrolta a lábát, de amikor észrevette, hogy Kaz szeme is követi a mozdulatot, hirtelen megállt. Összefonta ujjait az ölében, megrázta a fejét.

– Nem. Nem bántott.

Kaz hátradőlt, fürkész tekintete lassan darabokra szedte a lányt. Nem hitt neki, Inej azonban képtelen volt rávenni magát, hogy megpróbálja meggyőzni a hazugságáról.

Kaz a padlóra állította a botját, majd rátámaszkodva lecsusszant a vászonkupacról.

– Pihenj! – mondta a lánynak.

– Hová mész?

– Van egy kis elintéznivalóm a silóknál, és körbe akarok szaglászni, hátha be tudok gyűjteni valamilyen értesülést. – A botját az egyik vászonvégnek döntve hagyta.

– Nem viszed magaddal?

– Túlságosan feltűnő. Különösen, ha Van Eck a stadwatch figyelmét is felhívta ránk. Pihenj! – ismételte Kaz. – Itt biztonságban vagy.

Inej lehunyta a szemét. Ennyire még megbízhatott Kazban.

Amikor Kaz végül felébresztette, már lassan lenyugodott a nap, arany fényárba vonva Ghezen tornyát a távolban. Elhagyták és bezárták a raktárépületet, majd csatlakoztak az estére hazafelé igyekvő munkásokhoz az utcán. Délkeleti irányban haladtak tovább, kikerülve a Hordó nyüzsgő és forgalmas részeit, ahol a stadwatch őrei minden bizonnyal járőröztek, és egy lakónegyed felé vették az irányt. Egy keskeny csatornában csónakba szálltak, amivel ellavíroztak a Grafkanalon, majd eltűntek a Fekete Fátyol-szigetet borító ködfátyol leple alatt.

Inej izgatottsága egyre nőtt, amint a mauzóleumok között átvágva a sziget közepe felé haladtak. Könyörgöm, hadd legyen mindenki épségben! – imádkozott magában. Hadd legyen mindenki épségben! Végre-valahára pislákoló fényt pillantott meg a sötétben, és hangok halk mormogása ütötte meg a fülét. Futásnak eredt, nem törődött vele, amikor a sapkája leröpült a fejéről a sűrű borostyánnal benőtt földre. Felrántotta a kripta ajtaját.

Az odabenn ücsörgő öt ember egyszerre felpattant, öklüket vagy fegyverüket felemelve, mire Inej tétován megtorpant.

– Inej! – kiáltott fel Nyina.

Átlibbent a szobán, és szorosan a karjába zárta Inejt. Azután egyszerre mindnyájan körülvették, ölelgették, háton veregették. Nyina azonban egy pillanatra sem engedte el. Jesper mindkét lányt a karjába ölelte, és felrikoltott:

– A Kísértet visszatér!

Matthias a háttérbe húzódott, szokása szerint udvariasan tartózkodó maradt, de azért mosolygott. Inej a kripta közepén lévő asztalnál ülő shu fiúra nézett, majd az előtte toporgó, ugyanolyan ábrázatú shu fiúra esett a tekintete.

– Wylan? – kérdezte a közelében álló fiútól.

Wylan arcán ragyogó mosoly terült el, de hamarosan lekonyult, amint így szólt:

– Ne haragudj az apám miatt!

Inej a fiút is magához húzta az ölelésbe, és a fülébe súgta:

– Nem vagy az apád.

Kaz kopogott a botjával a kőpadlón. A kripta ajtajában állt.

– Ha már mindnyájan végeztetek az ölelkezéssel… munka vár ránk.

– Álljon meg a menet! – szólt Jesper, karját továbbra is Inej köré fonva. – Nem beszélünk egy szót sem a melóról, amíg ki nem derítjük, mik voltak azok a szörnyetegek a Dongán.

– Milyen szörnyetegek? – kérdezte Inej.

– Talán elkerülte a figyelmedet, hogy a Donga fele a levegőbe röpült?

– Láttuk a bombát felrobbanni a Fehér Rózsánál – válaszolta Inej. – Aztán hallottunk még egy robbanást.

– Az Üllőnél – magyarázta Nyina.

– Aztán – folytatta Inej – csak rohantunk.

Jesper nagy bölcsen bólintott.

– Nagy hibát követtetek el. Ha maradtok még egy kis ideig, akár meg is ölethettétek volna magatokat egy szárnyas shu fickóval.

– Kettővel – tette hozzá Wylan.

– Két szárnnyal? – értetlenkedett Inej a homlokát ráncolva.

– Két fickóval – felelte Jesper.

– Szárnyuk volt? – kérdezte Inej. – Mint a madárnak?

Nyina a telezsúfolt asztalhoz húzta a lányt, ahol kiterítették Ketterdam térképét.

– Nem. Inkább molylepkére hasonlítottak. Halálos, mechanikus molylepkére. Éhes vagy? Van csokis kekszünk.

– Ó, hát persze – mondta Jesper. – Megkapja a titkos sütitartalékainkat.

Nyina leültette Inejt egy székre, majd levágta elé a bádogdobozt.

– Egyél! – parancsolt rá. – Két szárnyas shu jelent meg, és egy nő meg egy férfi, akik… nem voltak normálisak.

– Nyina erejének nem volt rájuk hatása – folytatta Wylan.

– Hmm – dünnyögte Nyina semmitmondóan, kecsesen majszolva egy keksz szélét. Inej még sohasem látta Nyinát bármit is kecsesen majszolgatni. Az étvágya nyilvánvalóan még nem tért vissza, de Inej fejében felmerült a gyanú, hogy talán többről van szó.

Matthias csatlakozott hozzájuk az asztalnál.

– A shu asszony, akivel találkoztunk, erősebb volt mindhármunknál: nálam, Jespernél és Wylannél is.

– Jól hallottad – mondta Jesper. – Még Wylannél is erősebb.

– Én megtettem minden tőlem telhetőt – szabadkozott Wylan.

– Semmi kétség, kereskedőporonty. Mi volt az a bíborvörös cucc?

– Csak egy újabb kotyvalék, amin az utóbbi időben dolgoztam. Egy lumija nevezetű ravkai találmányon alapul. A lángokat szinte lehetetlen eloltani, de változtattam az összetételén, így sokkal forróbban ég.

– Szerencsénk volt, hogy te is velünk tartottál – jegyezte meg Matthias rövid meghajlással, amitől Wylan arca boldogan felragyogott, ugyanakkor rendkívül zavarba is jött. – Azok a teremtmények majdnem teljesen ellenálltak a puskagolyóknak.

– Majdnem – ismételte Nyina komoran. – Hálókat is hoztak magukkal. Grisákra vadásztak, hogy foglyul ejtsék őket.

Kaz vállával a falnak támaszkodott.

– Paremet használtak?

Nyina megrázta a fejét.

– Nem. Szerintem nem grisák voltak. Nem adták jelét semmiféle különleges képességnek, és nem gyógyították be a sebeiket. Láthatóan valamilyen fémpáncélzat rejlett a bőrük alatt.

Sebesen hadarni kezdett valamit shu nyelven Kuvejnek.

A fiú hangosan felnyögött.

– Kherguudok. – Mindnyájan értetlen arccal bámultak rájuk. Kuvej mély sóhajjal így folytatta: – Amikor az apám a paremet alkotta, a kormány először fabrikátorokon próbálta ki.

Jesper oldalra billentette a fejét.

– Csak én gondolom, vagy tényleg javul a kerchi nyelvtudásod?

– Jól ismerem a kerchit. Csak ti beszéltek mind túl gyorsan.

– Jól van – dörmögte Jesper. – Miért fabrikátorokon tesztelték a drága shu barátaid a paremet? – Kényelmesen elterpeszkedett a székében, kezét a revolverein nyugtatta, Inej azonban egy pillanatig sem dőlt be a nyugalmat sugalló tartásának.

– Több fabrikátor foglyuk van – válaszolta Kuvej.

– Mert őket lehet legkönnyebben foglyul ejteni – vetette közbe Matthias, figyelmen kívül hagyva Nyina savanyú ábrázatát. – Egészen mostanáig alig részesültek harci kiképzésben, és parem nélkül a képességeiknek csekély hasznuk van a csatában.

– A vezetőink további kísérleteket akarnak végrehajtani – folytatta Kuvej. – De nem tudják, hány grisát tudnak kézre keríteni…

– Talán több is akadna, ha nem öltek volna meg annyit – csattant fel Nyina.

Kuvej helyeslően bólintott, fel sem fogva vagy éppen figyelmen kívül hagyva a lány hangjából csöpögő gúnyt.

– Igen. Kevés grisájuk van, és a parem használata megrövidíti a grisák életét. Ezért orvosokat is hozniuk kell, hogy segítsenek a fabrikátorokon, akiket megbetegített a parem. Újfajta katonákat akarnak kifejleszteni, a kherguudokat. Nem tudom, hogy már sikerrel jártak-e.

– Azt hiszem, hogy a kérdésedre határozott igennel válaszolhatok – mondta Jesper keserűen.

– Különleges célra kifejlesztett katonák – mormolta Nyina elgondolkodva. – Hallottam, hogy a háború előtt Ravkában valami hasonló kísérlettel próbálkoztak. Megerősítették a csontvázat, módosították a csontsűrűséget, fémimplantátumokat ültettek be. Önkénteseket toboroztak az Első Hadseregből. Ó, ne vágj már pofákat, Matthias! Idővel végül a fjerdai uraid is valószínűleg pontosan ugyanerre adták volna a fejüket.

– A fabrikátorok szilárd anyagokkal machinálnak – jegyezte meg Jesper. – Fémmel, üveggel, textilszövettel. Szerintem ez inkább a korporálokra vall.

Még mindig úgy beszél, mintha nem tartozna közéjük, állapította meg Inej. Mindnyájan tisztában voltak vele, hogy Jesper fabrikátor, még Kuvej is rájöhetett a titkára a Jégudvarból történő menekülésüket követő káoszban. Jesper mégis csak nagyritkán ismerte el a képességeit. Elvégre joga volt úgy bánni a saját titkával, ahogyan kedve tartotta.

– A szabók elhomályosítják a határt a fabrikátorok és a korporálok között – mondta Nyina. – Volt egy tanárom Ravkában, Zsenya Szafin. Szívtörő vagy fabrikátor is lehetett volna, ha úgy tartja kedve… de inkább nagyszerű szabóvá vált. A szavaitokból ítélve inkább a szabás egy fejlettebb változatával állunk szemben.

Inej el sem tudott képzelni ilyesmit.

– Komolyan azt akarjátok mondani, hogy egy olyan fickóval találkoztatok, akinek valahogyan szárny volt a hátára ültetve?

– Nem, mechanikus szárny volt. Talán valamiféle fémszerkezet és vászon? De azért sokkal bonyolultabb és kifinomultabb munka volt, mint amikor csak úgy rácsapnak egy szárnyat valaki háta közepére. Össze kell kapcsolni az izomzatot, kivájni a csontokat, hogy csökkenjen a súly, aztán valahogyan ellensúlyozni kell az elveszített csontvelőt, talán teljes egészében ki kell cserélni a csontvázat. A komplexitásnak ez a szintje…

– Parem – vágott közbe Matthias, összevonva szőke szemöldökét. – Egy paremet használó fabrikátor képes volna véghez vinni egy ilyen mértékű átszabást.

Nyina ellökte magát az asztaltól.

– A Kereskedőtanács nem tesz semmit a shu támadással kapcsolatban? – kérdezte Kaztól. – Csak úgy belibbenhetnek Kerchbe, hogy szabadon robbantgassanak és embereket raboljanak?

– Nem hiszem, hogy a Tanács lépni fog – felelte a bandavezér. – Hacsak nem egyenruhát viseltek a támadók, a Shu Han-i kormány valószínűleg le fogja tagadni, hogy bármi tudomása volna a támadásról.

– Akkor simán megússzák?

– Talán nem – válaszolta Kaz. – Töltöttem egy kis időt ma a kikötőben, hogy híreket szerezzek. Mi történt a két shu hadihajóval? Az Árapálytanács szárazdokkra ítélte őket.

Jesper csizmás lába lecsúszott az asztalról, majd hangos puffanással landolt a földön.

– Micsoda?

– Visszahúzták a dagályt. Teljesen. A tenger segítségével egy új szigetet formáltak, rajta a két szárazra futott hadihajóval. Könnyen észrevehetők, oldalra dőlve fekszenek, vitorlával a sárban, odakinn a kikötőben.

– Erőfitogtatás – jegyezte meg Matthias.

– A grisák vagy a város részéről? – kérdezte Jesper.

Kaz megvonta a vállát.

– Ki tudja? De a shuk talán így óvakodni fognak attól, hogy Ketterdam utcáin portyázzanak.

– Tényleg kedvezni akarna nekünk az Árapálytanács? – csodálkozott Wylan. – Ha tudnak a paremről, akkor biztosan aggasztja őket, mi történne, ha rossz kezekbe kerülne.

– Mégis hogyan találnád meg őket? – kérdezte Nyina keserűen. – Senki sem ismeri a tanács tagjainak kilétét, soha senki nem látja őket bemenni vagy éppen távozni az őrtornyaikból. – Inejnek hirtelen megfordult a fejében, hogy Nyina talán megpróbált segítségért folyamodni az Árapálytanácshoz, amikor tizenhat évesen megérkezett Ketterdamba, magányos grisaként egy ismeretlen városban, távol a hazájától, barátok nélkül. – A shuk nem fognak sokáig meglapulni. Okkal hozták létre azokat a harcosokat.

– Ha jobban belegondolunk, egészen okos húzás – vélte Kaz. – A shuk a végsőkig fokozták az erőforrásaikat. Egy paremfüggő grisa nem él sokáig, ezért a shuk más módot találtak, hogy kihasználják az erejüket.

Matthias megcsóválta a fejét.

– Elpusztíthatatlan harcosok, akik túlélik a teremtőiket.

Jesper megdörzsölte kézfejével a száját.

– És akik szabadon vadászhatnak további grisákra. Esküszöm a szentekre, hogy az egyikük kiszimatolt minket. A szagunkról talált ránk.

– Lehetséges ez egyáltalán? – borzadt el Inej.

– Még sosem hallottam olyasmit, hogy a grisák sajátos szagot árasztanának – válaszolta Nyina. – De feltételezem, hogy lehetséges. Ha a katonák szaglóérzékét fejlesztették… Elképzelhető, hogy olyan szagról van szó, amit hétköznapi emberek nem is érzékelnek.

– Szerintem nem ez volt az első támadás – jegyezte meg Jesper. – Wylan, emlékszel, milyen rémült volt az a szélhívó a ritka könyvek termében? És mi a helyzet azzal a kereskedőhajóval, amiről Rotty mesélt?

Kaz bólintott.

– Darabjaira szakadt szét. Egy csapatnyi matrózt holtan találtak. Akkoriban úgy gondolták, hogy talán a legénység szélhívója háborodott meg. Felrúgta a szerződését. De talán mégsem szökött meg. Lehetséges, hogy elrabolták. Az öreg Hoede tanácsos egyik grisája volt.

– Emil Retvenko – mondta Nyina.

– Úgy van. Ismerted?

– Csak hallomásból. A ketterdami grisák többsége tud egymásról. Értesüléseket cserélünk, és mindenki igyekszik vigyázni a többiekre. A shuknak bizonyára vannak kémeik a városban, ha pontosan tudják, hol keressenek minket. A többi grisa… – Nyina felállt, majd megragadta a széke háttámláját, mintha a hirtelen mozdulattól megszédült volna.

Inej és Matthias azon nyomba talpra ugrott.

– Jól érzed magad? – kérdezte Inej.

– Csodásan – válaszolta Nyina nem túl meggyőző mosollyal. – De ha a többi ketterdami grisa veszélyben forog…

– Akkor mihez akarsz kezdeni? – kérdezte Jesper, és Inejt meglepte a fiú hangjának éle. – Szerencsésnek mondhatod magad, amiért még élsz a ma történtek után. Azok a shu harcosok kiszimatolják a szagunkat, Nyina. – Fenyegetőn Kuvej felé fordult. – A te apád műve!

– Hé! – szólt rá Wylan. – Nyugalom!

– Még hogy nyugalom?! Mintha a grisák nem lettek volna már amúgy is kutyaszorítóban! Mi lesz, ha egészen a Fekete Fátyol-szigetig követik a nyomainkat? Hárman is vagyunk itt.

Kaz öklével az asztalra csapott.

– Wylannek igaza van. Nyugalom. A város korábban sem volt biztonságos, és most sem az. Úgyhogy szedjük meg magunkat elég pénzzel, hogy továbbállhassunk!

Nyina felháborodottan a csípőjére tette a kezét.

– Most komolyan pénzről beszélünk?

– A melóról van szó. Ki kell csikarnunk Van Eckből a tartozását.

Inej gyengéden Nyinába karolt.

– Tudni akarom, hogyan segíthetnénk a grisákon, akik még Ketterdamban tartózkodnak. – Lelki szemei előtt megcsillant a felemelkedő kalapács, amint a magasba ér. – És azt is tudni akarom, hogyan fog Van Eck megfizetni mindenért.

– Most komolyabb dolgok forognak kockán – szólalt meg Matthias.

– Számomra nem – vágta rá Jesper. – Két napom van hátra, hogy rendbe tegyem apámmal a helyzetet.

Inej nem akart hinni a fülének.

– Az apáddal?

– Úgy bizony. Családi összejövetel Ketterdamban – mondta Jesper. – Mindenkit szívesen látunk.

Inejt egy pillanatig sem tévesztette meg Jesper könnyed hangvétele.

– A kölcsönről van szó?

Jesper ismét a revolvereire tette a kezét.

– Igen. Úgyhogy igencsak érdekelne, hogyan tervezzük rendezni ezt az ügyet.

Kaz teljes súlyával a botjára nehezedett.

– Felmerült már bármelyikőtökben is, mihez kezdtem a pénzzel, amit Pekka Rollinstól kaptunk?

Inej gyomra görcsbe rándult.

– Pekka Rollinshoz fordultál kölcsönért?

– Sosem válnék Rollins adósává. Eladtam neki az Ötödik kikötőben és a Varjú Klubban lévő részesedésemet.

Nem. Kaz a semmiből építette fel azt a két helyet. Élő bizonyítékai voltak mindannak, amit a Söpredékért véghez vitt.

– Kaz…

– Szerintetek mire ment el a pénz? – ismételte a bandavezér.

– Puskákra? – kérdezte Jesper.

– Hajókra? – találgatott Inej.

– Bombákra? – vetette fel Wylan.

– Politikai vesztegetésekre? – szólt Nyina. Mindnyájan Matthiasra néztek. – Most jön az a rész, amikor a szemünkre hányod, milyen borzalmas alakok vagyunk – suttogta.

Matthias vállat vont.

– Mindegyik praktikus döntésnek tűnik.

– Cukor – bökte ki végül Kaz.

Jesper a bandavezér felé lökte a cukrostálat az asztalon.

Kaz a szemét forgatta.

– Nem a kávémba, tökfej. Cukorrészvényekbe fektettem a pénzt, és privát számlákat nyitottam mindnyájunk számára… Természetesen álnéven.

– Nem szeretem a spekulációt – morogta Matthias.

– Hát persze. Csak azt szereted, amit látsz is. Például a hóbuckákat és a jóindulatú faisteneket.

– Ó, végre! – sóhajtott fel Inej, fejét Nyina vállán nyugtatva. Ragyogó mosolyt vetett Matthiasra. – Már úgy hiányzott a haragos tekintete.

– Különben is – folytatta Kaz –, aligha számít spekulációnak, ha biztos vagy a végkifejletben.

– Tudsz valamit a cukortermésről? – kérdezte Jesper.

– Az ellátmányról tudok.

Wylan kihúzta magát ültében.

– A silók – mondta a fiú. – Az Édes-zátony silói.

– Fején találtad a szöget, kereskedőporonty.

Matthias értetlenül csóválta a fejét.

– Miféle Édes-zátony?

– A Hatodik Kikötőtől nem messze délre fekszik – magyarázta Inej. Eszébe jutott a raktárkörzet fölé tornyosuló hatalmas silók látványa. Kisebb hegyeknek is beillettek volna. – Ott tárolják a melaszt, nyers cukornádat, és ott találhatók a cukor finomítására szolgáló üzemek is. Ma éppen arrafelé jártunk. Nem volt véletlen, igaz?

– Nem – felelte Kaz. – Szerettem volna, ha szemügyre veszed a terepet. A cukornád többsége a Déli Kolóniákról és Novij Zemből érkezik, de nem várható újabb szállítmány, csupán három hónap múlva. Az idei terményt már betakarították, feldolgozták, finomították, és elraktározták az Édes-zátony silóiba.

– Harminc siló van – mondta Wylan. – Tíz közülük az apám tulajdona.

Jesper hangosan füttyentett.

– Van Eck tartja kezében a világ cukorellátmányának az egyharmadát?

– A tíz siló Van Eck tulajdona – vetette ellen Kaz. – De a bennük lévő cukornak csupán a töredék része. A saját költségén tartja fenn a silókat, őröket alkalmaz a védelmükre, és fizeti a szélhívókat, akik a silókban lévő páratartalom ellenőrzésével gondoskodnak róla, hogy a cukor száraz és szemcsés maradjon. A kereskedők, a cukorkészletek tulajdonosai egy kis százalékot fizetnek neki az összes forgalmukból. Gyorsan összejön a haszon.

– Ilyen óriási vagyon egyetlen ember felügyelete alatt – morfondírozott Matthias. – Ha bármi történik azokkal a silókkal, a cukor ára…

– Akkorát durranna, mint valami olcsó hatlövetű – jegyezte meg Jesper, és talpra pattanva fel és alá kezdett járkálni.

– Felszökne az ára, és meg sem állna a csillagos égig – bólintott Kaz. – És néhány napja részesedésünk van azokban a cégekben, amelyek nem Van Eck silóiban raktározzák a cukrot. A részvények jelenleg annyit érnek, amennyit fizettünk értük. Amint azonban tönkretesszük a Van Eck silóiban tárolt cukrot…

Jesper izgatottan táncra perdült.

– A részvényeink ötször… talán tízszer annyit fognak érni, mint most.

– Akár hússzor annyit is.

Jesper ujjongott.

– Nekem nincs ellenemre.

– Hatalmas nyereséggel adhatjuk el – mondta Wylan. – Egyik napról a másikra gazdagok lehetünk.

Inej képzeletében felderengett egy súlyos ágyúkkal teli karcsú hajó. Az övé lehetne.

– Akár harmincmillió kruge gazdag? – kérdezte. Ez volt a jutalom, amivel Van Eck tartozott nekik a Jégudvar-meló után. Amit esze ágában sem volt kifizetni.

Halovány mosoly bujkált Kaz szája szegletében.

– Egymillió ide vagy oda.

Wylan a körmét rágcsálta.

– Az apám simán kibír egy efféle veszteséget. Súlyosabb lesz a csapás azokra a kereskedőkre, akik a silóiban raktározzák a cukorkészleteiket.

– Való igaz – helyeselt Matthias. – Ha pedig elpusztítjuk a silókat, rögtön nyilvánvaló lesz, hogy Van Eck volt a célpont.

– Megpróbálhatnánk balesetnek feltüntetni – vetette fel Nyina.

– Az is lesz – válaszolta Kaz. – Kezdetben. A zsizsiknek hála. Mondd el nekik, Wylan!

Wylan lelkesen előredőlt, akár egy iskolás fiú, aki alig várja, hogy előrukkolhasson a válaszokkal. Előhalászott egy fiolát a zsebéből.

– Ez a változat működik.

– Egy zsizsik? – kérdezte Inej, szemügyre véve a fiolát.

– Vegyi zsizsik – magyarázta Jesper. – De Wylan még nem nevezte el. Én a Wyzsik névre szavazok.

– Borzalmas – állapította meg Wylan.

– Inkább zseniális – kacsintott rá Jesper. – Akárcsak te magad.

Wylan arca lángba borult.

– Én is segítettem – tette hozzá Kuvej duzzogva.

– Tényleg segített – mondta Wylan.

– Majd csináltatunk neki egy emléktáblát – gúnyolódott Kaz. – Mondd el nekik, hogy működik.

Wylan megköszörülte a torkát.

– A nádpenészről vettem az ötletet… Egy kevéske baktérium tönkre tudja tenni a teljes termést. Miután a zsizsik bekerül a silóba, befurakodik egészen a mélybe, finomított cukrot használva tápanyagként, amíg a cukorból nem marad más, csupán haszontalan kása.

– A cukorral reagál? – kérdezte Jesper.

– Igen, bármilyen cukorral. Még a legkisebb mennyiséggel is, ha elegendő nedvesség van jelen, úgyhogy tartsátok távol az izzadságtól, vértől, nyáltól.

– A Wyzsiket tilos nyalogatni! Szeretné valaki lejegyezni?

– Azok a silók hatalmasak – mondta Inej. – Mennyi zsizsikre lesz szükségünk?

– Mindegyik silóhoz egyetlen fiolára – válaszolta Wylan.

Inej meglepetten pislogott a kicsiny üvegcsére.

– Komolyan beszélsz?

– Apró és veszedelmes – jegyezte meg Jesper. Újfent kacsintott. – Akárcsak te magad.

Nyina kacagásban tört ki, Inej pedig önkéntelenül is viszonozta Jesper vigyorát. Minden porcikája sajgott, és legszívesebben átaludta volna a következő két napot, mégis érezte, amint a lelke mélyén feloldódik, megszabadulva az elmúlt hét borzalmaitól.

– A zsizsik miatt a cukor pusztulása balesetnek fog látszani – magyarázta Wylan.

– Úgy van – bólintott Kaz –, amíg a többi kereskedő tudomására nem jut, hogy Van Eck az utóbbi időben elkezdte felvásárolni az összes cukrot, amit nem a silóiban tárolnak.

Wylan szeme elkerekedett a döbbenettől.

– Micsoda?

– Csak a pénzünk felét költöttem részvényekre. A másik feléből Van Eck részére vásároltam részvényeket… Vagyis egy olyan holdingtársaság részére, amit Alys neve alatt hoztak létre. Másként túlságosan átlátszó lett volna. A részvényekért készpénzzel fizettem, így lehetetlen nyomon követni. A vásárlást igazoló elismervények azonban ott pihennek lepecsételve és aláírva az ügyvédje irodájában.

– Cornelis Smeet – mondta Matthias meglepetten. – Egyik csel a másik után. Nem egyszerűen azt akartad kideríteni, hol őrzik Alys Van Ecket, amikor betörtél az ügyvéd irodájába.

– Sosem győzhetsz, ha csak egy játékot űzöl – válaszolta Kaz. – Van Eck hírneve súlyos kárt fog szenvedni, amikor a cukor tönkremegy. De amikor a kereskedők, akik rábízták a cukrot, megtudják, hogy még nyert is a kárukon, alaposabban is szemügyre fogják venni a silókat.

– És megtalálják a zsizsik maradékát – fejezte be Wylan.

– Vagyontárgy megsemmisítése és piac manipulálása – mormolta Inej elgondolkodva. – Ez Van Eck végét fogja jelenteni. – Eszébe jutott, ahogyan Van Eck intett a csatlósának, hogy ragadja meg a kalapácsot. „Nem akarom, hogy tiszta törés legyen. Zúzd szilánkokra a csontját!” – Börtönbe is kerülhet?

– Szerződésszegéssel és a piac manipulálására tett kísérlettel fogják vádolni – felelte Kaz. – Kerch törvényei szerint nincs ennél nagyobb bűn. Ugyanolyan büntetés jár érte, mint a gyilkosságért. Akár fel is akaszthatják.

– Vajon fel is fogják? – kérdezte Wylan csendesen. Mutatóujjával egy vonalat rajzolt Ketterdam térképén keresztül az Édes-zátonytól egészen a Hordóig, majd a Geldstraatra mutatott, ahol az apja lakott. Jan Van Eck meg akarta ölni Wylant. Meg akart szabadulni tőle, mint valamiféle haszontalan hulladéktól. Inej azonban nem volt biztos benne, hogy Wylan készen áll halálba küldeni a saját apját.

– Nem hiszem, hogy lógni fog – válaszolta Kaz. – Úgy sejtem, hogy enyhébb vádat emelnek majd ellene. A Kereskedőtanács nem akarhatja akasztófára küldeni az egyik saját tagját. Ami pedig a börtönbüntetést illeti? – Megvonta a vállát. – Attól függ, milyen ügyes az ügyvédje.

– De a kereskedelemtől el fogják tiltani – mondta Wylan csaknem kábult hangon. – El fogják kobozni a vagyonát, hogy megtérítse a kárt a tönkrement cukorért.

– Van Eck birodalma össze fog omlani – bólintott Kaz.

– Mi lesz Alysszel? – kérdezte Wylan.

Kaz ismét vállat vont.

– Az égvilágon senki sem fogja elhinni, hogy annak a lánynak bármiféle köze lehetett egy pénzügyi manipulációhoz. Alys beadja majd a válókeresetet, és valószínűleg hazaköltözik a szüleihez. Egy hétig sírdogál majd, két hétig énekel, aztán szépen túl lesz az egészen. Talán férjhez megy egy herceghez.

– Vagy egy zenetanárhoz – tette hozzá Inej, amint eszébe jutott Bajan kétségbeesett arca Alys elrablásának híre hallatán.

– Csupán egyetlen aprócska bökkenő van – szólt Jesper. – Az aprócskán pedig igazán nagyot, óriásit, leírhatatlanul gigantikust értek. A silók. Tudom, hogy mindnyájan szeretjük feszegetni a határainkat és a lehetetlent is véghez visszük, de mégis hogy a csodába akarunk bejutni oda?

– Kaz fel tudja törni a zárakat – vetette fel Wylan.

– Nem – mondta Kaz. – Nem tudom.

– Nem hiszem, hogy hallottam valaha is ezeket a szavakat a szádból – szólalt meg Nyina. – Mondd még egyszer, szép lassan!

Kaz nem vett tudomást a csípős megjegyzésről.

– Négykulcsos zárak. Négy kulcsot kell elfordítani négy zárban, mégpedig egyszerre, másként beindítják a riasztót, és bezárulnak a biztonsági ajtók. Bármilyen zárat képes vagyok kinyitni, de négyet egyszerre nem.

– Akkor hogyan fogunk bejutni? – kérdezte Jesper.

– A silók teteje nyitva áll.

– Azok a silók húsz emelet magasak! Talán Inej fogja megmászni őket, egymás után mind a tízet egyetlen éjszaka alatt?

– Csak egyet – válaszolta Kaz.

– Aztán hogyan tovább? – kérdezte Nyina ismét csípőre tett kézzel, míg smaragdzöld szeme szikrákat szórt.

Inej visszagondolt a magasba nyúló silókra, és a közöttük tátongó mélységre.

– Aztán – mondta Inej – drótkötélen sétálok át egyik silóról a következőre.

Nyina elkeseredetten a magasba emelte a kezét.

– És persze mindezt háló nélkül, ugye?

– Egy Ghafa sosem lép fel hálóval – méltatlankodott Inej.

– Na és gyakran fordul elő a Ghafákkal, hogy húszemeletnyi magasságban kell kötéltáncot járniuk a macskakövek fölött egyheti fogság után?

– Lesz háló – jelentette ki Kaz. – Már elő van készítve a silók mögötti őrházban, egy rakás homokzsák alá rejtve.

Hirtelen tökéletes csend borult a kriptára. Inej képtelen volt hinni a fülének.

– Nincs szükségem hálóra.

Kaz az órájára pillantott.

– Nem kérdeztem. Hat óránk van, hogy aludjunk és erőre kapjunk. Utána szerzek felszerelést a Zirkoa Cirkuszból. A város nyugati szélén táboroznak. Inej, állíts össze egy listát, hogy mire van szükséged. Huszonnégy óra múlva csapunk le a silókra.

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Nyina. – Inejnek pihenésre van szüksége.

– Úgy van – helyeselt Jesper. – Olyan vékony, hogy egy szellő is könnyedén elsodorja.

– Jól vagyok – biztosította Inej.

Jesper a szemét forgatta.

– Folyton ezt mondod.

– Hát nem így működik nálunk minden? – kérdezte Wylan. – Mindnyájan azt mondjuk Kaznak, hogy jól vagyunk, aztán valami ostoba őrültséget csinálunk.

– Ilyen kiszámíthatók volnánk? – kérdezte Inej.

– Igen – vágta rá Wylan és Matthias egyszerre.

– Le akarjátok győzni Van Ecket? – kérdezte Kaz.

– Hát persze – sóhajtott elkeseredetten Nyina.

Kaz tekintete körbejárt a helyiségben, egyik arcról a másikra siklott.

– Tényleg? A pénzeteket akarjátok? A pénzt, amiért küzdöttünk, a vérünket ontottuk és kis híján a vízbe fulladtunk? Vagy azt akarjátok, hogy Van Eck elégedetten örvendezzen, amiért sikerült kiválasztania egy csapatnyi senkit a Hordó mocskából, akiket nyugodtan átverhetett? Mert senki más nem fogja levadászni nekünk. Az égvilágon senkit sem fog érdekelni, hogy átvert minket, vagy hogy a semmiért kockáztattuk az életünket. Senki sem fog igazságot tenni helyettünk. Szóval, még egyszer megkérdezem: tönkre akarjátok zúzni Van Ecket?

– Igen – válaszolta Inej. Vágyott rá, hogy valamiképpen igazságot szolgáltassanak.

– Teljes mértékben – helyeselt Nyina.

– Fülön csípjük Wylan fuvolájával – mondta Jesper.

Egyesével, mindnyájan bólintottak.

– Megváltoztak a tétek – folytatta Kaz. – Van Eck mai kis bemutatója után valószínűleg máris egész Ketterdam tele van körözési plakátokkal, rajta az ábrázatunkkal, és erősen gyanítom, hogy csinos jutalmat ígér a fejünkért. Tisztességtelenül kihasználja a hitelességét, ezért minél hamarabb tönkretesszük, annál jobb. Megfosztjuk a vagyonától, hírnevétől és szabadságától egyetlen éjszaka leforgása alatt. Ám ez azt jelenti, hogy nem állhatunk meg. Akármilyen dühös is Van Eck, bizonyára finom vacsorával zárja a napot, és nyugtalan álomba merül finom, puha kereskedőágyában. A stadwatch disznói is lehajtják fáradt fejüket, mígnem eljön a következő őrség ideje, és közben azon tűnődnek, vajon sikerül-e egy kis túlóradíjat kapniuk. De mi nem állhatunk meg. Ketyeg az óra. Majd pihenünk, amikor gazdagok leszünk. Egyetértetek?

Szavait újabb bólintások köre fogadta.

– Nyina, a silók körül őrök járőröznek. El fogod terelni a figyelmüket: egy bajba jutott ravkai, aki új a városban, és munkát keres a raktárkörzetben. Elég hosszú időre le kell foglalnod őket, hogy mi, többiek bejuthassunk, és Inej felmászhasson az első silóra. Aztán…

– Egy feltétellel – vágott Nyina a szavába, és összefonta a karját.

– A feladat nem tárgyalás kérdése.

– Nálad minden tárgyalás kérdése, Brekker. Valószínűleg még az anyaméhből is alkudozás útján jutottál ki. Ha vállalom ezt a melót, egyúttal azt akarom, hogy a többi grisát juttassuk ki a városból.

– Felejtsd el! A miénk nem egy jótékonysági szervezet sanyarú sorsú menekültek számára.

– Akkor kiszállok.

– Jól van. Kiszálltál. Továbbra is megkapod a részed a Jégudvar-melóért, de ebben a csapatban nincs szükségem rád.

– Nincs – szólt Inej csendesen. – Rám viszont szükséged van.

Kaz a lábára fektette a pálcáját.

– Úgy tűnik, most mindenki szövetségeket köt.

Inej emlékezetében felvillant, ahogyan a nap sugara aranyló fényével beragyogta Kaz barna szemét alig néhány órája. Most inkább a keserű kávé sötét színére hasonlított. Inej mégsem volt hajlandó meghátrálni.

– Az ilyesmit barátságnak nevezik, Kaz.

A bandavezér tekintete Nyinára siklott.

– Nem szeretem, amikor sarokba szorítanak.

– Én pedig nem szeretem a szűk orrú cipőket, de hát valahol mindnyájunknak szenvednie kell. Gondolj rá kihívásként, amit le kell győznöd azzal a rettenetes agyaddal.

Kaz hosszú ideig hallgatott, majd így szólt:

– Hány emberről beszélünk?

– Tudomásom szerint harmincnál kevesebb grisa él a városban az Árapálytanács tagjain kívül.

– Na és hogyan tervezed összetoborozni a grisáidat? Szórólapokat akarsz osztogatni, pontos útbaigazítással egy óriási tutajra?

– Van egy fogadó a ravkai nagykövetség közelében. Üzenetek átadására és értesülések cseréjére szoktuk használni. Onnan eljuttathatom hozzájuk a hírt. Aztán már csak egy hajóra van szükség. Van Eck nem felügyelhet minden kikötőt.

Inej nem akart ellenkezni, de kénytelen volt kimondani az igazságot:

– Szerintem megteheti. Van Eck a város vezetésének teljes erejét maga mögött tudhatja. Te nem láttad az arcát, amikor a tudomására jutott, hogy Kaz képes volt elrabolni Alyst.

– Légy szíves, mondd, hogy habzott a szája dühében! – könyörgött Jesper.

– Nem sok hiányzott.

Kaz a kripta ajtajához bicegett, és kibámult a sötétségbe.

– Van Eck nem könnyedén hozná meg a döntést, hogy bevonja a város vezetését. Kockázatos, és nem vállalná a kockázatot, ha nem akarna minél nagyobb tőkét kovácsolni belőle. A part minden kikötőjében és őrtornyában riadókészültséget fog elrendelni, parancsot adva, hogy mindenkit vonjanak kérdőre, aki megpróbálja elhagyni Ketterdamot. Mindezt egyszerűen azzal az indokkal, hogy Wylan elrablói talán megkísérelhetik elhurcolni a fiát Kerchből.

– Rendkívül veszélyes próbálkozás lesz kijuttatni az összes grisát a városból – szólt Matthias. – Már csak az hiányzik, hogy néhányan Van Eck mocskos kezébe kerüljenek, amikor még van parem a birtokában.

Jesper a revolverei markolatán dobolt az ujjaival.

– Csodára van szükségünk. És talán egy üveg whiskyre is. Megolajozza az agytekervényeket.

– Nem – jelentette ki Kaz lassan. – Egy hajóra van szükségünk. Egy olyan hajóra, ami teljesen gyanún felül áll, amit Van Ecknek és a stadwatch őreinek eszük ágában sem lenne megállítani. Van Eck egyik hajója kell nekünk.

Nyina izgatottan a széke szélére ült.

– Van Eck kereskedőcégének biztosan rengeteg hajója indul Ravkába.

Matthias hatalmas karját összefonva maga előtt fontolóra vette a felvetést.

– Van Eck egyik saját hajóján juttassuk ki a grisa menekülteket?

– Hamis rakományjegyzéket és szállítólevelet kell szereznünk – mondta Inej.

– Mit gondolsz, miért penderítették ki Spechtet a tengerészettől? – kérdezte Kaz. – Eltávozási engedélyeket és megrendeléseket hamisított.

Wylan elhúzta a száját.

– Most nem csupán néhány irat beszerzéséről van szó. Tegyük fel, hogy harminc grisánk van. Egy hajó kapitánya tudni akarja majd, miért lett harminc ember…

– Harmincegy – vágott közbe Kuvej.

– Most komolyan képes voltál követni ezt az egészet? – hitetlenkedett Jesper.

– Egy hajó Ravkába – mondta Kuvej. – Pontosan értem.

Kaz megvonta a vállát.

– Ha már elkötünk egy hajót, akár téged is felrakhatunk rá.

– Akkor harmincegy – szögezte le Nyina mosolyogva, bár ha Matthias kényszeredett fintorából ítélni lehetett, a fjerdai korántsem volt elragadtatva a fejleménytől.

– Rendben – bólintott Wylan, kisimítva egy gyűrődést a térképen. – De egy hajó kapitányának szöget üthet a fejébe, miért lett harmincegy ember hozzáadva a rakományjegyzékéhez.

– Akkor nem, ha azt hiszi, hogy be van avatva egy titokba – válaszolta Kaz. – Van Eck küldeni fog egy szenvedélyes hangvételű levelet, amiben megkéri a kapitányt, hogy a lehető legnagyobb diszkrécióval szállítsa ezeket az értékes politikai menekülteket a hajóján, és mindenáron tartsa őket elrejtve a shu megvesztegetésre hajló egyén szeme elől, beleértve a stadwatch őreit is. Van Eck óriási jutalmat fog ígérni a kapitánynak a visszatérte után, csupán a biztonság kedvéért, nehogy neki jusson az eszébe eladni a grisákat. Már szereztünk mintát Van Eck kézírásából. Csak a pecsétjére van szükségünk.

– Hol tartja? – kérdezte Jesper Wylantől.

– Az irodájában. Legalábbis régen ott volt.

– Feltűnés nélkül be kell surrannunk, majd ismét ki – mondta Inej. – Utána pedig gyorsan kell cselekednünk. Amint Van Eck észreveszi, hogy a pecsét hiányzik, könnyedén kitalálhatja, miben mesterkedünk.

– Behatoltunk a Jégudvarba – mondta Kaz. – Azt hiszem, sikerül megbirkóznunk egy kereskedő irodájával is.

– Nos, kis híján meghaltunk, amikor megpróbáltunk behatolni a Jégudvarba – jegyezte meg Inej gúnyosan.

– Többször is, ha az emlékezetem nem csal – felelte Jesper.

– Inejjel elhoztunk Van Ecktől egy DeKappelt. Már ismerjük a ház alaprajzát. Rendben leszünk.

Wylan ujja ismét a Geldstraaton kalandozott.

– Nem lett volna muszáj betörnötök az apám széfjébe.

– Van Eck egy széfben tartja a pecsétjét – nevetett fel Jesper. – Mintha még akarná is, hogy elemeljük tőle. Kaz könnyebben ismerkedik kombinációs zárakkal, mint emberekkel.

– Ilyen széffel még sosem akadt dolgotok – magyarázta Wylan. – A DeKappel elrablása után szereltette be. Hétjegyű számkombinációval nyílik, és az apám mindennap egy újabbat állít be. A zárakba pedig álreteszeket építettek be, hogy megtévesszék a széftörőket.

Kaz megrándította a vállát.

– Akkor megkerüljük. Előnyben részesítem a hatékonyságot a finom fortélyokkal szemben.

Wylan megrázta a fejét.

– A széf falai különleges ötvözetből készültek, grisaacéllal megerősítve.

– Esetleg egy robbanás? – vetette fel Jesper.

Kaz felvonta a szemöldökét.

– Gyanítom, hogy egy robbanás nem kerülné el Van Eck figyelmét.

– Egy egészen kicsi robbanás?

Nyina megvetően felhorkant.

– Te mindenáron fel akarsz robbantani valamit.

– Ami azt illeti… – szólt Wylan. Oldalra billentette a fejét, mintha egy távoli dalt hallgatna. – Reggelre virradva rögtön kiderülne, hogy ott jártunk, de ha sikerülne kijuttatni a menekülteket a kikötőből, mielőtt az apám felfedezi a rablást… Nem igazán tudom, hol tudom beszerezni a szükséges alapanyagokat, de talán beválik…

– Inej – suttogta Jesper.

A lány előrehajolt, fürkész pillantást vetve Wylanre.

– Ez a cselszövő arca?

– Lehetséges.

Wylan hirtelen visszatért a valóságba.

– Egyáltalán nem. De… de szerintem támadt egy ötletem.

– Türelmesen várunk, kereskedőporonty – mondta Kaz.

– A zsizsik gyakorlatilag az aranysav egy sokkal stabilabb változata.

– Igen – bólogatott Jesper. – Hát persze. Vagyis?

– Marószer. Amikor reakcióba lép, csupán egy kevés hő szabadul fel, de hihetetlenül erős, és hihetetlenül illékony. Simán áthatol a grisaacélon, sőt a balzaüvegen kívül jóformán bármin.

– Üvegen nem?

– Az üveg és a balzafa gyantája semlegesíti a korróziót.

– Na és hol talál az ember ilyen vegyületet?

– Az egyik szükséges hozzávalót egy vasgyárban is megtalálhatjuk. Arra használják a szert, hogy lemarják az oxidált részeket a fémekről. A másikat nehezebb lesz beszerezni. Egy kőfejtőt kell találnunk, ahol arany vagy valamilyen más halogenid anyag is előfordul.

– A legközelebbi kőfejtő Olendaalban van – mondta Kaz.

– Az jó lehet. Ha sikerül mindkét hozzávalót beszereznünk, nagyon óvatosnak kell lennünk a szállításukkal – folytatta Wylan. – Ami azt illeti, még az óvatosnál is óvatosabbnak. Miután a reakció lezajlott, az aranysav gyakorlatilag ártalmatlan, de amíg zajlik… Nos, akár a kezünket is elveszíthetjük.

– Na és mi következik – vette át Jesper a szót –, ha sikerül beszereznünk az alapanyagokat, és sikerül külön megoldanunk a szállításukat, és létrehozzuk a vegyületet, és közben nem veszítjük el egyetlen végtagunkat sem?

Wylan a hajfürtjeivel játszott.

– Pár perc leforgása alatt átégethetjük a széf ajtaját.

– A széf tartalma viszont nem rongálódna meg? – kérdezte Nyina.

– Remélhetőleg.

– Remélhetőleg – visszhangozta Kaz. – Rosszabb esélyekkel is akadt már dolgom. Meg kell tudakolnunk, milyen hajók indulnak holnap éjszaka Ravkába, aztán meg kell íratnunk Spechttel a rakományjegyzéket és a szállítólevelet. Nyina, amint kiválasztottuk a hajót, le tudnak jutni a menekültjeid egyedül is a kikötőbe, vagy ahhoz is fognunk kell a kezüket?

– Nem tudom, mennyire ismerik a várost – vallotta be Nyina.

Kaz a pálcája gombján dobolt az ujjaival.

– Wylan és én el tudjuk intézni a széfet. Elküldhetjük Jespert, hogy kísérgesse a grisákat, és kidolgozunk egy útvonalat, hogy Matthias el tudja juttatni Kuvejt a kikötőbe. De akkor csak Nyina marad, hogy elterelje az őrök figyelmét, és kezelje a hálót Inejnek a silóknál. De a hálóhoz legalább három ember szükséges, hogy bármit is érjen.

Inej nyújtózkodott egyet, és finoman megtornáztatta a vállát. Jó érzés töltötte el, amiért újra a bandával lehet. Csupán néhány napig volt távol, egy nyirkos mauzóleumban ücsörögtek, mégis úgy érezte, hogy hazaérkezett.

– Már megmondtam – szólalt meg a lány. – Nem dolgozom hálóval.

12. Kaz

Jóval éjfél utánig fennmaradtak, és a terven dolgoztak. Kaz aggódott a változtatások és a Nyina grisái okozta bonyodalmak miatt. Ám, habár ezt nem jelezte a többieknek, az új fordulatnak olyan részei is voltak, amik kifejezetten tetszettek neki. Lehetséges, hogy Van Eck fejében is összeállt a kép, miben mesterkednek a shuk, és maga indul a város fennmaradó grisái után. Olyan fegyvert jelentettek, amit Kaz nem szívesen látott volna a kereskedő arzenáljában.

Nem hagyhatták azonban, hogy ez a kis szöktetés lelassítsa a terveiket. Ennyi ellenféllel és a stadwatch részvétele mellett nem engedhették meg. Ha van elég idejük, a shuk nem fognak aggódni a szárazdokkolt hadihajók és az Árapálytanács miatt, és eljutnak a Fekete Fátyol-szigetre. Kaz azt akarta, hogy Kuvej hagyja el a várost, és a lehető leghamarabb kerüljön ki a színjátékból.

Végül félretették a listáikat és rajzaikat. Rögtönzött vacsorájuk maradványai lekerültek az asztalról, hogy ne vonzzák oda a Fekete Fátyol patkányait, és eloltották a lámpásokat.

A többiek elaludtak.

Kaz képtelen volt lehunyni a szemét. Komolyan gondolta, amit mondott. Van Ecknek több a pénze, a szövetségese, és a város hatalmasai is mögötte állnak. Nem elég, ha túljárnak Van Eck eszén, rettenthetetlennek kell lenniük. Kaz pedig látta, amit a többiek nem. A mai csatát megnyerték: feltett szándékuk volt kiszabadítani Inejt, és sikerült is. Ám a kereskedő még mindig nyerésre állt.

Ha Van Eck hajlandó kockáztatni, bevonva a stadwatchot és ezáltal a Kereskedőtanácsot is, akkor tényleg sebezhetőnek hiszi magát. Kaz még őrizte az üzenetet, amit Van Eck küldött a vellgeluki találkozóról, de a levél csak gyenge bizonyítéka volt a kereskedő terveinek. Felidézte, mit mondott Pekka Rollins a Smaragdpalotában, amikor Kaz azt állította, hogy a Kereskedőtanács sohasem állna be Van Eck illegális tevékenységei mögé. És ki fogja megmondani nekik? Egy csatornapatkány a Hordó legrosszabb nyomornegyedéből? Ne áltasd magadat, Brekker!

Akkoriban Kaz alig látott ki a düh vörös ködéből, ami Rollins jelenlétében mindig rátelepedett. Elvette a józan eszét, ami egyébként vezérelte, sőt a türelmét is, amire támaszkodni szokott. Pekka közelében elveszítette önmagát, vagyis akivé szeretett volna válni. Nem volt többé Piszkoskéz vagy Kaz Brekker, vagy akár a Söpredék legkeményebb hadnagya. Csak egy fiú volt, akit a harag fehér tüze táplált, és azzal fenyegetett, hogy hamuvá égeti nehezen megszerzett civilizáltságának álarcát.

Most azonban, hogy a Fekete Fátyol sírjai között a sétabotjára támaszkodott, elismerte Pekka szavainak igazságát. Egy bandita, akinek a hírneve mocskosabb egy istállófiú csizmájának talpánál, nem háborúzhat egy olyan becsületes kereskedővel, mint Van Eck. Kaznak egyenlő feltételeket kell teremtenie. A világ elé tárja, amit tud: puha keze és finom öltönyei ellenére Van Eck bűnöző, aki éppen olyan rossz, mint bármely más bandita a Hordóban, sőt, rosszabb, mivel semmit sem ér a szava.

Kaz nem hallotta Inejt közeledni, csak akkor vette észre a lányt, amikor már odaért, és megállt egy fehér márványmauzóleum törött oszlopai mellett. Valahol talált szappant, és megmosakodott: az Eil Komedie dohos szobáinak szaga – a szalma és arcfesték enyhe illata – eltűnt. Fekete haja, amit takaros kontyba font a tarkójánál, ragyogott a holdfényben, és egész teste olyan mozdulatlan volt, hogy össze lehetett volna téveszteni a temető kőszobraival.

– Minek a háló, Kaz?

Igen, minek a háló? Csak bonyolítja a silók ostromát, és kétszer könnyebb prédává teszi őket. Nem bírnám végignézni, ahogy lezuhansz a mélybe.

– Nehéz volt visszaszereznem a pókomat. Nem azért vállaltam ezt az egész hűhót, hogy másnap széttörd a koponyádat.

– Megvéded a befektetésedet. – A lány hangja szinte lemondónak hatott.

– Úgy van.

– És elmész a szigetről.

Kazt inkább az aggaszthatná, hogy Inej ki tudja következtetni következő lépését.

– Rotty szerint az öreg kezd nyughatatlanná válni. Ki kell simítanom a tollait.

Még mindig Per Haskell vezette a Söpredéket, és Kaz tisztában volt vele, hogy a pozícióból származó nyereséget szereti ugyan, de a vele járó munkát nem. Kaz hosszas távolléte nyomán lassan minden felborulhat. Ráadásul, amikor Haskell ideges, szeret valami őrültséget csinálni, csak hogy emlékeztesse az embereket, ki a főnök.

– Van Eck házát is figyelnünk kellene – jegyezte meg Inej.

– Majd megoldom.

– Nyilván megerősítette a biztonsági rendszert. – Egyetlen további szó sem hangzott el. Senki sem képes ügyesebben kijátszani Van Eck biztonsági rendszerét, mint a Kísértet.

Kaznak azt kellett volna mondania a lánynak, hogy pihenjen, hogy majd egyedül őrködik. Helyette bólintott, azután elindult a fűzfák között rejtőző egyik gondel felé, figyelmen kívül hagyva a megkönnyebbülését, amiért Inej követi.

A délutáni lárma után a csatornák a szokásosnál is nyugodtabbnak tűntek, a víztükör természetellenesen mozdulatlan volt.

– Szerinted a Nyugati Donga elcsitul ma éjjel? – kérdezte Inej halkan. Megtanulta, milyen óvatos egy csatornapatkány, amikor Ketterdam vizein utazik.

– Kétlem. A stadwatch nyomozni fog, és a turisták nem azért jönnek Ketterdamba, hogy szétlőjék a fejüket. – Sok vállalkozás fog pénzt veszíteni. Kaz azt gyanította, hogy másnap reggel a Stadhall bejárati lépcsője tele lesz bordély- és hoteltulajdonosokkal, akik válaszokat követelnek. Elég nagy jelenet lesz. Jó. Foglalkozzanak csak a Kereskedőtanács tagjai más problémákkal, mint Jan Van Eck és az eltűnt fia. – Van Eck valószínűleg megváltoztatta a ház elrendezését, amióta elemeltük a DeKappelt.

– És mivel tudja, hogy Wylan is velünk van – helyeselt Inej. – Hol találkozunk az öreggel?

– Az Ökölben.

A Deszkánál nem csíphették el Haskellt. Van Eck biztosan figyelteti a Söpredék főhadiszállását, és biztosan egy stadwatch is ott nyüzsög. A gondolatra, hogy a stadwatch katonái átkutatják a szobáit, és áttúrják kevés holmiját, Kaz bőre bizseregni kezdett a dühtől. A Deszka nem volt egy nagy szám, de Kaz a rozoga búvóhelyből létrehozott egy helyet, ahol le lehetett feküdni egy tivornya után, vagy meg lehetett húzódni a törvény elől úgy, hogy az embernek nem kellett szétfagynia télen, nyáron pedig nem ették meg a bolhák. A Deszka az övé volt, bármit gondolt is Per Haskell.

Kaz a Hordó keleti szélén húzódó Zoverkanalra irányította a gondelt. Per Haskell szeretett a Szép Idő Fogadónál lézengeni a hét egy adott napján: ott találkozott a cimboráival, kártyáztak és pletykálkodtak. Minden bizonnyal ma sem hagyja ki, amikor kedvenc hadnagya – kedvenc eltűnt hadnagya – összezördült a Kereskedőtanács egy tagjával, és annyi bajt hozott a Söpredékre, így Haskell a figyelem középpontjába kerülhet.

Egyetlen ablak sem nézett az Ökölre, arra a bizonyos görbe sikátorra egy bérház és egy olcsó szuveníreket gyártó üzem között. Csendes volt, sötét és olyan szűk, hogy még sikátornak is alig lehetett nevezni – tökéletes hely a cselhez. Habár nem volt biztonságos, ez volt a legrövidebb út a Deszkától a Szép Idő fogadóig, és Per Haskell mindig a legrövidebb utat választotta.

Kaz kikötötte a hajót egy apró gyaloghíd mellé, majd Inejjel együtt elhelyezkedtek az árnyékban, és vártak. Mindketten tudták, hogy most nem beszélgethetnek. Alig húsz perccel később egy férfi sziluettje jelent meg a lámpafényben a sikátor végében, egy képtelen toll állt ki a kalapja tetejéről.

Kaz megvárta, hogy az alak velük egy vonalba érjen, majd előlépett.

– Haskell.

Per Haskell megfordult, és előrántott egy pisztolyt a kabátjából. Kora ellenére gyorsan mozgott, de Kaz tudta, hogy fegyver lesz nála, így felkészült. Sétabotja végével hirtelen ütést mért Haskell vállára, ami elég volt ahhoz, hogy elzsibbadjon a keze.

Haskell felmordult, és kiejtette a pisztolyt a kezéből, amit Inej elkapott, mielőtt még földet érhetett volna, és odadobta Kaznak.

– Brekker – mondta dühösen Haskell, miközben megmozgatta zsibbadt karját. – Hol a pokolban voltál? És miféle rohadék támad rá a saját főnökére egy sikátorban?

– Nem foglak kirabolni. Csak nem akartam, hogy bárkit lelőj, mielőtt még beszélhettünk volna. – Kaz odanyújtotta a pisztolyt Haskellnek a markolatánál fogva. Az öreg kikapta a kezéből, őszes állát makacsul nyújtotta előre.

– Mindig túlléped a határokat – morogta, és bedugta a pisztolyt bolyhos, kockás kabátja zsebébe, mivel a pisztolytokot nem érte el zsibbadt karjával. – Tudod te, mekkora bajt hoztál ma a fejemre, fiú?

– Tudom. Ezért vagyok itt.

– Stadwatchőrök mászkáltak mindenütt a Deszkában és a Varjú Klubban. Az egész helyet be kell zárni, és ki tudja, mikor indíthatjuk újra. Hogy gondoltad, hogy elrabolod egy kereskedő fiát? Ez volt az a nagy meló, amiért leléptél a városból? Ami elmondásod szerint a legvadabb álmaimnál is gazdagabbá tesz majd?

– Senkit sem raboltam el. – Ez szigorúan véve nem volt igaz, de Kaz úgy gondolta, Per Haskell úgysem fogja fel a részleteket.

– Akkor mi folyik itt, Ghezen szerelmére? – suttogta Haskell dühösen, köpködve. – Nálad van a legjobb pókom – mondta, és Inejre mutatott. – A legjobb lövészem, a szívtörőm, a legerősebb zúzógépem…

– Muzzen meghalt.

– A rohadt életbe – káromkodott Haskell. – Először Nagy Bolliger, most pedig Muzzen. Ki akarod belezni az egész bandát?

– Nem, uram.

– Uram? Miben sántikálsz, fiú?

– Van Eck gyorsan játszik, de még így is egy lépéssel előtte vagyok.

– Innen nézve nem úgy tűnik.

– Remek – felelte Kaz. – Jobb, ha senki sem látja, hogy közeledünk. Nem számoltam vele, hogy elveszítjük Muzzent, de hadd kapjak még pár napot, és nemcsak a törvény nem lesz a sarkadban, hanem annyi pénz lesz a kincsesládáidban, hogy megfürödhetsz az aranyban.

Haskell szeme összehúzódott.

– Mennyi az annyi?

Erről van szó, gondolta Kaz, és látta, hogy Haskell tekintetében kigyúl a mohóság fénye, az ő mozgatórugója.

– Négymillió kruge.

Haskell szeme elkerekedett. Az ivás és a kemény élet a Hordóban megsárgította szeme fehérjét.

– Meg akarod kedveltetni magadat?

– Mondtam neked, hogy nagy dobás.

– Mindegy, mennyi a pénz, ha börtönben vagyok. Nem szeretem, ha a törvény beleüti az orrát a bizniszembe.

– Én sem, uram. – Még ha Haskell ki is gúnyolja Kaz modorát, tudta, hogy az öreg imádja a tisztelet minden megnyilvánulását, és Kaz büszkesége is elbírt ennyit. Miután megkapta részesedését Van Eck pénzéből, nem kell több parancsot teljesítenie, és soha többé nem kell hízelegnie Per Haskell hiúságának. – Nem kevertem volna bele magunkat, ha nem lennék biztos benne, hogy patyolattisztán és kőgazdagon jövünk ki belőle. Csak egy kis időre van szükségem.

Kaznak önkéntelenül is eszébe jutott, hogyan alkudozott Jesper az apjával, és a gondolatra felfordult a gyomra. Per Haskellt saját magán és a következő pohár sörön kívül senki és semmi nem érdekelte, de szeretett úgy gondolni magára, mint egy nagy, bűnözésre hajlamos család fejére. Kaznak be kellett ismernie: valahol kedveli az öreget. Lehetőséget adott neki, és tetőt a feje fölé, még akkor is, ha azt Kaz tákolta össze.

Az öreg beakasztotta hüvelykujját a mellénye zsebébe, és úgy tett, mintha alaposan meg kellene fontolnia Kaz ajánlatát, de Haskell mohósága megbízhatóbb volt, mint egy svájci óra. Kaz tudta, már azon gondolkozik, mire költse a krugét.

– Jól van, fiú – mondta Haskell. – Adok én neked kötelet, ha végezni akarsz magaddal. De ha szórakozol velem, azt megbánod.

Kaz megpróbált komoly arcot vágni. Haskell fenyegetései majdnem olyan üresek voltak, mint a dicsekvése.

– Persze, uram.

Haskell felhorkantott.

– Az üzlet az üzlet – mondta a férfi. – A Kísértet pedig velem marad.

Kaz érezte, hogy Inej teste megfeszül mellette.

– Szükségem van rá a melóhoz.

– Használd Roedert! Ő is elég gyors.

– Ehhez nem.

Haskell megmakacsolta magát, kidüllesztette mellkasát, nyakkendőtűjének hamis zafírja megcsillant a gyenge fényben.

– Tudod, miben mesterkedik Pekka Rollins? Nemrég nyitott egy játéktermet pont szemben a Varjú Klubbal. – Kaz már látta. A Kaeli Herceg. Még egy ékkő Rollins birodalmában, egy hatalmas játékbarlang, ami zöldben és aranyban pompázik, hogy tisztelegjen Pekka Rollins szülőföldje előtt. – Beleüti az orrát az érdekeinkbe – mondta Haskell. – Szükségem van egy pókra, és ő a legjobb.

– Az várhat.

– Nem várhat. Menj el a Gemensbankba! Látod majd a nevemet a szerződése tetején: ez azt jelenti, én mondom meg, hová megy.

– Értettem, uram – felelte Kaz. – És amint megtalálom, megmondom neki.

– De hát itt… – Haskellnek elakadt a szava, szája tátva maradt csodálkozásában. – De hát az előbb még itt volt.

Kaz igyekezett uralkodni az arcvonásain, hogy ne mosolyogjon. Amíg Per Haskell ágált, Inej egyszerűen beleolvadt az árnyékba, és csendben megmászta a falat. Haskell végignézte a sikátort, és felnézett a háztetőkre, de Inej már régen eltűnt.

– Hozd vissza ide! – adta ki a parancsot Haskell dühösen. – Most azonnal.

Kaz megvonta a vállát.

– Szerinted én meg tudom mászni ezeket a falakat?

– Ez az én bandám, Brekker. A lány nem hozzád tartozik.

– Senkihez sem tartozik – mondta Kaz, és érezte a düh fehér lángjának melegét. – De nemsoká mind visszatérünk a Hordóba. – Valójában Jesper elmegy a városból az apjával, Nyina Ravkában lesz, Inej egy hajón, és a saját parancsának engedelmeskedik, és Kaz örökre elválhat Haskelltől. Az öreget meg majd megvigasztalja a kruge.

– Pimasz egy fráter vagy – morogta Haskell.

– Pimasz egy fráter, aki a Hordó egyik leggazdagabb főnökévé tesz téged.

– Tűnj az utamból, fiú! Elkések a játékomról.

– Remélem, jó lesz a lapjárás. – Kaz félreállt. – Azért erre szükséged lehet. – Kinyújtotta a kezét. Kesztyűs tenyere hat golyót rejtett. – Ha egymásnak ugranátok.

Haskell előhúzta a pisztolyt a zsebéből, és kinyitotta a tárat. Üres volt.

– Te kis… – majd Haskell felnevetett, kikapta a golyókat Kaz kezéből, és megrázta a fejét. – Az ördög vére csörgedezik az ereidben, fiú. Menj a pénzemért!

– Az nem kifejezés – motyogta Kaz, miközben megemelte a kalapját, és visszabicegett a sikátorban a gondelhez.

Kaz résen volt, és csak akkor lazított egy kicsit, amikor a hajó elhagyta a Hordó határait, és a pénzügyi negyed melletti nyugodtabb vizekre evezett. Itt az utcák szinte üresek voltak, és a stadwatch jelenléte sem volt annyira észrevehető. Amint a gondel áthaladt a Led híd alatt, megpillantott egy alakot a korlátnál. Inej egy pillanattal később csatlakozott hozzá a szűk hajóban.

Nagy volt a kísértés, hogy Kaz visszahajózzon a Fekete Fátyol-szigetre. Napok óta alig aludt, és a lába sem jött igazán helyre a Jégudvarban történtek óta. Teste lassacskán felhagyott a parancsok követésével.

Mintha csak olvasott volna a gondolataiban, Inej így szólt:

– Majd én őrködöm. A szigeten találkozunk.

A francokat! Nem szabadul meg tőle ilyen könnyedén.

– Melyik irányból akarod megközelíteni Van Eck házát?

– Kezdjük a Barter-templomnál. A tetőről szemügyre vehetjük a házat.

Kaz nem örült ennek, de a Beurskanalra irányította a hajót, elhaladtak a Tőzsde és a Geldrenner Hotel nagy homlokzata előtt, ahol Jesper apja valószínűleg hangosan horkol a lakosztályában.

A templomhoz közel kötötték ki a hajót. A fő katedrális ajtaján – amit folyamatosan nyitva tartottak, hogy bártan bemenjenek, akik el akartak mondani egy imát Ghezennek – gyertyafény szűrődött ki.

Inej könnyedén megmászhatta volna a külső falat, és Kaz is megpróbálhatta volna, de nem fog egy olyan éjszakán próbálkozni, amikor minden lépésnél sajog a lába. Be kell jutnia az egyik kápolnába.

– Nem kell feljönnöd – mondta Inej, miközben végigpásztázták a környéket, és megtalálták az egyik kápolnaajtót.

Kaz nem vett róla tudomást, és gyorsan feltörte a zárat. Besurrantak az elsötétített terembe, majd felmentek két emeletet: a kápolnák úgy tornyosultak egymásra, akár egy emeletes torta, mindegyiket Kerch különböző kereskedőcsaládjai rendelték meg. Még egy zár, majd újabb átkozott lépcső következett. Ez szűk csigalépcső volt, és a tetőre vezető nyílásban végződött.

A Barter-templom úgy épült, mintha Ghezen kezét formázná: a hatalmas katedrális a tenyerében helyezkedett el, az öt ujjban öt zömök hajó húzódott, és mindegyik ujj egy halom kápolnában végződött. A kisujj körménél lévő kápolnákat mászták meg, és most nekiindultak a fő katedrális tetejének, majd végigmentek Ghezen gyűrűsujján. Csúszós tetőcsúcsokkal és szűk kőgerincekkel csipkézett hegygerincen haladt az útjuk.

– Miért szeretik az istenek, ha magas helyeken imádják őket? – motyogta Kaz.

– Az ember keresi a pompát – felelte Inej, aki olyan fürgén ugrándozott, mintha lába titkon ismerné a domborzatot. – A szentek hallják az imát, bárhol szóljanak is hozzájuk.

– És a jókedvükön múlik, hogy reagálnak-e vagy sem?

– Nincs mindig összhangban, amit te akarsz, és amire a világnak van szüksége, Kaz. Az imádkozás nem azt jelenti, hogy felsoroljuk a kívánságainkat.

Mindkettő haszontalan. Kaz elharapta a választ.

Túlzottan lefoglalta, hogy ne zuhanjon le és ne törje ki a nyakát, így nem tudott rendesen vitatkozni.

A gyűrűsujj végénél megálltak, és szemügyre vették a környéket. Délnyugatra a katedrális magas templomtornyait látták, a Tőzsdét, a Geldrenner Hotel csillogó toronyóráját, valamint a szalaghoz hasonló Beurskanalt a Zentz híd alatt. Ha azonban kelet felé néztek, erről a tetőről közvetlenül ráláttak a Geldstraatra, mögötte a Geldkanalra és Van Eck pompás rezidenciájára.

Innen megfigyelhették a biztonsági berendezést, amit Van Eck felszereltetett a ház körül és a csatornán, de az összes szükséges információhoz még így sem juthattak hozzá.

– Meg kell próbálnunk közelebb férkőzni – mondta Kaz.

– Tudom – felelte Inej, majd kihúzott egy darab kötelet a tunikájából, és rátekerte az egyik oromdíszre. – Gyorsabb és biztonságosabb lesz, ha egyedül veszem szemügyre Van Eck házát. Adj egy fél órát!

– De…

– Mire visszaérsz a gondelhez, meglesz az összes szükséges információ.

Kaz menten kitekeri a nyakát.

– Akkor a semmiért rángattál fel ide?

– A büszkeséged rángatott fel ide. Ha Van Eck kiszagol valamit ma éjjel, mindennek vége. Ez nem kétemberes meló, te is jól tudod.

– Inej…

– Az én jövőm is ettől függ, Kaz. Én nem mondom meg neked, hogyan törd fel a zárakat, vagy hogyan állíts össze egy tervet. Én ebben vagyok jó, úgyhogy hadd végezzem a munkámat! – Megfeszítette a kötelet. – Gondolj bele, lefelé menet mennyi időd lesz imádkozni és csendben szemlélődni.

Inej ezzel eltűnt a kápolna oldalán.

Kaz kővé dermedve állt, és a lány hűlt helyét bámulta. Inej kicselezte. A rendes, becsületes, jámbor Kísértet túljárt az eszén. Végignézett a hosszú tetősoron, amin át kell vergődnie, hogy visszajusson a hajóhoz.

– Légy átkozott az összes szenteddel együtt! – mondta a levegőbe, majd rájött, hogy mosolyog.

Kaz sokkal kevésbé volt vicces hangulatában, amikor visszaért a gondelhez. Nem bánta, hogy Inej rászedte, de ki nem állhatta a gondolatot, hogy igaza van. Nagyon jól tudta, hogy ő nincs olyan formában, hogy megpróbáljon körülszaglászni Van Eck háza körül ma éjjel. Nem kétemberes meló volt, és nem is így dolgoztak. Inej a Kísértet, a Hordó legjobb titoktolvaja. Az ő szakterülete, hogy észrevétlenül információt szerezzen, nem Kazé. Azt is beismerte: hálás érte, hogy egy pillanatra megpihenhet és kinyújthatja a lábát, miközben a víz a csatorna oldalát nyaldossa. Akkor meg miért akarta annyira elkísérni? Veszélyes így gondolkozni, ezért fogták el Inejt.

Le tudom győzni, mondta Kaz magában. Holnap éjfélre Kuvej elindul Ketterdamból. Pár nap múlva megkapják a jutalmat. Inej szabadon követheti az álmát, és rabszolga-kereskedőkre vadászhat, Kaz pedig megszabadul az örökös figyelemeltereléstől. Új bandát alapít a Söpredék legfiatalabb, leghalálosabb tagjaiból. Újra annak az ígéretnek szenteli az életét, amit Jordie emlékének tett: gondosan apró darabokra tépi Pekka Rollins életét.

Szeme mégis folyamatosan a csatorna melletti járdára tévedt, és egyre türelmetlenebb lett. Pedig ő profi. A várakozás a bűnözők életének része, mégis sokan rosszul csinálják. Cselekedni akarnak ahelyett, hogy egy helyben maradnának, és információt gyűjtenének. Azonnal mindent tudni akarnak, és nem akarnak tanulni. Néha úgy lehet a legjobbat kihozni a helyzetből, ha csupán várunk. Ha az embernek nem tetszik az időjárás, nem rohan bele a viharba, hanem megvárja, hogy elmúljon. És talál rá módot, hogy ne ázzon meg.

Zseniális, gondolta Kaz. Hol a fenében van?

Néhány hosszú perccel később Inej hang nélkül belehuppant a gondelbe.

– Mondd! – utasította Kaz, miközben elindította a hajót a csatornán.

– Alys még mindig ugyanabban a szobában van a második emeleten. Van egy őr az ajtaja előtt.

– Az iroda?

– Ugyanott van, a folyosó végén. Schuyler-zárat szereltetett a ház minden ablakára. – Kaz idegesen felsóhajtott. – Ez baj? – kérdezte Inej.

– Nem. A Schuyler-zár nem állít meg egyetlen valamirevaló tolvajkulcsot sem, de időigényes.

– Nem tudtam megfejteni, így meg kellett várnom, hogy az egyik konyhai alkalmazott kinyissa a hátsó ajtót. – Kaz nem végzett túl jó munkát, amikor a zárfeltörést tanította Inejnek. Pedig el tudna bánni egy Schuylerrel, ha koncentrál. – Éppen árut vettek át. Keveset hallottam, de abból azt vettem ki, hogy egy találkozóra készülnek holnap este a Kereskedőtanáccsal.

– Logikus – mondta Kaz. – Eljátssza a tébolyult apa szerepét, és ráveszi őket, hogy még több stadwatchőrt állítsanak a feladatra.

– És beadják a derekukat?

– Nincs okuk rá, hogy nemet mondjanak. És mindnyájan kapnak egy figyelmeztetést, hogy söpörjék be a szeretőjüket vagy a titkolnivalójukat a szőnyeg alá, ha nem akarják, hogy egy razzia során fény derüljön rájuk.

– A Hordó nem adja meg könnyen magát.

– Nem – helyeselt Kaz, miközben a gondel elsiklott az alacsony föveny mellett, ami a Fekete Fátyol mentén húzódott, és eltűnt a sziget ködpárájában. – Senki sem akarja, hogy a kereskedők beleüssék az orrukat az üzletükbe. Arról tudsz valamit, mikor lesz ez a kis értekezlet a Tanáccsal?

– A szakácsok olyasmit motyogtak, hogy egy egész asztalt terítenek a vacsorához. Ez jó figyelemelterelés lehet.

– Pontosan. – Így tudták kihozni magukból a legjobbat, ha csakis a melóra koncentráltak, és mindenféle bonyodalom nélkül dolgoztak együtt. Kaznak ennyiben kellett volna hagynia, de tudnia kellett. – Azt mondtad, hogy Van Eck nem bántott. Mondd meg az igazat!

Elértek a fűzfák nyújtotta rejtekhelyre. Inej lekonyuló, fehér ágaikra szegezte a tekintetét.

– Nem bántott.

Kiszálltak a gondelből, biztonságosan elrejtették, és elindultak a parton. Kaz követte Inejt, és várta, hogy megnyíljon. A hold kezdett lenyugodni, kirajzolva Fekete Fátyol sírjainak körvonalát, az égbolt alja pedig ezüstben fürdött. Inej fonata kibomlott a kontyból a tarkójánál. Kaz elképzelte, ahogyan a kezére tekeri, és hüvelykujjával megsimogatja a fonat mintáját. És azután? Elhessegette a gondolatot.

Amikor már csak pár méterre voltak a kőépülettől, Inej megállt, és nézte, ahogyan a köd az ágakra fonódik.

– El akarta törni a lábamat – mondta. – Kalapáccsal, hogy sose gyógyuljon meg.

A holdfényről és a selymes hajról szőtt gondolatok elszálltak a düh fekete villámcsapásában. Kaz látta, hogy Inej megigazítja az ingujjat a bal alkarján, ahol a Vadaskert tetoválása volt. Halvány sejtelme sem volt, mit kellett ott kiállnia a lánynak, de azt tudta, milyen érzés tehetetlennek lenni, és Van Eck megint azzá tette. Kaz megtanítja annak az önelégült gazembernek, mi a szenvedés.

Jespernek és Nyinának igaza volt. Inejnek pihennie kell, hogy összeszedje magát az elmúlt napok után. Kaz tudta, milyen erős, de azt is, mit jelent számára a fogság.

– Ha nem akarod ezt a munkát…

– Akarom a melót – felelte a lány, továbbra is hátat fordítva.

A közöttük lévő csend olyan volt, akár egy sötét hullám. Kaz nem tudott átkelni rajta. Nem tudta átlépni a határt a lánynak járó tisztesség és az erőszak között, amit ez az út megkövetelt. Ha megpróbálja, az mindkettőjük életébe kerülhet. Nem lehet más, mint aki: egy fiú, aki nem nyújthat vigaszt. Azt adja neki, amit tud.

– Kettéhasítom Van Ecket – ígérte Kaz csendesen. – Olyan sebet kap tőlem, amit nem lehet összevarrni, amiből nem tud felépülni. Ami gyógyíthatatlan.

– Amilyet te is kaptál?

– Igen. – Ígéret volt. És vallomás.

Inej felsóhajtott és beleremegett. Szavai úgy törtek fel, akár a géppisztolytűz, mintha bánná, hogy ki kell mondania őket.

– Nem tudtam, hogy eljössz-e.

Kaz ezért nem hibáztathatta Van Ecket. Ő táplálta a lányba ezt a kételyt minden rideg szavával és apró kegyetlenségével.

– A csapatod vagyunk, Inej. Nem hagyunk hátra embert, kiszolgáltatva a kereskedőknek. – Nem ezt akarta felelni. Inej sem ezt akarta hallani.

Amikor Inej szembefordult vele, tekintete tele volt haraggal.

– El akarta törni a lábamat – mondta felszegett állal, csupán leheletnyit remegő hanggal. – Úgy is eljöttél volna értem, Kaz? Ha nem tudok többé felmászni a falakra vagy végigmenni egy kifeszített kötélen? Ha nem lennék többé a Kísértet?

Piszkoskéz nem ment volna el érte. A fiú, akinek vezetésével képesek átvészelni ezt a helyzetet, megszerzik a pénzüket, életben maradnak, merő szívességből véget vetett volna a szenvedéseinek, leírta volna a veszteségeit, majd szépen továbbállt volna.

– Bármikor elmennék érted – felelte Kaz, majd amikor észrevette Inej kétkedő tekintetét, megismételte: – Elmennék érted. Ha nem tudnék járni, kúszva mennék odáig. Akármennyire összetörtünk is, megtalálnánk együtt a kiutat… Kivont késsel és tüzelő pisztollyal. Mert ahhoz értünk. Soha nem adjuk fel a harcot.

Feltámadt a szél. A fűzfák ágai suttogtak, cinkosan, pletykálkodva. Kaz egyenesen Inej szemébe nézve látta, hogy megcsillan benne a holdfény, akárcsak két keskeny sarló. Igaza volt, hogy gyanakszik. Még rá is. Főként rá. A gyanakvás a túlélés kulcsa.

Végül Inej alig láthatóan bólintott. Némán visszamentek a sírhoz. A fűzfák tovább sugdolóztak.

13. Nyina

Nyina jóval hajnal előtt ébredt. Mint mindig, első gondolata a parem volt, és mint általában, nem volt étvágya. Tegnap éjjel majd’ megőrült, annyira vágyott a kábítószerre. Megpróbálta használni az erejét, amikor a kherguud katonák megtámadták, így feltámadt benne a parem utáni vágy, ami miatt órák hosszat csak forgolódott, és nyomorult félholdakat vájt a tenyerébe.

Ma reggel szánalmasnak érezte magát, mivel azonban volt miért felkelnie, mégis könnyebb volt kikászálódnia az ágyból. A parem utáni vágy kioltott benne valamit, és Nyina félt, hogy bármilyen szikra volt is az, sohasem fog visszatérni. Ma azonban, habár csontjai fájtak, bőre kiszáradt, és szája olyan volt, akár egy sütő, amire ráférne a takarítás, mégis reménykedett. Volt munkájuk. S tesz valami jót az emberekért. Még ha meg is kellett érte zsarolnia Kaz Brekkert, hogy rendes embert faragjon belőle.

Matthias már fenn volt, a fegyvereit ellenőrizte. Nyina nyújtózkodott és ásított egyet, kissé erősebben homorítva a kelleténél. Tetszett neki, ahogyan a fiú végignéz rajta, majd bűnbánóan visszairányítja tekintetét a puskára, amit éppen tölt. Ez jólesett. A minap szinte rávetette magát Matthiasra. Ha a fiú nem akar élni az ajánlattal, Nyina tesz róla, hogy megbánja.

A többiek is fenn voltak, és a sír körül lófráltak, Jespert kivéve, aki még mindig elégedetten hortyogott, hosszú lába kikandikált a takaró alól. Inej teát főzött. Kaz az asztalnál ült, és Wylannel vázlatokat cserélgettek, Kuvej pedig figyelte őket, és néha javasolt valamit. Nyina nem fogta vissza magát, és szemügyre vette a két egymás melletti shu arcot. Wylan gesztusai és testtartása teljesen más volt, amikor azonban mindketten pihentek, szinte lehetetlen volt megkülönböztetni őket. Az én művem, gondolta Nyina. Felidézte, hogyan lengtek jobba-balra a hajó lámpásai a kis kabinban, hogyan tűntek el Wylan vörös fürtjei az ujjai között, és változtak vastag, fekete hajszálakká, és hogyan változott nagy, kék szeme – ami ijedt volt, de makacsul bátor – aranyszínűvé és más formájúvá. Igazi varázslatnak hatott, mint amilyenről a Kis Palotában meséltek nekik a tanárok lefekvéskor. És csak az övé volt.

Inej leült mellé két bögre forró teával.

– Hogy vagy ma reggel? – kérdezte. – Bírsz enni?

– Nem hiszem. – Nyina magába erőltetett egy korty teát. – Köszönöm, amit tegnap este tettél. Hogy kiálltál mellettem.

– Ez volt a helyes döntés. Nem akarom látni, hogy bárkiből rabszolgát csinálnak.

– Akkor is.

– Szívesen, Nyina Zenyik. A szokásos módon megköszönheted.

– Palacsintával?

– Egy halom palacsintával.

– Rád is fér. Van Eck nem etetett, ugye?

– Nem igazán engedelmeskedtem, de egy darabig próbálkozott.

– És utána?

– Utána úgy döntött, megkínoz.

Nyina keze ökölbe szorult.

– Úgy fogom felaggatni a beleit, mintha papírgirlandok lennének.

Inej felnevetett, és Nyina vállára hajtotta a fejét.

– Értékelem az ötletet. Tényleg. De nekem kell megfizetnem. – Elhallgatott. – A félelem volt a legrosszabb. A Jégudvar után azt hittem, már semmitől sem félek.

Nyina Inej selymes hajára tette az állát.

– Zója szerint a félelem olyan, mint a főnix. Végignézheted, ahogy hamuvá ég, akár ezerszer is, mégis visszatér. – A parem utáni vágy is ilyennek hatott.

Matthias eléjük állt.

– Hamarosan indulnunk kell. Alig van több egy óránál a napkeltéig.

– Mi van rajtad? – kérdezte Nyina, a bojtos sapkára és a vörös gyapjúmellényre bámulva, amit Matthias rávett a ruhájára.

– Kaz szerzett nekünk papírokat arra az esetre, ha megállítanának a ravkai főhadiszálláson. Sven és Catrine Alfsson vagyunk. Fjerdai dezertőrök, és a Ravkai Nagykövetséghez fordulunk menedékért.

Logikusan hangzott. Ha megállítják őket, Matthiasról semmiképpen nem hiszik el, hogy ravkai, de Nyina könnyedén lehetett fjerdai.

– Csak nem házasok vagyunk, Matthias? – kérdezte szempilláit rebegtetve.

A fiú megnézte a papírokat, és összehúzta a szemöldökét.

– Azt hiszem, testvérek vagyunk.

Jesper odaporoszkált, és megdörzsölte álmos szemét.

– Egy kicsit sem bizarr.

Nyina összeráncolta a homlokát.

– Minek csináltál belőlünk testvérpárt, Brekker?

Kaz nem nézett fel a dokumentumból, amit tanulmányozott.

– Mert Spechtnek könnyebb volt így hamisítania a papírokat, Zenyik. Megegyezik a szülők neve és a születési hely, és próbálta nemes szándékaitokat rövid idő alatt kielégíteni.

– Cseppet sem hasonlítunk.

– Mindketten magasak vagytok – próbálkozott Inej.

– És egyikünknek sincs kopoltyúja – felelte Nyina. – Ettől még nem hasonlítunk.

– Akkor szabd át! – mondta Kaz hidegen.

A Kaz szemében megjelenő kihívás egyértelmű volt. Tehát tudja, hogy Nyina küzd. Persze hogy tudja. Piszkoskezet nem lehet átverni.

– Nem akarom, hogy átszabjon – szólt közbe Matthias. Nyina nem kételkedett benne, hogy igazat mond, de azt is gyanította, hogy próbálta megmenteni a lány büszkeségét.

– Minden rendben lesz – mondta Jesper, hogy megtörje a feszültséget. – Csak minimalizáljátok a sokatmondó pillantásokat, és ne tapizzátok egymást nyilvánosan! – Nyinának úgysem lesz ekkora mákja.

– Tessék. – Matthias odaadta neki a szőke parókát, amit a Smeet-melóhoz használt egy kupac ruhával egyetemben.

– Ajánlom, hogy a méretem legyen – mondta Nyina morcosan. Nagy volt a kísértés, hogy a sír közepén levetkőzzön, de tartott tőle, hogy Matthias elájulna az illetlensége miatt. Így megragadott egy lámpást, és bemasírozott az egyik oldalsó katakombába átöltözni. Nem volt nála tükör, de így is meg tudta állapítani, hogy a ruha rendkívül slampos, és a kis kötött mellényre szava sem volt. Amikor előbukkant az átjáróból, Jesper majd’ megpukkadt a nevetéstől, Kaz felhúzta a szemöldökét, és még Inej ajka is megrándult.

– Szentek – mondta Nyina keserűen. – Ennyire szörnyű?

Inej megköszörülte a torkát.

– Kissé úgy festesz, mint…

– Elbűvölő vagy.

Nyina éppen vissza akart vágni, hogy nem szereti a gúnyolódást, amikor észrevette a fiú arckifejezését. Úgy festett, mintha adtak volna neki egy halom kiskutyát.

– Mint egy szűzlány a Roennigsdjel első napján.

– Mi az a Roennigsdjel? – kérdezte Kuvej.

– Valami fesztivál – felelte Nyina. – Nem emlékszem pontosan. De biztosan egy csomó jávorszarvast esznek. Menjünk már, te buta! A nővéred vagyok, úgyhogy ne nézz így rám!

– Hogy ne nézzek?

– Mintha fagyiból lennék.

– Nem szeretem a fagyit.

– Matthias – mondta Nyina –, szerintem nem kellene több időt együtt töltenünk. – Hangja azonban elárulta elégedettségét. Ezek szerint be kell spájzolnia ronda kötött holmiból.

Miután maguk mögött hagyták a Fekete Fátyol-szigetet, északnyugat felé haladtak a csatornákon, és elvegyültek a hajók között, amik a Stadhall melletti reggeli piacokra tartottak. A Ravkai Nagykövetség a kormányzati negyed szélén helyezkedett el, a csatorna egy széles kanyarulatában, mögötte egy széles főútvonallal. Az út helyén valaha mocsár volt, de egy építtető feltöltötte és beburkolta, mivel egy nagy hotelt és gyakorlóterepet akart létrehozni, de elfogyott a pénze még az építkezés megkezdése előtt. Így a terület most egy nyüzsgő piacnak adott otthont, ahol fastandok és kézikocsik álltak, amik minden reggel megjelentek, és minden este eltűntek, amikor a stadwatch járőrözni kezdett. Ide jártak a menekültek és látogatók, az új bevándorlók és régi száműzöttek, hogy ismerős arcokra és szokásokra bukkanjanak. A közelben lévő pár kávézóban pelmenit és sós heringet lehetett kapni, öregemberek ültek a kinti asztaloknál, kvaszt kortyolgattak, és többhetes ravkai újságjaikat olvasgatták.

Amikor Nyina először megérkezett Ketterdamba, arra gondolt, hogy menedéket kér a nagykövetségen, de attól tartott, hogy hazaküldik, ahol a Második Hadseregben kellett volna szolgálnia. Hogy magyarázhatta volna el, hogy nem térhet vissza Ravkába, amíg ki nem szabadít egy fjerdai drüskellét, akit ő juttatott börtönbe hamis vádak alapján? Utána alig tette be a lábát Kis Ravkába. Túlságosan fájdalmas volt ezeken az utcákon járnia, amelyek annyira emlékeztették az otthonára, mégis teljesen mások voltak.

Mégis, amikor megpillantotta a Lancov-dinasztia kétfejű aranysasát, ami világoskék háttere előtt repült, szíve akkorát dobbant, mint egy ugrani készülő ló. A piac Os Kervóra emlékeztette – a nyüzsgő városra, ami az egyesítés előtt Nyugat-Ravka fővárosa volt – hímzett kendőivel, fényes szamovárjaival, a nyárson sülő friss bárányhús illatával, a szőtt gyapjúkalapokkal és az ütött-kopott alumíniumikonokkal, amik megcsillantak a kora reggeli napfényben. Ha nem vett tudomást a vékony, csúcsos tetejű kerchi épületekről, szinte elképzelhette, hogy otthon van. Veszélyes egy ábránd. Ezeken az utcákon nincs biztonságban.

Amint Matthiasszal elhaladtak a kufárok és kereskedők mellett, a honvággyal telt Nyinában szégyenszemre összerezzent valami a hely ódivatúsága miatt. Még az emberek is, akik hagyományos ravkai öltözéket viseltek, mintha egy másik korból ragadtak volna itt, mintha egy népmeséből menekítették volna ki őket. Vajon a Ketterdamban töltött év művelte ezt vele? Megváltoztatta, ahogyan a saját népét és a szokásaikat látja? Nem akarta elhinni.

Gondolataiból feleszmélve Nyina hirtelen észrevette, hogy Matthiasszal barátságtalan tekinteteket vonzottak magukra. A ravkaiak kétségkívül némi előítélettel viseltettek a fjerdaiak iránt, de ez más volt. Azután felpillantott Matthiasra, és felsóhajtott. Tekintete nyugtalan volt, és a fiú nyugtalan tekintettel ijesztőnek hatott. És az sem segített, hogy felépítése ahhoz a tankéhoz hasonlított, amellyel elhagyták a Jégudvart.

– Matthias – szólt hozzá fjerdaiul, és testvériesen oldalba bökte –, muszáj ilyen mogorva képet vágnod?

– Nem vágok mogorva képet.

– Fjerdaiak vagyunk a ravkai negyedben. Már így is kilógunk a sorból. Ne adjunk nekik okot, hogy azt gondolják, menten megostromlod a piacot! Úgy kell elvégeznünk a feladatot, hogy nem hívjuk fel magunkra a figyelmet. Gondold azt, hogy kémek vagyunk!

Matthias még jobban összehúzta a szemöldökét.

– Ez a munka alantas egy becsületes katona számára.

– Akkor gondold azt, hogy színész vagy! – Matthias elégedetlen hangot hallatott. – Voltál már színházban?

– Djerholmban minden szezonban vannak előadások.

– Hadd találjam ki: többórás kijózanító darabok, amik régi korok hőseiről szólnak.

– Igazából nagyon szórakoztatóak. De még egy színészt sem láttam, aki tudta volna, hogy kell rendesen használni a fegyverét.

Nyina felnevetett.

– Mi az? – kérdezte Matthias meglepve.

– Semmi. Tényleg. Semmi. – Majd legközelebb elmagyarázza Matthiasnak, mit jelent, amit mondott. Vagy nem. Sokkal szórakoztatóbb volt ilyen naivan.

– Azok meg mik? – kérdezte a fiú, és az egyik árus takaróira mutatott. Mintha botokból és kődarabokból lettek volna kirakva rajta rendezett sorok.

– Csontok – felelte Nyina. – Ujjak, ujjpercek, csigolyák, törött csuklódarabok. Szentek csontjai. Megvédenek.

Matthias hátrahőkölt.

– A ravkaiak emberi csontokat hordanak maguknál?

– Ti meg fákhoz beszéltek. Ez babona.

– És tényleg szentekből származnak?

Nyina megvonta a vállát.

– Temetőkből és csataterekről hozzák őket. Ravka bővelkedik bennük. Ha az emberek azt akarják hinni, hogy Szankt Egmond könyökét vagy Szankta Alina kislábujját hordják maguknál…

– Egyébként is, ki avatta szentté Alina Sztarkovot? – kérdezte Matthias mogorván. – Valóban erős grisa volt. De a kettő nem ugyanaz.

– Biztos vagy benne? – felelte Nyina, és érezte, hogy kezd felmenni benne a pumpa. Az egy dolog, ha ő azt gondolja, a ravkai szokások idejétmúltak, de egy másik, ha Matthias kérdőjelezi meg őket. – Én magam is láttam a Jégudvart, Matthias. Szerinted tényleg egy isten alkotta, vagy pedig olyan grisák, akiknek a néped nem érti a képességeit?

– Az teljesen más.

– Alina Sztarkov annyi idős volt, mint mi most, amikor mártír lett belőle. Csak egy lány volt, és feláldozta magát, hogy megmentse Ravkát, és elpusztítsa Árnyzónát. És vannak a hazádban olyanok, akik szentként imádják.

Matthias összehúzta a szemöldökét.

– De ez nem…

– Ha azt fogod mondani, hogy természetes, előreálló fogakat varázsolok neked.

– Tényleg tudsz olyat?

– Megpróbálhatom. – Nyina nem volt igazságos vele. Ravka ugyan a lány otthona, de Matthias számára ellenséges terület. Talán őt már elfogadja, de egy egész népet és kultúrát elfogadni sokkal nehezebb feladat.

– Talán egyedül kellett volna jönnöm. Megvárhattál volna a hajónál.

Matthias teste megmerevedett.

– Szó se lehet róla. Fogalmad sincs, mi vár rád. A shuk talán már eljutottak a barátaidhoz.

Nyina gondolni sem akart erre.

– Akkor meg kell nyugodnod, és megpróbálnod barátságos arcot vágni.

Matthias kirázta a karját és ellazította az arcát.

– Barátságosat, nem álmosat. Csak csinálj úgy, mintha mindenki egy kiscica lenne, akit nem akarsz megijeszteni!

Mintha Matthias megsértődött volna.

– Az állatok imádnak engem.

– Jó, akkor tegyél úgy, mintha csecsemők lennének! Félénk csecsemők, akik összepisilik magukat, ha nem vagy kedves.

– Rendben, megpróbálom.

Odamentek a következő bódéhoz, és az öregasszony gyanakvó tekintettel nézett fel Matthiasra. Nyina bátorítóan bólintott a fiúnak.

Matthias széles vigyorra húzta a száját, és monoton hangon azt mondta:

– Üdv, kis barátom!

A nő gyanakvó arca megdöbbent lett. Nyina úgy döntött, már ez is valami.

– Hogy vagyunk ma? – kérdezte Matthias.

– Pardon? – felelte a nő.

– Semmi – mondta Nyina ravkaiul. – Csak azt mondta, milyen szépen idősödnek a ravkai nők.

A nő foghíjas mosolyra húzta a száját, majd fürkészve végigmérte Matthiast.

– Mindig is tetszettek a fjerdaiak. Kérdezd meg, nem akar-e a hercegnő és a barbárt játszani! – mondta vihogva.

– Mit mondott? – kérdezte Matthias.

Nyina köhögve belékarolt, és elvezette.

– Azt mondta, nagyon kedves fickó vagy, a fjerdaiak büszkék lehetnek rád. Ó, nézd, blini! Ezer éve nem ettem rendes blinit.

– Az a szó, amit használt: babink – folytatta Matthias. – Te is mondtad már rám. Mit jelent?

Nyina egy papírvékony palacsintákból álló halomra szegezte a tekintetét.

– Azt jelenti, hogy édes.

– Nyina!

– Barbár.

– Csak kérdeztem, nem kell azonnal nekem esni.

– Nem, a babink azt jelenti, barbár. – Matthias visszanézett az öregasszonyra, mogorvasága teljes erővel visszatért. Nyina megragadta a karját. Olyan volt, mint egy sziklába kapaszkodni. – Nem sértésnek szánta, esküszöm.

– A barbár nem sértés? – kérdezte Matthias felemelt hangon.

– Nem. Vagyis az. De nem ebben a kontextusban. Azt kérdezte, nem akarsz-e a hercegnő és a barbárt játszani.

– Az egy játék?

– Nem egészen.

– Akkor micsoda?

Nyina el sem tudta hinni, hogy ezt el kell magyaráznia. Miközben továbbmentek, belekezdett:

– Ravkában van egy népszerű mese egy ööö… bátor fjerdai harcosról…

– Tényleg? – kérdezte Matthias. – A fjerdai a főhős?

– Olyasmi. Elrabol egy ravkai hercegnőt…

– Ez sohasem történne meg.

– A mesében így történik, és – Nyina megköszörülte a torkát – hosszú ideig ismerkednek egymással. A férfi barlangjában.

– Egy barlangban lakik?

– Egy nagyon szép barlangban. Szőrmékkel. Drágaköves kupákkal. Mézborral.

– Ó – felelte Matthias helyeselve. – Egy kincsesbánya, mint Ansgar, a Hatalmas. Akkor szövetségesek lesznek?

Nyina felvett egy pár hímzett kesztyűt egy másik standról.

– Hogy tetszik? Talán rávehetnénk Kazt, hogy viseljen valami virágosat. Feldobná a külsejét.

– Hogy végződik a történet? Együtt fognak harcolni?

Nyina elfogadta a vereségét, és visszadobta a kesztyűt a kupacra.

– Intim kapcsolatba kerülnek.

Matthiasnak leesett az álla.

– Tudod, az emberünk nagyon komoly és férfias – folytatta sietve Nyina. – De beleszeret a ravkai hercegnőbe, így a lánynak lehetősége nyílik megszelídíteni.

– Megszelídíteni?

– Igen, de csak a harmadik könyvben.

– Három könyv van?

– Matthias, le akarsz ülni egy kicsit?

– Ez a kultúra undorító. Hogy egy ravkai megszelídít egy fjerdait…

– Nyugodj meg, Matthias!

– Talán írok egy történetet a kielégíthetetlen ravkaiakról, akik szeretnek berúgni, levetkőznek, és illetlenül megkörnyékezik a szerencsétlen fjerdaiakat.

– Ez mókásan hangzik. – Matthias megrázta a fejét, de Nyina látta, hogy ajka mosolyra húzódik. Úgy döntött, nem hagyja annyiban a témát. – Mi is játszhatnánk – mormolta csendesen, hogy senki se hallja körülöttük.

– Szó sem lehet róla.

– A történetben a fjerdai megfürdeti a hercegnőt.

Matthias megtántorodott.

– Miért…

– A lány meg van kötözve, úgyhogy nincs más választása.

– Hallgass!

– Máris parancsolgatsz. Ez nagyon barbár szokás. Vagy fel is cserélhetjük a szerepeket. Én leszek a barbár, te meg a hercegnő. De akkor neked kell sóhajtozni, remegni és az ajkadat harapdálni.

– És mi lenne, ha a te ajkadat harapdálnám?

– Kezded érteni a dörgést, Helvar.

– Csak el akarod terelni a figyelmemet.

– Így van. És működik. Már majdnem két utcasarkot mentünk úgy, hogy senkit sem fixíroztál. És nézd, itt is vagyunk!

– Hol? – kérdezte Matthias a tömeget pásztázva.

Egy némileg roskatag tavernához érkeztek. Egy kerekesszékes férfi ült előtte, aki a Szankta Alinát ábrázoló szokásos ikonokat és szobrocskákat árulta. Az ábrázolás azonban új stílust követett: Alina öklét magasba emelte, puska volt a kezében, csizmája alatt szárnyas volkra holttestek hevertek. A szobor talapzatán a következő felirat volt olvasható: Rebe dva Volksija, a Nép Lánya.

– Segíthetek? – kérdezte a férfi ravkaiul.

– Jó egészséget az ifjú Nyikolaj cárnak! – felelte Nyina szintén ravkaiul. – Sokáig uralkodjon!

– Gondok nélkül – felelte a férfi.

– És kemény ököllel – vágta rá Nyina, hogy befejezze a formulát.

A kufár hátrapillantott a válla fölött.

– Üljetek az ajtótól számított második asztalhoz a bal oldalon! Rendeljetek valamit, ha akartok! Valaki hamarosan csatlakozik hozzátok.

A világos tér után a taverna hidegnek és sötétnek hatott, és Nyinának pislognia kellett, hogy ki tudja venni a belső teret. A talajt fűrészporral hintették be, és pár apró asztalnál emberek ültek, és beszélgettek egy pohár kvasz és heringételek fölött.

Nyina és Matthias leült az üres asztalhoz.

A taverna ajtaja becsapódott mögöttük. A többi vendég azonnal felállt az asztalától, székek csapódtak a földnek, és fegyvereket szegeztek Nyinára és Matthiasra. Csapda.

Nyina és Matthias gondolkodás nélkül talpra ugrottak, és egymásnak vetették a hátukat, készen a harcra, Matthias felemelt pisztollyal, Nyina pedig felemelt kézzel.

A taverna hátuljából megjelent egy kapucnis lány, álló gallérja szinte az egész arcát eltakarta.

– Gyertek! Csendesen! – mondta, és aranyszínű szeme megcsillant a halvány fényben. – Nincs szükség harcra.

– Minek ez a sok fegyver? – kérdezte Nyina, továbbra is harci helyzetben.

A lány felemelte a kezét, és Nyina érezte, hogy pulzusa kezd lassulni.

– Szívtörő! – kiáltotta Nyina.

Matthias előhúzott valamit a zsebéből. Nyina hallott egy pukkanást és sistergést, majd egy pillanattal később a levegő megtelt sötétpiros köddel. Wylan készített volna egy sötétítőbombát Matthiasnak? Ez egy drüskelletechnika volt, hogy a grisa szívtörők elveszítsék a látásukat. A köd takarásában Nyina behajlította az ujjait, azt remélve, hogy feléled az ereje. Semmit sem érzékelt az őket körülvevő testekből, se életet, se mozgást.

Tudata határán azonban érzett valamit, egy másfajta éberséget, egy hideg bugyrot egy mély tóban, egy üdítő lökéshullámot, ami mintha felébresztette volna a sejtjeit. Ismerősnek hatott: valami hasonlót érzett, amikor leterítették az őrt aznap éjjel, amikor elrabolták Alyst, de ez alkalommal sokkal erősebb volt. Alakja is volt, és textúrája. Hagyta, hogy elmerüljön a hidegben, és vakon, mohón kutatott ez után az éberség után, majd előrelendítette a karját, ami ugyanannyira volt ösztönös, mint hozzáértő mozdulat.

A taverna ablakai üvegesőt szórva betörtek. A levegőt csontdarabok szelték át, és robbanólövedékként támadtak az emberekre. A relikviák az árusok kocsijából – villant át Nyina agyán. Valamiképpen irányította a csontokat.

– Van erősítésük! – kiáltotta az egyik férfi.

– Nyílt tűz!

Nyina felkészült a lőszerek hatására, de a következő pillanatban valami ledöntötte a lábáról. Az egyik pillanatban még a taverna padlóján állt, a következőben háta a mennyezetgerendáknak csapódott, miközben lepillantott a messze került fűrészporra. Az emberek, akik megtámadták őket, szintén a levegőben lógtak körülötte, a mennyezethez szegezve.

Egy fiatal nő állt a konyhába vezető ajtóban, fekete haja szinte kékesen csillogott a gyenge fényben.

– Zója? – Nyinának tátva maradt a szája, amint lefelé bámult, majd megpróbált levegőhöz jutni.

Zója kilépett a fénybe, zafírszínű selyembe volt öltözve, kézelőjére és ruhaszegélyeire kanyargós mintákat hímeztek ezüstfonallal. Nagy szempillás szeme elkerekedett.

– Nyina? – Zója koncentrációja megingott, és mindnyájan zuhantak egy fél métert a levegőben, mielőtt a nő felemelte a kezét, megint a gerendákhoz szegezve őket.

Zója csodálkozva bámult fel Nyinára.

– Életben vagy – mondta. Tekintete Matthiasra siklott, aki úgy kapálózott, akár a legnagyobb, legdühösebb lepke, akit valaha is egy lapra szögeztek. – És van egy barátod.

14. Wylan

Wylan nem ült ekkora csónakban, mióta fél éve megpróbálta elhagyni a várost, és nehéz volt nem felidézni a katasztrófát, főleg mivel az apja emléke olyan élénken élt a fejében. Ez a csónak azonban jelentősen eltért attól, amelyikre aznap éjjel felszállt. Ez naponta kétszer megjárta a piacot. Odafelé mindig tele volt zöldséggel, haszonállatokkal és minden egyébbel, amit a gazdák a városban szétszórt piacterekre szállítottak. Gyerekként azt gondolta, minden Ketterdamból jön, de később megtanulta, hogy habár a városban szinte mindent be lehet szerezni, kevés holmit gyártanak ott. Voltak egzotikumok: mangó, sárkánygyümölcs, apró, illatos ananász a Déli Kolóniákról. A hétköznapibb holmik tekintetében a várost körülvevő farmokra hagyatkoztak.

Jesper és Wylan felszállt egy kifelé induló hajóra, ami tömve volt a ketterdami kikötőből frissen érkező bevándorlókkal és munkásokkal, akik szívesebben dolgoztak tanyán, mint egy nagyvárosi gyárban. Sajnos túlzottan délen szálltak fel, így már minden ülőhely foglalt volt, Jesper pedig meglehetősen morcosnak tűnt miatta.

– Miért nem mehetünk a belendti járattal? – panaszkodott Jesper alig néhány órával korábban. – Elhalad Olendaal mellett. A piac vonalán közlekedő hajók koszosak, és sosincs ülőhely.

– Mert ti ketten feltűnők lennétek a belendti járaton. Itt Ketterdamban nem vagytok érdekesek, hacsak Jesper nem veszi fel az egyik élénk színű tartánját. De szerintetek a mezőgazdasági munkán kívül miért kószálna egy shu és egy zemeni vidéken?

Wylan még nem gondolt rá, új külsejével milyen feltűnő lehet a városon kívül. Titkon azonban örült neki, hogy Kaz nem támogatta a belendti járat gondolatát. Talán kényelmesebb lett volna, de túl sok emléket hánytorgatott volna fel azon a napon, amikor végre meglátja, hol helyezték örök nyugalomra az anyját.

– Jesper – szólt Kaz –, tartsd rejtve a fegyveredet és nyitva a szemedet! Van Eck biztosan figyelteti az összes fő közlekedési csomópontot, és nincs időnk hamis papírokat szerezni Wylannek. Én megszerzem a marószert az Imperium egyik hajógyárában. A ti fő feladatotok, hogy találjátok meg a kőfejtőt és a többi ásványt, amire szükségünk van az aranysavhoz. Akkor, és csakis akkor mentek Szent Hildére, ha marad idő.

Wylan érezte, hogy álla felemelkedik, és átveszi fölötte az uralmat az a fortyogó, makacs érzés.

– Meg kell tennem. Még sohasem láttam anyám sírját. Nem hagyom el Kerchet úgy, hogy nem köszöntem el.

– Hidd el, neki nem ilyen fontos.

– Hogy mondhatod ezt? Te egyáltalán nem emlékszel az anyádra és az apádra?

– Az anyám Ketterdam. A kikötőben szült meg. Az apám a profit. Mindennap lerovom a tiszteletemet előtte. Érjetek vissza sötétedésig, vagy egyáltalán ne gyertek vissza! Csapatra van szükségem, nem szentimentális szerencsétlenekre. – Kaz odaadta Wylannek az útiköltséget. – Te vedd meg a jegyeket! Nem akarom, hogy Jesper elkóboroljon, és a Makker-keréknél kössön ki.

– Lerágott csont – morogta Jesper.

– Akkor vegyél egy újat!

Jesper csak megrázta a fejét, de Wylan látta, hogy Kaz megjegyzései még mindig bántották. Wylan Jesperre nézett, aki lehunyt szemmel a korlátnak támaszkodott, arcélét a gyenge tavaszi nap felé fordítva.

– Nem gondolod, hogy óvatosabbnak kellene lennünk? – kérdezte Wylan, kabátja gallérjába temetett arccal. Amikor felszálltak a hajóra, alig tudtak kikerülni két stadwatchőrt.

– Már kijutottunk a városból, nyugi.

Wylan hátrapillantott a válla fölött.

– Azt hittem, átkutatják a hajót.

Jesper kinyitotta az egyik szemét.

– Hogy feltartsák a forgalmat? Van Eck már így is problémákat okoz a kikötőkben. Ha a csónakokat is feltartja, lázadás tör ki.

– Miért?

– Nézz körül! A farmokra munkások kellenek, ahogy a gyárakba is. A kerchiek nem fognak ennyi kellemetlenséget eltűrni egy gazdag ember fia miatt, főként, ha pénzcsinálásról van szó.

Wylan megpróbált ellazulni, és kigombolta a durva szövetű kabátot, amit Kaz szerzett neki.

– Egyébként is, honnan szerzi ezeket a ruhákat és egyenruhákat? Van valahol egy hatalmas szekrénye?

– Gyere ide!

Wylan elcsigázva közelebb húzódott. Jesper megfogta a gallérját, megrántotta és kihúzta, hogy Wylan is meg tudja nézni, és észrevegye a beletűzött kék szalagot.

– Így jelölik a színészek a jelmezeiket – magyarázta Jesper. – Ez a darab… Josep Kikkerté volt. Ő nem is rossz. Láttam Az őrült megházasodik című darabban.

– Jelmezek?

Amint Jesper visszaigazította a gallért, keze hozzáért Wylan tarkójához.

– Igen. Kaz évekkel ezelőtt vágott egy titkos bejáratot a Stadlied operaház öltözőjéhez. Onnan szerez be egy csomó holmit, amire szüksége van, és itt rejti el, amire éppen nincs. Így egy rajtaütés során nem fognak hamis stadwatchegyenruhát vagy inasruhát találni nála.

Wylan logikusnak találta. Egy ideig nézte, amint a napfény megcsillan a vízen, majd a korlátra szegezte a tekintetét.

– Köszönöm, hogy eljöttél velem – mondta.

– Kaz úgysem engedte volna, hogy egyedül gyere. És amúgy is tartozom neked. Eljöttél velem az egyetemre az apámmal való találkozóra, és közbeléptél, amikor faggatni kezdett.

– Nem szeretek hazudni.

Jesper megfordult, a korlátra könyökölt, és a csatornát szegélyező füves partszakaszra szegezte a tekintetét.

– Akkor miért tetted?

Wylan nem igazán tudta, miért találta ki azt az őrült történetet, hogy rávette Jespert egy rossz befektetésre. Nem is tudta pontosan, mit fog mondani, amikor kinyitotta a száját. Csak nem bírta nézni a mindig magabiztos, mosolygós Jesper arckifejezését, illetve Colm Fahey reménnyel és félelemmel teli tekintetét, miközben fia válaszára várt. Arra emlékeztette, ahogyan a saját apja nézett rá, amikor még azt hitte, Wylant meg lehet gyógyítani vagy helyre lehet hozni. Nem akarta látni, hogy Jesper apjának arcán az aggodalom után gyötrelem, majd a düh jelenjen meg.

Wylan megvonta a vállát.

– Szokásommá vált, hogy megmentelek. Jó gyakorlat.

Jesper felnevetett, mire Wylan idegesen hátranézett, nehogy felhívják magukra a figyelmet.

Jesper jókedve azonban tiszavirág-életűnek bizonyult. Testhelyzetet váltott a korlátnál, megdörzsölte a tarkóját, és kalapja szélével kezdett babrálni. Állandóan mozgott, akárcsak egy hórihorgas óraszerkezet, ami láthatatlan energiával működik. Csakhogy az órák egyszerűek voltak. Wylan csak tippelni tudott, Jesper hogyan működik.

Jesper végül megszólalt:

– El kellett volna ma mennem hozzá.

Wylan tudta, hogy Colmról beszél.

– Miért nem mentél?

– Fogalmam sincs, mit mondjak neki.

– Az igazság ki van zárva?

– Mondjuk úgy, hogy azt inkább elkerülném.

Wylan visszanézett a vízre. Már kezdte rettenthetetlennek gondolni Jespert, de a bátorság talán nem azt jelenti, hogy az ember nem is fél.

– Nem menekülhetsz örökké.

– Csak figyelj!

Elmentek még egy tanyaház mellett, ami csupán egy fehér kockának tűnt a kora reggeli ködben, az előtte elterülő mezőt liliomok és tulipánok pettyezték szabálytalan elrendezésben. Talán Jesper folytathatja a menekülést. Ha Kaz folyamatosan csodával határos eredményekkel tud előrukkolni, talán Jespernek is sikerül egy lépéssel elöl járnia.

– Bárcsak hoztam volna anyámnak virágot! – mondta Wylan. – Vagy valamit.

– Szedhetünk virágot az úton – ajánlotta Jesper, és Wylan tudta, hogy örül a témaváltásnak. – Emlékszel rá egyáltalán?

Wylan megrázta a fejét.

– A hajára emlékszem, Gyönyörű aranyvörös volt.

– Mint a tiéd – felelte Jesper. – Korábban.

Wylan érezte, hogy ok nélkül elpirul. Végül is Jesper csak egy tényt közölt.

Megköszörülte a torkát.

– Szerette a művészetet és a zenét. Emlékszem, ahogy egymás mellett ülünk a zongoraszéken. De lehet, hogy az egyik dadám volt. – Wylan felhúzta a vállát. – Egy nap megbetegedett, és vidékre utazott, hogy rendbe jöhessen a tüdeje, de sohasem tért vissza.

– És a temetés?

– Apám azt mondta, a kórházban temették el. Mást nem tudok. Többé nem beszéltünk róla. Apám azt mondta, nem kell a múlton rágódni. Nem tudom. Szerintem tényleg szerette. Állandóan veszekedtek, néha miattam, de arra is emlékszem, hogy sokat nevettek együtt.

– Azt sem tudom elképzelni, hogy apád mosolyog, hát még azt, hogy nevet. Csak úgy, hogy a tenyerét dörzsöli, és egy kupac arany fölé hajol.

– Apám nem gonosz.

– Megpróbált megölni.

– Nem, a hajónkat pusztította el. Ha engem is megöl, az csak járulékos haszon lett volna. – Ez nem volt teljesen igaz. Nem csak Jesper próbált meg egy lépéssel a démonjai előtt járni.

– Ó, akkor teljesen igazad van – felelte Jesper. – Egyáltalán nem gonosz. Biztos arra is jó oka volt, hogy ne engedje meggyászolnod az anyádat.

Wylan kihúzott egy cérnát a kabátjából.

– Nem csak az ő hibája volt. Apám a legtöbbször szomorúnak tűnt. És elmerült a gondolataiban. Körülbelül ekkor jött rá, hogy én nem… Nem olyan vagyok, mint remélte.

– Hány éves voltál?

– Talán nyolc? Ügyesen rejtegettem.

– Hogyan?

Wylan halvány mosolyra húzta a száját.

– Amikor ő olvasott nekem, vagy megkértem az egyik dadát, minden szót megjegyeztem. Még azt is tudtam, hol kell szünetet tartani és lapozni.

– Mennyire emlékeztél?

– Nagyon sok mindenre. A szavakat dallá alakítottam a fejemben. Még most is szoktam használni ezt a trükköt. Arra hivatkozom, hogy nem tudom kiolvasni valaki írását, felolvastatom velük, majd dallá alakítom a fejemben a szavakat. Így addig emlékszem, ameddig csak szükségem van rá.

– Kártyaszámolásra nem tudod használni ezt a trükköt?

– Valószínűleg tudnám. De nem fogom.

– Elpocsékolod a tehetségedet.

– Még te beszélsz?

Jesper összehúzta a szemöldökét.

– Élvezzük inkább a látványt!

Még nem volt sok látnivaló. Wylanbe hirtelen beléhasított, mennyire fáradt. Nem volt hozzászokva a félelemmel teli élethez, hogy egyik pillanatban ezért kell aggódni, a másikban pedig másért.

Eltűnődött, hogy elmondja-e Jespernek, miként kezdődött minden. Vajon megkönnyebbül, ha kiteregeti az egész szégyenletes történetet? Talán. Egy része azonban azt akarta, hogy Jesper és a többiek abban a hitben maradjanak, hogy szándékosan hagyta el apja házát a Hordó kedvéért, hogy ő választotta ezt az életet.

Amint Wylan idősebb lett, Jan Van Eck egyre világosabbá tette, hogy nincs hely a házában a fia számára, főként az Alysszel kötött házassága után. Mintha azonban nem tudta volna, mit kezdjen Wylannel. Elkezdett egyre szörnyűbb kijelentéseket tenni a fiáról.

Nem küldhetlek szemináriumra, mert nem tudsz olvasni.

Sehová sem küldhetlek el tanoncnak, mert kiderülhet, hogy selejt vagy.

Olyan vagy, mint a romlandó étel. Még csak egy polcra se tudlak eltenni anélkül, hogy ne kezdj el bűzleni.

Aztán fél évvel ezelőtt Wylan apja behívta az irodájába.

– Szereztem neked egy helyet a belendti zeneiskolában. Felbéreltem egy személyi titkárt, aki az iskolában találkozik veled. Ő kezeli majd a leveleket és ügyeket, amiket te nem tudsz. Nevetséges pénz- és időpocsékolás, de ha rólad van szó, bármilyen lehetőséget el kell fogadnom.

– Mennyi időre? – kérdezte Wylan.

Apja megvonta a vállát.

– Amíg az emberek el nem felejtik, hogy volt egy fiam. Jaj, ne vágj már ilyen fájdalmas arcot, Wylan! Csak őszinte vagyok, nem kegyetlen. Ez a legjobb mindkettőnk számára. Téged megkíméllek a lehetetlen feladattól, hogy megpróbáld betölteni egy kereskedő fiának szerepét, magamat pedig a szégyentől, amiért nem sikerül.

„Nem bánok veled keményebben, mint ahogyan a világ fog.” Ezt mondogatta mindig az apja. Ki más lenne ilyen őszinte hozzá? Ki szeretné annyira, hogy megmondja neki az igazat? Wylannek boldog emlékei is voltak az apjáról, például amikor mesét olvasott neki – ezek általában sötét történetek voltak boszorkányokkal és beszélő folyókkal teli erdőkről. Jan Van Eck minden tőle telhetőt megtett, hogy gondoskodjon a fiáról, és ha nem sikerült, az Wylan hibája. Apja talán kegyetlennek tűnt, de nemcsak magát és a Van Eck-birodalmat védte, hanem Wylant is.

És minden, amit mondott, teljesen logikus volt. Wylanre nem lehet pénzt bízni, mert túl könnyen átvernék. Egyetemre sem mehet, csak kigúnyolnák. „Ez a legjobb mindkettőnk számára.” Apja dühe persze rosszulesett neki, de a logikája nem hagyta nyugodni: az a gyakorlatias, ellentmondást nem tűrő hangja, ami folyton megszólalt Wylan fejében, amikor csak meg akart próbálni valami újat, vagy újra megpróbálkozott az olvasással.

Fájt neki, hogy elküldik, de azért reménykedett. A belendti élet varázslatosan csengett. Wylan nem sokat tudott róla azon kívül, hogy Kerch második legrégebbi városa, és a Droombeld folyó partján van. De legalább távol lesz apja barátaitól és üzlettársaitól. A Van Eck elég gyakori név, és ha ilyen távol kerül Ketterdamtól, nem tudják majd, hogy annak a bizonyos Van Eck családnak a tagja.

Apja átadott neki egy lepecsételt borítékot és pár krugét útiköltségnek.

– Ezek a beiratkozáshoz szükséges papírok, és elég pénz, hogy kitartson Belendtben. Amikor odaérsz, küldd el a titkárodat a pénztároshoz. Nyitottam egy számlát a nevedre. Azt is elintéztem, hogy legyen kísérőd a csónakon.

Wylan arca elvörösödött a megaláztatástól.

– Magam is el tudok utazni Belendtbe.

– Soha nem hagytad el egyedül Ketterdamot, és nem most kell kipróbálnod. Miggsonnak és Priornak el kell intézniük valamit a számomra Belendtben. Elkísérnek, hogy biztonságban odaérj. Megértetted?

Wylan megértette. Még arra sem alkalmas, hogy egyedül felszálljon egy hajóra a városon kívül.

Belendtben azonban minden más lesz. Összepakolt egy apró bőröndöt egy váltás ruhával és pár holmival, amire szüksége lehet, amíg meg nem érkeznek az utazóládái az iskolába a kedvenc kottáival együtt. Ha úgy tudna bánni a betűkkel is, mint a hangjegyekkel, semmilyen problémája nem lenne. Amikor az apja már nem olvasott neki mesét, a zene új történetekkel ismertette meg, amik az ujjai segítségével születtek, és amikbe minden egyes hangjeggyel beleírhatta magát. Fuvoláját betette az iskolatáskájába, hátha gyakorolni támad kedve útközben.

Alystől gyors és esetlen búcsút vett. Kedves lány volt, de ő jelentette a probléma forrását: csak pár évvel volt idősebb Wylannél, aki nem értette, apja hogyan képes végigsétálni vele az utcán szégyenkezés nélkül. Úgy tűnt azonban, Alys nem bánja, talán azért, mert az apja mellette visszaváltozott azzá az emberré, akire gyerekkorából emlékezett, és újra kedves volt, nagylelkű és türelmes.

Wylan még most sem tudta, apja pontosan mikor mondott le róla. A változás lassan következett be. Jan Van Eck türelme csendesen kopott el, akár egy aranylemez keményebb fém hatására, és amikor eltűnt, apja mintha egy teljesen más, sokkal fénytelenebb emberré vált volna.

– El akartam köszönni és minden jót kívánni – mondta Wylan Alysnek. A társalgójában üldögélt, terrierje a lábánál hevert.

– Elmész? – kérdezte a lány, miután felnézett a kézimunkájából, és észrevette a táskákat. Éppen függönyöket szegett be. A kerchi nők, még ha gazdagok voltak is, nem bajlódtak olyan haszontalan dolgokkal, mint a hímzés vagy a gobelin. Ghezent jobban lehet olyasmivel szolgálni, amivel a háztartás is jól jár.

– Belendtbe megyek zeneiskolába.

– Ó, milyen csodálatos! – kiáltotta Alys. – Annyira hiányzik a vidék. Biztosan imádni fogod a friss levegőt, és sok új barátod lesz. – Letette a tűt, és megpuszilta két oldalról. – A szünidőre visszajössz?

– Talán – felelte Wylan, habár tudta, hogy nem. Apja azt akarta, hogy tűnjön el, úgyhogy el is fog tűnni.

– Majd sütünk mézeskalácsot – mondta Alys. – És beszámolhatsz minden kalandodról. Hamarosan lesz egy új játszótársunk is. – Örömteli mosollyal megpaskolta a hasát.

Beletelt egy pillanatba, hogy Wylan megértse, mit akar mondani, aztán csak állt egy helyben a csomagjába kapaszkodva, bólogatott és gépiesen mosolygott, miközben Alys a szünidei tervekről beszélt. Alys terhes. Ezért küldi el az apja. Jan Van Ecknek lesz egy másik örököse, egy rendes örököse. Wylan feleslegessé vált. Eltűnik a városból, talál magának valami munkát valahol. Az idő múlásával senki sem fogja felhúzni a szemöldökét, amikor Alys gyerekét felkészítik, hogy a Van Eck-birodalom feje legyen. Amíg az emberek el nem felejtik, hogy volt egy fiam. Ez nem csak egy üres sértés volt.

Miggson és Prior nyolckor érkeztek, hogy elkísérjék Wylant a hajóhoz. Senki sem ment oda, hogy még egyszer elköszönjön tőle, és amikor elhaladt apja irodája előtt, az ajtaja csukva volt. Wylan nem volt hajlandó bekopogni, hogy szeretetmorzsákért könyörögjön, ahogyan Alys terrierje kutyakekszért pitizik.

Apja emberei a kereskedők kedvenc öltözékét, sötét öltönyt viseltek, és alig szóltak Wylanhez, miközben a kikötő felé tartottak. Megvették a jegyeket a belendti járatra, és amint felszálltak a hajóra, Miggson belemerült egy újságba, Prior pedig hátradőlt az ülésében, lehajtotta a fejét, és félig lecsukta a szemhéját. Wylan nem tudta megállapítani, hogy alszik, vagy őt bámulja, mint valami álmos szemű gyík.

A hajó szinte üres volt ebben az órában. Az emberek aludtak a levegőtlen kabinban, vagy elfogyasztották az elemózsiát, amit vacsorára csomagoltak maguknak: sonkatekercsek és kávéstermoszok hevertek az ölükben.

Mivel Wylan nem bírt elaludni, otthagyta a fülledt kabint, és kisétált a hajó orrába. A téli levegő hideg volt, és a város szélén található vágóhidak szaga töltötte be. Wylannek felfordult tőle a gyomra, de a fények hamarosan elhalványulnak, és kiérnek vidékre. Sajnálta, hogy nem nappal utaznak. Szerette volna látni, ahogyan a szélmalmok őrködnek a mezők fölött, és juhok legelnek a fűben. Felsóhajtott, megborzongott a kabátjában, aztán megigazította hátizsákja pántját. Meg kellene próbálnia pihenni. Talán felkelhet kora reggel, hogy megnézze a napfelkeltét.

Amikor megfordult, Prior és Miggson mögötte állt.

– Sajnálom – mentegetőzött Wylan. – Én csak… – Prior keze rászorult a torkára.

Wylan levegő után kapkodott, vagyis próbálkozott, de csak krákogás jött ki a torkán. Megfogta Prior csuklóját, de a férfi szorítása olyan volt, akár az acél, és nem hagyott alább. Prior olyan nagy volt, hogy enyhén felemelte Wylant, miközben a korláthoz nyomta.

A férfi arca szenvtelen volt, szinte unott, és Wylan megértette, hogy sohasem fog eljutni a belendti iskolába. Nem is ez volt a terv. Nem volt semmiféle titkár. Semmiféle számlát nem nyitottak a nevére. Senki sem várta. A zsebében lapuló beiratkozáshoz szükséges papírokon bármi állhatott. Wylan meg sem próbálta kibogarászni őket. El akarták tüntetni, az apja mindig is ezt szerette volna, és a piszkos munka elvégzésére ezeket a férfiakat bérelte fel. Apja, aki esténként olvasott neki, aki édes mályvateát és mézlépet hozott neki, amikor tüdőláza volt. Amíg az emberek el nem felejtik, hogy volt egy fiam. Apja ki akarta radírozni a főkönyvből, akár egy hibás számítást és kihúzandó költséget. Hogy helyes legyen az eredmény.

Wylan szeme előtt fekete pöttyök jelentek meg. Mintha zenét hallott volna.

– Maguk ott! Mit művelnek?

A hang mintha nagyon távolról jött volna. Prior szorítása kissé enyhült, és Wylan lábujja hozzáért a hajó fedélzetéhez.

– Az égvilágon semmit – felelte Miggson, és szembefordult az idegennel. – Csak elkaptuk ezt a kölyköt: a többi utas holmijában turkált.

Wylan torkából fuldokló hang tört elő.

– Hívjam… Hívjam a stadwatchőröket? Két tiszt van a kabinban.

– Már szóltunk a kapitánynak – válaszolta Miggson. – A következő megállónál kitesszük a stadwatchőrhelyen.

– Rendben. Örülök, hogy ilyen szemfülesek. – A férfi sarkon fordult, és elindult.

A hajó enyhén megingott. Wylan nem várta meg, mi fog történni. Minden erejével nekiment Priornak, majd mielőtt elveszítette volna a bátorságát, beugrott a sötét csatornába.

Minden erejével úszni kezdett. Még mindig szédült, és a torka pokolian fájt. Megdöbbenésére loccsanást hallott maga mögött: az egyik ember beugrott utána. Ha kiderül, hogy Wylan életben van, Miggson és Prior valószínűleg nem kap fizetést.

Megváltoztatta a taktikáját: próbált olyan halkan úszni, ahogyan csak tudott, és beindította a fogaskerekeket az agyában. Ahelyett, hogy egyenesen a csatorna partjához úszott volna – amire átfagyott teste vágyott –, lebukott egy közeli piaci uszály alatt, és a másik oldalán jött fel, majd mellette úszott tovább, fedezéknek használva. Hátizsákja súlya erősen húzta a vállát, de nem bírt megválni tőle. A holmim – gondolta kótyagos fejjel –, a fuvolám. Nem állt meg, még akkor sem, amikor légzése szaggatottá vált, és végtagjai zsibbadni kezdtek. Haladásra kényszerítette magát, hogy a lehető legtávolabb kerüljön apja orgyilkosaitól.

Ereje végül kezdett elfogyni, és észrevette, hogy inkább csapkod, mintsem úszik. Ha nem jut ki a partra, megfullad. Odaevickélt egy híd árnyékába, kikászálódott a csatornából, majd átázva és a jéghidegben reszketve összegömbölyödött. Meggyötört torka minden nyelésnél sajgott, és rettegett, hogy minden loccsanás, amit hallott, Priortól származik, aki jön, hogy bevégezze a munkát.

Kellett egy terv, de nem tudott gondolkozni. Ellenőrizte nadrágja zsebét. Még ott volt a kruge, amit az apjától kapott, biztonságos helyre rejtve. Habár a pénz elázott, használható maradt. De hová kellene mennie? Arra nem volt elég pénze, hogy kijusson a városból, és ha az apja embereket küld utána, könnyen megtalálják. Kellett egy biztonságos hely, ahol az apjának nem jut eszébe keresni. Olyan érzése támadt, mintha végtagjai ólommá váltak volna: a hideg megadta magát a fáradtságnak. Tartott tőle, hogy ha lehunyja a szemét, nem lesz ereje újra kinyitni.

Végül egyszerűen elindult. Észak felé tartott, elhagyta a vágóhidakat, áthaladt egy csendes lakótelepen, ahol kevesebb kereskedő élt, majd folytatta az utat. Az utcák egyre görbébbé és szűkebbé váltak, majd mintha a házak elzárták volna előle az utat. Habár későre járt, minden házban és kirakatban villany égett. Zene szűrődött ki lepukkant kávéházakból, és a sikátorokban egymásnak simuló testeket pillantott meg.

– Valaki megfürdetett, fiú? – kérdezte egy foghíjas öregember egy tornácról.

– Majd én megfürdetem! – károgta egy lépcsőkorlátra hajoló nő.

A Hordóban volt. Wylan egész életében Ketterdamban lakott, de itt sohasem járt. Sohasem engedték. Nem is akart idejönni. Apja „koszos és istengyalázó bűntanyának” és „a város szégyenének” nevezte. Wylan tudta, hogy a Hordó sötét utcák és rejtett átjárók labirintusa. Egy olyan hely, ahol a helyiek jelmezt öltenek, és valószínűtlen tetteket hajtanak végre, ahol az idegenek elárasztják az utakat, vad szórakozási lehetőségeket keresve, ahol az emberek úgy jönnek-mennek, akár az árapály. Tökéletes hely, hogy eltűnjön.

És az is volt – amíg apja első levelei meg nem érkeztek.

Wylan összerezzent, amikor észrevette, hogy Jesper a kabátujját húzza.

– Itt kell leszállnunk, kereskedőporonty. Tégy úgy, mintha élnél!

Wylan utánasietett.

Leszálltak Olendaal üres kikötőjében, és felsétáltak a gáton egy álmos falusi úthoz.

Jesper körülnézett.

– Ez a hely az otthonomra emlékeztet. Mezők, amerre a szem ellát, csak a méhek döngicsélését hallani, és friss a levegő. – Megborzongott. – Undorító.

Menet közben Jesper segített Wylannek vadvirágot szedni az út széléről. Mire odaértek a főútra, szép kis csokor gyűlt össze.

– Gondolom, el kell jutnunk a kőfejtőbe – mondta Jesper.

Wylan felköhögött.

– Nem kell, egy sima bolt is megteszi.

– De Kaz azt mondta, az ásványnak…

– Minden festékben és zománcban megtalálható. Csak biztosítani akartam, hogy eljöhessek Olendaalba.

– Wylan Van Eck, te hazudtál Kaz Brekkernek. – Jesper a mellkasára szorította a kezét. – És megúsztad! Taníts, mester!

Wylannek nevetségesen az ínyére volt a dicséret, amíg eszébe nem jutott, hogy Kaz rájöhet. Ekkor kissé úgy érezte magát, mint amikor az első alkalommal ivott brandyt, majd a vacsorája a cipőjén landolt.

Félúton jártak, amikor észrevettek egy boltot, és csak pár percbe került, hogy megvásárolják, amire szükségük volt. Kifelé menet egy kocsit rakodó férfi leintette őket.

– Munkát kerestek, fiúk? – kérdezte kétkedve. – Egyikőtök sem úgy fest, mint aki kibír egy egész napot a mezőkön.

– Meglepődne, ha tudná – felelte Jesper. – A Szent Hilde közelében fogunk dolgozni.

Wylan idegesen várt, de a férfi bólintott.

– A kórház restaurálásán?

– Aha – felelte könnyedén Jesper.

– A barátod nem valami bőbeszédű.

– Mert shu – felelte Jesper egy vállrándítással.

Az idősebb férfi morgott valamit helyeslésképpen, majd így folytatta:

– Ugorjatok fel! A kőfejtőhöz megyek. El tudlak vinni a kapuig. Minek a virág?

– Van egy kedvese Szent Hilde közelében.

– Szép kis kedves!

– Ne is mondja! Borzalmas ízlése van a nők terén.

Wylannek átfutott az agyán, hogy lelöki Jespert a kocsiról.

A földút mindkét széle árpának és búzának tűnő növénnyel volt bevetve, a lapos mezőket helyenként pajták és szélmalmok pettyezték. A kocsi gyorsan haladt. Kissé túl gyorsan, gondolta Wylan, miközben áthaladtak egy mély keréknyomon. Felszisszent.

– Az esők miatt van – mondta a gazda. – Még senkinek sem volt ideje homokot szórni.

– Semmi baj – mondta Jesper, és összerezzent, amikor a kocsi belement egy újabb méretes kátyúba. – Úgysincs szükségem rá, hogy a belső szerveim egyben maradjanak.

A gazda felnevetett.

– Akkor ez az út jót tesz. Felrázza a májat!

Wylan az oldalát szorongatta, és azt kívánta, bárcsak mégis lelökte volna Jespert a kocsiról, és ő is leugrott volna utána.

Szerencsére azonban másfél kilométerrel később lassítottak, amikor két kőoszlophoz értek, amik egy hosszú kavicsos út kezdetét jelezték.

– Én eddig jövök – mondta a gazda. – Itt nem akarok üzletelni. Túl sok a szenvedés. Amikor a szél megfelelő irányban fúj, lehet hallani, amint nevetnek és sikoltoznak.

Jesper és Wylan egymásra néztek.

– Azt mondja, kísértetjárta? – kérdezte Jesper.

– Gondolom.

Megköszönték a fuvart, és örömmel lecsusszantak a földre.

– Ha itt végeztetek, menjetek tovább az úton pár kilométert! – mondta a kocsis. – Van még két hold megművelendő földem. Öt krugét adok egy napra, és nem kell kint aludnotok a földön, aludhattok a pajtában.

– Jól hangzik – felelte Jesper, miközben intett neki, de amint elfordultak, és elindultak a templom felé, morogni kezdett: – Visszafelé gyalog megyünk. Azt hiszem, megsérült a bordám.

Amikor a kocsis eltűnt a szemük elől, levették a sapkájukat és a kabátjukat, mire előkerült a sötét öltöny, amit Kaz javaslatára vettek fel. A feleslegessé vált holmikat eldugták egy farönk mögé.

– Mondjátok azt, hogy Cornelis Smeet küldött! – utasított őket Kaz. – Hogy ellenőrizzétek Mister Van Eck számára, rendben van-e a sír.

– Miért? – kérdezte Wylan.

– Mert ha azt mondod, hogy Jan Van Eck fia vagy, senki sem fog hinni neked.

Az út mentén nyárfák sorakoztak, és amint felmásztak a dombra, megpillantottak egy épületet: egy háromemeletes fehér kőépület volt, elöl lapos, kecses lépcső vezetett az íves főbejárathoz. A felhajtó szépen fel volt szórva kaviccsal, és mindkét oldalon alacsonyra vágott tiszafasövény szegélyezte.

– Nem úgy fest, mint egy templom – jegyezte meg Jesper.

– Talán kolostor volt? Vagy iskola? – találgatott Wylan. A talpa alatt ropogó kavics hangját figyelte. – Jesper, te emlékszel az anyádra?

Wylan sokféle mosolyt látott már Jesper arcán, de amelyik most jelent meg rajta, új volt, mintha egy nyertes lapot tartott volna a kezében.

A fiú csak annyit mondott:

– Igen. Ő tanított meg lőni.

Wylan vagy száz kérdést szeretett volna feltenni, de minél közelebb értek a templomhoz, annál kevésbé volt képes épkézláb gondolatokat formálni. Az épület balján egy virágzó lilaakáccal benőtt lugas állt, a lila virágok édes illata betöltötte a tavaszi levegőt. A templom kertjén túl jobboldalt észrevett egy kovácsoltvas kaput és egy kerítéssel körbekerített temetőt. A közepén egy magas kőszobor állt, egy nő. Biztosan Szent Hilde, gondolta Wylan.

– Az lesz a temető – mondta Wylan, és belekapaszkodott a virágjába. Mit keresek itt? Megint felmerült benne a kérdés, és hirtelen nem tudta a választ. Kaznak igaza volt. Ez buta érzelgősség. Mi értelme, hogy megnéz egy sírt, amin az anyja neve szerepel? Még csak el sem tudja olvasni. De már itt voltak.

– Jesper – kezdett bele, de ebben a pillanatban befordult a sarkon egy szürke munkásruhát viselő nő egy földdel teli talicskával.

– Goed morgen! – szólt oda nekik. – Segíthetek?

– Gyönyörű reggelünk van – felelte Jesper udvariasan. – Cornelis Smeet irodájából jövünk.

A nő összehúzta a szemöldökét, mire Jesper hozzátette:

– A tiszteletre méltó Jan Van Eck tanácsos nevében.

Úgy tűnt, a nő nem vette észre, hogy megremegett a hangja, mivel homloka kisimult, és elmosolyodott. Arca kerek volt és rózsás.

– Hát persze. De bevallom, meglepődtem. Van Eck úr nagyon nagylelkű velünk, mégis nagyon keveset hallunk róla. Nincs semmi baj, ugye?

– Az égvilágon semmi! – felelte Wylan.

– Csak bevezettek egy új eljárást – folytatta Jesper. – Mindenki több munkát kap.

– Mindig így van, nemde? – A nő megint elmosolyodott. – És látom, virágot is hoztak!

Wylan lenézett a csokorra. Kisebbnek és kuszábbnak tűnt, mint gondolta.

– Ööö… igen.

A nő megtörölte a kezét alaktalan munkaruhájába, majd így folytatta:

– Elviszem magukat hozzá.

Ahelyett azonban, hogy a temető irányába fordult volna, a bejárat felé indult. Jesper megvonta a vállát, és követték a nőt. Miközben felmentek az alacsony kőlépcsőn, Wylant kirázta a hideg.

– Jesper – suttogta. – Rács van az ablakokon.

– Talán be vannak sózva a szerzetesek – próbálta Jesper elütni egy viccel, de nem mosolygott.

A bejárat oldalán lévő társalgó a második emeleten volt, a padlót tiszta fehér járólap borította, amire finom tulipánokat festettek kékkel. Wylan még sohasem látott ilyen templomot. A teremben lévő csend olyan mély volt, hogy szinte fojtogatta. A sarokban egy hatalmas íróasztal állt, és egy csokor akácvirágot helyeztek rá abból a növényből, amit Wylan odakinn látott. Mélyen belélegezte a virág illatát, ami megnyugtatta.

A nő kinyitott egy méretes szekrényt, egy pillanatig kutakodott benne, majd kivett egy vastag dossziét.

– Meg is van: Marija Hendriks. Ahogy láthatják, minden rendben van. Nézzenek bele, amíg felkészítjük Mariját a látogatásra! Ha legközelebb szólnak előre, nem kell várakozniuk.

Wylan érezte, hogy hideg verejték lepi el. Sikerült kipréselnie magából egy bólintást.

A nő kivett egy súlyos kulcscsomót a szekrényből, és kinyitotta az egyik halványkékre festett ajtót, ami kivezetett a társalgóból. Wylan hallotta, hogy a túloldalon elfordítja a kulcsot a zárban. Letette a vadvirágcsokrot az asztalra. A virágok szára megtört. Túlságosan erősen kapaszkodott beléjük.

– Mi ez a hely? – kérdezte Wylan. – Mit érthetett az alatt, hogy felkészítik a látogatásra? – Szíve kihagyott egyet, akár egy rossz ritmusra állított metronóm.

Jesper a dossziéban lapozgatott, tekintetét a tartalmára szegezte.

Wylan áthajolt a válla fölött, és érezte, hogy reménytelen, fojtogató pánik lesz rajta úrrá. A szavak értelmetlen firkának hatottak, mintha az oldalakon fekete rovarlábkupacok sorakoznának. Zihálva lélegzett.

– Jesper, kérlek – könyörgött vékony, gyenge hangon. – Olvasd fel nekem!

– Ne haragudj! – vágta rá Jesper. – Elfelejtettem. Én… – Wylan nem tudta hová tenni Jesper arckifejezését. Szomorúság és zavar tükröződött rajta. – Wylan… Azt hiszem, az anyád életben van.

– Az lehetetlen.

– Apád adta be ide.

Wylan megrázta a fejét. Ez nem lehetséges.

– Megbetegedett. Tüdőfertőzése lett…

– Itt azt írja, hogy a diagnózis hisztéria, paranoia és üldözési mánia.

– Az nem lehet, hogy életben van. Apám… Apám újranősült. Mi van Alysszel?

– Szerintem őrültnek nyilváníttatta az anyádat, és így el tudott válni tőle. Ez nem templom, Wylan. Ez egy elmegyógyintézet.

Szent Hilde. Apja minden évben küldött nekik pénzt, de nem adományként. Az anyja eltartásáért. És a hallgatásukért. A terem hirtelen elkezdett forogni körülötte.

Jesper leültette az íróasztal mögötti székbe, és nekitámaszkodott a lapockájának, hogy előredőljön.

– Tedd a fejed a térded közé, és a földet nézd! Lélegezz!

Wylan nagy nehezen be-, majd kilélegzett, és a fehér négyzetek szép kis kék tulipánjaira szegezte a tekintetét.

– Mi áll még benne?

– Meg kell nyugodnod, különben rájönnek, hogy valami nincs rendben.

– Mi áll még benne?

Jesper sóhajtott, és tovább lapozta az oldalakat.

– A pokolba is… – mondta egy perc múlva. – Van benne egy átruházó dokumentum is. Vagyis egy másolat.

Wylan továbbra is a padlóra fókuszált.

– Mi? Az meg mi?

Jesper felolvasta:

– A jelen okirat alapján, amely Ghezen tanúsága és az emberek becsülete szerint jött létre, Kerch bírósága és Kereskedőtanácsa által érvényesítve, Marija Hendriks átruházza minden vagyonát, birtokát és tulajdonjogát Jan Van Eckre, hogy saját hatáskörben kezelje, amíg Marija Hendriks újra képessé nem válik saját ügyei intézésére.

– Átruházza minden vagyonát – ismételte Wylan. Mit keresek itt? Mit keresek itt? Ő mit keres itt?

Elfordult a kulcs a halványkék ajtóban, és besietett a nő – a nővér, jött rá Wylan –, majd lesimította munkásruhája kötényét.

– Készen állunk – jelentette be. – Ma meglehetősen nyugodt. Jól van?

– A barátom kissé szédül. Túl sok nap érte a Mister Smeet irodájában töltött hosszú órák után. Kérhetnénk egy pohár vizet?

– Természetesen! – felelte a nővér. – Ó, tényleg elég rosszul fest.

A nő megint eltűnt az ajtó mögött, és megint bezárta maga mögött. Hogy a betegek ne szökhessenek ki.

Jesper leguggolt Wylan elé, és a vállára tette a kezét.

– Wylan, figyelj ide! Össze kell szedned magadat. Képes vagy rá? Elmehetünk. Megmondom neki, hogy nem vagy jól, vagy egyedül is bemehetek hozzá. Megpróbálhatunk visszajönni…

Wylan mély levegőt vett, majd kifújta az orrán, és beleremegett. Nem értette, mi folyik itt, halvány sejtelme sem volt. Csak a következő lépésre koncentrálj! Ezt a technikát az egyik tanára tanította neki, hogy ne essen kétségbe egy nyomtatott oldal láttán. Nem mindig működött, főleg, amikor az apja fölébe tornyosult, de Wylannek más területen sikerült alkalmaznia. Csak a következő lépésre koncentrálj! Állj fel! Felállt.

– Jól vagyok – mondta. – Nem megyünk sehová. – Ebben biztos volt.

Amikor a nővér visszajött, Wylan elvette tőle a pohár vizet, megköszönte, és felhajtotta. Azután Jesperrel követték a halványkék ajtón át. Arra nem bírta rávenni magát, hogy összeszedje az asztalra tett, hervadó vadvirágokat. Csak a következő lépésre koncentrálj!

Elsétáltak néhány zárt ajtó mellett, amik valamiféle tornaterembe vezettek. Valahonnan nyögés hallatszott. Egy tágas szalonban két nő mintha ridderspelt játszott volna.

Az anyám halott. Halott. Wylan azonban nem tudta elhinni. Már nem.

A nővér végül egy üvegezett verandára vezette őket, ami az épület nyugati oldalán kapott helyet, így napfényben úszott. Az egyik fal teljesen üvegből volt, így látni lehetett a kórház pázsitját és a temetőt a távolban. Csinos kis szoba volt, a járólapos padló makulátlan. Az ablak mellett egy festőállvány állt, rajta egy tájképkezdemény. Wylanbe beléhasított egy emlék: az anyja egy festőállvány előtt áll a geldstraati házuk hátsó kertjében, a levegőt terpentin szaga tölti be. Egy üres üvegben tiszta ecsetek sorakoztak, anyja figyelmes tekintete pedig a csónakházat és a mögötte húzódó csatornát fürkészi.

– Fest – jegyezte meg Wylan színtelen hangon.

– Állandóan – felelte a nővér. – Nagy művész a mi Marijánk.

Egy nő ült egy tolószékben, feje előredőlt, mintha próbálna nem elszundítani, keskeny vállát takarók borították. Arca ráncos volt, haja fakó borostyánszín, amibe ősz szálak vegyültek. Mint az én hajam, gondolta Wylan, amikor megfakítja a nap. Megkönnyebbülés söpört végig rajta. Ez a nő túlságosan is öreg, hogy az anyja lehessen. Utána azonban a nő álla felemelkedett, és kinyílt a szeme. Világos, tiszta mogyoróbarna szempár volt, ami egy cseppet sem változott vagy öregedett.

– Látogatói érkeztek, Hendriks kisasszony.

A nő ajka megmozdult, de Wylan nem hallotta a szavait.

Éles tekintettel fürkészte őket. Azután a tekintete elkalandozott, homályossá és kérdővé vált, amint a bizonyosság elhagyta az arcát.

– Ismerjük… ismerjük egymást?

Wylan torkát gombóc szorította. Vajon megismernél, tűnődött, ha még úgy festenék, mint a fiad? Megrázta a fejét.

– Egyszer már találkoztunk… nagyon régen – felelte. – Akkor még gyerek voltam.

Marija hümmögött, majd kinézett az ablakon a pázsitra.

Wylan kétségbeesetten Jesper felé fordult. Erre nem állt készen. Édesanyja egy régen eltemetett élőhalott, aki megkövült a földben.

Jesper finoman odavezette Marija elé.

– Még van egy óránk – mondta neki halkan. – Beszélj vele!

– De miről?

– Emlékszel, mit mondtál Kaznak? Nem tudhatjuk, mi történik velünk. Csak a jelen pillanat létezik. – Azután kiegyenesedett, és odament a nővérhez, aki elkezdte rendbe tenni a festékeket. – Kisasszony… Elnézést, nem értettem pontosan a nevét.

A nővér elmosolyodott, arca kerek és piros volt, akár a kandírozott alma.

– Betje.

– Elbűvölő név, ami egy elbűvölő lányhoz tartozik. Smeet úr megkért, hogy nézzük meg a létesítményeket. Megtenné, hogy gyorsan körbevezet?

A nő habozott, és Wylanre pillantott.

– Nem lesz semmi baj – préselte ki magából Wylan, túlzottan hangos és kedélyes hangon. – Csak felteszek pár rutinkérdést. Ez mind az új eljárás része.

A nővér Jesperre hunyorgott.

– Akkor azt hiszem, gyorsan körbenézhetünk.

Wylan az anyját tanulmányozta, gondolatai hamis akkordokként kavarogtak. Levágták a haját. Megpróbálta elképzelni fiatalon, a kereskedőfeleségek előkelő, fekete gyapjúruhájában, fehér csipkével díszített gallérjával, vastag és élénk színű loknikkal, amiket a komornája fonott csigákba rendezett.

– Helló! – préselte ki magából.

– A pénzemért jött? Nincs pénzem.

– Nekem sincs – felelte Wylan gyenge hangon.

A nő nem volt éppenséggel ismerős, de volt valami abban, ahogyan oldalra döntötte a fejét, ahogyan egyenes gerinccel ült. Mintha a zongoránál ülne.

– Szereti a zenét? – kérdezte a fiú.

A nő bólintott.

– Igen, de itt nem sokszor hallani.

Wylan elővette a fuvolát az ingéből. Egész nap ott volt a mellkasára rejtve, mint valamiféle titok, és a teste jól át is melegítette. Azt tervezte, hogy játszik majd valamit az anyja sírjánál – mekkora idióta! Kaz kinevette volna.

Az első pár hang bizonytalan volt, de aztán sikerült uralma alá vonni a légzését.

Rátalált a dallamra, egy egyszerű kis dal volt, az egyik legelső, amit megtanult. Egy pillanatra úgy tűnt, Marija próbál visszaemlékezni, hol hallhatta. Utána csak lehunyt szemmel hallgatta a muzsikát.

Amikor a dal véget ért, megszólalt:

– Most játsszon valami vidámat!

Wylan egy kaeli darabot választott, majd egy kerchi matrózdalt, ami jobban illett a vékony fémsíphoz. Minden dalt lejátszott, ami csak az eszébe jutott, de semmi gyászosat vagy egy kicsit is szomorút nem választott. Marija nem szólalt meg, habár Wylan látta, hogy néha dobol a lábával a zene ritmusára, és ajka úgy mozog, mintha tudná a szöveget.

Wylan végül letette a fuvolát az ölébe.

– Mióta van itt?

A nő nem válaszolt.

Wylan előrehajolt, hogy a homályos, mogyoróbarna tekintetben leljen válaszra.

– Mit tettek magával?

Marija megsimogatta a fiú arcát. Tenyere hideg volt és száraz.

– Mit tettek magával? – Wylan nem tudta, hogy komolyan kérdezi-e, vagy csak megismételte a szavait.

Érezte, hogy könnyek szorítják a torkát, és megpróbálta visszanyelni őket.

Kivágódott az ajtó.

– Nos, jól ment a látogatás? – kérdezte a nővér, miközben belépett.

Wylan sietve elrejtette a fuvolát az ingébe.

– Igen – felelte. – Szemmel láthatóan minden rendben van.

– Maguk ketten szörnyen fiatalnak tűnnek ehhez a munkához – jegyezte meg a nővér, és rámosolygott Jesperre.

– Ezt mi is elmondhatjuk magáról – felelte. – De tudja, hogy megy ez, az újak kapják a legalantasabb munkákat.

– Visszajönnek még?

Jesper rákacsintott.

– Sohasem tudhatja az ember. – Odabólintott Wylannek. – El kell érnünk egy hajót.

– Köszönjön el szépen, Hendriks kisasszony! – mondta a nővér.

Marija ajka megmozdult, és ez alkalommal Wylan elég közel volt, hogy hallja, mit motyog. Van Eck.

Kifelé menet a nővér Jesperrel beszélgetett. Wylan követte őket. Fájt a szíve. Mit tett az apja? Vajon az édesanyja tényleg megőrült? Vagy csak megvesztegették a megfelelő embereket, hogy ezt állítsák? Vajon begyógyszerezték? Jesper egyszer hátrapillantott Wylanre, amíg a nővér tovább csacsogott, szürke szemében aggodalom tükröződött.

Már majdnem a halványkék ajtónál voltak, amikor a nővér megkérdezte:

– Akarják látni a festményeit?

Wylan megtorpant, és bólintott.

– Nagyon érdekes lenne – felelte Jesper.

A nő visszavezette őket arrafelé, amerről jöttek, majd kinyitott egy ajtót, ami egy szekrénybe nyílt.

Wylan érezte, hogy elgyengül a térde, és meg kellett kapaszkodnia a falban. A nővér nem vette észre, be nem állt a szája.

– A festék persze drága, de olyan sok örömét leli benne. Ezek csak a legújabb képek. Körülbelül félévente ki kell dobnunk a képeket, nem tudjuk hol tárolni őket.

Wylan legszívesebben üvöltött volna. A szekrény tele volt festményekkel, tájképekkel, a kórház különböző részeinek ábrázolásaival, volt köztük egy napban és árnyban úszó tó, valamint számos kép egy kisfiúról, akinek vöröses haja és világoskék szeme volt.

Biztosan zajt csapott, mert a nővér felé fordult.

– Ó, jaj! – mondta Jespernek. – A barátja egészen elsápadt. Hozzak valami gyógyszert?

– Nem kell – felelte Jesper, és átkarolta Wylant. – De most tényleg mennünk kell. A látogatásunk rendkívül informatív volt.

Wylan észre sem vette, hogy végigsétálnak a tiszafákkal szegélyezett felhajtón, és hogy összeszedik a kabátjukat és a sapkájukat a farönk mögül a főúton.

Már félúton voltak a kikötő felé, amikor végre meg bírt szólalni.

– Tudja, mit tett vele az apám. Tudja, hogy nem volt joga elvenni az életét és a pénzét. – Azt mondta, Van Eck. Nem Marija Hendriks, hanem Marija Van Eck a neve, egy feleség és anya, akit megfosztottak a nevétől és a vagyonától. – Emlékszel, amikor azt mondtam, apám nem is gonosz?

Wylan lába megadta magát, és az út közepén lehuppant a földre, de nem érdekelte: csak folyt a könnye, nem bírta megállítani. Szaggatott, csúf zokogásként tört elő a tüdejéből. Nem örült neki, hogy Jesper sírni látja, de semmit sem tehetett, sem a könnyei, sem más ellen. Arcát eltemette a karjában, és eltakarta a fejét, mintha eltűnhetne, ha elég erősen akarja.

Érezte, hogy Jesper megszorítja a karját.

– Semmi baj – vigasztalta.

– De van baj.

– Igazad van. Rohadt egy helyzet, és legszívesebben kikötném apádat egy kopár földön, hogy szétszedjék a keselyűk.

Wylan megrázta a fejét.

– Nem érted. Az én hibám. Miattam van. Apám új feleséget, új örököst akart. Egy igazi örököst, nem egy idiótát, aki alig bírja lebetűzni a saját nevét. – Wylan nyolcéves volt, amikor elküldték az édesanyját. Már nem kellett gondolkoznia rajta: apja ekkor mondott le róla.

– Hé! – mondta Jesper, és megrázta. – Hé, apád sok mindent tehetett volna, amikor kiderült, hogy nem tudsz olvasni. Mondhatta volna, hogy vak vagy, vagy látásproblémáid vannak. Vagy akár örülhetett volna neki, hogy egy lángész a fia.

– Nem vagyok lángész.

– Sok mindenben buta vagy, Wylan, de nem vagy idióta. És ha még egyszer meghallom, hogy annak titulálod magadat, azt mondom Matthiasnak, hogy megcsókoltad Nyinát. Nyelvvel.

Wylan beletörölte az orrát az ingujjába.

– Úgysem hinné el.

– Akkor Nyinának mondom azt, hogy megcsókoltad Matthiast. Nyelvvel. – Felsóhajtott. – Nézd, Wylan, a normális emberek nem küldik diliházba a feleségüket. És nem tagadják ki a fiukat csak azért, mert nem olyan, amilyennek szerették volna. Szerinted az én apám örül, hogy ilyen elfuserált gyereke van, mint én? Nem a te hibád. Az apádé, aki egy drága öltönybe bújt holdkóros.

Wylan megdagadt szemére nyomta a tenyerét.

– Ez mind igaz, de nem érzem magamat jobban tőle.

Jesper megint megrázta finoman a vállát.

– Na és ehhez mit szólsz? Kaz darabokra tépi apád nyomorult életét.

Wylan azt akarta felelni, hogy ez sem segít, de habozott. Kaz Brekker volt a legbrutálisabb, legbosszúszomjasabb teremtmény, akivel Wylan valaha találkozott, és megesküdött, hogy tönkreteszi Jan Van Ecket. Ez a gondolat olyan volt, akár egy hűsítő patak az égető, szégyenletes tehetetlenséggel szemben, amit már olyan régóta érzett. Semmi sem hozhatja helyre a dolgokat. Kaz azonban tönkreteheti apja életét. Wylan pedig meggazdagszik. Elhozhatja az anyját arról a helyről. Elköltözhetnek egy olyan helyre, ahol mindig meleg van, vehet neki egy zongorát, hogy játszhasson, és elviheti valahová, ahol élénkek a színek, és gyönyörű hangok szólnak. Elmehetnek Novij Zembe. Akárhová elmehetnek. Wylan felemelte a tekintetét, és letörölte a könnyeit.

– Ettől tényleg jobban érzem magamat.

Jesper elvigyorodott.

– Gondoltam. De ha nem szállunk fel arra a ketterdami hajóra, a gonoszok nem kapják meg jól megérdemelt büntetésüket.

Wylan felállt, és hirtelen nagyon szeretett volna visszaérni a városba, hogy segítsen Kaznak végrehajtania a tervét. A Jégudvarba vonakodva ment. Kelletlenül segített Kaznak, mivel mindvégig azt gondolta, kiérdemelte apja megvetését, most pedig beismerte, hogy szíve mélyén azt remélte, visszatalálhat apja jóindulatához. Nos, apja megtarthatja a jóindulatát, és meglátja majd, mit hozott a fejére, amikor Kaz Brekker végzett.

– Gyere! – mondta Jespernek. – Menjünk, és lopjuk el apám összes pénzét!

– Nem a te pénzed?

– Rendben, akkor lopjuk vissza!

Futva indultak neki.

– Imádom a méltó büntetéseket – mondta Jesper. – Felrázzák a májat.

15. Matthias

Az összetört üveg és a csetepaté zajára tömeg gyűlt a taverna elé. Zója nem túl finoman leengedte Nyinát és Matthiast a földre, és gyorsan kiterelte őket a taverna hátsó ajtaján egy kis csoport felfegyverzett férfi kíséretében. A többiek a tavernában maradtak, és kedvükre találgathatták, miért repült be egy halom csont a piacról, és törte össze az épület ablakait. Még Matthias sem volt benne biztos, hogy érti a történteket. Vajon Nyina irányította azokat a hamis ereklyéket? Vagy valami teljesen más történt? És miért támadtak rájuk?

Matthias azt gondolta, egy sikátorban lyukadnak ki, helyette azonban egy antik kinézetű lépcsőn szaladtak egy nyirkos alagút felé. A régi csatorna, hasított Matthiasba a felismerés, miközben felmásztak egy hajóra, ami hang nélkül siklott tova a sötétben. Befedték, de nem teljesen töltötték fel. A nagykövetséggel szemben húzódó széles főút alatt haladtak el.

Néhány pillanattal később Zója egy szűk fémlétrához vitte őket, ami egy üres helyiségbe vezetett, olyan alacsony mennyezettel, hogy Matthiasnak le kellett hajolnia.

Nyina mondott valamit Zójának ravkaiul, majd lefordította Zója válaszát Matthiasnak.

– Ez egy félszoba. Amikor megépítették a nagykövetséget, csináltak egy álpadlót egy méterrel az igazi fölé. Mivel az alapba simul, szinte lehetetlen rájönni, hogy van még egy szoba alul.

– Inkább csak kúszópincének mondanám.

– Igen, de a ketterdami épületeknek nincsen alagsoruk, így senkinek sem jutna eszébe, hogy lent kutakodjon.

Ez túlzott óvatosságnak tűnt egy hivatalosan semleges városban, de talán a ravkaiaknak extrém intézkedéseket kellett tenniük, hogy megvédjék állampolgáraikat. Az olyanok miatt, mint én. Matthias vadász volt, egy gyilkos, és büszke volt rá, hogy jól végzi a munkáját.

Egy pillanattal később egy csoport emberre bukkantak, akik egy falnál gyülekeztek – Matthias szerint a keleti fal lehetett, de már teljesen megkavarodott.

– A nagykövetség kertje alatt vagyunk – magyarázta Nyina.

Matthias bólintott. Ez volt a legbiztonságosabb hely, ahol egy csoport összegyűlhetett, mivel innen nem szűrődött ki zaj a nagykövetség felé. Körülbelül tizenöten voltak, mindenféle bőrszínt és korosztályt képviseltek. Mintha az arckifejezésükön kívül nem lett volna sok közös bennük, de Matthias tudta, hogy nyilvánvalóan mindnyájan grisák. Nem kellett Nyina figyelmeztetése, hogy menedéket keressenek.

– Ilyen kevesen vannak? – kérdezte Matthias. Nyina úgy becsülte, hogy körülbelül harminc grisa van a városban.

– A többiek talán egyedül indultak neki, vagy csak meglapultak.

Vagy talán már elfogták őket. Ha Nyina nem akarja kimondani ezt a lehetőséget, ő sem fogja.

Zója egy boltíves átjárón keresztül egy olyan helyiségbe vezette őket, ahol Matthias végre megkönnyebbülten kiegyenesedhetett. Mivel a szoba kerek volt, azt gyanította, hogy valamiféle hamis ciszterna vagy egy kerti építmény alatt lehetnek. Megkönnyebbülése odalett, amikor Zója fegyveresei elővettek egy pár bilincset, és Zója egyenesen rá mutatott.

Nyina azonnal közéjük állt, majd dühös suttogások közepette vitatkozni kezdett Zójával.

Matthias pontosan tudta, mi folyik. Zója Nazjalenszkaja az egyik legerősebb boszorkány volt Ravkában. Legendás kikiáltó volt, egy katona, aki először az Éjurat szolgálta, majd a Napidézőt, majd Nyikolaj cár grisatriumvirátusának tagjaként került hatalomra. Most, hogy Matthias is megtapasztalhatta képességeit, nem volt meglepve, milyen gyorsan ért a csúcsra.

A vita végig ravkai nyelven zajlott, és Matthias egy szót sem értett belőle, de Zója hangjából kiérződött a lenézés, miközben Matthias és a bilincs felé hadonászott. Azt akarta mondani, hogy ha a viharboszorkány meg akarja bilincselni, próbálja csak megtenni, és majd meglátja, mi lesz, de Nyina felemelte a kezét.

– Elég – jelentette ki kerchi nyelven. – Matthiast senki sem bilincseli meg, és olyan nyelven folytatjuk ezt a beszélgetést, amit mindenki ért. Joga van tudni, mi folyik itt.

Zója összehúzta a szemét. Matthias és Nyina között cikázott a tekintete, majd kerchi nyelven folytatta, erős akcentussal:

– Nyina Zenyik, te még mindig a Második Hadsereg katonája vagy, és még mindig én vagyok a parancsnokod. Nem tagadhatod meg parancsomat.

– Akkor engem is láncra kell verned.

– Ne hidd, hogy nem teszem meg!

– Nyina! – A kiáltás egy vörös hajú lánytól jött, aki megjelent a visszhangzó teremben.

– Zsenya! – kiáltotta Nyina. Matthiasnak azonban nem kellett bemutatás, hogy felismerje. Arcát sebhelyek borították, és vörös selyemből készült szemkötőt viselt, amire aranyszínű napot hímeztek. Zsenya Szafin, a híres szabó, Nyina korábbi mentora és a triumvirátus egy másik tagja. Matthias nézte, ahogyan ölelkeznek, és elfogta a rosszullét. Arra számított, hogy egy csoport névtelen grisával találkozik, akik Ketterdamba menekültek, majd egyedül találták magukat a veszélyben. Mint mondjuk Nyina. Nem Ravka legmagasabb rangú grisáit várta. Minden ösztöne azt súgta, hogy küzdjön, vagy a lehető leggyorsabban tűnjön el, ne csak álljon egy helyben, mintha a kedvese szüleinél lenne látogatóban. De hát ők Nyina barátai, a tanítói voltak. Ők az ellenség, súgta egy hang a fejében, de nem tudta, hogy Brum parancsnoké vagy pedig a sajátja.

Zsenya hátralépett, és kisöpörte a szőke paróka tincseit Nyina arcából, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Nyina, hogy lehetséges ez? Amikor Zója utoljára látott…

– Éppen hisztiztél – szólt közbe Zója –, és úgy csörtettél el a táborból, akár egy elefánt.

– Azt hittük, meghaltál – mondta Zsenya.

– Félholtnak tűnik.

– Dehogyis!

– Eltűntél – vágta a fejéhez Zója. – Amikor hallottuk, hogy fjerdaiak vannak a közelben, a legrosszabbra számítottunk.

– És a legrosszabb történt – felelte Nyina. – És még annál is rosszabb. – Megfogta Matthias kezét. – De most itt vagyunk.

Zója összekulcsolt kezükre nézett, és keresztbe fonta a karját.

– Látom.

Zsenya felhúzta világosbarna szemöldökét.

– Nos, ha ő a legrosszabb, ami történhet…

– Mit keresel itt? – kérdezte Zója. – A fjerdai… kellékeddel megpróbáltok kijutni Ketterdamból?

– És ha igen? Miért csaltál tőrbe?

– Városszerte rátámadtak a grisákra. Nem tudtuk, kik vagytok, vagy hogy összejátszotok-e a shukkal, csak azt, hogy tudtátok a jelszót a kufárnál. Folyamatosan állomásoztatunk katonákat a tavernában. Mindenki, aki a grisák után szaglászik, potenciális fenyegetés.

Annak alapján, amit Matthias látott az új shu katonákból, joggal aggódtak.

– Azért jöttünk, hogy felajánljuk a segítségünket – mondta Nyina.

– Miféle segítséget? Fogalmad sincs, milyen erők munkálkodnak itt, Nyina. A shuk kifejlesztettek egy kábítószert…

– A jurdaparemet.

– Mit tudsz te a paremről?

Nyina megszorította Matthias kezét. Mély levegőt vett.

– Láttam, ahogy használják. Magam is… megtapasztaltam.

Zsenya világosbarna fél szeme elkerekedett.

– Ó, Nyina, ne!

– Hát persze – mondta Zója. – Mindig is ilyen voltál. Úgy keresed a bajt, mint kutya a csontot. Ezért festesz úgy, mint a másnapos zabkása? Hogy vállalhattál ekkora kockázatot, Nyina?

– Nem festek úgy, mint a zabkása – tiltakozott Nyina, de arca ugyanolyan kiábrándult volt. Matthias nézni sem bírta.

– Azért tette, hogy megmentse az életünket – mondta. – Megtette, pedig tudta, hogy nyomorba taszíthatja magát, vagy akár meg is halhat.

– Meggondolatlan – felelte Zója.

– Zója – szólt közbe Zsenya. – Nem ismerjük a körülményeket…

– Azt tudjuk, hogy majdnem egy éve eltűnt. – Vádlón Nyinára emelte az ujját. – Most meg egy fjerdaival a sarkában mutatkozik, aki úgy fest, mint egy katona, és drüskelle harci technikákat használ. – Zója a zsebébe nyúlt, és kivett egy marék csontot. – Ezekkel támadt a katonáinkra, csontszilánkokkal, Zsenya. Hallottál már ilyet?

Zsenya a csontokra bámult, majd Nyinára.

– Igaz ez?

Nyina összeszorította a száját.

– Talán?

– Talán – ismételte Zója. – Te pedig azt mondod, meg kellene bíznunk benne?

Zsenya elbizonytalanodott, de azt felelte:

– Azt mondom, hallgassuk meg.

– Rendben – felelte Zója. – Hegyezem a fülem, és megnyitom a szívem. Szórakoztass, Nyina Zenyik!

Matthias tudta, milyen érzés szembenézni a mentorokkal, akiket az ember istenített, tudta, milyen érzés újra ideges diáknak lenni, aki meg szeretne felelni. Nyinához fordult, és fjerdaiul szólt hozzá:

– Ne engedd, hogy megfélemlítsenek! Te már nem ugyanaz az ember vagy. Nem csak egy katona vagy, aki várja a parancsot.

– Akkor miért szeretnék egy sarokban sírni?

– Ez egy kerek szoba. Nincsenek sarkok.

– Matthias…

– Emlékezz, min mentünk keresztül! Emlékezz, miért jöttünk ide!

– Azt hittem, mind kerchi nyelven beszélünk – szólt közbe Zója.

Nyina még egyszer megszorította Matthias kezét, majd hátravetette a fejét, és azt mondta:

– Elfogott a drüskelle. Matthias segített megszökni. Matthiast elfogták a kerchiek. Segítettem neki megszökni. Engem elfogott Jarl Brum. Matthias segített megszökni. – Matthiasnak nem igazán volt ínyére, milyen könnyen foglyul szokták ejteni kettőjüket.

– Jarl Brum? – hűlt el Zója.

Nyina felsóhajtott.

– Kemény év volt. Mindent megmagyarázok, és ha úgy döntötök, hogy beraktok egy zsákba, és a Sokol folyóba dobtok, csak kicsit fogok jajgatni. Ma este azonban azért jöttünk ide, mert láttam, hogyan támadták meg a kherguudok a Nyugati Dongát. Segíteni akarok kijuttatni a grisákat a városból, mielőtt a shuk rájuk találnak.

Zója több centivel alacsonyabb volt Nyinánál, mégis sikerült lefelé néznie, amikor azt mondta:

– És hogyan tudnál segíteni?

– Van egy hajónk. – Ez a szó szoros értelmében nem volt igaz, de Matthias nem fog vitatkozni.

Zója legyintett.

– Hajónk nekünk is van. Több kilométerre vesztegel a parttól. A kikötőt lezárták a kerchiek és az Árapálytanács. Egyetlen külföldi hajó sem köthet ki vagy hagyhatja el a kikötőt a Kereskedőtanács egy tagjának kifejezett engedélye nélkül.

Tehát Kaznak igaza volt. Van Eck minden befolyását kihasználta a kormánynál, hogy Kaz ne tudja kijuttatni Kuvejt Ketterdamból.

– Persze – felelte Nyina. – De a mi hajónk a kerchi Kereskedőtanács egy tagjáé.

Zója és Zsenya egymásra néztek.

– Jól van, Zenyik – felelte Zója. – Hallgatlak.

Nyina beszámolt néhány részletről Zsenyának, habár Matthias észrevette, hogy Kuvejt nem említette, ahogyan a Jégudvart sem.

Amikor felmentek az emeletre, hogy megvitassák az ajánlatot, Nyinát és Matthiast hátrahagyták, és két fegyveres őrt állítottak a ciszternaszerű terem ajtajához.

– Ha a ravkai kémeknek van egy kis eszük, a barátaid rá fognak jönni, hogy mi szabadítottuk ki Kuvejt – suttogta Matthias fjerdaiul.

– Ne suttogj! – felelte Nyina szintén fjerdaiul, de normális hangon. – Csak gyanakodni kezdenek miatta az őrök. Végül elmondok majd mindent Zójának és Zsenyának, de emlékszel, mennyire meg akartuk ölni Kuvejt? Nem vagyok biztos benne, hogy Zója is megkímélné az életét, legalábbis ha nincs biztonságos ravkai terepen. Nem kell tudnia, ki van azon a hajón, amíg be nem ér az Os Kervó-i kikötőbe.

Biztonságos ravkai terepen. E szavak megülték Matthias gyomrát. Mindennél jobban szerette volna kijuttatni Nyinát a városból, de Ravka csöppet sem tűnt biztonságos opciónak a számára.

Nyina biztosan megérezte, milyen kellemetlenül érzi magát.

– Ravka a legbiztonságosabb hely Kuvej számára. Meg kell védenünk – mondta.

– És hogyan fest Zója Nazjalenszkaja védelme?

– Ő nem olyan rossz. – Matthias kétkedve nézett rá. – Na jó, valójában borzalmas, de Zsenyával együtt rengeteg halálesetnek voltak a szemtanúi a polgárháború során. Nem hiszem, hogy további vérontást akarnak.

Matthias remélte, hogy igaza van, de még akkor sem volt benne biztos, hogy számít.

– Emlékszel, mit mondtál nekem, Nyina? Azt kívántad, bárcsak Nyikolaj cár északra menne, és mindent elsöpörne, ami az útjába kerül.

– Dühös voltam…

– Okkal voltál dühös. Mint mindnyájan. Ez a baj. Brum nem fog leállni. Ahogy a drüskelle sem. Szent küldetésüknek tartják, hogy elpusztítsák a fajtádat. – Az ő küldetése is ez volt, és még mindig érezte a bizalmatlanságot, a gyűlölet vonzását. Átkozta magát miatta.

– Akkor találunk rá módot, hogy megváltoztassuk a gondolkodásukat. Mindnyájukét. – Egy pillanatig tanulmányozta Matthiast. – Sötétítőbombát használtál. Wylan készítette?

– Igen – ismerte be a fiú.

– Miért?

Matthias tudta, hogy Nyinának nem fog tetszetni a válasz.

– Nem tudtam, milyen hatással lesz a parem az erődre. Ha távol kellett volna tartsalak a kábítószertől, le kellett volna győznöm téged úgy, hogy nem bántalak.

– És ma arra az esetre hoztad el, ha bajba kerülnénk?

– Igen.

– A grisákkal szemben.

Matthias bólintott, és várta a megfeddést, helyette azonban Nyina csak elgondolkodva nézett rá.

Közelebb húzódott. Matthias aggódva az őrök hátára pillantott, akiket látott az ajtón keresztül.

– Ne törődj velük! – mondta. – Miért nem csókoltál még meg, Matthias?

– Ez nem a legjobb időzítés…

– Azért, ami vagyok? Mert még mindig félsz tőlem?

– Nem.

Nyina elhallgatott, és Matthias látta, hogy nehezen önti szavakba a gondolatait.

– Azért, ahogy a hajón viselkedtem? Ahogy a múlt éjjel viselkedtem… Amikor meg akartam szerezni tőled a maradék paremet?

– Hogy mondhatsz ilyet?

– Mindig azt mondod, szégyentelen vagyok. Azt hiszem… Azt hiszem, szégyellem magamat. – Megborzongott. – Olyan, mintha egy rám nem illő kabát lenne rajtam.

– Nyina, fogadalmat tettem.

– De…

– A te ellenségeid az én ellenségeim, és kiállok melletted bárki és bármi ellen, azt az átkozott kábítószert is ideértve.

Nyina megrázta a fejét, mintha butaságokat beszélne.

– Nem akarom, hogy egy fogadalom miatt legyél velem, vagy mert azt hiszed, meg kell védened, vagy mert szerinted tartozol nekem valamiféle buta vérbosszúval.

– Nyina – kezdett bele Matthias, de elhallgatott. – Nyina, azért vagyok veled, mert engeded. Nincs nagyobb megtiszteltetés, mint hogy az oldaladon állhatok.

– Megtiszteltetés, kötelesség, értem én.

Matthias a lány dühét el bírta viselni, de a csalódottságát nem. Csak a háború nyelvét ismerte.

Erre a helyzetre nem volt szava.

– A veled való megismerkedésem egy katasztrófa.

Nyina felhúzta a szemöldökét.

– Köszönöm a bókot.

Te jószagú Djel, de rosszul ment ez neki!

Tovább próbálkozott, hátha a lány megérti.

– De minden egyes nap hálás vagyok ezért a katasztrófáért. Kataklizmára volt szükségem, hogy felrázza az életemet. Te földrengésként, földcsuszamlásként robbantál be.

– Én – felelte Nyina csípőre tett kézzel – egy finom virágszál vagyok.

– Nem virágszál vagy, hanem az összes virág, ami az erdőben nyílik. Egy szökőár, egy tornádó. Teljesen elsöpörsz.

– És mit szeretnél? – kérdezte Nyina lángoló tekintettel, enyhén remegő hangon. – Egy rendes fjerdai lányt, aki magas gallért visel, és hideg vízbe ugrik, amikor valami izgalmashoz van kedve?

– Nem így értettem.

Nyina közelebb húzódott hozzá. Matthias tekintete megint az őrökre tévedt. Háttal álltak nekik, de Matthias biztos volt benne, hogy hallgatóznak, bármilyen nyelven beszéljenek is Nyinával.

– Mitől félsz ennyire? – kérdezte. – Ne őket nézd, Matthias! Nézz rám!

Matthias ránézett. Küzdelmes volt nem rá néznie. Nagyon tetszett neki fjerdai öltözékben, a kis gyapjúmellényben, hosszú szoknyában. Zöld szeme világított, arca rózsás volt, ajka enyhén szétnyílt. Matthias elképzelte, amint előtte térdel, akár egy bűnbánó, keze felcsúszik fehér lábán, egyre magasabbra tolva a szoknyáját, egészen meleg combjáig. És a legrosszabb, hogy tudta, milyen jó érzés lenne. Minden porcikája emlékezett, milyen érzés volt meztelen testéhez simulni azon az első éjszakán a bálnavadásztáborban.

– Én… Semmit sem szeretnék jobban, mint hogy elsöpörj.

– Mégsem akarsz megcsókolni.

Matthias mély levegőt vett, és próbált rendet tenni a gondolatai között. Ez nem helyes.

– Fjerdában… – kezdte.

– Nem Fjerdában vagyunk.

Meg kellett értetnie magát.

– Fjerdában – ismételte – a szüleid engedélyét kértem volna, hogy elvihesselek sétálni.

– Gyerekkorom óta nem láttam a szüleimet.

– Lett volna egy gardedám. Legalább háromszor a családoddal vacsoráztam volna, mielőtt kettesben hagynak.

– Most kettesben vagyunk, Matthias.

– Ajándékokat hoztam volna neked.

Nyina oldalra döntötte a fejét.

– Folytasd!

– Téli rózsát, ha lett volna rá pénzem, ezüstfésűt a hajadba.

– Nincs szükségem ilyesmire.

– Almatortát tejszínhabbal.

– Azt hittem, a drüskellék nem esznek édességet.

– Mindet neked hoztam volna – felelte.

– Figyelek.

– Az első csókunk egy erdőben csattant volna el, a holdfényben vagy a csillagos ég alatt, egy falusi mulatságon, nem egy sírban vagy egy nyirkos alagsorban úgy, hogy őrök állnak az ajtóban.

– Lássuk, jól értem-e! – mondta Nyina. – Azért nem csókoltál még meg, mert a környezet nem eléggé romantikus?

– Nem a románc a lényeg. Rendes csók és rendes udvarlás kell. Meg kell adni a módját.

– A rendes tolvajoknak? – A lány gyönyörű ajka felfelé ívelt, és egy pillanatra Matthias attól tartott, menten kineveti, de Nyina csak megrázta a fejét, és még közelebb húzódott. Teste már csak egy leheletnyire volt tőle. A fiú őrülten be szerette volna zárni a köztük lévő távolságot.

– Az első nap, amikor eljöttél volna udvarolni, bekerítettelek volna a kamrában – mondta. – Mesélj még a fjerdai lányokról, kérlek.

– Halkan beszélnek. És nem flörtölnek minden egyes férfival, aki csak az útjukba kerül.

– Én a nőkkel is flörtölök.

– Szerintem még egy datolyapálmával is flörtölnél, ha ezzel kivívnád a figyelmét.

– Ha egy növénnyel flörtölnék, mérget vehetsz rá, hogy észre is venne. Féltékeny vagy?

– Állandóan.

– Ennek örülök. Mit nézel, Matthias? – A fiú beleremegett Nyina duruzsolásába.

A mennyezetre szegezte a tekintetét, és halkan suttogott.

– Semmit.

– Matthias, te imádkozol?

– Lehet.

– Hogy vissza bírd fogni magadat? – kérdezte édes hangon.

– Igazi boszorkány vagy.

– Nem vagyok rendes lány, Matthias.

– Tudom. – Nyomorultul, hevesen, éhesen tudta.

– És ne haragudj, de te sem vagy rendes.

Matthias hirtelen ránézett.

– Én…

– Hány szabályt szegtél meg, mióta találkoztunk? Hány törvényt? És nem ez lesz az utolsó. Velünk kapcsolatban semmi sem lesz rendes – mondta. Arcát felemelte a fiúéhoz. Olyan közel voltak, mintha összeérnének. – Nem rendes módon ismerkedtünk meg. Nem rendesen élünk. És nem rendesen csókolózunk.

Nyina lábujjhegyre emelkedett, és ennyi elég volt, hogy ajka az övéhez érjen. Alig lehetett csóknak nevezni, csak gyorsan és meglepően nekinyomta az ajkát az övének.

Mielőtt azonban elhúzódhatott volna, Matthias megragadta. Tudta, hogy valószínűleg mindent rosszul csinál, de nem tudott aggódni miatta, mivel Nyina a karjában volt, ajka szétnyílt, keze a nyakára csavarodott, és édes Djel, nyelve a szájában volt. Nem csoda, hogy a fjerdaiak ilyen óvatosak az udvarlással kapcsolatban. Ha Matthias megcsókolhatja Nyinát, érezheti, hogy fogával az ajkába harap, teste az övéhez simul, és hallja, hogy halkan felnyög, miért tenne valaha is bármi mást? Miért tenne bárki bármi mást?

– Matthias – mondta Nyina levegő után kapkodva, majd megint megcsókolták egymást.

A lány olyan édes volt, mint az első eső, olyan buja, mint a friss rét. Matthias keze végigsimította a hátát, kirajzolva alakját, gerince vonalát, csípője határozott gömbölyűségét.

– Matthias – ismételte Nyina határozottabban, és elhúzódott.

Matthias kinyitotta a szemét, és biztos volt benne, hogy valami szörnyű hibát követett el. Nyina az alsó ajkát harapdálta, ami piros volt és duzzadt, de mosolygott, és csillogott a szeme.

– Valamit rosszul csináltam?

– Egyáltalán nem, te becstelen babink, de…

Zója megköszörülte a torkát.

– Örülök, hogy ilyen hasznosan töltöttétek az időt.

Arcán merő undor tükröződött, de mellette Zsenya úgy festett, mint aki mindjárt nevetésben tör ki.

– Talán letehetnél – javasolta Nyina.

Matthias hirtelen rádöbbent, mi történt: az őrök sokatmondó pillantásokat vetettek rájuk, Zója és Zsenya az ajtóban állt, és most, hogy egy évnyi vágyakozás után megcsókolta Nyina Zenyiket, a magasba emelte.

Szégyenérzet söpört végig rajta.

Miféle fjerdai tesz ilyet?

Gyengéden elengedte Nyina csodás combját, aki finoman visszahuppant a földre.

– Szégyentelen – suttogta Nyina, és érezte, hogy elvörösödik.

Zója a szemét forgatta.

– Szerelmes kamaszokkal készülünk alkut kötni.

Matthias érezte, hogy arca megint elvörösödik, de Nyina csak megigazította a parókáját, és azt felelte:

– Akkor elfogadjátok a segítségünket?

Eltartott egy darabig, míg eltervezték, mi történjen az éjjel. Mivel nem lenne biztonságos, ha Nyina visszatérne a tavernába, miután megszerzi az információt, hol és mikor lehet felszállni Van Eck hajójára, így inkább üzen a nagykövetségre – valószínűleg Inejjel, mivel a Kísértet észrevétlenül tud jönni-menni. A menekültek a búvóhelyükön maradnak, ameddig csak lehet, majd Zsenya és Zója eljuttatják őket a kikötőbe.

– Készüljetek a harcra! – figyelmeztetett Matthias. – A shuk figyelni fogják ezt a negyedet. Még nem volt merszük megtámadni a nagykövetséget vagy a piacot, de minden csak idő kérdése.

– Készen fogunk állni, fjerdai – felelte Zója, és tekintete egy született parancsnoké volt.

A nagykövetségről kifelé menet Nyina megtalálta az aranyszemű szívtörőt, aki részt vett a rajtaütésen a tavernában. Shu volt, rövid, fekete frizurát viselt, és egy pár ezüstszekerce volt a derekára erősítve. Nyina azt mondta Matthiasnak, ő az egyetlen korporál a grisa menekültek és diplomaták között.

– Támár? – próbálkozott Nyina. – Ha a kherguudok ideérnek, nem szabad, hogy elfogjanak. Ha a shuk kezébe kerül egy szívtörő, a parem befolyása alatt végérvényesen az ő javukra billentheti a mérleget. Nem tudod elképzelni, milyen erős az a kábítószer.

– Élve senki sem foghat el – felelte a lány. Kivett egy apró, halványsárga tablettát a zsebéből, és felmutatta.

– Méreg?

– Zsenya saját találmánya. Azonnal hat. Mindnyájunknak van. – Odaadta Nyinának. – Tessék. A biztonság kedvéért. Nekem van egy másik.

– Nyina – szólt közbe Matthias.

Nyina azonban nem habozott.

Becsúsztatta a tablettát szoknyája zsebébe, mielőtt Matthias tovább tiltakozhatott volna.

Elhagyták a kormányzati negyedet, nagy ívben elkerülték a piaci standokat és a tavernát, ahol a stadwatch összegyűlt.

Matthias emlékeztette magát, hogy résen kell lennie, hogy biztonságosan visszajuthassanak a Fekete Fátyol-szigetre, de nem bírta kiverni a fejéből a halványsárga tablettát. A látványa olyan élénken idézte fel az álmát, mint semmi más, az északi jeget, az elveszett Nyinát, és hogy Matthias nem tudja megmenteni. A lány csókja miatti mérhetetlen öröme azonnal elszállt.

Az álom a hajón kezdődött, amikor Nyina leghevesebb küzdelmét vívta a parem ellen. Aznap éjjel rohama volt, teste remegett, és ruhája teljesen átázott az izzadságtól.

Nem vagy jó ember, kiabálta. Jó katona vagy, és a legszomorúbb, hogy még csak különbséget sem tudsz tenni. Nyina később borzasztó nyomorultul érezte magát, sírt, éhes volt, és kínozta a lelkiismeret-furdalás. Sajnálom, mondta. Nem gondoltam komolyan. Te is tudod, hogy nem gondoltam komolyan. Aztán egy pillanattal később: Ha segítenél… Gyönyörű szeme könnyes volt, halvány bőre mintha deres lett volna. Kérlek, Matthias, annyira szenvedek. Segíts! Matthias bármit megtett volna, bármijét odaadta volna, hogy enyhítse a szenvedését, de megesküdött, hogy nem ad neki több paremet. Megfogadta: nem hagyja, hogy a kábítószer rabszolgájává váljon, és be kellett tartania a fogadalmát, bármibe került is.

Nem tehetem, szerelmem – suttogta, és hideg törülközőt nyomott a homlokához. Nem adhatok több paremet. Ránk zárattam az ajtót kívülről.

Nyina arca egy pillanat alatt megváltozott, szeme összehúzódott. Akkor törd be azt a rohadt ajtót, te mihaszna szemétláda!

Nem.

A lány az arcába köpött.

Pár órával később lenyugodott, elfogyott az energiája, szomorú volt, de legalább tiszta volt a feje. Az oldalán feküdt, szemhéja betegesen lila árnyalatban játszott, és zihálva kapkodta a levegőt.

– Mondj valamit!

– Miről?

– Bármiről. Mesélj az isenulfokról!

Matthiasnak nem kellett volna meglepődnie, hogy Nyina tud az isenulfokról, a fehér farkasokról, amik együtt harcoltak a drüskellékkel. Nagyobbak voltak, mint a hétköznapi farkasok, és habár engedelmeskedtek gazdájuknak, sohasem veszítették el azt a vad, fékezhetetlen jellemüket, ami megkülönböztette őket távoli, háziasított rokonaiktól.

Nem volt könnyű Fjerdára gondolni, az életre, amit örökre maga mögött hagyott, mégis rákényszerítette magát, hogy beszéljen, és elvonja a lány figyelmét.

– Néha több farkas van, mint drüskelle, néha a drüskelle több, mint a farkas. A farkasok döntenek, hogy mikor párosodjanak, a tenyésztő csak kicsit befolyásolja őket. Túlzottan makacsok.

Nyina elmosolyodott, majd felszisszent a fájdalomtól.

– Folytasd! – suttogta.

– Generációk óta ugyanaz a család tenyészti az isenulfokat. Messze élnek északon, Stenrink, a Kőgyűrű közelében. Amikor kicsinyek születnek, odamegyünk gyalog és szánon, és minden drüskelle választ egy kölyköt. Onnantól fogva a farkas és a gazdája felelősek egymásért. Egymás mellett harcolnak, ugyanazon a szőrmén alszanak, ugyanazt eszik. A farkas nem az ember háziállata. Ugyanolyan harcos, mint mi, akár egy fivér.

Nyina megborzongott, és Matthias elszégyellte magát. Amikor a grisákkal harcoltak, az isenulfok ki tudták egyenlíteni a drüskellék esélyét: be voltak tanítva, hogy segítsenek, és kettéharapják a támadó torkát. A szívtörőknek mintha nem lett volna hatalmuk az állatok fölött. Egy olyan grisa, mint Nyina, gyakorlatilag tehetetlen lenne, ha egy isenulf rátámadna.

– Mi van, ha történik valami a farkassal? – kérdezte Nyina.

– A drüskelle betaníthat egy új farkast, de borzasztó veszteség.

– És mi lesz a farkassal, ha megölik a gazdáját?

Matthias egy darabig nem felelt. Nem akart erre gondolni. Imádta Trasst.

– Visszaviszik őket a szabadba, de egy falka sem fogja elfogadni őket. – És mit ér egy farkas falka nélkül? Az isenulfok társas lények.

Vajon mikor döntött úgy a többi drüskelle, hogy Matthias halott? Vajon Brum vitte vissza Trasst északra, a jégmezőkre? A gondolat, hogy farkasa egyedül maradt, és érte vonyít, hogy jöjjön el érte és vigye haza, hatalmas nyomásként nehezedett a mellkasára. Olyan volt, mintha valami eltört volna, visszhangot hagyva maga után, akárcsak egy ág, ami nem bírja el a ránehezedő hó súlyát.

Mintha megérezte volna a fiú bánatát, Nyina kinyitotta a szemét, ami egy kinyílni készülő bimbó halványzöldjében pompázott, és ez a szín visszahozta Matthiast a jégvidékről.

– Hogy hívták?

– Trassel.

Szája szögletében apró mosoly jelent meg.

– Bajkeverő.

– Senki más nem akarta.

– Csenevész volt?

– Nem – felelte Matthias. – Éppen ellenkezőleg.

Több mint egy hét kemény utazásba tellett, hogy elérjék a Kőgyűrűt. Matthias nem élvezte. Tizenkét éves volt, új a drüskellék között, és mindennap az járt az eszében, hogy elmenekül. Nem a képzést bánta. A futással és ökölvívással töltött órák legalább kordában tartották a családja utáni vágyódását. Tiszt akart lenni. Szembe akart szállni a grisákkal. Lehetőséget akart, hogy dicsőséget hozzon szülei és nővére emlékére. A drüskelle célt adott az életének. De minden más… A viccek a kantinban, a végtelen dicsekvés és értelmetlen csevegés… Semmire sem ment velük. Neki volt családja. A fekete föld alá temették őket, lelkük pedig felszállt Djelhez. A drüskelle csak eszközt jelentett a számára.

Brum figyelmeztette, hogy sohasem lesz igazi drüskelle, ha nem tanulja meg a fivéreinek látni a többi fiút, de Matthias nem hitt neki. Ő volt a legnagyobb, a legerősebb, a leggyorsabb. Nem kellett népszerűnek lennie a túléléshez.

Az egész út során a szán végében gubbasztott, a szőrméibe burkolózva, senkihez sem szólt, és amikor végre megérkeztek a Jéggyűrűhöz, bizonytalanul hátrahőkölt, miközben a többi drüskelle beviharzott a hatalmas pajtába, kiáltozva és egymást taszigálva, és jeges tekintetükkel mindnyájan a tekergőző, fehér farkaskölyköket keresték.

Matthias valójában mindennél jobban szeretett volna egy farkaskölyköt, de tudta, hogy talán nem jut majd mindenkinek. A tenyésztő döntötte el, melyik fiú melyik kölyköt kapja, és ki megy haza üres kézzel. Sok fiú már az öregasszonnyal beszélgetett, hogy behízelegjék magukat.

– Látja? Ez kedvel engem.

– Nézze! Nézze! Leült a parancsomra.

Matthias tudta, hogy meg kellene erőltetnie magát, és neki is kedvesnek kellene lennie, valami azonban a pajta mögötti kutyaólhoz vonzotta. A sarokban egy drótketrecben megvillant egy sárga fény: egy bizalmatlan szempár. Közelebb ment, és meglátott egy farkast. Már nem volt kölyök, de nem is nőtt még fel teljesen. Morgott, ahogyan Matthias közelebb húzódott, nyakán felborzolódott a szőr, és a fejét lehajtva vicsorgott. A fiatal farkasnak egy hosszú sebhely húzódott a pofáján. A szemén is keresztülhaladt, és kék íriszének egy részét barna pöttyössé változtatta.

– Azt nem adom – mondta a tenyésztő.

Matthias nem tudta, mikor került mögé.

– Lát?

– Igen, de nem szereti az embereket.

– Miért?

– Kölyökkorában kiszökött. Átszelt négy kilométernyi jégmezőt. Egy gyerek rátalált, és összekaszabolta egy törött üveggel. Azóta senkit sem enged közel magához, és lassan túl öreg lesz, hogy be lehessen idomítani. Valószínűleg hamarosan el kell altatni.

– Hadd vigyem magammal!

– Azonnal darabokra tépne, miután megetetnéd, fiú. Legközelebb találunk neked egy kölyköt.

Amint a nő elment, Matthias kinyitotta a ketrecet. A farkas azon nyomban ráugrott és megharapta.

Matthias legszívesebben felüvöltött volna, amikor a farkas foga az alkarjába süllyedt. A földre zuhant a farkassal együtt; még sohasem érzett ekkora fájdalmat. De meg se nyikkant. Állta a farkas tekintetét, miközben annak fogai egyre mélyebbre hatoltak a karja húsában. Aztán az állat felmordult.

Matthias úgy sejtette, a farkas állkapcsa elég erős, hogy eltörje a csontját, de nem küzdött ellene, nem kiáltott, és nem vette le róla a tekintetét. Nem bántalak, fogadta meg, akkor sem, ha te bántasz engem.

Eltelt egy hosszú pillanat, majd még egy. Matthias érezte, hogy vér áztatja az ingujját. Úgy érezte, menten elájul.

Majd a farkas állkapcsa lassan engedni kezdett. Az állat hátralépett, pofája fehér szőrén ott volt Matthias vére, fejét oldalra hajtotta. A farkas nagyot fújt.

– Örülök, hogy megismertelek – mondta Matthias.

Óvatosan felült, betekerte a karját az inge aljával, majd a farkasával együtt visszamentek oda, ahol a többiek egy halom farkaskölyökkel és szürke egyenruhával játszottak.

– Ez az enyém – mondta, amikor csodálkozva néztek rá, az öregasszony pedig megrázta a fejét. Utána Matthias elájult.

Aznap éjjel a hajón Matthias mesélt Nyinának Trasselről, vad természetéről, durva sebhelyéről. A lány végül elaludt, és Matthias is lehunyta a szemét. A jég már várt rá. A gyilkos szél fehér fogakkal jött, farkasok vonítottak a távolban, és Nyina felkiáltott, de Matthias nem tudta megmenteni.

Azóta minden éjjel ezt az álmot látta. Nem volt nehéz rossz ómennek tekinteni, és amikor Nyina a zsebébe csúsztatta a sárga tablettát, olyan érzése volt, mintha nézné a vihar közeledtét: a szél morajlása betöltötte a fülét, a hideg a csontjáig hatolt, és biztos volt benne, hogy elveszíti a lányt.

– Talán a paremnek már nincs rád hatása – mondta, amikor végre elértek az elhagyatott csatornához, ahol kikötötték a gondelt.

– Mi?

– Megváltozott az erőd, nem igaz?

Nyina megtorpant.

– De.

– A parem miatt?

Nyina megállt.

– Miért kérdezed ezt tőlem?

Matthias nem akarta megkérdezni. Újra meg akarta csókolni. Helyette azonban folytatta:

– Ha elfognak, a shuk talán már nem tudnak a kábítószerrel rabszolgává tenni.

– Vagy éppen olyan borzasztó hatása lehet, mint korábban.

– Az a tabletta, a méreg, amit Támár adott…

Nyina a karjára tette a kezét.

– Nem fognak elkapni, Matthias.

– De ha mégis…

– Nem tudom, mit tett velem a parem. Szeretném hinni, hogy a hatása idővel elmúlik.

– És ha nem?

– El kell múlnia – felelte Nyina összehúzott szemöldökkel. – Nem élhetek így. Olyan, mintha csak fél ember lennék. Habár…

– Habár? – nógatta Matthias.

– Már nem vágyom rá annyira – mondta Nyina, mintha ő is csak most ébredne rá. – Igazából a tavernában kitört harc óta alig gondoltam rá.

– Segített, hogy használtad az új erődet?

– Talán – felelte Nyina óvatosan. – És… – Összeráncolta a homlokát. Matthias halk korgást hallott.

– Ez a hasad volt?

– Igen. – Nyina elvigyorodott. – Matthias, éhes vagyok.

Vajon végre meggyógyul? Vagy amit a tavernában csinált, az visszahozta az étvágyát? Matthiast nem érdekelte. Csak örült, hogy mosolyogni látja. Felemelte és megpörgette a levegőben.

– Még meghúzódik valamid, ha állandóan ezt csinálod – mondta a lány, újabb ragyogó mosoly kíséretében.

– Olyan könnyű vagy, mint egy kismadár.

– Megnézném én azt a madarat. Most pedig szerezzünk nekem egy akkora halom palacsintát, mint te magad. Én…

Nyina elhallgatott, arca elfehéredett.

– Jóságok szentek.

Matthias hátranézett, és követte a tekintetét, majd megpillantotta saját magát. Egy plakátot ragasztottak a falra, rajta egy ijesztően pontos képmás virított a saját arcával. A kép alatt és fölött mindössze két szó szerepelt több nyelven:

KÖRÖZÖTT BŰNÖZŐ

Nyina letépte a plakátot a falról.

– De hát úgy tudják, meghaltál.

– Valaki biztosan megnézte Muzzen holttestét, mielőtt elégették. – Talán a fjerdaiak. Talán valaki a börtönből. Alul még szerepelt a plakáton egy kerchi szöveg, amit Matthias nem tudott ugyan elolvasni, de a nevét és a számot értette.

– Ötvenezer kruge. Jutalmat ajánlanak annak, aki elfog.

– Nem – felelte Nyina. A hatalmas szám alatti szövegre mutatott, és lefordította. – Körözött bűnöző: Matthias Helvar. Élve vagy holtan. Vérdíjat tűztek ki a fejedre.

16. Jesper

Amikor Nyina és Matthias berontott a kriptába, Jesper legszívesebben felugrott volna az asztaltól, hogy megpörgesse mindkettőjüket. Az elmúlt órát azzal töltötte, hogy próbálta elmagyarázni Kuvejnek, hogyan jutnak el a nagykövetségre, és kezdett az a határozott benyomása lenni, hogy a kölyök szándékosan gyengeelméjűnek tetteti magát, valószínűleg mivel élvezte Jesper nevetséges gesztikulálását.

– Megismételnéd az utolsó részt? – mondta Kuvej, és kissé túl közel hajolt.

– Nyina! – ragadta meg Jesper az alkalmat. – Segítenél a megbeszélésben?

– Hála a szenteknek! – sóhajtott fel Inej, és otthagyta a Wylannel és Kazzal végzett munkát. Egy halom dróttal és felszereléssel ügyködtek, amit Kaz a Zirkoa Cirkuszból lopott. Wylan az elmúlt két órában módosításokat végzett, hogy Inej biztonságban legyen a silókban, mágneses kapcsokat szerelve fel, amik hozzátapadnak a fémfalakhoz.

– Miért bámulod? – kérdezte Kuvej. – Pont úgy néz ki, mint én. Ennyi erővel engem is nézhetsz.

– Nem bámulom – tiltakozott Jesper. – Én csak… felügyelem a munkát. – Minél hamarabb feljut Kuvej arra a hajóra, annál jobb. A kripta kezdett túlzsúfolttá válni.

– Sikerült kapcsolatba lépnetek a menekültekkel? – kérdezte Inej, miközben odaintette Nyinát az asztalhoz, és helyet szorított neki.

– Minden simán ment – felelte Nyina. – Azon kívül, hogy betört pár ablak, és majdnem lelőttek.

Ez Kaz érdeklődését is felkeltette, aki felnézett az asztaltól.

– Nagy zűr a Kis Ravkában? – kérdezte Jesper.

– Urai voltunk a helyzetnek – felelte Nyina. – Kérlek, mondjátok, hogy van valami harapnivaló.

– Éhes vagy? – ámult el Inej.

Mind Nyinára bámultak, aki pukedlizett egyet.

– Igen, igen, Nyina Zenyik éhes. Adna valaki valamit, mielőtt titeket főzlek meg?

– Ne légy nevetséges! – ugratta Jesper. – Nem is tudsz főzni.

Inej már a maradék élelemkészletükben kutakodott, és Nyina elé tette a sovány választékot: sózott tőkehal, szárított hús és száraz keksz.

– Mi történt a tavernában? – kérdezte Kaz.

– A menekültek a nagykövetségen bujkálnak – felelte Matthias. – Találkoztunk…

– A vezetőjükkel – vágott közbe Nyina. – Várják az üzenetünket. – Betömött két kekszet a szájába. – Ez borzasztó rossz.

– Lassíts! – figyelmeztette Matthias. – Még megfulladsz itt nekünk!

– Megéri – felelte Nyina, és mohón lenyelte az ételt.

– A kekszért?

– Úgy teszek, mintha pite lenne. Mikor indul a hajó?

– Egy melaszszállítmány indul Os Kervóba, amikor tizenegyet harangoznak – mondta Inej. – Specht a papírokon dolgozik.

– Jó – felelte Nyina, majd kivett egy összegyűrt papírt a zsebéből, kisimította, és az asztalra tette. Matthias arcképe nézett vissza rájuk. – A lehető leghamarabb ki kell jutnunk a városból.

– A fenébe – dühöngött Jesper. – Még mindig Kaz és Wylan vezet. – Rámutatott az eddig összegyűjtött körözési plakátokra, amelyeken Jesper, Kaz és Inej is szerepelt. Van Eck Kuvej Jul-Bo arcával még nem merte kitapétázni Ketterdamot, de fenn kellett tartania a látszatot, hogy keresi a fiát, így Wylan Van Eck biztonságos hazahozataláért is jutalmat ajánlottak az egyik plakáton. Csak Nyina hiányzott. Neki még nem volt szerencséje Van Eckhez, és habár voltak kapcsolatai a Söpredékkel, Van Eck róla talán nem tudott.

Matthias szemügyre vette a plakátokat.

– Százezer kruge! – Hitetlenkedő pillantást vetett Kazra. – Aligha érsz meg annyit.

Kaz szája enyhe mosolyra húzódott.

– A piac az úr.

– Ne is mondd! – felelte Jesper. – Értem csak harmincezret kínálnak.

– Az életetek a tét – szólt közbe Wylan. – Hogy tehettek úgy, mintha egy verseny lenne?

– Egy sírba szorultunk, kereskedőporonty. Minden szórakozási lehetőséget meg kell ragadnunk.

– Talán mindnyájunknak el kellene mennünk Ravkába – mondta Nyina, és megérintette Inej plakátját. – Nem biztonságos, ha itt maradtok.

– Nem is rossz ötlet – felelte Kaz.

Inej futó pillantást vetett rá.

– Te elmennél Ravkába?

– Szó sincs róla. Én meghúzom magam itt. Látni akarom, ahogy Van Eck élete darabokra hullik, amikor lesújt a kalapács.

– De te eljöhetnél – mondta Nyina Inejnek. – Jesper? Colmot is magunkkal vihetjük.

Jesper az apjára gondolt, aki valószínűleg egy pazar lakosztályba kényszerült a Geldrennerben, és annyit járkál fel-alá, hogy elkopik a szőnyeg. Csak két nap telt el, amióta végignézte, hogy apja széles háta eltűnik a sírok között, ahogyan Rotty elvitte a Fekete Fátyol-szigetről, de sokkal hosszabb időnek tűnt. Jespert azóta majdnem megölték a grisavadászok, és vérdíjat tűztek ki a fejére. Ha azonban ma éjjel elvégzik a melót, apjának semmit sem kell megtudnia mindebből.

– Szó se lehet róla! – felelte Jesper. – Azt akarom, hogy apa a lehető leggyorsabban megkapja a pénzét, és visszamenjen Novij Zembe. Nem bírok nyugodtan aludni, amíg biztonságosan vissza nem ér a farmra. Elrejtőzünk a hotelénél, amíg le nem járatjuk Van Ecket, és meg nem bolondítjuk a cukorpiacot.

– Inej? – szólt Nyina.

Mindnyájan a Kísértetre néztek, kivéve Jespert. Ő Kazt figyelte: kíváncsi volt, hogy reagál a lehetőségre, hogy Inej elhagyja a várost. Kaz tekintete azonban szenvtelen maradt, mintha csak arról lenne szó, hánykor tálalják a vacsorát.

Inej megrázta a fejét.

– Ravkára csak a saját hajómon megyek, a saját legénységemmel.

Jesper felhúzta a szemöldökét.

– Mióta vagy te tengerész? És milyen épelméjű ember akar hajózni?

Inej elmosolyodott.

– Úgy hallottam, ez a város megőrjíti az embereket.

Kaz elővette az óráját a mellényéből.

– A nyolcadik harangszónál jelenünk meg. Van Eck ma estére összehívta a Kereskedőtanácsot egy értekezletre a házába.

– Szerintetek még több erőforrást fordítanak Wylan keresésére?

– Valószínűleg. De ez minket már nem érint. A zaj és a tömeg fedezéket biztosít Wylannek és nekem, hogy ellopjam a pecsétet a széfből. Nyina és Inej ugyanekkor csapnak le az Édes-zátonyra. Az őrök folyamatosan járőröznek a silóknál, és körülbelül tizenkét perc, míg körbejárják a kerítést. Mindig marad valaki, aki a kaput figyeli, úgyhogy csak okosan! – Egy apró, bedugaszolt üveget helyezett az asztalra. – Ez kávékivonat. Kuvej, Nyina, Jesper, azt akarom, hogy bőven tegyetek magatokra belőle. Ha a shu katonák tényleg ki tudják szagolni a grisákat, ez majd megzavarja őket.

– Kávé? – kérdezte Kuvej, miközben kivette a dugót, és beleszippantott.

– Okos – felelte Jesper. – Kávéültetvényekre szoktuk rejteni az illegális jurda- és fűszerszállítmányokat, hogy eltereljük a stadwatchkutyák figyelmét. Összezavarja a szaglásukat.

Nyina megragadta az üvegcsét, és jól meglocsolta vele a füle mögötti részt és a csuklóját.

– Reméljük, hogy a kherguudokkal is így működik.

– A menekültjeitek álljanak készen! – utasította Kaz. – Hányan vannak?

– Kevesebben, mint gondoltuk. Tizenöten és ööö… páran a nagykövetségről. Összesen tizenheten.

– Plusz te, Matthias, Wylan és Kuvej. Huszonegy. Specht ennek megfelelően hamisít levelet.

– Én nem megyek – mondta Wylan.

Jesper összekulcsolta az ujjait, hogy ne hadonásszon.

– Nem jössz?

– Nem hagyom, hogy apám megint kikergessen ebből a városból.

– Miért akar mindenki ennyire itt maradni ebben a nyomorult városban? – morgott Nyina.

Jesper hátradöntötte a székét, és Kazt tanulmányozta. Nem lepődött meg, hogy Wylan Ketterdamban akar maradni.

– Te tudtad – mondta, amikor összeállt benne a kép. – Te tudtad, hogy Wylan anyja életben van.

– Wylan anyja életben van? – kérdezte Nyina.

– Mit gondolsz, miért engedtem, hogy ti ketten Olendaalba menjetek? – felelte Kaz.

Wylan nagyot pislogott.

– És tudtad, hogy hazudok a kőfejtőről.

Jesper dühös lett. Az egy dolog, ha Kaz szórakozik vele, de Wylan nem olyan, mint a csapat többi tagja. Annak ellenére, hogy milyen balszerencsés volt az apjával, Wylan nem engedte, hogy a körülmények vagy a város kiszorítsa belőle a jót. Még mindig hitt benne, hogy az emberek jók lehetnek. Jesper Kazra emelte az ujját.

– Nem lett volna szabad így odaküldened a Szent Hildébe. Kegyetlen dolog volt.

– De szükséges.

Wylan ökölbe szorította a kezét.

– Miért?

– Mert nem értetted, milyen is az apád valójában.

– Elmondhattad volna.

– Mérges voltál. A méreg elszáll. Jogos felháborodásra volt szükségem.

Wylan keresztbe fonta a karját.

– Hát ez sikerült.

Kaz a sétabotjára tette a kezét.

– Későre jár, úgyhogy tegyük el a szegény Wylan-zsebkendőt, és koncentráljunk a feladatra! Matthias, Jesper és Kuvej fél tízkor elindulnak a követségre. A csatorna felől közelítitek meg. Jesper, te magas vagy, barna bőrű és feltűnő…

– Ezek mind a csodálatos szinonimái.

– Ezért neked kétszer olyan óvatosnak kell lenned.

– A nagyszerűség árát mindig meg kell fizetni.

– Próbáld komolyan venni a feladatot! – utasította Kaz. Hangja olyan volt, akár egy rozsdás penge. Vajon tényleg aggódott miatta? Jesper nem akart arra gondolni, hogy csak a munka miatt aggodalmaskodik. – Legyetek gyorsak, és hozzatok mindenkit a kikötőbe, leghamarabb tízkor! Nem akarom, hogy ott lófráljatok, és felhívjátok magatokra a figyelmet. A harmadik kikötőben találkozunk a tizenötödik kikötőhelynél. A hajó neve Verrhader. Egy évben többször megteszi az utat Kerchtől Ravkáig. – Felállt. – Legyetek észnél, és legyetek diszkrétek! Nem fog működni a terv, ha Van Eck megsejti.

– És vigyázzatok magatokra! – tette hozzá Inej. – Mindnyájatokkal meg akarom ünnepelni, hogy az a hajó elhagyta a kikötőt.

Jesper is erre vágyott. Hogy mindenki ép bőrrel megússza az éjszakát, és legyenek túl rajta. Felemelte a kezét.

– Pezsgő is lesz?

Nyina bekapta az utolsó kekszet, és megnyalta az ujját.

– Én ott leszek, és eléggé pezsgek.

Utána már nem volt mit tenni, csak összepakolták a felszerelést. Nem lesz nagyszabású búcsúzkodás.

Jesper odacsoszogott az asztalhoz, ahol Wylan a hátizsákját pakolta, és úgy tett, mintha keresne valamit a térképek és dokumentumok között.

Kissé habozott, majd megszólalt:

– Velem és apámmal maradhatsz. Ha akarsz. A hotelben. Ha szükséged van egy helyre, amíg minden rendeződik.

– Tényleg?

– Persze – mondta Jesper, és vállat vont, de nem tűnt helyes reakciónak. – Ahogy Inej és Kaz is. Nem szóródhatunk mind szét, mielőtt a rosszak elnyerik méltó büntetésüket.

– És utána? Miután kifizetted apád adósságát, visszamész Novij Zembe?

– Az lenne logikus.

Wylan várt. Jesper nem tudott felelni a kérdésére. Ha visszamegy a farmra, távol kerül Ketterdam csábításaitól és a Hordótól. De talán talál rá módot, hogy újra bajba keveredjen. És rengeteg pénze lesz. Még ha vissza is fizetik a hitelt, több mint hárommillió kruge marad. Megint megvonta a vállát.

– Kaz felel a tervekért.

– Persze – felelte Wylan, de Jesper látta a csalódottságot az arcán.

– Gondolom, te pontosan tudod, mit akarsz csinálni.

– Nem. Csak annyit tudok, hogy kijuttatom anyámat arról a helyről, és megpróbálok létrehozni valamiféle életet a kettőnk számára. – Wylan a falon lévő plakátokra bólintott. – Tényleg ezt akarod? Bűnöző akarsz lenni? Zsákmányról zsákmányra, harcból harcba, egyik veszélyes helyzetből a másikba akarsz ugrálni?

– Őszintén? – Jesper tudta, hogy Wylannek valószínűleg nem fog tetszeni a válasza.

– Itt az idő – szólt Kaz az ajtóból.

– Igen, ezt akarom – felelte Jesper. Wylan a vállára vette a hátizsákját, és Jesper önkéntelenül megfogta és megigazította a pántját. Nem engedte el. – De nem csak ezt akarom.

– Most! – mondta Kaz.

Mindjárt fejbe verem azzal a bottal. Jesper elengedte a pántot.

– Nincs gyász.

– Nincs temetés – felelte Wylan halkan. Kazzal eltűntek az ajtóban.

Nyina és Inej következett. Nyina kiment az egyik átjáróba, hogy levegye a nevetséges fjerdai ruhát, és praktikus nadrágot, kabátot és tunikát öltsön – mindegyik ravkai gyártmány volt. Matthiast is magával vitte, és kócosan és rózsás arccal jelent meg hosszú percek múlva.

– A feladatra koncentrálunk, mi? – Jesper nem tudta megállni, hogy ne jegyezze meg.

– Szórakozni tanítom Matthiast. Kiváló tanítvány. Szorgalmasan tanul.

– Nyina! – figyelmeztette Matthias.

– Problémák vannak a hozzáállásával. Van hová fejlődnie.

Inej odatolta a kávékivonatos üvegcsét Jespernek.

– Próbálj meg óvatos lenni ma este, Jes!

– Nekem annyira megy az óvatosság, mint Matthiasnak a szórakozás.

– Nekem tökéletesen jól megy a szórakozás – morgott Matthias.

– Tökéletesen – helyeselt Jesper.

Még akart ezt-azt mondani a többieknek, különösen Inejnek, de nem mindenki előtt. Talán soha többé nem lesz rá alkalom, ismerte el. Tartozott Inejnek egy bocsánatkéréssel. Gondatlansága miatt ütöttek rajtuk az Ötödik kikötőben, mielőtt elindultak a Jégudvarba, és ez a hiba majdnem a Kísértet életébe került. De hogy a fenébe kér az ember elnézést egy ilyesmi miatt? Sajnálom, hogy miattam majdnem leszúrtak. Ki kér palacsintát?

Mielőtt tovább fontolgathatta volna, Inej puszit nyomott az arcára, Nyina a plakátokkal kirakott falra mutatott az ujjával, és Jesper egyedül várhatta a fél tízet a kriptában a rosszkedvű Kuvejjel és a fel-alá járkáló Matthiasszal.

Kuvej elkezdte átrendezni a füzeteit a táskájában.

Jesper leült az asztalhoz.

– Mindre szükséged van?

– Igen – felelte Kuvej. – Te jártál már Ravkában?

Szegény kölyök fél, gondolta Jesper. – Nem, de veled lesz Nyina és Matthias.

Kuvej Matthiasra pillantott, és azt suttogta:

– Ő nagyon szigorú.

Jespernek nevetnie kellett.

– Nem mondanám kifejezetten bulisnak, de van pár jó tulajdonsága.

– Hallom, hogy mit mondasz, Fahey – morogta Matthias.

– Akkor jó. Úgysem volt kedvem kiabálni.

– Nem is félted a többieket? – kérdezte Matthias.

– Persze hogy féltem. De már nem vagyunk kisiskolások. Nem aggodalmaskodhatunk. Most jön a móka – mondta, és megpaskolta a pisztolyát. – Az akció.

– Vagy a halál – motyogta Matthias. – Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy Nyina nincs csúcsformában.

– Ma éjjel nem is kell abban lennie. Sajnos az ötlet lényege, hogy ne keveredjünk harcba.

Matthias abbahagyta a fel-alá járkálást, és leült az asztalhoz Jesperrel szemben.

– Mi történt a tóparti háznál?

Jesper kiegyengette az egyik térkép szélét.

– Nem tudom pontosan, de azt hiszem, megfojtott egy pasast egy porfelhővel.

– Ezt nem értem – felelte Matthias. – Egy porfelhővel? Ma a csontoknak parancsolt. A parem előtt nem lett volna képes ilyesmire. Mintha azt gondolná, a változás csak ideig-óráig tart, csak a kábítószer egy mellékhatása, de… – Kuvejhez fordult. – Vajon a parem hatással lehet egy grisa képességeire? Meg tudja változtatni? El tudja pusztítani?

Kuvej utazótáskája zárjával játszott.

– Gondolom, lehetséges. Túlélte a megvonást. Ez nagyon ritka, és nagyon keveset tudunk a paremről és a grisák képességeiről.

– Nem vájkáltatok eleget, hogy megoldjátok a rejtélyt? – tört ki Jesperből gondolkodás nélkül. Tudta, hogy igazságtalan. Kuvej és az apja is grisa volt, és egyikük sem volt olyan helyzetben, hogy megakadályozzák a shuk másokon végzett kísérleteit.

– Mérges vagy rám? – kérdezte Kuvej.

Jesper elmosolyodott.

– Nem vagyok az a dühöngő típus.

– Dehogynem, az vagy – ellenkezett Matthias. – Dühös és rémült.

Jesper végigmérte a termetes fjerdait.

– Hogy mondtad?

– Jesper nagyon bátor – állt mellé Kuvej.

– Köszönöm, hogy észrevetted. – Jesper kinyújtotta a lábát, és keresztbe tette a bokáját. – Van valami mondanivalód, Matthias?

– Miért nem jössz Ravkába?

– Az apám…

– Apád is velünk jöhetne ma éjjel. Ha egyébként annyira aggódsz érte, ma miért nem voltál a szállodájánál?

– Nem hiszem, hogy ez rád tartozik.

– Tudom, milyen szégyellni, hogy kik vagyunk, hogy mit tettünk.

– Tényleg bele akarsz menni ebbe, boszorkányvadász? Én nem szégyellem magamat. Óvatos vagyok. Az olyan embereknek köszönhetően, mint te és a drüskelle haverjaid, a világ veszélyes hely a magamfajtának. Mindig is az volt, és nem úgy tűnik, mintha javulna.

Kuvej könyörgő arccal megfogta Jesper kezét.

– Értjük. Kérlek. Amit tettünk, amit az apám tett… Próbáltuk jobbá tenni a dolgokat, hogy a grisák…. – Kezével olyan mozdulatot tett, mintha le akarna nyomni valamit.

– El tudják nyomni a képességeiket? – kérdezte Matthias.

– Igen. Pontosan. Hogy könnyebben el tudjanak bújni. Ha a grisák nem használják a képességüket, megbetegszenek. Öregszenek, könnyedén kifáradnak, elveszítik az étvágyukat. Többek között így találják meg a shuk azokat a grisákat, akik megpróbálják titkolni kilétüket.

– Én nem használom a képességemet – mondta Jesper. – És mégis… – Az ujján számolta az érveit. – Egy: egyszer fogadásból megettem egy vödörnyi palacsintát almasziruppal, és majdnem kértem repetát is. Kettő: mindig teli vagyok energiával. Három: egész életemben egyszer sem voltam beteg.

– Tényleg? – kérdezte Matthias. – Sokféle betegség létezik.

Jesper megfogta a revolvereit. A fjerdainak szemmel láthatóan sok minden nyomta a szívét ma este.

Kuvej kinyitotta a táskáját, és kivett egy hétköznapi jurdakonzervet, amilyet minden sarki boltban lehet kapni Ketterdamban.

– A jurda stimuláns, segít a fáradtság leküzdésében. Apám azt gondolja… Azt gondolta, ez lehet a válasz a fajunk számára, és ha megtalálja a megfelelő formulát, a grisák úgy is egészségesek maradhatnak, hogy nem használják a képességüket.

– Nem működött, ugye? – kérdezte Jesper. Talán egy kicsit tényleg dühös volt.

– A vizsgálatok nem a terveknek megfelelően haladtak. Valaki a laboratóriumból kikotyogta. A vezetőink rájöttek, és más sorsot szántak a paremnek. – Megrázta a fejét, és a táskájára mutatott. – Most próbálom visszaidézni apám kísérleteit.

– Azért firkálod tele azokat a jegyzetfüzeteket?

– Naplót is írok.

– Nagyon izgalmas lehet. Első nap: ültünk a kriptában. Második nap: még egy kicsit ültünk a kriptában.

Matthias nem vett tudomást Jesperről.

– És vissza tudsz emlékezni? – kérdezte.

Kuvej összehúzta a szemöldökét.

– Valamennyire, azt hiszem. Egy laboratóriumban rendes tudósokkal talán több minden sikerülne. Nem vagyok az apám. Ő fabrikátor volt, én pokolhívó vagyok. Nem vagyok jó az ilyesmiben.

– Miben vagy jó? – kérdezte Jesper.

Kuvej fürkésző pillantást vetett rá, majd összehúzta a szemöldökét.

– Nem volt alkalmam kideríteni. Visszafogott életet éltünk Shu Hanban. Sohasem volt az otthonunk.

Ezt Jesper nagyon is átérezte. Felvette a konzervet, és felpattintotta a tetejét. Jó minőségű jurda volt, édes illatot árasztott, a szárított virágok szinte egyben voltak, és élénk narancssárga színben pompáztak.

– Szerinted ha van egy laboratóriumod és pár grisa fabrikátorod, sikerülhet reprodukálnod apád kísérleteit, és ki tudsz dolgozni egy ellenszert?

– Remélem – felelte Kuvej.

– Hogyan működne?

– Megtisztítaná a testet a paremtől? – kérdezte Matthias.

– Igen. Kivonná a paremet – felelte Kuvej. – De ha még sikerülne is, hogy tudnánk beadni?

– Az alany közelébe kellene férkőzni, hogy be lehessen adni injekció vagy tabletta formájában – mondta Matthias.

– És ha a közelébe jutsz, elvesztél – fejezte be Jesper.

Jesper kivett egy jurdavirágot. Végül valaki úgyis rájön, hogyan alkossa meg saját jurdaparemjét, és akkor ez a virág sokat fog érni. Ha a szirmára koncentrált, érezte, hogy szétesik apró elemekre. Nem látó képesség volt ez, inkább érzékelte az egészet alkotó anyag különböző, apró részecskéit.

Visszatette a virágot a konzervdobozba. Amikor kisfiú volt, és az apja földjein heverészett, rájött, hogy sziromról sziromra ki tudja szívni a jurda virág színét. Egy unalmas délutánon egy szitokszót festett csupa nagybetűvel a nyugati legelőre. Apja dühös volt, de meg is ijedt. Elment a hangja, úgy üvöltött Jesperrel, majd csak ült egy helyben, bámult rá, és egy bögre teát szorongatott a nagy kezében, hogy ne remegjen. Jesper először azt gondolta, hogy apja a szitokszó miatt dühös, pedig egyáltalán nem az volt a baj.

– Jes – mondta végül. – Soha többé nem csinálhatsz ilyesmit. Ígérd meg! Anyukádnak ugyanilyen képessége volt. Csak nyomorulttá tesz.

– Ígérem – vágta rá Jesper gyorsan, mivel szerette volna helyrehozni a dolgokat, és még mindig nem értette, türelmes és jó természetű apja hogy gurulhatott ennyire dühbe. A fejében azonban az járt: Nem úgy tűnt, mintha anya olyan nyomorult lett volna.

Éppen ellenkezőleg, úgy tűnt, anyja mindenben örömét leli. Zemeniben született, bőre mély csokoládébarna volt, és olyan magas volt, hogy apjának hátra kellett hajtania a fejét, amikor a szemébe akart nézni. Amíg Jesper nem volt elég idős, hogy a földeken dolgozzon Colmmal, otthon maradhatott az anyjával. Mindig volt mosnivaló, főznivaló, aprítani való fa, és Jesper imádott neki segíteni.

– Hogy van a földem? – kérdezte anyja mindennap, amikor apja hazaért a munkából, és Jesper később megtudta, hogy a farm az ő nevén van. Apja nászajándéka volt, aki majdnem egy évig udvarolt Aditi Hillinek, mielőtt a lány méltóztatott egy egész napot vele tölteni.

– Virágzik – felelte ilyenkor az apja, és arcon csókolta. – Akárcsak te, szerelmem.

Jesper apja mindig megígérte neki, hogy este játszik majd vele, és megtanítja faragni, de Colm vacsora után mindig elaludt a tűz mellett, csizmájával a lábán, aminek a talpát narancsszínűre festette a jurda. Jesper és az édesanyja mindig lehúzta a cipőt apja lábáról, elnyomva kuncogásukat, majd betakarták, és nekiláttak az esti házimunkáknak. Leszedték az asztalt, behozták a kimosott ruhákat a szárítóról, majd anyja ágyba dugta Jespert. Bármilyen elfoglalt is volt, bármennyi állatot is kellett megnyúzni, vagy bármennyi kosarat kellett megjavítani, mindig kimeríthetetlen volt az energiája, akárcsak Jespernek, és mindig volt ideje mesélni vagy dúdolni neki valamit, mielőtt elaludt.

Jespert az anyja tanította meg lovagolni, horgászni, halat pucolni, megkopasztani egy fürjet, tüzet gyújtani két gallyal, és megfőzni egy rendes csésze teát. Lőni is megtanította. Először egy gyerekeknek szánt légpuskával, ami alig volt több egyszerű játékszernél, később azonban pisztollyal és puskával is.

– Lőni mindenki tud – mondta neki. – De célozni nem. – Megtanította neki, hogyan nézzen távolba, hogyan kövessen egy állatot a cserjében, elmagyarázta, a fény hogyan tudja becsapni az ember szemét, hogyan lehet kiszámolni a szélnyírást, és hogyan lehet futva, majd lóhátról lőni. Ő nem ismerte a lehetetlent.

Voltak titkos leckék is. Néha, amikor később értek haza, és már mindenkinek korgott a gyomra, a tűzhely segítsége nélkül forralta fel a vizet, és tekintetével megkelesztette a kenyeret. Jesper látta, hogy ujjának érintésével ki tudja szedni a foltokat a ruhákból, és ő maga gyártotta a puskaport: kivonta a salétromot egy régen kiszáradt tómederből, ami a házuk közelében volt.

– Miért fizetnék valamiért, ha én jobbat tudok csinálni? – kérdezte. – De ezt apának nem mondjuk el, jó? – Amikor Jesper megkérdezte, miért, csak annyit felelt: – Mert éppen elég dolog van, ami miatt aggódnia kell, és nem szeretem, amikor miattam aggódik. – Apja azonban nagyon is aggódott, főleg, amikor megjelentek anyja zemeni barátai, hogy segítséget vagy gyógyítást kérjenek.

– Azt hiszed, a rabszolga-kereskedők nem érhetnek el ide? – kérdezte egy éjjel, miközben fel-alá járkált a kunyhójukban, Jesper pedig a takarójába burkolózva úgy tett, mintha aludna, de igazából fülelt. – Ha kiderül, hogy egy grisa él itt…

– Ezt nem tudjuk befolyásolni – mondta Aditi, és legyintett egyet kecses kezével. – Nem lehetek más, mint ami vagyok, és ha a képességeimmel segíteni tudok az embereken, kötelességem, hogy használjam őket.

– És mi van a fiunkkal? Neki semmivel sem tartozol? A legelső kötelességed, hogy vigyázz magadra, hogy ne veszítsünk el.

Jesper anyja azonban végtelenül kedvesen és finoman a kezébe vette Colm arcát, és szeretet sugárzott a szeméből.

– Miféle anyja lennék a fiunknak, ha rejtegetném a képességeimet? Ha hagyom, hogy a félelem vezérelje az életemet? Tudtad, mi vagyok, amikor megkérted a kezemet, Colm. Ne várd el tőlem, hogy feladjam magamat!

Azzal az apja zaklatottsága el is múlt.

– Tudom. Csak nem bírom elviselni a gondolatot, hogy elveszíthetlek.

Aditi felnevetett, és megcsókolta.

– Akkor szoríts magadhoz! – kérte évődve, és rákacsintott. A veszekedés véget is ért. Amíg ki nem tört a következő.

Végül Jesper apjának nem lett igaza. Nem a rabszolga-kereskedők miatt veszítették el Aditit.

Jesper egy éjjel hangokra ébredt, és amikor kimászott a takarói alól, látta, hogy anyja kabátot vesz fel a hálóköntösére, majd elmegy egy kalapért és a csizmájáért.

Jesper ekkor hétéves volt, kicsi a korához képest, de azt már ekkor is tudta, hogy a legérdekesebb beszélgetések azután zajlanak, hogy ő lefekszik. Az ajtóban egy zemeni férfi állt poros lovaglóruhában, apja pedig tiltakozott:

– Az éjszaka közepe van. Biztosan várhat reggelig.

– Akkor is ezt mondanád, ha Jes szenvedne? – kérdezte az anyja.

– Aditi…

Anyja arcon csókolta Colmot, majd felkapta Jespert a karjába.

– Ébren van az én kis nyulacskám?

– Nem – felelte.

– Akkor biztosan álmodsz. – Betakargatta, megcsókolta az arcát és a homlokát. – Aludj vissza, kicsi nyuszi, holnap hazajövök.

Ám nem jött haza másnap, és amikor reggel kopogtak, nem az anyja állt az ajtóban, hanem ugyanaz a porlepte zemeni férfi.

Colm megragadta a fiát, és pár másodperc múlva úton is voltak. Kalapot nyomott a fejébe, Jespert maga elé ültette a nyeregben, és megsarkantyúzta a lovat. A poros ember egy még porosabb lovon lovagolt, és több kilométernyi megművelt földön keresztül követték egy fehér tanyaházig, ami egy jurdamező szélén állt. Sokkal szebb ház volt, mint saját kicsiny kunyhójuk: két emelet magas volt, és az ablakokat üveg borította.

Az ajtóban várakozó nő vaskosabb volt, mint az anyja, de majdnem olyan magas. Haja vastag, fonott csigákba volt rendezve. Betessékelte őket.

– Odafent van – mondta.

Az elkövetkező években, amikor Jesper megpróbálta összerakni a fejében, mi is történt azokban a borzalmas napokban, kevés dologra emlékezett: a tanyaház csiszolt fapadlójára, ami szinte selymes tapintásúnak érződött, a vaskos nő szemére, ami kivörösödött a sírástól, és a lányra, aki több évvel idősebb volt Jespernél, és ugyanolyan fonatai voltak, mint az anyjának. A lány ivott egy kútból, ami túl közel volt az egyik bányához. Úgy volt, hogy bedeszkázzák, de végül csak a vödröt vitték el, a tekerő és egy régi kötél ott maradt. Így a lány és a barátai az egyikük ebédes vödre segítségével felhúzták a vizet, ami hideg volt, mint a reggeli harmat, és kétszer olyan tiszta. Mindhárman rosszul lettek aznap éjjel. Ketten meghaltak. Jesper anyja azonban megmentette a lányt, a vaskos asszony lányát.

Aditi odament a lány betegágyához, megszagolta a fém ebédes vödröt, majd rátette a kezét a lány forró homlokára. A lánynak másnap délre lement a láza, és szeméből eltűnt a sárgaság. Kora estére felült, és enni kért. Aditi egyszer rámosolygott, majd összeesett.

– Nem volt elég óvatos, amikor kivonta a mérget – magyarázta a porlepte férfi. – Túl sokat elnyelt belőle. Többször láttam ilyesmit a zowákkal. – A zowa csak annyit jelentett: „áldott”. Jesper anyja ezt a szót használta a grisa helyett. „Zowák vagyunk – mondta Jespernek, amikor egy csettintéssel kivirágoztatott egy növényt. – Te és én.”

Senkit sem tudtak odahívni, hogy megmentse az életét. Jesper nem tudta, hogyan kell. Ha Aditi eszméleténél lett volna, ha erősebb lett volna, talán meggyógyíthatta volna magát. Helyette azonban valamiféle mély álomba merült, légzése pedig egyre nehezebbé vált.

Jesper úgy aludt, hogy arcát anyja kezének nyomta. Biztos volt benne, hogy bármelyik percben felébredhet, megsimogatja a fejét, és megkérdezi:

– Mit keresel te itt, kicsi nyuszi? – Ám végül az apja sírására ébredt.

Anyját visszavitték a farmra, és eltemették egy cseresznyefa alá, ami már kezdett virágozni. Jesper azt gondolta, hogy a fa túlságosan szép egy ilyen szomorú naphoz, és azóta mindig elfogta a melankólia, amikor halvány rózsaszín szirmokat látott egy kirakatban vagy egy női ruhára hímezve. A szirmok visszarepítették a frissen felásott föld illatához, a mezőn fújó szélhez, apja remegő bariton hangjához, amelyen egy szomorú dalt énekelt, egy kaeli dallamot Jesper számára érthetetlen szavakkal.

Amikor Colm befejezte, és az utolsó hangok felszálltak a cseresznyefa ágaiba, Jesper megkérdezte:

– Anya boszorkány volt?

Colm rátette szeplős kezét a fia vállára, és odavonta magához.

– Királynő volt, Jes – felelte. – A mi királynőnk.

Aznap este Jesper készített maguknak vacsorát, elégette a kekszet, és vizes lett a leves, de apja minden falatot megevett, és olvasott neki a kaeli szenteskönyvéből, amíg a gyertyák le nem égtek, és Jesper szívfájdalma meg nem enyhült annyira, hogy el tudjon aludni. Utána így mentek a dolgok, apjával vigyáztak egymásra, együtt dolgoztak a földeken, nyáron jurdát gyűjtöttek és szárítottak, és próbálták jövedelmezővé tenni a farmot. Miért nem volt elég neki?

Amint azonban beléhasított ez a gondolat, tudta, hogy sohasem lesz elég. Nem tud visszatérni ahhoz az élethez. Nem arra termett. Talán ha az anyja életben marad, megtanította volna kordába terelni nyugtalanságát. Talán megtanította volna neki, hogyan használja a képességeit ahelyett, hogy rejtegeti őket. Talán elment volna Ravkába, hogy a korona katonája legyen. Vagy talán így is, úgy is itt kötött volna ki.

Letörölte a jurdafoltot az ujjáról, és visszatette a konzervdoboz tetejét.

– A zemeniek nem csak a szirmokat használják – mondta. – Emlékszem, anyám kecsketejbe áztatta a jurda szárát, és odaadta, amikor a földeken dolgoztam.

– Miért? – kérdezte Matthias.

– Ezzel ellensúlyozta, hogy egész nap a jurda pollenjét lélegeztem be. Túl sok egy gyerek immunrendszerének, és senki sem akarta, hogy még nyugtalanabb legyek.

– A szárát? – ismételte Kuvej. – Azt a legtöbben csak eldobják.

– A szárban balzsam van. A zemeniek kinyerik, és kenőcsöt készítenek belőle. Bedörzsölik vele a gyerekek ínyét és orrlyukát, amikor jurdát égetnek. – Jesper ujjával a konzerven dobolt, amikor felsejlett a fejében egy gondolat. Vajon a jurdaparem titkos ellenszere maga a jurda növény? Ő ugyan nem volt vegyész, nem úgy gondolkodott, mint Wylan, és nem képezték ki mint fabrikátor. De az anyja fia volt.

– Mi van, ha létezik a balzsamnak egy olyan formája, ami semlegesíti a jurdaparem hatását? Akkor sem lehetne beadni…

A következő pillanatban betörtek az ablakok. Jesper egy szemvillanás alatt elővette a fegyverét, miközben Matthias lenyomta Kuvejt, és a vállára tette a puskáját. Odaoldalaztak a falhoz, és Jesper kikémlelt a törött, színes üvegablakon. A temető árnyékai között lámpásokat és mozgó alakokat látott, akik biztosan emberek voltak – rengeteg ember.

– Hacsak nem a szellemek pajkoskodnak – jegyezte meg Jesper –, akkor bizony látogatóink érkeztek.

4. RÉSZ
A váratlan látogató

17. Inej

Olyan volt, mintha a raktárnegyed éjszaka levedlette volna a bőrét, hogy új alakot öltsön. A keleti szélén lévő nyomornegyed tele volt élettel, miközben a körzet utcái senkiföldjévé váltak, csak az őrök álltak a helyükön, és a stadwatch katonái járőröztek.

Inej és Nyina kikötötték csónakjukat a negyed közepén húzódó széles, központi csatornánál, és végiglopakodtak a csendes rakparton. Ügyeltek rá, hogy közel húzódjanak a raktárakhoz, és távol maradjanak a vizet szegélyező utcai lámpáktól. Elhaladtak a lommal megpakolt uszályok és a hatalmas szállítóvályúk mellett, amikbe szenet halmoztak. Időnként megpillantottak néhány embert, akik lámpafény mellett dolgoztak, és rumos hordókat vagy pamutbálákat cipeltek. Az ilyen értékes árut nem hagyhatták őrizetlenül éjszakára. Amikor majdnem elértek az Édes-zátonyra, észrevettek két férfit, akik egy nagy kocsiról rakodtak le valamit, amit a csatorna mellé pakoltak le, és amit egyetlen kék fényű lámpa világított meg.

– Hullafény – suttogta Inej, és Nyina megborzongott. A csontfény, ami mélytengeri halak összetört csontvázából készült, zölden világított. Ám a hullafényhez más anyagot használtak, és kék fényének köszönhetően az emberek azonosítani tudták a hullaszállítók hajóit.

– Mit keresnek a hullaszállítók a raktárnegyedben?

– Az emberek nem szeretnek hullákat látni az utcán vagy a csatornákban. A raktárnegyed szinte teljesen kiürül éjszakánként, ezért ide hozzák a holttesteket. Műszakokban dolgoznak, és kerületről kerületre haladnak. Hajnalra eltűnnek, ahogyan a szállítmányuk is. – A Kaszás Bárkájára kerülnek, ahol elégetik őket.

– Miért nem építenek egy rendes temetőt? – kérdezte Nyina.

– Nincs neki hely. Régen beszéltek róla, hogy újra megnyitják a Fekete Fátylat, de amikor kitört a Királynő Udvarhölgye nevezetű pestis, abbamaradt a próbálkozás. Az emberek túlzottan tartanak a fertőzésektől. Ha az ember családja meg tudja fizetni, elküldik a holttestet egy Ketterdamon kívüli temetőbe vagy sírkertbe. Ha nem…

– Nincs gyász – mondta Nyina szomorúan.

Nincs gyász, nincs temetés. A „sok szerencsét” más szavakkal. Mégis több volt annál. Sötét kacsintás, amiért nem lesz drága temetés a magukfajta számára, nem lesz márványtábla a nevükkel, nem lesz mirtusz- és rózsakoszorú.

– Szögesdrót – jegyezte meg Nyina.

– Nem lesz baj. – A szögesdrótot arra találták ki, hogy az állatok ne szökjenek meg a karámból. A Kísértet számára nem jelent kihívást.

Nyina és Inej megfigyelésbe kezdett a raktár vaskos, vörös téglás fala mellett, és nem mozdultak. Az őrök rutinja nem változott. Ahogyan Kaz mondta, szinte pontosan tizenkét percbe került, hogy körbejárják a silók körüli kerítést. Amikor a járőrök a keleti oldalon vannak, Inejnek nagyjából hat perce lesz, hogy átkeljen a drótkötélen. Amikor átmennek a nyugati oldalra, a silók közötti dróton könnyen észrevennék, de a tetőn szinte láthatatlan lesz. A hat perc alatt Inej bejuttatja a zsizsiket a siló nyílásfedelébe, majd elvágja a kötelet. Ha hat percnél több időbe telik, egyszerűen megvárja, hogy az őrök újra elinduljanak. Ő nem fogja látni őket, de Nyinánál volt egy erős csontlámpa. Röviden felvillantja a zöld fényt, hogy jelezze Inejnek, mikor tiszta a terep.

– Tíz siló – mondta Inej. – Kilenc átkelés.

– Közelről sokkal magasabbnak tűnnek – mondta Nyina. – Készen állsz rá?

Inej nem tagadhatta, hogy az épületek félelmetesnek tűntek.

– Bármilyen magas is a hegy, a hegymászás ugyanaz.

– Ez technikailag nem igaz. Kellenek kötelek, csákányok…

– Ne légy már ennyire Matthias!

Nyina hüledezve a szája elé kapta a kezét.

– Kétszer annyi sütit eszem, hogy jóvátegyem.

Inej bölcsen bólogatott.

– Jó ajánlat.

Az őrség megint elindult az őrhelyről.

– Inej – mondta Nyina habozva –, tudnod kell, hogy a képességeim nem ugyanolyanok a parem óta. Ha összetűzésbe keverednénk…

– Ma nem lesz összetűzés. Úgy kelünk át, akár a szellemek. – Megszorította Nyina vállát. – És nem ismerek ádázabb harcost, különleges képességekkel vagy azok nélkül.

– De…

– Nyina, az őrök.

Az őrjárat eltűnt a szemük elől. Ha most nem cselekszenek, meg kell várniuk a következő kört, és akkor lemaradnak a tervhez képest.

– Rajta vagyok – mondta Nyina, és elindult az őrhely felé.

Pár lépéssel később át kellett kelnie az őrhely előtti, fényárban úszó terepen, és Nyina viselkedése teljesen megváltozott. Inej nem tudta megmagyarázni, mi történt pontosan, de a léptei óvatosabbak lettek, vállát kissé előregörnyesztette. Mintha összement volna. Már nem harcedzett grisa volt, hanem egy fiatal, ideges bevándorló, aki egy morzsányi kedvességet remél.

– Elnézést! – mondta Nyina, nevetségesen erős ravkai akcentussal.

Az őr feltartotta a fegyverét, de nem tűnt túlzottan idegesnek.

– Nem kellene itt lennie éjszaka.

Nyina motyogott valamit, és nagy zöld szemét a férfira emelte. Inejnek fogalma sem volt, hogy ilyen ártatlannak is tud tűnni.

– Tessék? – kérdezte az őr, és közelebb lépett.

Inej akcióba lendült. Meggyújtotta a Wylantől kapott kis világítóbomba hosszú kanócát, majd odasietett a kerítéshez, óvatosan kikerülve a fénykört, és csendesen mászni kezdett. Szinte pontosan az őr és Nyina háta mögött volt, majd fölöttük. Hallotta a hangjukat, miközben könnyedén átsiklott a szögesdrótok között.

– Én jövök munka, igen? – mondta Nyina. – Csinálni cukor.

– Nem is készítjük, csak itt tároljuk. Az egyik feldolgozóüzembe menjen!

– De kell munka. Én… én…

– Jaj, ne, ne sírjon! Jól van, jól van.

Inej visszatartotta a nevethetnékjét, és hangtalanul a földre huppant a kerítés másik oldalán. A kerítésen át látta az őrhely fekete falának támasztott homokzsákokat, amiket Kaz említett, és a háló sarkát, amit a fiú terve szerint használnia kellett volna.

– Az… ööö… pasija is munkát keres? – kérdezte az őr.

– Nekem nincs… hogy mondják? Pasim?

Az őrhely melletti kapu nem záródott belülről, így Inej könnyedén kinyitotta, és kissé nyitva is hagyta Nyina számára, majd a legközelebbi siló árnyékába sietett.

Hallotta, hogy Nyina elköszön, majd elsétál a megfigyelőhelyükkel szemközti irányba. Inej várt. Teltek-múltak a percek, és amikor már azt gondolta, a bomba hibás, hangos pukkanás hallatszott, és éles fény villant fel a raktárból, ahonnan az őrök után kémkedtek. Az őr újra előjött felemelt puskával, és tett pár lépést a raktár felé.

– Halló! – kiáltotta.

Nyina kisurrant a mögötte lévő árnyékból, és pár pillanattal később a kapun belül volt. Biztonságosan bezárta, és elindult a második siló felé, majd eltűnt a sötétben. Innen tud jelezni Inejnek, hol tart az őrjárat.

Az őr visszament a helyére, de hátrafelé sétált, hátha várja valami meglepetés a raktáron túl. Végül megfordult, és megrázta a kaput, hogy biztosan be van-e zárva, majd bement az őrhelyre.

Inej várta Nyina jelzését, majd felszaladt a siló oldalára erősített létrán. Egy emelet, két emelet, tíz. A karneválon a nagybátyja szórakoztatta a közönséget, míg felért. Még soha senki sem próbálkozott ilyesmivel, ilyen fiatalon pedig pláne nem! Csodálják meg a fejük fölött húzódó drótkötelet! Ekkor a reflektor megvilágította a sátor hosszában húzódó kötelet úgy, hogy a legfinomabb pókhálónak tűnjön. Uraim, fogják meg szívük hölgyének a kezét! Látják, milyen finom az ujjuk? Most pedig képzeljék el, hogy egy ilyen finom kötélen kell átsétálniuk! Ki merne ilyesmit tenni? Ki merne szembenézni a halállal?

Ekkor Inej a rúd tetejére állt csípőre tett kézzel, és azt kiáltotta:

– Majd én!

A nézőknek pedig elállt a lélegzetük.

Várjunk, ez nem lehet igaz! – mondta ilyenkor a nagybátyja. Egy kislány?

Ekkor a tömeg mindig megőrült. A nők elaléltak. Néha egy-két férfi megpróbálta leállítani a műsort.

Ma este nem volt tömeg, csak a szél, a hideg fém az ujja alatt, a fényesen ragyogó hold.

Inej felért a siló tetejére, és lenézett az alatta elterülő városra. Ketterdam aranylóan világított, a csatornákon lámpások araszoltak, gyertyák égtek az ablakokban, a boltok és tavernák pedig még mindig ki voltak világítva az esti üzlethez. Ki tudta venni a Tető csillogását, a Dongák színes lámpásait és mutatós égősorait. Van Eck vagyona pár nap alatt elillan, és ő megszabadul a Per Haskell-lel aláírt szerződésétől. Szabad lesz. Úgy élhet, ahogyan kedve tartja. Megbocsátást kereshet a bűneiért. Saját céljait követheti. Vajon hiányzik majd neki ez a hely? A város nyüzsgő tömege, amit olyan behatóan megismert, és valahogyan az otthonává vált? Biztos volt benne, hogy igen. Úgy döntött, hogy ma este a városának ad elő, Ketterdam polgárainak, még ha nem is tudják megtapsolni.

Habár minden erejét össze kellett szednie, sikerült meglazítania a siló fedelén lévő kereket, és kicsavarta. Belenyúlt a zsebébe, és kivette a kémiai zsizsiket tartalmazó üvegcsét. Wylan utasításait követve erősen megrázta, majd beleöntötte a tartalmát a silóba. Halk sistergés töltötte be a levegőt, és a cukor úgy mozgott, mintha valami élő dolog lenne alatta. Inej megborzongott. Hallott róla, hogy voltak munkások, akik az életüket vesztették a silókban: benn ragadtak, amikor a gabona, kukorica vagy cukor besüllyedt a lábuk alatt, és lassan megfulladtak. Lecsukta a fedelet, és erősen bezárta.

Majd lenyúlt a fémlétra legfelső fokára, és hozzáerősítette a mágneses kapcsot, amit Wylantől kapott. Úgy tűnt, jó erősen odatapadt. Egy gomb megnyomásával kiszabadult két mágneses vezetőhuzal, és halk csengéssel a silóra tapadt. Inej kivett egy íjpuskát és egy súlyos drótkötelet a táskájából, majd a drót egyik végét átfűzte a kapcson, biztonságosan megkötötte, aztán felerősítette a vezetőhuzalokat. A drótkötél másik fele egy mágneses kapocshoz csatlakozott, amit az íjpuskába töltött. Meghúzta a ravaszt. Az első lövés célt tévesztett, és vissza kellett csavarnia a drótot. A második lövés egy létrafokot talált el. Ám a harmadik lövéssel eltalálta a következő silót. Korábban is használtak hasonló felszerelést, de sohasem ekkora távolságon vagy ilyen magasban. Nem számított. A távolság, a veszély átalakul a drótkötélen, ahogyan ő is. A kötélen senkinek sem tartozott semmivel, nem volt múltja vagy jelene, az ég és a föld között lebegett.

Eljött az idő. A trapézt meg lehet tanulni, a drótkötélre azonban születni kell.

Inej édesanyja azt mesélte, hogy a tehetséges kötéltáncosok a Levegő Népének leszármazottai, valaha szárnyuk volt, és ezt a szárnyat a megfelelő megvilágításban még mindig meg lehet pillantani azokon az embereken, akikkel kegyesek voltak. Ezután Inej állandóan a hátát nézegette a tükörben, és az árnyékát fürkészte, hátha megpillantja saját szárnyát, nem véve tudomást unokatestvérei nevetéséről.

Amikor apja belefáradt az állandó nyaggatásába, megengedte, hogy elkezdjen mezítláb, alacsony kötélen gyakorolni, így megérezze, milyen előre-hátra sétálni, és középen tartani az egyensúlyt. Inej halálra unta magát, de kötelességtudóan végigcsinálta a gyakorlatokat minden egyes nap, tesztelte az erejét, kipróbálta a bőrcipőt, amellyel a keményebb, kevésbé barátságos drótkötélen is talált fogást. Amikor az apja nem figyelt, átment kézenállásba, és mire visszafordult, ebben a pozícióban haladt tovább a kötélen. Édesapja beleegyezett, hogy kipróbálhasson egy igazi drótkötelet, amit immár pár centivel magasabbra emeltek, és Inej mindig újabb trükköket tanult: megtanult cigánykereket hányni, szaltózni és vizeskorsóval egyensúlyozni a fején. Megismerkedett a vékony, rugalmas rúddal, aminek a segítségével nagyobb magasságokban is megőrizheti az egyensúlyát.

Egyik délután nagybátyja és unokatestvérei egy új mutatványon dolgoztak. Az volt a terv, hogy Hanzi talicskában tolja át Ashát a drótkötélen. Meleg nap volt, ezért úgy döntöttek, hogy ebédszünetben úsznak egyet a folyóban. Inej, aki egyedül maradt a csendes táborban, felmászott az egyik póznára, amit felállítottak. Ügyelt rá, hogy háttal legyen a napnak, így világosan láthassa a kötelet.

A magasban a világ önmaga tükörképévé vált, alakzatai eltörpültek, árnyai megnyúltak, formái ismerősek voltak, mégis bizonytalanok, és Inej rátette balettcipős lábát a drótkötélre, majd hirtelen elbizonytalanodott. Habár hetek óta félelem nélkül ment végig ugyanilyen vastag kötélen, ez most sokkal vékonyabbnak tűnt, mintha ebben a tükörképvilágban más szabályoknak engedelmeskedne. Amikor bekopog a félelem, valami biztosan történni fog.

Inej mély levegőt vett, medencéjét maga alá forgatta, és kilépett a kötélre. Alatta a fű hullámzó tengernek tűnt. Érezte, hogy testsúlya megbillen és balra dől, érezte, hogy húzza a föld, és a gravitáció készen áll, hogy egyesítse a lenti árnyékkal.

Izmai megfeszültek, behajlította a térdét, és elmúlt a pillanat, majd csak ő maradt, és a kötél. Már félúton járt, amikor észrevette, hogy nézik. Kitágította a látókörét, de megtartotta a fókuszt. Inej sohasem felejti el, milyen arcot vágott apja, amikor visszatért a folyóról a nagybátyjával és unokatestvéreivel. Fejét hátraszegte, szája tátva maradt, és anyja is kijött a kocsiból, és szívére szorította a kezét. Meg sem mukkantak, nehogy kibillentsék a koncentrációból. Ők voltak az első közönsége, akik megnémultak félelmükben, ami számára tömjénezésnek tetszett.

Miután lemászott, anyja egy óráig ölelgette és felváltva kiabált vele. Apja komoly maradt, de Inej észrevette, milyen büszke a tekintete, unokatestvérei pedig milyen nehezteléssel teli csodálattal néznek rá.

Később az egyikük félrehívta, és megkérdezte:

– Hogy tudsz ilyen bátran sétálni a kötélen?

– Ez csak séta – felelte vállat rándítva.

Ez azonban nem volt igaz. Többet jelentett egyszerű sétánál. Amikor mások sétáltak a kötélen, küzdöttek vele: a széllel, a magassággal, a távolsággal. Amikor azonban Inej lépkedett a drótkötélen, teljesen elemében volt. Érezte a lejtését és a húzását. A kötél egy bolygó volt, Inej pedig a holdja. Rejlett benne egy olyan könnyedség, amit a trapézon nem érzett, ahol magával ragadta a lendület. Imádta a nyugalmat, amit a drótkötél nyújtott, és ezt senki más nem értette rajta kívül.

Csak egyszer esett le, azért is a hálót hibáztatta. Azért szerelték fel, mert Hanzi bevett egy egykerekű biciklit a mutatványába. Az egyik pillanatban Inej még a kötélen volt, a másikban már nem. Alig volt ideje felfogni, mi történik, mielőtt a hálóban landolt, majd onnan a földre pattant. Némileg meglepődött, milyen kemény a föld, hogy nem lágyul meg vagy hajlik be az ő kedvéért. Két bordája eltört, és egy lúdtojás nagyságú púp nőtt a fejére.

– Jó jel, hogy ilyen nagy – motyogta apja. – Azt jelenti, hogy az agyában nincs vér.

Amint Inej megszabadult a kötéseitől, azonnal visszatért a drótkötélre. Soha többé nem dolgozott hálóval. Tudta, hogy gondatlanná teszi. Most azonban, amint lenézett, beismerte, hogy jól jött volna egy kis bizonyosság. A holdfény megvilágította a lenti macskakövet, amitől úgy festett, mintha valami egzotikus gyümölcs fekete magjai lennének. Az őrhely mögé rejtett háló azonban felesleges, ha csak Nyina tartja, és Kaz eredeti tervével ellentétben az új tervben nem szerepelt, hogy egy jól látható alak hálót tart. Így Inej úgy sétál végig a kötélen, ahogyan mindig is: semmi sem fogja meg, ha leesik, és láthatatlan szárnya tartja a magasban.

Inej kicsúsztatta az egyensúlyozó rudat mellényének hurkából, és egy kattanással kinyitotta a teljes hosszára. Felmérte súlyát a kezében, és kinyújtóztatta lábujját a balettcipőben. Bőrcipő volt, a Zirkoa Cirkuszból lopták az ő kérésére. Sima talpa nem tapadt annyira, mint szeretett gumitalpú cipője, de ebben könnyebb volt elindulni.

Nyina végre jelzett: röviden felvillant a zöld fény.

Inej rálépett a kötélre. A szél azonnal belekapott, mire nagy levegőt vett. Érezte a szellő kitartó húzását, és a rugalmas rudat használta, hogy alacsonyabbra helyezze súlypontját.

Térdét egyszer behajlította. Szerencsére a kötél szilárdan tartott. Rendületlenül haladt, és talpa alatt érezte a kötél keménységét. A drótkötél minden egyes lépésnél behajlott kissé, mintha szeretne megszabadulni az őt markoló lábujjaktól.

A levegő melegnek tetszett. Cukor- és melaszillata volt. Inej kapucnija lecsúszott, és érezte, hogy néhány hajszál kiszabadul a fonataiból, és megcsiklandozza az arcát. A kötélre fókuszált, a gyerekként megtapasztalt rokonságérzésre, mintha a drótkötél is annyira ragaszkodna hozzá, amennyire ő ragaszkodik a kötélhez, és befogadná ebbe a tükörképvilágba, erre a titkos helyre, amit egyedül Inej ismer. Pár pillanat alatt elérte a csendes siló tetejét.

Rálépett, összecsukta az egyensúlyozó rudat, és visszatette hevederébe. Ivott egy korty vizet a zsebében lapuló flaskából, és egy pillanatra kinyújtóztatta tagjait. Kinyitotta a fedelet, és bedobta a zsizsiket. Megint hallotta a sistergést, és orrát betöltötte az égett cukor illata. Ez alkalommal erősebb volt, akár egy édes és sűrű parfümfelhő.

Hirtelen újra a Vadaskertben találta magát, és egy erős, parancsoló kéz markolta a csuklóját. Inej kifejlesztette a képességet, hogy előre lássa, amikor egy emlék megrohanja, és fel tudjon készülni rá, de ez alkalommal nem állt készen. Ez az emlék erőteljesebb hatást gyakorolt rá, mint a szél a drótkötélen, és elméje elkalandozott. Habár a vaníliaszag volt a legerősebb, a fokhagymát is kiérezte. A selyem úgy csúszkált a bőrén, mintha ágya egy élőlény lenne.

Inej nem emlékezett mindenre. Amint a Vadaskertben töltött éjszakák összemosódtak, egyre inkább érzéketlenné tudott válni, és el tudott tűnni, így szinte nem is érdekelte, mit tesznek a testtel, amit hátrahagyott. Kiderült, hogy a férfiak, akik odamennek, sohasem vizsgálják meg közelebbről a dolgokat, sohasem tesznek fel sok kérdést. Illúziót akartak, és mindent hajlandóak voltak figyelmen kívül hagyni, hogy fenntartsák a látszatot. A könnyek persze meg voltak tiltva. Tante Heleen először pálcával, majd bottal verte, majd addig szorította a torkát, míg el nem ájult. Legközelebb Inej félelme nagyobb volt, mint a bánata.

Inej megtanult mosolyogni, suttogni, kidomborítani a mellkasát, és olyan hangokat kiadni, amiket Tante Heleen ügyfelei elvártak. Még mindig sírt, de könnyek nélkül. Könnyei kitöltötték benne az űrt, a szomorúság kútját, amibe minden éjjel alámerült, akárcsak egy kő. A Vadaskert az egyik legdrágább bordélyház volt a Hordóban, de az ügyfelek nem voltak kedvesebbek, mint akik a filléres házakat és a sikátorokban dolgozó lányokat látogatták. Ha egy férfi ennyi pénzt költ, mondta a kaeli lány, Caera, abban a hitben él, hogy bármit megtehet, amit csak akar.

Jöttek fiatal és öreg, jóképű és csúnya férfiak is. Volt egy férfi, aki üvöltött és megverte, amikor nem tudott teljesíteni. Egy másik úgy akart tenni, mintha a nászéjszakájuk lenne, és azt kellett mondania neki, hogy szereti. Az egyiknek olyan éles foga volt, mint egy macskának, és véresre harapdálta a mellét. Tante Heleen kifizettette vele a véres lepedőt és azokat a napokat, amíg Inej nem tudta teljesíteni a szerződését. De nem ő volt a legrosszabb. A legrosszabb az a ravkai férfi volt, aki a szalonban választotta ki, a férfi, aki vaníliaszagot árasztott. Amikor visszaértek Inej szobájába, amit lila selyem díszített, és tömjénillat töltött be, a férfi megszólalt:

– Egyszer már találkoztunk.

Inej felnevetett, hiszen azt gondolta, hogy ez is a szerepjáték része, és töltött neki bort egy aranykancsóból.

– Nem hiszem.

– Évekkel ezelőtt történt, egy Karjeva melletti karneválon.

A bor kilöttyent a pohárból.

– Biztosan összekever valakivel.

– Nem – tiltakozott a férfi, mohón, mint egy kisfiú. – Biztos vagyok benne. Láttam a családod előadását. Kimenőn voltam a katonaságból. Nem lehettél több tízévesnél, csenevész egy kislány voltál, de félelem nélkül mentél végig a drótkötélen. Rózsákkal díszített hajpántot viseltél. Egyszer aztán megbotlottál. Elveszítetted az egyensúlyodat, a hajdíszedből pedig elkezdtek hullani a szirmok, és egyre csak hullottak. – Ujjával úgy csinált, mintha esne a hó. – A nézőknek tátva maradt a szája, ahogy nekem is. Másnap este is elmentem megnézni, és ugyanaz történt. Habár tudtam, hogy a mutatvány része, éreztem, hogy felgyorsul a szívem, amíg vissza nem nyerted az egyensúlyodat.

Inej próbálta megállítani keze remegését. A rózsafejdísz anyja ötlete volt. „Úgy szaladsz azon a kötélen, meja, mintha a világ legkönnyebb dolga lenne. El fogják hinni, hogy veszélyben vagy, még ha nem is igaz.”

Ez volt Inej legrosszabb éjszakája a Vadaskertben, mert amikor a vaníliaszagú férfi elkezdte a nyakát csókolni és kihámozni a selyemruhájából, nem tudta maga mögött hagyni a testét. Ez az emlék valahogyan összekötötte a múltját és a jelenét, és odaszögezte a férfi alá. Sírt, de úgy tűnt, az ügyfél nem bánja.

Inej hallotta a cukor sistergését, amint a zsizsikek munkához láttak. Arra kényszerítette magát, hogy a hangra összpontosítson, és mély levegőt vegyen a torkát szorító gombóc ellenére is.

„Páncél nélkül leszek a tiéd.” Ezek voltak a szavai, amiket Kaznak mondott a Ferolind fedélzetén. Kétségbeesetten szeretett volna egy jelet, hogy a fiú megnyílik neki, hogy többek lesznek egymásnak, mint két óvatos teremtés, akiket a világgal szembeni bizalmatlanságuk köt össze. De mi történt volna, ha aznap éjjel beszél? Ha önkéntesen felajánlja neki szíve egy részét? Mi lett volna, ha odamegy hozzá, leteszi a kesztyűjét, magához vonja, és szájon csókolja? Vajon Inej közelebb húzta volna? Visszacsókolja? Vajon önmaga tudott volna maradni egy ilyen pillanatban, vagy otthagyja a testét, és eltűnik? Vajon csak egy báb maradt volna a fiú kezében, egy lány, aki soha többé nem lehet teljes egész?

Nem számított. Kaz nem beszélt, és talán így volt a legjobb mindkettőjüknek. Ép fegyverzettel folytathatják az életüket. Inej elhajózik, Kaznak pedig megmarad a városa.

A lány becsukta a fedelet, és mélyen beszívta a szénszagú levegőt, majd a tönkretett cukor édes illatát érezve köhögés tört rá. Azután egyszeriben megingott, amikor érezte, ahogyan egy kéz megragadja a tarkóját, és előretaszítja.

Érezte, hogy elveszíti az egyensúlyát, majd beszippantja a siló tátongó szája.

18. Kaz

Korántsem volt olyan nehéz bejutni a házba, mint kellett volna, ami miatt Kaz kényelmetlenül érezte magát. Talán túl sokra tartja Van Ecket? Úgy gondolkozik, mint egy kereskedő, emlékeztette magát Kaz, miközben karja alá vette a botját, és leereszkedett egy csatornában. Még mindig azt hiszi, hogy a pénze megvédi.

A legkönnyebb bejutási pontok a ház felső emeletének ablakai voltak, amikhez csupán a tetőről lehetett hozzáférni. Wylan nem akart sem mászni, sem leereszkedni, így Kaz ment előre, hogy beengedje az egyik alacsonyabb emeleten.

– Két jó lába van, és így is kötélhágcsó kell neki – motyogta Kaz, és nem vett tudomást a lábába nyilalló fájdalomról, ami mintha a helyeslését fejezte volna ki.

Nem örült neki, hogy megint Wylannel kell dolgoznia, de ha meglepetés éri őket, jól fog jönni, hogy a fiú ismeri a házat és apja szokásait, és ő tudta a legügyesebben kezelni az aranysavat. Kaz Inejre gondolt, ahogyan a Barter-templom tetején guggol, és a város fényei alattuk csillognak. Én ebben vagyok jó, úgyhogy hadd végezzem a munkámat! Jó. Mindenki végezheti a munkáját. Nyina teljesíti a küldetés rá eső részét, Inej pedig elég biztosnak tűnt, hogy végig tud menni a kötélen rövid pihenőkkel és háló nélkül is. Elárulta volna, ha fél? Meghatott téged valaha is az ilyesmi?

Kaz elhessegette a gondolatot. Ha Inej nem kételkedik a képességeiben, neki sem kellene. Ráadásul, ha valóban szükséges az a pecsét Nyina drágalátos menekültjeinek, inkább a saját problémájával kell törődnie.

Szerencsére Van Eck biztonsági rendszere nem jelentett problémát. Inej felderítette, hogy Schuyler-zárak vannak felszerelve. Ördöngös szerkezetek voltak, de ha az ember egyet már feltört, mindet feltörte. Kaz összebarátkozott egy klokstraati lakatossal, aki meg volt győződve, hogy Kaz egy gazdag kereskedő fia, aki odáig van értékes tubákosszelence-gyűjteményétől. Ennek következtében Kaz mindig első kézből értesült, hogyan próbálják biztos helyen tartani a ketterdami gazdagok a vagyonukat. Kaz egyszer hallotta Hubrecht Mohrent, Pijl mestertolvaját a minőségi zárak szépségeiről rögtönözni, amikor berúgott a barna sörtől a Varjú Klubban.

– A zár olyan, mint a nő – magyarázta zavaros hangon. – El kell csábítani, hogy elárulja a titkát. – Per Haskell egyik régi cimborája volt, aki örömmel beszélt a régi szép időkről és a nagy bunyókról, főleg, ha így elkerülhette a munkát. Ezek a vén csavargók mindig ilyen bölcsességeket hangoztattak. Persze, a zár olyan, mint a nő. És olyan, mint a férfi vagy bármi más: ha az ember meg akarja érteni, szét kell szedni, hogy megnézze, hogyan működik. Ha azonban profivá akart válni, összeszerelni is meg kellett tanulnia.

Az ablakzár megnyugtató kattanással kinyílt. Kaz kinyitotta az ablakszárnyat, és bemászott. A Van Eck házának legfelső emeletén elhelyezkedő apró szobák a szolgálóké voltak, de jelenleg a teljes személyzet odalent volt, hogy gondoskodjanak Van Eck vendégeiről. A Kerchi Kereskedőtanács néhány leggazdagabb tagja a földszinti ebédlőben tömte a hasát, és valószínűleg Van Eck szomorú meséjét hallgatták, hogyan rabolták el a fiát, és mennyire sajnálkozik a Hordót uraló bandák miatt.

Kaz kinyitotta az ajtót, és csendben odaosont a lépcsőhöz, majd óvatosan lement az első emeletre. Ismerte Van Eck házát, mivel Inejjel már elemelték belőle a DeKappel-festményt, és mindig szeretett visszatérni egy olyan házba vagy üzletbe, amit korábban már meglátogatott. Nem csak azért, mert már ismerte. Olyan volt, mintha visszatérésével magának követelné a helyet. Ismerjük egymás titkait, suttogta ilyenkor a ház. Üdv újra itt.

Egy őr állt a szőnyeggel borított folyosó végén egy ajtó előtt, amiről Kaz tudta, hogy Alys szobájába vezet. Kaz ránézett az órájára, és a folyosó végén lévő ablakból kattanás hallatszott, és felvillant valami. Wylan legalább pontos. Az őr elment megnézni, mi csapta a zajt, és Kaz elindult a folyosón a másik irányba.

Beosont Wylan régi szobájába, amit most gyerekszobának rendeztek be. Az utcáról beszűrődő fényben látta, hogy a falat egy kidolgozott, tengeri tájat ábrázoló falfestmény borítja. A bölcső olyan volt, mint egy apró vitorlás hajó, még zászló és kormánykerék is volt rajta. Van Eck tényleg nagyon beleéli magát, hogy új örököse születik.

Kaz megbütykölte a gyerekszoba ablakának zárját, kinyitotta, majd odaerősítette a kötélhágcsót, és várt. Egy tompa puffanást hallott, mire összerezzent. Wylan szemmel láthatóan átjutott a kerítésfalon. Remélhetőleg nem törte össze az aranysavtartókat, és nem égetett lyukat magában és a rózsabokrokban. Egy pillanattal később Kaz lihegést hallott, és Wylan befordult a sarkon. Úgy rohant, akár egy megijesztett lúd. Amikor az ablak alá ért, gondosan magára erősítette a hátizsákját, és felmászott a kötélhágcsón, ami vadul lengedezett jobbra-balra a nyomában. Kaz besegítette az ablakon, majd felhúzta a kötelet, és becsukta az ablaktáblát. Ugyanitt fognak kijutni.

Wylan elkerekedett szemmel nézett szét a gyerekszobában, majd egyszerűen megrázta a fejét. Kaz ellenőrizte a folyosót. Az őr visszaért a helyére Alys ajtaja elé.

– Nos? – suttogta Kaz Wylannek.

– Lassan ég a kanóc – mondta Wylan. – Pontatlan az időzítés.

Csak teltek a másodpercek. Végül még egy pukkanás hallatszott. Az őr visszament az ablakhoz, és Kaz intett Wylannek, hogy kövesse a folyosón. Kaz gyorsan kinyitotta Van Eck dolgozószobájának zárját, és pár pillanat múlva már bent is voltak.

Amikor Kaz betört a házba, hogy ellopja a DeKappel-festményt, meglepődött az iroda pazar díszítésén. A kereskedők puritánságára számított, de a fabútorok gazdagon voltak díszítve babérlevélfüzérekkel, a szék akkora volt, akár egy trón, vörös bársony borította, és egy széles, fényes íróasztal fölé tornyosult.

– A festmény mögött – suttogta Wylan, és a család egyik ősét ábrázoló képre mutatott.

– Ez szent vérvonalad melyik tagja akar lenni?

– Martin Van Eck, az ükapám. Hajóskapitány volt, ő volt az első, aki kikötött Eames Chinen, és felhajózott a folyón. Egy rakat fűszerrel tért haza, és a nyereségből vett egy második hajót, legalábbis apám ezt mondta. Így jött létre a Van Eck-vagyon.

– És mi vetünk véget neki. – Kaz megrázott egy csontlámpát, és a zöld fény betöltötte a szobát. – Eléggé hasonlít rád – mondta, miközben a sovány arcot, a magas homlokot és a komoly, kék szempárt bámulta.

Wylan megvonta a vállát.

– A vörös hajat kivéve mindenben az apámra ütöttem. És az ő apjára és az összes Van Eckre. Legalábbis mostanáig.

Megfogták a festmény két oldalát, és leemelték a falról.

– Odanézzenek! – duruzsolta Kaz, amint megpillantották Van Eck széfjét. A széf nem is volt jó szó rá. Inkább egy erőd volt, egy falba vájt acélajtó, amit még több acéllal erősítettek meg. A zár kerchi gyártmány volt, de Kaz még sohasem látott ilyet: egy sor retesz, amiket mindennap át lehet állítani egy találomra kiválasztott számkombinációval. Lehetetlen feltörni kevesebb mint egy óra alatt. Ha azonban nem lehet kinyitni egy ajtót, újat kell csinálni.

A földszintről kiabálás hallatszott. A kereskedők veszekedtek valamin. Kaz örömmel belehallgatott volna a vitába.

– Gyerünk! – mondta. – Ketyeg az óra.

Wylan kivett két üveget a táskájából. Önmagukban nem voltak jók sok mindenre, de ha Wylannek igaza van, a kettő vegyülete mindent átéget, kivéve a balzaüveg tartót.

Wylan mély levegőt vett, és messzire tartotta az üvegeket magától.

– Ne gyere közel! – figyelmeztette Kazt, és összeöntötte a két üvegcse tartalmát. Semmi sem történt.

– Nos? – kérdezte Kaz.

– Utat kérek.

Wylan elővett egy balzaüveg pipettát, és kivett vele egy kis folyadékot, majd rácsöpögtette az acélajtóra. A fém azonnal olvadni kezdett, és sistergő hangot adott ki, ami túlzottan hangosnak tűnt a kis szobához. A levegőt szúrós fémszag töltötte be, és Kaz és Wylan eltakarták az arcukat az ingujjukkal.

– Mekkora zűr egy apró üvegcsében! – csodálkozott Kaz.

Wylan kitartóan dolgozott, és gondosan felvitte az aranysavat az acél széfajtóra, amin egyre nagyobb lyuk tátongott.

– Siess! – utasította Kaz, aki az óráját figyelte.

– Ha egy csepp is kilöttyen, átégeti a padlót, és apám vacsoravendégein landol.

– Akkor csak nyugodtan!

A sav gyorsan marni kezdte a fémet, és fokozatosan elvékonyította. Remélhetőleg nem égeti nagyon tovább a falat, miután elmentek. Kaz nem bánta volna, ha a dolgozószoba rádől Van Eck és a vendégei fejére, de előtte el kellett végezni a munkájukat.

Úgy tűnt, végtelen hosszú ideje várakoznak, mire a lyuk akkora lett, hogy be lehetett nyúlni. Kaz bedugta a csontlámpát, és megpillantottak egy főkönyvet, egy halom krugét és egy kis bársonyzacskót. Kaz kivette a zacskót a széfből, és összerezzent, amikor karja hozzáért a lyuk széléhez. Az acél még forró volt, és megperzselte.

A zacskó tartalmát bőrkesztyűs tenyerébe rázta: egy hatalmas aranygyűrű volt, amibe egy vörös babérlevelet és Van Eck kezdőbetűit vésték.

Kaz zsebre tette a gyűrűt, majd megragadott pár köteg krugét, és odaadta Wylannek.

Kaz majdnem elnevette magát Wylan arckifejezésén.

– Csak nem zavar, kereskedőporonty?

– Nem jó érzés lopni.

– Mindazok után, amit tett?

– Igen.

– Ennyit az igazságérzetről. Ugye tudod, hogy a te pénzedet lopjuk el?

– Jesper is ezt mondta, de apám biztosan kivett a végrendeletéből, miután Alys teherbe esett.

– Ez még nem azt jelenti, hogy ne téged illetne.

– Nem akarom, hogy az enyém legyen. De azt se, hogy az övé.

– Micsoda luxus hátat fordítani a luxusnak. – Kaz zsebre tette a krugét.

– Hogyan vezetnék én egy birodalmat? – mondta Wylan, és behajította a füstölgő pipettát a széfbe. – Még egy főkönyvet vagy egy fuvarlevelet sem tudok elolvasni. Nem tudok megírni egy rendelést. Apám sok mindenben téved, de ebben igaza van. Nevetség tárgya lennék.

– Fizethetnél valakit, hogy csinálja meg helyetted.

– Te megtennéd? – kérdezte Wylan felemelt állal. – Rábíznád valakire ezt a tudást, ezt a titkot, amellyel elpusztíthat?

Igen, gondolta Kaz habozás nélkül. Egy emberben megbízom. Akiről tudom, hogy sohasem használná a gyengeségemet ellenem.

Gyorsan átlapozta a főkönyvet.

– Szerinted amikor az emberek azt látják, hogy egy kripli sétál az utcán botra támaszkodva, mit éreznek? – Wylan elfordította a tekintetét. Az emberek mindig ezt csinálták, amikor Kaz a sántaságáról beszélt, mintha nem tudná, hiányossága mivé teszi őt, vagy a világ hogyan látja miatta. – Szánalmat. És szerinted mit gondolnak, amikor engem látnak közeledni?

Wylan szája szögletében apró mosoly jelent meg.

– Inkább átmennek a túloldalra.

Kaz visszahajította a főkönyvet a széfbe.

– Nem vagy gyenge, csak mert nem tudsz olvasni. Azért vagy gyenge, mert félsz, hogy az emberek annak látnak. Hagyod, hogy a szégyenérzet döntse el, ki vagy. Segíts a festménnyel!

Visszatették a képet a széfen tátongó lyukra. Martin Van Eck megrökönyödve nézett le rájuk.

– Gondolj csak bele, Wylan! – mondta Kaz, miközben megigazította a keretet. – Szégyen van a zsebemben, a szégyen miatt van tele a Hordó olyan bolondokkal, akik hajlandók álarcot ölteni, hogy megkapják, amit akarnak, úgy, hogy senki se tudja meg. Mindenféle fájdalmat el tudunk viselni. Csak a szégyen emészti fel egészben az embert.

– Bölcs szavak – szólalt meg egy hang a sarokból.

Kaz és Wylan mindketten megfordultak. Felkapcsolták a lámpákat, fény öntötte el a szobát, és egy alak jelent meg a szemközti fal mélyedéséből, ami egy perccel ezelőtt még nem volt ott. Pekka Rollins, önelégült vigyorral a vörös képén, egy csoport Tízes Oroszlánnal körülvéve, akiknek mind pisztoly, ólombot és fejszevég volt a kezükben.

– Kaz Brekker – gúnyolódott Rollins. – A filozófus szélhámos.

19. Matthias

– Fedezékbe! – kiáltott Matthias Kuvejre. A shu fiú azon nyomban a földre vetette magát. Újabb puskaropogás hasított a levegőbe, szilánkokra zúzva egy másik ólomüveg ablakot.

– Vagy egy rakás puskagolyót akarnak elvesztegetni, vagy ezek figyelmeztető lövések voltak – találgatott Jesper mélyen lekuporodva. Matthias a kripta túlsó oldalához lopakodott, és kilesett egy vékony repedésen.

– Körbevettek minket – állapította meg. A Fekete Fátyol-sziget sírjai között bóklászó fickók nagyon messze álltak a stadwatch őreitől, akikre Matthias számított. A lámpások és fáklyák libegő fényében kasmírmintákat, csíkos mellényeket és kockás kabátokat pillantott meg. A Hordó hírhedt egyenruháját. Hasonlóan szedett-vedett fegyvereket tartottak a kezükben: puskát, karhosszúságú kést vagy éppen fadorongot.

– Nem tudom kivenni a tetoválásukat – suttogta Jesper. – De meglehetősen biztosra veszem, hogy az ott Doughty az első sorban.

Doughty. Matthias az emlékezetében kutatott, azután eszébe jutott a fickó, aki Pekka Rollinshoz kísérte őket, amikor Kaz kölcsönt akart felvenni.

– Tízes Oroszlánok.

– Méghozzá nem is kevesen.

– Mit akarhatnak? – kérdezte Kuvej reszkető hangon.

Matthias nevetést és kiabálást hallott, míg a hangok mögött megütötte fülét a katonák halk, lázasan zsibongó zsivaja, ami olyankor szokott kitörni, amikor tudják, hogy előnyben vannak, amikor megszimatolják a vérontás ígéretét.

Üdvrivalgás tört fel a tömeg soraiból, amint egy Tízes Oroszlán előrerohant, és a kripta irányába hajított valamit. Berepült az egyik törött ablakon, és nagy robajjal a földön landolt. Zöld színű gáz tört elő az oldalain.

Matthias felkapott egy lópokrócot a padlóról, majd rádobta a tartálydobozra. Visszahajította az ablakon keresztül, miközben újabb puskaropogás hasított a levegőbe. Égett a szeme, könnyek patakzottak végig az arcán.

Egyre erősödött a zsibongás. A Tízes Oroszlánok előretörtek.

Jesper elsütötte a fegyverét, mire a támadók egyike elesett, fáklyája kialudt a nedves talajon. Jesper újra és újra tüzelt, egyetlenegyszer sem tévesztett célt, és a lövései nyomán sorra fűbe haraptak a Tízes Oroszlánok. Soraik szétzilálódtak, kétségbeesetten igyekeztek fedezékbe jutni.

– Csak szép sorjában, fiúk! – dörmögte Jesper baljósan.

– Bújjatok elő! – ordította Doughty az egyik sír mögül. – Nem lőhettek le mindnyájunkat!

– Egy szavadat sem hallom – kiáltotta Jesper. – Gyere közelebb!

– Összetörtük a csónakjaitokat. Kizárólag velünk hagyhatjátok el a szigetet. Úgyhogy gyertek szépszerével, különben csak a fejeteket visszük magunkkal a Hordóba.

– Vigyázzatok! – szólt Matthias. Doughty elterelte a figyelmüket. Egy újabb tartálydoboz tört keresztül az ablaküvegen, majd még egy követte. – A katakombákba! – ordította Matthias, majd a kripta túlsó végébe rohantak, befurakodtak a szűk járatba, és bezárták maguk mögött az ajtót. Jesper letépte magáról az ingét, majd betömte az ajtó és a padló közötti résbe.

A folyosón majdnem teljes sötétség uralkodott.

Egy pillanatig csupán a saját köhögésük és a ziháló lélegzetük hallatszott, ahogy igyekeztek megszabadulni a tüdejüket fojtogató gáztól.

Azután Jesper előhúzott egy csontlámpást, mire arcukat kísérteties, zöld fény ragyogta be.

– Hogy a pokolba találtak ránk? – kérdezte kifulladva.

– Nem számít – felelte Matthias. Nem volt idejük azon töprengeni, vajon hogyan lepleződhetett le a Fekete Fátyol-sziget. Csupán annyit tudott, hogy ha Pekka Rollins rájuk küldte a bandáját, Nyina élete is veszélyben foroghat. – Milyen muníciónk maradt?

– Wylan hagyott nekünk egy csomó bíborszínű bombát arra az esetre, ha netán összetűzésbe keverednénk a shu katonákkal, és nekem is van még néhány villanóbombám. Kuvej?

– Nekem semmim sincs – válaszolta a fiú.

– Nálad van az átkozott utazótáskád – mordult rá Jesper. – Nincs benne semmi használható?

Kuvej a melléhez szorította a táskát.

– Csak a jegyzeteim – válaszolta szipogva.

– Mi a helyzet Wylan munkájának maradékával? – kérdezte Matthias. Senki sem vette magának a fáradságot, hogy bármit is elpakoljon.

– Csak a Goedmed hídi tűzijátékhoz használt anyagok maradéka – felelte Jesper.

Odakintről izgatott kiáltások hallatszottak.

– Be fogják robbantani a kripta ajtaját – mondta Matthias. Ő maga is biztosan így járt volna el, amennyiben foglyokra vadászik, nem pedig áldozatokra, bár meg volt győződve róla, hogy a Tízes Oroszlánok egyedül Kuvejt akarják élve elfogni.

– Legalább harminc kemény legény tobzódik odakinn, akiknek mind a bőrünkre fáj a foga – állapította meg Jesper. – A kriptából csak egy út vezet kifelé, és egy átkozott szigeten vagyunk. Nekünk befellegzett!

– Talán mégsem – vetette ellen Matthias a csontlámpa kísérteties zöld fényébe bámulva. Nem volt olyan csűrcsavaros az észjárása, mint Kaznak, ugyanakkor hadseregben nevelkedett. Lehet még valamiféle kiút ebből a kutyaszorítóból.

– Megőrültél? A Tízes Oroszlánok biztosan tudják, milyen túlerőben vannak.

– Valóban – bólintott Matthias. – Azt viszont nem sejtik, hogy ketten közülünk grisák. – Hiszen abban a hitben voltak, hogy egy tudóst keresnek, nem egy pokolhívót, Jesper pedig már régóta titkolja a fabrikátori képességeit.

– Igen, két gyakorlatilag teljesen képzetlen grisa – válaszolta Jesper.

Hangos robbanás rázta meg a kripta falait, mire Matthias a többieknek tántorodott.

– Jönnek! – kiabálta Kuvej.

Nem közeledtek azonban lépések, odakintről pedig újabb kiáltások hallatszottak.

– Nem használtak elegendő töltetet – állapította meg Matthias. – Élve akarnak kézre keríteni, ezért óvatoskodnak. Még van egy esélyünk. Kuvej, mekkora hőt tudsz teremteni egy lángból?

– Fel tudom erősíteni a láng erejét, de nem sokáig vagyok képes fenntartani.

Matthias visszagondolt a repülő shu harcos testét nyaldosó bíborszínű lángokra. Kiolthatatlan tűzzel égtek. Wylan azt mondta, hogy forróbbak a hétköznapi lángoknál.

– Add ide az egyik bombát! – kérte Jespert. – Felrobbantom a katakomba hátulját.

– Miért?

– Mert így azt fogják hinni, hogy a másik oldalon akarunk utat törni – magyarázta Matthias, és közben a kőfolyosó legtávolabbi végébe helyezte a bombát.

– Biztos vagy benne, hogy nem fogsz minket is a levegőbe röpíteni?

– Nem – ismerte el Matthias. – De hacsak nem akad valamilyen briliáns ötleted…

– Nos…

– Szóba sem jöhet, hogy csak lőjünk le minél több embert, mielőtt fűbe harapnánk.

Jesper megrándította a vállát.

– Ebben az esetben, csak hajrá!

– Kuvej, amint a bomba felrobban, fuss a bejárathoz, ahogy csak a lábad bírja! A gáz mostanra biztosan szétoszlott, de azt akarom, hogy rohanj. Közvetlenül mögötted leszek, és fedezlek. Emlékszel a kriptára, amelyiken egy nagy, törött árbóc van?

– A jobb oldalon?

– Igen. Egyenesen abba az irányba indulj! Jesper, gyűjtsd be az összes port, amit Wylan hagyott, aztán csináld ugyanazt!

– Miért?

Matthias meggyújtotta a kanócot.

– Követheted az utasításaimat, vagy nyugodtan felteheted a kérdéseidet a Tízes Oroszlánoknak. Most pedig fedezékbe!

Mindkettőjüket a falhoz lökte, pajzsként védelmezve a testüket, amint mennydörgésszerű robaj harsant a folyosó végéből.

– Futás!

Kirontottak a katakomba ajtaján.

Matthias végig Kuvej vállán tartotta a kezét, és sürgetve terelte előre, miközben átrohantak a zöld gázfelhő maradványain.

– Ne feledd, haladj nyílegyenesen a törött árbóc felé! – Egy rúgással belökte a kripta ajtaját, és felhajított egy villanóbombát a levegőbe. Fehéren ragyogó gyémántszilánkokká robbant szét, Matthias pedig fedezékbe rohant a fák közé, és a sírokat kerülgetve lövéseket záporozott a Tízes Oroszlánokra.

A Tízes Oroszlánok puskaropogással válaszoltak, így Matthias lebukott egy mohával belepett kőhalom mögé. Figyelte, ahogyan Jesper is kirohan a kripta ajtaján, villódzó revolverrel, utat vágva a törött árbóc irányába. Matthias az utolsó villanóbombát is a levegőbe lódította, amint Jesper jobbra kanyarodott, majd hirtelen mennydörgésszerű puskaropogás rázta meg a levegőt.

A Tízes Oroszlánok megfeledkeztek minden fegyelemre tett ígéretről vagy megígért jutalomról, és eszeveszetten tüzeltek, ahogyan a puskacsöveken kifért. Valószínűleg parancsot kaphattak, hogy élve szállítsák le Kuvejt, ám attól még Hordó-patkányok voltak, nem képzett katonák.

Matthias hason fekve kúszott a temető porában.

– Senki sem sebesült meg? – kérdezte a többiektől, amint megérkezett a mauzóleum törött árbócához.

– Egy kissé kifulladtunk, de még lélegzünk – válaszolta Jesper. Kuvej egyetértően bólintott, bár egész testében reszketett. – Egyébként pompás terv. Mégis miért jobb ezen a helyen csapdába esve gubbasztani, mint a kriptában?

– Elhoztad Wylan porait?

– Ami maradt belőlük – felelte Jesper. Kiürítette a zsebeit, és előhalászott három zacskót.

Matthias találomra kiválasztott egyet.

– Képes vagy manipulálni ezt a port?

Jesper kényelmetlenül feszengett.

– Igen. Azt hiszem. Valami hasonlót csináltam a Jégudvarban is. Miért?

Miért? Miért? A drüskellék megbüntették volna az engedetlensége miatt.

– A Fekete Fátyol-szigetet állítólag kísértetek járják, igaz? Hát kísérteteket fogunk gyártani. – Matthias kilesett a mauzóleum sarka mögül. – Közelednek. Kövessétek az utasításaimat, és ne kérdezősködjetek tovább! Ez mindkettőtökre vonatkozik.

– Nem is csoda, hogy te és Kaz nem jöttök ki egymással – morogta Jesper.

Matthias a lehető legkevesebb körítéssel elmagyarázta, mi a szándéka most, és mit kell tenniük, amikor a sziget partjára érnek – amennyiben a terve beválik.

– Még sosem csináltam ilyesmit – mondta Kuvej.

Jesper bátorítón a fiúra kacsintott.

– Ez teszi izgalmassá.

– Készen állsz? – kérdezte Matthias.

Kinyitotta a csomagot. Jesper mindkét kezét felemelte, és a por könnyed felhőként felszállt. A levegőben lebegett, mintha megállt volna az idő. Jesper összpontosított, apró verejtékcseppek gyöngyöztek a homlokán, majd előrelökte a kezét. A felhő elvékonyodva a Tízes Oroszlánok feje fölé hömpölygött, azután zöld villanással felgyulladt az egyik fáklya lángjában.

A fáklyát tartó fickó körül állóknak hirtelen elakadt a lélegzetük.

– Kuvej! – szólt Matthias.

A shu fiú felemelte a kezét, mire a zöld színben ragyogó láng tűzkígyó módjára felkúszott a fáklyát tartó Tízes Oroszlán karjára. A fickó rémülten felüvöltött, elhajította a fáklyát, majd a földre vetve magát igyekezett kioltani a lángokat.

– Folytasd! – hangzott Matthias parancsa. Kuvej megfeszítette az ujjait, a zöld lángok azonban kialudtak.

– Sajnálom – szabadkozott Kuvej.

– Csinálj egy másikat! – követelte Matthias. Nem volt idő a finomkodásra.

Kuvej ismét előrenyújtotta a kezét, és a Tízes Oroszlánok egyik lámpása felrobbant, ezúttal sárga lángok örvényével. Kuvej riadtan hátraugrott, mintha nem állt volna szándékában ekkora erőt kifejteni.

– Összpontosíts! – sürgette Matthias.

Kuvej behajlította a csuklóját, mire a lámpás lángjai kígyózó ívben felemelkedtek.

– Hé! – szólt Jesper elismerően. – Nem is rossz. – Kinyitott egy újabb csomagot, és a levegőbe dobta a tartalmát, majd két karját előrelendítve Kuvej lángja felé küldte. A tekergő tűzcsóva mély, csillogó bíborszínt öltött. – Stroncium-klorid – mormolta a mesterlövész. – A kedvencem.

Kuvej megfeszítette az egyik öklét, mire újabb tűzcsóva csatlakozott a lámpás lángjához, majd még egy követte, és vaskos kígyó alakot öltve tekergőztek, vonaglottak Fekete Fátyol fölött, támadásra készen.

– Szellemek! – kiáltott fel a Tízes Oroszlánok egyike.

– Ne légy ostoba! – torkolta le egy társa.

Matthias figyelte az összevissza tekergő vörös tűzkígyót, és érezte, ahogyan fellángol szívében a régi rettegés. Megszokta Kuvej társaságát, annak idején mégis a pokolhívók tüze emésztette fel a családja faluját egy határvidéki összetűzés során. Valahogyan elfeledte, milyen hatalom lakozik a fiúban. Háború volt, emlékeztette magát. Ahogyan ez is az.

Sikerült elterelni a Tízes Oroszlánok figyelmét, de tudta jól, hogy nem tarthat sokáig.

– Terjeszd ki a tüzet a fák irányába – adta ki Matthias az újabb parancsot. Kuvej halk morgással szélesre tárta a karját. A zöld levelek egy ideig küzdöttek az emésztő lángok ellen, majd tüzet fogtak.

– Egy grisa van velük – kiáltotta Doughty. – Támadjátok oldalba őket!

– Irány a part! – szólt Matthias. – Most! – Hanyatt-homlok rohantak a sírkövek és a sérült kőszentek között. – Kuvej, készülj! A teljes erőbedobásodra szükségünk lesz.

Leszaladtak a parton, és bebukfenceztek a sekély vízbe. Matthias fogta a bíborszínű bombákat, majd szétzúzta őket a tönkrement hajók törzsén. Kígyózó, bíborszínű láng ölelte körül őket. Kísérteties, csaknem krémszerű hatást keltett. Matthias éppen elégszer hajózott a Fekete Fátyol-sziget környékén, hogy tudja, éppen a csatorna legsekélyebb részén lyukadtak ki, azon a hosszú homokpadon, ahol a hajók a legnagyobb eséllyel futnak zátonyra, de a túlsó part hihetetlenül távolinak tűnt.

– Kuvej! – parancsolt Matthias a shu fiúra, abban a reményben, hogy Kuvej elég erős, és képes véghez vinni a tervet, amit alig néhány másodperccel korábban vázolt fel neki. – Vágj utat!

Kuvej előretolta mindkét kezét, mire a lángok lecsaptak a vízre, hatalmas gőzfelhőt küldve az ég felé. Matthias először csupán egy gomolygó, fehér falat látott a szeme előtt. Kis idő múltán a gőz enyhén szétvált, majd sárban vergődő halakat és a csatorna fenekén bukdácsoló rákokat pillantott meg, miközben bíborszínű lángok nyaldosták a vizet mindkét oldalon.

– Magasztos szentek és drágalátos szamaraik! – ámuldozott Jesper. – Kuvej, sikerült!

Matthias visszafordult a sziget irányába, és tüzet nyitott a fák közé.

– Siessetek! – kiáltotta sürgetően. Futásnak eredtek egy úton, ami pár pillanattal korábban ott sem volt, eliramodva a csatorna túloldalára, egyenesen a remélhetőleg fedezéket nyújtó utcák és sikátorok felé. Természetellenes, tiltakozott egy hang a fejében. Nem, gondolta Matthias, csodálatos.

– Ugye tudod, hogy most vezetted harcba a saját kis grisa hadseregedet? – szólt Jesper, amint kikecmeregtek a sárból, és végigsiettek a sötétbe borult utcákon az Édes-zátony irányába.

Valóban. Kellemetlen gondolat. Jesperen és Kuvejen keresztül a grisák erejével vonult harcba. Matthias mégsem érezte magát mocskosnak vagy megbélyegzettnek. Eszébe jutott, mit mesélt Nyina a Jégudvar építményeiről: minden bizonnyal grisák erejével emelték őket, és nem Djel keze munkáját dicsérték. Na és mi van, ha mindkét feltételezés igaz? Mi van, ha Djel a grisákon keresztül hajtja végre az akaratát? Természetellenes. Egészen könnyedén jutott eszébe a szó, csupán így tudta félresöpörni, amit nem értett, így tudta Nyinát és a fajtáját az emberi lénynél kevesebbre értékelni. Ám mi van akkor, ha a drüskelléket vezérlő tisztesség és igazságosság valójában álszentség? Mi van akkor, ha nem is félelem vagy harag rejtőzik mögötte, hanem puszta irigység? Vajon mit jelent, amikor az ember minden erejével Djelt igyekszik követni, azután az istenség hatalmát mások képességeiben látja tükröződni, miközben pontosan tudja, hogy jómaga sohasem birtokolhatja azokat az adottságokat?

A drüskellék nem csupán Fjerdának tettek esküt, hanem az istenüknek is. Ha fel lehet nyitni a szemüket, hogy csodát lássanak a korábbi förtelmes utálatosság helyett, vajon mi más változhat még meg? Arra teremtettek, hogy megvédjelek. Kötelezettséggel tartozik az istenének, és kötelezettséggel tartozik Nyinának is. Talán a kettő ugyanaz. Mi van akkor, ha Djel keze korbácsolta fel a tengert a haragos vihar éjszakáján, amikor a drüskellehajó zátonyra futott, Matthias és Nyina sorsa pedig egybeforrott?

Matthias egy idegen város utcáin rohant, ismeretlen veszélyek felé, de most először csitult el lelkében a vihar, amióta Nyina szemébe pillantva a saját emberségét látta visszatükröződni a lány tekintetéből.

„Akkor találunk rá módot, hogy megváltoztassuk a gondolkodásukat – mondta a lány. – Mindnyájukét.” Megkeresi Nyinát. Túlélik ezt az éjszakát. Megszabadulnak ettől a nyirkos, törvénytelen várostól, azután… Nos, azután megváltoztatják a világot.

20. Inej

Inej körbefordult, kiszakítva magát a tarkóját szorító vasmarokból. Kétségbeesetten igyekezett megfékezni a zuhanását. Megvetette lábát a siló tetején, és egy rántással kiszabadította magát, elrugaszkodva az ajtónyílástól. Támadásra készen előrántotta hüvelyéből a késeit, markolatuk halálos súlyként simult a kezébe.

Képtelen volt felfogni, amit a saját szemével látott. Egy lány állt előtte a siló tetején, fényesen ragyogva, akár egy elefántcsontból és borostyánból faragott figura. Elefántcsont bőrrel szegett krémszínű tunikát és nadrágot viselt, arany hímzéssel. Gesztenyebarna haja drágakövekkel ékes vastag fonatban lógott a hátára. Magas és karcsú termetű volt, talán egy vagy két évvel lehetett idősebb Inejnél.

Inejnek először a kherguud harcosok jutottak az eszébe, akikkel Nyina és a többiek találkoztak a Nyugati Dongában, ez a lány azonban láthatóan nem volt shu származású.

– Üdv, Kísértet! – köszöntötte a lány.

– Ismerjük egymást?

– Dunyása vagyok, a Fehér Penge, Ahmrat Dzsen bölcsei, korunk legnagyobb orgyilkosai képeztek ki a harc művészetére.

– Nem hangzik ismerősen.

– Új vagyok a városban – ismerte el a lány –, de úgy hallottam, hogy te valóságos legendának számítasz ezeken a mocskos utcákon. Bevallom, azt hittem, hogy… Hogy magasabb vagy.

– Mi járatban vagy? – tette fel Inej a hagyományos kerchi üdvözlő kérdést, bár húszemeletnyi magasságban meglehetősen abszurdnak hatott.

Dunyása elmosolyodott. Begyakorolt gesztusnak tűnt, akárcsak az ügyfeleiket üdvözlő lányok mosolya a Vadaskert aranyozott szalonjában.

– Nyers üdvözlés egy nyers városban. – Ujjaival hanyagul az égbolt felé legyintett, egyetlen könnyed mozdulattal elismerve és elutasítva Ketterdamot. – A sors vezetett ide.

– Na és a sors fizet neked a fáradozásaidért? – kérdezte Inej, tetőtől talpig végigmérve a lányt. Ez az elefántcsont és borostyánszín teremtés nagy valószínűséggel nem csak azért kapaszkodott fel a silóra, hogy megismerkedjen vele. Amennyiben harcra kerülne a sor, Dunyása magassága előnyt jelentene számára, hiszen távolabbra volna képes elérni, ugyanakkor az egyensúlyát is könnyen befolyásolhatná. Vajon Van Eck küldte rá? Ha pedig igen, vajon Nyina nyomába is küldött valakit? Óvatosan vetett egy röpke pillantást a mélybe, de nem látott semmit a silók sötét árnyékában. – Kinek dolgozol?

Kések bukkantak fel Dunyása kezében, pengéjük fényesen megvillant.

– A mi munkánk halál – jelentette ki. – Ugyanakkor szent is.

Diadalmas fény ragyogott fel a tekintetében, valójában az élet első igazi szikrája, amit Inej megpillantott benne. Azután támadásba lendült.

Inej megdöbbent a lány gyorsasága láttán.

Dunyása úgy mozgott, akár a festett fény, mintha maga is éles penge volna, áthasítva a sötétséget, kései egyszerre sújtottak le, jobbra és balra. Inej teste válaszolt, ösztönösen hajolt el a fegyverek útjából, elhátrálva az ellenfelétől, tisztes távolságot tartva azonban a siló tetejének szélétől. Balra kerülve kicselezte a támadóját, majd elsuhant Dunyása mellett, és közben sikerült feléje döfnie.

Dunyása megperdült, és könnyedén kivédte a támadást, olyan súlytalannak látszott, akárcsak egy tó tükrén suhanó napsugár. Inej még sohasem találkozott olyannal, aki így harcolt, mintha valamiféle titkos zenére mozogna, ami csakis a saját fülének hallható.

– Talán félsz, Kísértet? – Inej érezte, ahogyan Dunyása kése felhasítja az ingujját. A penge égő korbácsként mart a testébe. Nem túl mély a seb, nyugtatgatta önmagát. Hacsak nem mérgezett a penge, persze. – Szerintem félsz. Márpedig ha féled a halált, nem lehetsz az igaz követe.

Megőrült ez a lány? Vagy csak szeret fecsegni? Inej hátraugrott, széles körben megkerülve a siló tetejét.

– Én félelem nélkül születtem – folytatta Dunyása derűs kacajjal. – A szüleim azt hitték, hogy vízbe fogok fulladni, mert csecsemőkoromban bemásztam a tengerbe, méghozzá nevetve.

– Talán inkább aggódtak, hogy halálra beszéled magad.

Dunyása újult elszántsággal tört előre, és Inej fejében felmerült a gyanú, hogy a lány csupán játszott vele az első agresszív támadásakor, hogy felderítse ellenfele erősségeit és gyengeségeit, mielőtt magához ragadja a kezdeményezést. Összecsaptak, Dunyása azonban friss erőben volt. Inej az elmúlt hónap minden fájdalmát, sérülését és megpróbáltatását érezte a porcikáiban – a szúrt sebet, ami majdnem a halálát okozta, a szemétégetőben történt kalandját és a fogságban töltött napokat.

– Be kell vallanom, hogy csalódtam – szólalt meg Dunyása, miközben lába fürgén szökkent ide-oda a siló tetején. – Azt reméltem, hogy kihívás leszel. De mivel kerültem szembe? Egy szutykos szuli akrobatával, aki közönséges utcai bandita módjára harcol.

Igaza volt. Inej Ketterdam utcáin és görbe sikátoraiban tanult meg küzdeni olyan fiúktól, mint Kaz és Jesper. Dunyása nem csupán egyetlen módon támadott. Szükség esetén nádszál módjára hajlongott, portyázó macskaként osont előre, és úgy vonult vissza, akár a libbenő füst. Nem egy stílust követett, amit Inej kitapasztalhatott vagy kiszámíthatott volna.

Jobb nálam. A felismerés rothadó szájízt hagyott maga után, mintha Inej beleharapott volna egy csábító gyümölcsbe, ami végül poshadtnak bizonyult. Nem csupán a kiképzésükben rejlett különbség közöttük. Inej annak idején kénytelen volt megtanulni a harc művészetét, ha életben akart maradni. Keservesen sírt az első emberölése éjszakáján. Ez a lány viszont jól szórakozott.

Ám Ketterdam kiváló tanítómester volt. Inej megtanulta: amikor az esélyek kedvezőtlenek, fordítani kell a játékon. Szépen megvárta, hogy az ellenfele elrugaszkodjon, azután felszökkent mellette a silók között kifeszített drótkötélre, és vakmerőn elindult rajta. A szél utánakapott, mohó türelmetlenséggel, megérezve a lehetőséget. Inej fontolóra vette az egyensúlyozó botot, de végül inkább lemondott róla, hogy szabadon maradjon a keze.

Érezte, ahogyan meginog a drót a lába alatt. Lehetetlen. A válla fölött hátrapillantva azonban észrevette, hogy Dunyása követte a magasban feszülő drótkötélre. Derűsen mosolygott, fehér bőre valósággal ragyogott, mintha lenyelte volna a holdvilágot.

Dunyása keze hirtelen előrelendült, és Inejnek elakadt a lélegzete, amint éles fájdalom hasított a lábikrájába. Hátrahajolva két kezébe fogta a drótot, és fordított az állásán, hogy az ellenfele szemébe nézhessen. A másik lány csuklója ismét kilendült. Inej újabb hasító fájdalmat érzett, és amikor lepillantott, egy tüskés fémcsillag állt ki a combjából.

Valahonnan a mélyből kiabálást hallott, egy küzdelem hangjait. Nyina. Ugyan kit vagy mit küldött a nyomába Van Eck? Ám nem engedhette, hogy bármi is elterelje a figyelmét, amikor a drótkötélen kell egyensúlyoznia ezzel a teremtménnyel szemben.

– Úgy hallottam, hogy szajhaként dolgoztál a Pávának – csúfolódott Dunyása, még egy tüskés csillagot hajítva Inej felé, majd még egyet. Inej mindkettő elől sikeresen kitért, de a következő a jobb vállába fúródott. Csúnyán vérzett. – A helyedben előbb végeztem volna magammal, és mindenki mással is annak a háznak a fedele alatt, mielőtt hagyom, hogy ilyen ocsmány módon kihasználjanak.

– Téged is kihasználnak – vágott vissza Inej. – Van Eck nem méltó a képességeidre.

– Ha tudni akarod, Pekka Rollins fizet a szolgálataimért – válaszolta a lány, mire Inej lépései egy pillanatra elbizonytalanodtak. Rollins. – Fizeti az utazásomat és a szállásomat. De a kioltott életekért nem kérek pénzt. Drága ékességekként viselem őket. Dicsőségemül szolgálnak ezen a világon, és tisztességemül a következőn.

Pekka Rollins. Vajon sikerült Kaz nyomára bukkannia? Na és a többiek? Mi van, ha Nyina már holtan fekszik odalenn a mélyben? Minél előbb meg kell szabadulnia ettől a lánytól! Segítenie kell a társainak! Egy újabb ezüstös csillag röpült feléje, és Inej balra hajolva kikerülte, kis híján elveszítve az egyensúlyát. Hátrafelé táncolt a dróton, újabb ezüstös csillanást pillantott meg. Fájdalom hasított a karjába, és kínjában felszisszent.

A mi munkánk halál, ugyanakkor szent is. Ugyan miféle sötét istent szolgál ez a zsoldos? Inej képzeletében megjelent egy óriási, arctalan és kifejezéstelen istenség a város fölé tornyosulva, duzzadó végtagokkal, követői áldozatainak vérétől megkövéredve. Szinte érezte a jelenlétét, árnyékának dermesztő hidegét.

Egy csillag Inej lábszárába ágyazódott, egy másik az alkarjába. Hátrapillantott a válla fölött. Már csak tíz lépés választotta el az első silótól. Dunyása talán többet tud a harcművészetről, mint amennyit Inej valaha is tudni fog, Ketterdamot azonban nem ismeri. Inej a siló lábához akart rohanvást lejutni, és megkeresni Nyinát. Azután lerázzák ezt a szörnyeteget az utcák és a csatornák útvesztőjében, amit Inej úgy ismert, akár a saját tenyerét.

Újra felmérte a mögötte húzódó távolságot. Még néhány lépés. Amikor azonban visszafordult, Dunyása már nem állt a drótkötélen. Inej megpillantotta, ahogyan a lány előrehajol, majd kezét a mágnes után nyújtja. Nem.

– Védelmezzetek! – könyörgött suttogva a szentjeinek.

A drótkötél hirtelen elernyedt. Inej zuhanni kezdett a mélybe, bukfencezett lefelé a levegőben, akárcsak régen gyermekként, a szárnyait keresve.

21. Kaz

Kaz füle rettenetesen zúgott. Szokás szerint ezúttal is különös kettős látás lett úrrá rajta, amikor Rollinsra nézett, mintha túlságosan sokáig maradt volna ébren az éjjel, vagy túlságosan sokat ivott volna. Pekka Rollins állt előtte, a Hordó koronázatlan királya, bandafőnök és művészi vállalkozó egy személyben. Ugyanakkor Jakob Hertzoon is volt, az állítólagosan tisztességes kerchi kereskedő, aki kényelemmel, bizalommal édesgette Kazt és a bátyját, majd elvette tőlük minden pénzüket, és sorsukra hagyta őket egy olyan városban, ahol a kegyelemnek nincs értéke.

Ezen az éjszakán a tiszteletre méltó Jakob Hertzoonnak nyoma sem volt. Rollins zöld csíkos mellényt viselt, gondosan begombolva kezdődő pocakján, és smaragdszínű, fényes nadrágot. A jelek szerint időközben pótolta az órát, amit Kaz elcsent tőle, mert most elővett egy újat, és a számlapjára pillantott.

– Sosem a helyes időt mutatja ez a vacak! – morogta Rollins, és megrázta az órát. Még hosszú pajesza is beleremegett, ahogyan lemondóan felsóhajtott. – De hát képtelen vagyok ellenállni a fényes csecsebecséknek. Felteszem, nem tartottad meg, amit elloptál tőlem… – Kaz nem felelt. – Nos – folytatta Rollins vállat vonva, és gyors mozdulattal összecsukta, majd visszacsúsztatta az órát a mellényzsebébe. – Körülbelül mostanság szedik össze az embereim a bandád tagjait és egy bizonyos igencsak értékes túszt a Fekete Fátyol-szigeten.

Wylan elkeseredetten felnyögött.

– A Kísértet számára is különleges meglepetéssel készültem – dicsekedett Rollins. – Rendkívüli tehetség az a lány. Nem igazán volt ínyemre a gondolat, hogy az arzenálodban hagyjak egy ilyen fegyvert, így hát kerestem egy még különlegesebb illetőt, hogy eltegye láb alól.

Borzalmas érzés szorította össze Kaz gyomrát. Látta lelki szemei előtt, ahogyan Inej kihúzza magát, aprócska testének minden tagjából magabiztosság sugárzik. „Nem dolgozom hálóval.”

– Komolyan azt hitted, hogy nehéz lesz a nyomodra bukkanni, Brekker? Hosszú ideje űzöm már ezt a játékot. Csupán bele kellett gondolnom, mit tettem volna, amikor még fiatalabb és ostobább voltam.

Kaz füle egyre erősebben zúgott.

– Van Ecknek dolgozol. – Régóta tisztában volt vele, hogy fennáll a veszélye, de figyelmen kívül hagyta a lehetőséget. Abban reménykedett, hogy ha elég gyorsan lép, ellenfeleinek nem lesz idejük szövetséget kötni.

– Inkább együtt dolgozom vele. Miután pénzért fordultál hozzám, olyan érzésem támadt, hogy talán szüksége lehet a szolgálataimra. Először még habozott, nem szerzett jó tapasztalatokat a Hordó bandáival való üzletkötés terén. De a feleségét érintő kis mutatványod egyenesen kitárt karjaimba űzte a jó embert. Megmondtam Van Ecknek, hogy mindig egy lépéssel előtte jársz, mert képtelen másként gondolkodni, mint egy üzletember.

Kaz kis híján összerándult. Hát nem ugyanez a gondolat támadt a saját fejében is?

– Ravasz fickó, kétségtelen – folytatta Rollins. – De nincs túl sok képzelőereje. Neked viszont, Brekker, úgy jár az eszed, mint egy hitvány kis banditának. Te olyan vagy, mint jómagam, csak sokkal több hajjal és jóval kevesebb stílussal. Van Eck már a markában hitt titeket a Nyugati Dongán, boldogan rángatta oda a stadwatch őreit is. Én azonban tudtam jól, hogy csúszósabb halacska vagy te annál.

– És tudtad, hogy ide fogok jönni?

Rollins jóízűen felkacagott.

– Tudtam, hogy képtelen leszel ellenállni. Ó, nem is sejtettem, miféle tervvel fogsz előrukkolni, de abban biztos voltam, hogy bármit sütsz is ki, végül ide fog vezetni. Nem szalasztanád el a lehetőséget, hogy a porba tipord Van Ecket, és hogy elvedd tőle, amivel szerinted tartozik.

– Az üzlet az üzlet.

Rollins megcsóválta a fejét, és úgy kotyogott közben, akár egy tyúkanyó.

– Túlságosan mellre szívod a dolgokat, Brekker. Neked a melóra kellene összpontosítanod, de inkább haragot tartasz.

– Nagyon tévedsz – válaszolta Kaz. – Nem tartom a haragot. Dédelgetem. Babusgatom. Ízes húsdarabkákkal etetem, és a legjobb iskolákba járatom. Táplálom a haragomat, Rollins.

– Örülök, hogy sikerült megőrizned a humorérzéked, fiam. Miután leszolgáltad a büntetésed, már ha Van Eck egyáltalán életben hagy, talán megengedem, hogy nekem dolgozz. Kár lenne veszni hagyni egy magadfajta tehetséget.

– Előbb sülök ropogós pecsenyére, miközben Van Eck forgatja a nyársat.

Rollins nagylelkűen mosolygott.

– Úgy vélem, hogy azt is könnyen elintézhetjük. Nagyon szívesen alkalmazkodom.

Beszélj csak tovább! – könyörgött Kaz szótlanul, amíg becsúsztatta kezét Wylan zsákjába.

– Mégis miért gondolod, hogy Van Eck egy fikarcnyit is becsületesebben fog eljárni veled, mint ahogyan velünk tette?

– Mert nekem van annyi eszem, hogy előre elkérjem a nekem járó pénzt. Ráadásul az én igényeim határozottan szerényebbek. Néhány millió kruge, hogy megszabadítsam a Hordót egy olyan nyűgtől, amit egyébként is szívesen leráznék már a nyakamról? Sokkal méltányosabb. – Rollins a mellényébe akasztotta a hüvelykujját. – Az a helyzet, hogy Van Eck és én megértjük egymást. Én terjeszkedem, növelem a birodalmam, nagyban gondolkodom. A Kaeli Herceg a legkiválóbb intézmény, amit a Keleti Donga valaha látott, és ez még csupán a kezdet. Van Eck és én építünk. Olyasmit akarunk teremteni, ami túlél minket. Majd te is belenősz, fiam. Most add át szépen azt a pecsétet, és csendesen gyere velem! Rendben?

Kaz előhalászta a pecsétet a zsebéből, feltartotta a magasba, megcsillant rajta a lámpa fénye, magára vonva Pekka tekintetét. Rollins habozott.

– Ugyan már, Brekker. Kemény legény vagy, el kell ismernem, de sarokba szorítottalak, és még túlerőben is vagyunk. Abból az ablakból nem élnéd túl az ugrást, ráadásul Van Eck a stadwatch őreit is az utcára csődítette. Neked befellegzett, véged van, úgyhogy ne tégy semmi butaságot!

Ám ha egy ajtó nem nyílik, egyszerűen csak találni kell egy másikat. Rollinsnak könnyen megeredt a nyelve, sőt Kaz meglehetősen biztos volt benne, hogy ha akarná, akkor sem tudná beléfojtani a szót. Csupán Rollins tekintetét kellett a Kaz jobb kezében fénylő aranypecséten tartania, amíg a baljával kinyitotta a hidrogén-tetrakloro-auráttal teli üveget.

– Készülj fel! – mormolta.

– Kaz… – tiltakozott Wylan.

Kaz villámgyorsan Rollins felé dobta a pecsétet, és ugyanazzal a mozdulattal a padlóra öntötte a maradék savat. A helyiséget hőség töltötte be, és a szőnyegből baljós sziszegés közepette orrfacsaró füst szállt fel.

– Állítsátok meg őket! – kiáltotta Rollins.

– A túloldalon találkozunk – mondta Kaz, majd a botját megragadva bezúzta a padlódeszkákat a lábuk alatt. A padló hangos nyögéssel beomlott.

Gipsz- és porfelleg kíséretében lezuhantak a földszintre, egyenesen egy vacsoraasztalra, ami összecsuklott a súlyuk alatt.

Gyertyatartók és tálak gurultak szerteszét. Kaz talpra ugrott, botjával a kezében, kabátjából mártás csöpögött, azután felrángatta a mellette fekvő Wylant is.

Egy röpke pillanat alatt felmérte az asztal körül még mindig szalvétájukkal az ölükben ülő kereskedők megrökönyödött arckifejezését, döbbenettől tátva maradt szájukat. Azután Van Eck felüvöltött:

– Fogják meg őket!

Kaz és Wylan azonban egy lehullott sonka fölött átszökellve hanyatt-homlok kirohant a fekete-fehér csempékkel kövezett teremből.

Két libériás őr lépett a hátsó kertbe vezető üvegezett ajtók elé, puskájukat felemelve.

Kaz gyorsabb iramra váltott, majd térdre ereszkedve előrecsúszott. Sétapálcáját vízszintesen a mellkasa elé emelte, és becsusszant az őrök közé, ahol is botjával lábszáron találta és ledöntötte őket a lábukról.

Wylan is a nyomába eredt, lebotorkált a lépcsőn a hátsó kertbe. Azután a csónakházban találták magukat, villámgyorsan átmásztak a korláton a gondelbe, amit Rotty készített elő számukra, és már várt rájuk a csatornában.

Golyó fúródott a csónak oldalába, amint lövések kezdtek záporozni körülöttük a vízre. Kaz és Rotty megragadta az evezőket.

– Jöhet a tűzijáték! – ordította Kaz, Wylan pedig felrobbantott minden rakétát, villanóbombát és petárdát, amit csak be tudott zsúfolni a csónakba. A Van Eck-ház fölötti égbolt színpompás fényárba borult, sűrű füst gomolygott, és az őrök hangos kiabálás közepette fedezékbe ugrottak.

Kaz nekiveselkedett az evezésnek, és a csónak belesimult a sodrásba, miközben becsatlakoztak a Geldkanal csillogó forgatagába.

– Szóval, csak úgy bemegyünk és kijövünk, Van Eck pedig észre sem veszi?

– Félig igazam volt – morogta Kaz.

– Figyelmeztetnünk kell a többieket – kapkodott Wylan levegő után. – Rollins azt mondta…

– Pekka Rollins ott volt? – csodálkozott Rotty, és Kaz hallotta a hangjában bujkáló félelmet. Egy csatornapatkány akár ezernyi banditával, tolvajjal, kereskedővel és zsoldossal hajlandó volna szembeszállni, Pekka Rollinsszal azonban nem.

Kaz bemerítette az egyik evezőjét, és jobbra kormányozta a csónakot, még éppen időben kitérve egy turistákkal telezsúfolt hajó útjából.

– Vissza kell térnünk a Fekete Fátyol-szigetre! A többiek…

– Fogd már be a szád, Wylan! Gondolkodnom kell!

Jesper és Matthias mindketten ügyes harcosok. Ha valaki képes kimenekíteni Kuvejt a szigetről, akkor ők azok. De vajon hogyan bukkant Pekka a nyomukra? Egyiküket biztosan követték, amikor a búvóhelyükre érkezett. Azon a napon mindnyájan nagy kockázatot vállaltak, amikor messzire merészkedtek a Fekete Fátyol-szigetről. Bármelyiküket észrevehették, majd titokban nyomon követhették. Talán Nyinát és Matthiast? Wylant és Jespert? Vagy Kazt magát? Miután Pekka fényt derített a búvóhelyükre, bizonyára minden áldott percben szemmel tartatta őket, türelmesen kivárva a pillanatot, amikor szétoszlanak és sebezhetővé válnak.

Kaz megfeszítette a vállát, Rotty pedig felvette a mozdulatai ritmusát, evezőcsapásaik egyre gyorsabban vitték előre a csónakot a csatorna sodrásában. Sietni akart, hogy minél hamarabb el tudjanak vegyülni a csatorna forgatagában, minél távolabb kerülve Van Eck házától. El akart jutni az Édes-zátonyra. Rollins emberei bizonyára követték Inejt és Nyinát a zátonyhoz a Fekete Fátyol-szigetről. Miért is küldte őket egyedül a silókhoz? Nyina és a drágalátos menekültjei! Nem lesz ma éjszaka nagyszabású kimenekítés a grisáknak. Minden csepp esélyük semmivé foszlott. „A kísértet számára is különleges meglepetéssel készültem.” Pokolba a bosszúval, pokolba a terveivel! Kaz némán megesküdött, hogy ha Rollins művelt valamit Inejjel, kifesti a Keleti Dongát a zsigereivel.

Gondolkodj! Amikor egy terv kudarcba fullad, újat kell kovácsolni. Amikor sarokba szorítanak, lyukat kell vájni a tetőbe. Képtelen azonban olyasmit rendbe hozni, amit megfogni sem tud. A terve kicsúszott a kezéből. Cserben hagyta a társait. Cserben hagyta Inejt. Mindez pedig azért történhetett meg, mert egyszerűen vak, amikor Pekka Rollinsról van szó. Jesper akár már meg is halhatott. Inej talán az Édes-zátony utcáin fekszik vérbe fagyva.

Megfordította az evezőket.

– A raktárnegyedbe megyünk.

– Na és a többiek?

– Jesper és Matthias harcosok, és Pekka semmiképpen sem kockáztatná Kuvej életét. Az Édes-zátonyra megyünk.

– Azt mondtad, hogy a Fekete Fátyol-szigeten biztonságban leszünk – tiltakozott Wylan. – Azt mondtad…

– Nincs biztonság – mordult rá Kaz. – A Hordóban nincs. Sehol sincs. – Minden csepp erejét az evezésbe vetette. Nincs pecsét. Nincs hajó. A pénzüket elköltötték.

– Most mihez kezdünk? – kérdezte Wylan csendesen, alig hallhatóan a víz és a csatornán sikló többi hajó keltette hangzavar közepette.

– Ragadj evezőt, és tedd magad hasznossá! – felelte Kaz. – Vagy bemártom az elkényeztetett hátsódat a csatornába, és hagyom, hogy az apád halásszon ki belőle újra.

22. Nyina

Nyina már hallotta a lépéseiket, mielőtt láthatta volna közeledő alakjukat. A második és a harmadik siló között megbújva figyelte Inej útját, és közben szemmel tartotta az őrházat is.

Inej olyan gyorsan és fürgén mászott fel a silóra, akárcsak egy pók, Nyina már pusztán a nézésébe is belefáradt. Annyira meredek volt a szög, hogy alig látta Inejt, amikor a lány felért a siló tetejére, így Nyina nem tudta megállapítani, hogyan boldogul a csapóajtóval. Habár Nyina megadta az első jelet, Inej mégsem indult el a következő silóhoz. Biztosan valamilyen gondja akadhatott a nyílással vagy a zsizsikkel. A második jelzésre azonban Nyina látta, ahogyan a barátnője kilép a semmibe.

Nyina búvóhelyéről a drótkötél tökéletesen láthatatlan volt a sötétben, és egészen úgy tűnt, mintha Inej csak lebegne. Minden lépése precíz volt, és gondosan átgondolt. Ott – egy apró bizonytalanság. Most – egy kicsiny igazítás. Nyina szíve a torkában dobogott. Az a furcsa érzése támadt, hogy ha a saját figyelme akár csak egy pillanatra is alábbhagy, Inej lezuhan, mintha Nyina összpontosítása és hite segítené egyensúlyozni odafenn a magasban.

Amikor Inej végre elért a második silóhoz, Nyina majdnem felujjongott örömében, de végül csak egy rövid, hangtalan győzelmi táncot járt. Azután Nyina megvárta, hogy az őrök visszatérjenek a látószögébe a nyugati oldalon. Megálltak az őrháznál, majd ismét elindultak. Nyina már majdnem jelzett Inejnek, amikor lármás nevetésre lett figyelmes. Az őrök is meghallották, és hirtelen felkapták a fejüket. Nyina látta, ahogyan az egyikük meggyújt egy jelzőlámpást az őrház tetején, hogy erősítést hívjanak – csupán baj esetére elővigyázatosság gyanánt. Lázadások köztudottan korábban is történtek már, és a Nyugati Dongában kitört előző napi zűrzavar után Nyinát egy kicsit sem érte meglepetésként, hogy az őrök segítséget kértek.

Úgy tűnt, hogy szükségük is lesz rá. Nyina jól ismerte a Hordó banditáit, és ezek a fickók igencsak kemény zsiványok benyomását keltették. Mindegyikük hatalmas izomkolosszus volt, talpig felfegyverezve. Többségük puskát tartott, nyilvánvaló jeleként, hogy többet akarnak egyszerű csetepaténál. A vezérük kockás mellényt viselt, ami megfeszült széles mellkasán, kezében pedig láncot csörgetett. Az alkarján Nyina észrevett egy kör alakú tetoválást. A távolból nem tudta kivenni a részleteket, de bátran fogadni mert volna, hogy egy koronába összegömbölyödött oroszlán alakját ábrázolja. A Tízes Oroszlánok. Pekka Rollins bandája. Mi a fenét kereshetnek itt?

Nyina felpillantott. Inej bizonyára most rakja be a zsizsiket a második silóba. Remélhetőleg már kikerült az őrök látószögéből. De mégis mit akarhat Pekka bandája?

A válaszra pár pillanattal később derült fény.

– Úgy hallottam, hogy egy szívtörő bujkál az Édes-zátonyon – mondta hangosan a kockás mellényt viselő fiú, még mindig a láncot csörgetve.

Ó, te jó ég, ez rossz hír! Vajon a Tízes Oroszlánok a Fekete Fátyol-szigettől követték őt és Inejt? Bajban vannak a többiek? És mi van akkor, ha Pekka Rollins és a bandája tud a követségen rejtőző grisákról? Néhányan megszegik a szerződésüket azzal, hogy el akarják hagyni a várost. Megzsarolhatják őket, vagy még annál is rosszabb. Pekka akár el is adhatja őket a shuknak. Most megvan a magad baja, Zenyik! – figyelmeztette egy hang a fejében. Ne a világ megmentésén törd a fejed, inkább mentsd a saját bőrödet! A belső hangja néhanapján nagyon bölcs tudott lenni.

A siló egyik őre előrelépett – Nyina véleménye szerint meglehetősen bátran ahhoz képest, ahogyan a Tízes Oroszlánok az erejüket fitogtatták. Nem tudta kivenni a beszélgetésüket. Egy élénkvörös pecséttel ellátott papír cserélt gazdát. Az őr átadta a társának, hogy olvassa el. Egy pillanat múltán vállat vont, majd Nyina legnagyobb rémületére előrelépett, és kinyitotta a kaput. Az őrház tetején lévő lámpa ismét felvillant. Az erősítést visszavonták.

A vörös pecsét. Van Eck jele. Ezek az ő silói. Az őrök nem kockáztatták volna meg, hogy olyasvalaki számára nyissák ki a kaput, akit a főnökük előzetesen nem hagyott jóvá. Nyinával mintha hirtelen megfordult volna a világ. Jan Van Eck és Pekka Rollins együtt dolgoznak? Ha pedig igen, akkor a Söpredéknek minden csepp esélye semmivé foszlott, akár a füst, hogy élve juthassanak ki a városból.

– Gyere elő, kedves Nyina! Pekkának munkája van számodra.

Nyina látta, hogy a lánc végére, amit a fiú lenget, egy nehéz bilincs van erősítve. Amikor megérkezett Ketterdamba, Pekka Rollins munkát és meglehetősen kétséges védelmet ajánlott neki. Nyina inkább a Söpredéket választotta. A jelek szerint Pekka nem törődik többé a szerződésekkel, és fittyet hány a bandák törvényeire. Láncra akarja verni Nyinát. Talán eladja a shuknak, vagy felajánlja Van Ecknek, hogy paremmel tömhesse.

Nyina a második siló árnyékában rejtőzött, de nem volt arra lehetősége, hogy néhány lépésnél többet megtegyen, hiszen leleplezte volna magát. Eszébe jutott a zsebében lapuló méregtabletta.

– Kislány, ne kényszeríts, hogy mi menjünk érted! – A fiú intett a Tízes Oroszlánoknak, hogy oszoljanak szét.

Nyina rájött, hogy két előnye van a jelen helyzetben: először is, a lánc végén lévő bilincs azt jelentette, hogy Pekka valószínűleg élve akarja elfogni.

Nem akarna feláldozni egy értékes szívtörő grisát, így bizonyára nem is lőnének rá. Másodszor, ez a zseniális gyülekezet nem tudja, hogy a parem megzavarja a hatalmát. Talán nyerhet egy kis időt magának és Inejnek.

Nyina megrázta a haját, összeszedte minden csepp bátorságát, és lassan kisétált a fedezékből. Azonnal meghallotta a puskák felhúzott kakasának kattanását.

– Csak nyugi! – szólalt meg Nyina, csípőre tett kézzel. – Pekka semmi hasznomat nem veszi, ha kilyuggatjátok a bőrömet, mint egy sószóró tetejét.

– Nahát, üdvözöllek, grisalány! Szolgálsz nekünk egy kis mókával?

Attól függ, mit értesz mókán.

– Elárulod a neved, szépfiú?

A fiú elmosolyodott, megvillantva az aranyfogát és egy meglepően vonzó gödröcskét az arcán.

– Eamon.

– Szép káli név. Ken ye hom?

– Anyám káli volt. Én nem beszélem ezt a zagyva nyelvet.

– Na és mit szólnál ahhoz, ha rávennéd a barátaidat, hogy lazítsanak egy kicsit, és tegyék le azokat a fegyvereket? Taníthatnék neked néhány új szót.

– Ki van zárva. Tudom ám, hogyan működik a szívtörők ereje. Eszemben sincs hagyni, hogy kizsigereld a bensőmet!

– Milyen kár! – sajnálkozott Nyina. – Eamon, figyelj! Nem szükséges balhéznunk ma éjjel. Csak meg szeretném ismerni Pekka feltételeit. Ha szembe akarok szállni Kazzal, tudnom kell, hogy megéri-e a fájdalom a jutalmat…

– Kaz Brekker gyakorlatilag hulla, kedvesem. Pekka pedig nem kínál alkufeltételeket. Velünk jössz, láncra verve vagy szabadon.

Nyina két karját a magasba emelte, majd észrevette, ahogyan a körülötte álló férfiak egyszerre megfeszülnek rémületükben, tüzelésre készen, mit sem törődve Pekka parancsával. Mozdulata lusta nyújtózkodásban folytatódott.

– Eamon, ugye tudod, hogy mielőtt rám tennéd azt a láncot, képes lennék kocsonyává változtatni a körülöttünk álló úriemberek belső szerveit?

– Nem vagy elég gyors.

– Elég gyors vagyok, hogy gondoskodjak róla – Nyina pillantása sokatmondó lassúsággal a fiú övcsatja alá kúszott –, soha többé ne vonhasd fel a zászlódat a Nyugati Dongán.

– Ezt nem teheted! – Eamon halálosan elsápadt.

– Valóban? – kérdezte Nyina, és megropogtatta az ujjperceit.

Halk, kongó hang hallatszott valahonnan a fejük fölül, mire mindnyájan az égre szegezték a fegyverüket. A fenébe is, Inej, maradj csendben! Amikor azonban Nyina felpillantott, annyira megrémült, hogy hirtelen gondolkozni sem tudott. Inej újra odafenn egyensúlyozott, de most nem volt egyedül.

Nyina egy pillanatig azt hitte, hogy csak hallucinál, amikor megpillantotta az Inej nyomában kilépő fehér ruhás alakot a drótkötélen. Olyan volt, akárcsak egy magasban lebegő fantom. Azután elhajított valamit a levegőbe. Nyina fém csillanására lett figyelmes. Nem látta, ahogyan célba talált, de észrevette, ahogyan Inej léptei meginognak. Barátnője ismét kiegyenesedett, testtartása keménységet sugárzott, karját kinyújtva igyekezett egyensúlyozni.

Biztosan van valami megoldás, hogy segíthessen rajta. Nyina képességeit a fehér ruhás lány felé terjesztette, kereste a pulzusát vagy az izomrostjait, valamit, ami fölött képes átvenni az irányítást, de újra az a szörnyű vakság lett úrrá rajta, az a rettentő űr.

– Nem segítesz a barátnődön? – kérdezte Eamon.

– Meg tudja védeni magát – válaszolta Nyina.

Eamon önelégülten vigyorgott.

– Közel sem vagy olyan kemény, mint ahogyan azt hallottuk. Sok duma, semmi akció. – Visszafordult a csapatához. – Ma egész éjjel én állom annak az italát, aki elsőként kapja el.

Nem rohanták le, ahhoz nem voltak elég ostobák. Felemelt fegyverrel, lassan nyomultak előre. Nyina hirtelen feltartotta a kezét. Támadói óvatosan megálltak, de amikor semmi sem történt, egymásra pillantottak és elmosolyodtak. Most még gyorsabban közeledtek, maguk mögött hagyták a félelmüket, készen arra, hogy elnyerjék a jutalmukat.

Nyina megkockáztatott egy pillantást a magasba. Inej valahogyan még mindig odafenn egyensúlyozott. Mintha az első silóhoz próbált volna visszatérni, de nyilvánvalóan megsérült, és a járása is bizonytalan volt.

A háló. Nyina azonban egyedül semmihez sem tudott kezdeni vele. Ha csak egy parányi parem lenne nála, csak egy kóstolásnyi, akkor kényszeríthetné ezeket a hatalmas idiótákat, hogy segítsenek. Gondolkodás nélkül engedelmeskednének.

Kiterjesztette az elméjét – abban a reményben, hogy talál valamit, bármit, amit megragadhat. Nem ácsoroghat ölbe tett kézzel, tétlenül várva, hogy fogolyként elhurcolják, és végignézze Inej halálát. Ám csupán fekete ürességet érzett maga körül. Nem talált sem csonttörmelékeket, sem pedig port, hogy használja. A világ, ami egykor még tele volt élettel, dobogó szívekkel, lélegzettel és a vér áramlásával, most teljesen csupasszá vált számára. Csupán fekete sivatag, csillagtalan ég és pusztaság maradt.

A Tízes Oroszlánok egyike előretört, majd hirtelen mindnyájan megrohamozták. Megragadták Nyina karját, és Eamon elé vonszolták, akinek arcán széles vigyor jelent meg, gödröcskéi aprócska félholdat képeztek.

Nyina olyan dühödten üvöltött és csapkodott, mint egy vadállat. Nem volt tehetetlen. Nem volt hajlandó elfogadni a tehetetlenséget. „Nem ismerek ádázabb harcost, különleges képességekkel vagy azok nélkül.”

Egyszer csak furcsa érzés kerítette hatalmába abban a fekete sivatagban, a perzselően jéghideg verem legeslegmélyén. A silók mögött, a csatornába ékelve, úton a kikötő felé horgonyzott a betegbárka, tele holttestekkel. Végigfutott rajta a felismerés. Nem érzett sem szívdobogást, sem pedig vérkeringést, érzékelt azonban valami egészen mást. Eszébe jutottak a csontok, emlékezett a jóleső érzésre, ami a Fekete Fátyol-szigeten eltöltötte, sírokkal körülvéve.

Eamon megpróbálta felcsatolni a bilincset Nyina csuklójára.

– Tegyük rá a nyakbéklyót is! – kiáltott egy másik Tízes Oroszlán.

Nyina érezte, ahogyan egy kéz a hajába markolva hátrarántja a fejét, csupasszá téve a nyakát. Tisztában volt vele, hogy őrültség, amire gondol, de nem maradt más épeszű választása. Minden csepp erejét összeszedve erősen megrúgta Eamont, kitörve a szorításából. Szélesre tárta a karját, újonnan felfedezett furcsa tudatosságára összpontosított, és hirtelen megérezte, ahogyan a bárkán felemelkednek a testek. Ökölbe szorította a kezét. Jöjjetek hozzám!

A Tízes Oroszlánok megragadták a csuklóját. Eamon az arcába vágott, de Nyina továbbra is összeszorította az öklét, továbbra is minden idegszálával fókuszált. Nem a parem befolyása alatt érzett izgatott lelkesültség töltötte el. Akkor melegséget, tüzet és fényt érzett. Ez most hideg láng volt, pislákoló, kék színnel égett. Érezte, hogy hívására egymás után emelkednek fel a halottak. Tudatában volt, hogy kezek ragadják meg, bilincset csatolnak a csuklójára, de a hideg egyre mélyült, mint egy gyors folyású téli folyó, egy metsző jégdarabokkal szabdalt fekete zuhatag.

Nyina üvöltésekre lett figyelmes, hallotta a puskák ropogását, majd láncok csörgését. A testét szorító kezek elernyedtek, és a láncok csaknem egy zenemű harmóniájával hullottak a macskakőre. Nyina maga felé húzta a karját, és még mélyebbre merült a jeges vízben.

– Mi a pokol? – nyögte Eamon, és az őrszoba felé pillantott. – Mi a pokol?

A Tízes Oroszlánok küldetésüket feledve hátrálni kezdtek, arcukat eltorzította a borzalom, Nyina pedig pontosan látta az okát. A kerítés tartóoszlopai előre-hátra hajladoztak, miközben emberek sora próbálta ledönteni. Akadtak közöttük idősek és fiatalok egyaránt, de mindegyikük gyönyörű volt: arcuk rózsás, ajkuk piros, fényes hajuk lágyan ringó vízi hínárra emlékeztető hullámokban keretezte az arcukat. Pompásak voltak és szörnyűek egyszerre, mert bár néhányon nem mutatkoztak sérülés jelei, egy nő ruháját alvadt vér és hányás szennyezte be, míg egy másikon feketén rothadó szúrt seb tátongott. Kettő meztelen volt, egy nőnek pedig mély, széles vágás szelte át a hasát, rózsaszín bőre ernyedt lebenyként lógott előre. Mindegyikük szeme feketén ragyogott, akár a befagyott téli folyó.

Nyinát hányinger kerülgette. Furcsa érzés töltötte el, és egy kissé szégyenkezett is, mintha egy olyan ablakon lesett volna be, amin nem lett volna szabad. De nem volt más választása. Sőt, valójában nem is akart leállni. Megfeszítette az ujjait.

A kerítés az elhajló fém éles csikorgásával dőlt előre. A Tízes Oroszlánok tüzet nyitottak, ám a halottak érdeklődés és félelem nélkül nyomultak tovább előre.

– A lány műve! – üvöltötte Eamon. Hátratántorodva elesett, majd térdre emelkedve figyelte, ahogyan az emberei eltűnnek az éjszakában. – A grisa bestiáért jönnek!

– Most biztos azt kívánod, bárcsak tárgyaltál volna velem – mordult rá Nyina. Hidegen hagyta, mi lesz a Tízes Oroszlánokkal.

Felnézett. Inej még mindig a dróton egyensúlyozott, de a fehér ruhás lány már a második siló tetején állt, és a kampóért nyúlt.

A hálót! – parancsolta. Most! A holttestek szélsebesen mozogtak, csaknem elmosódtak a szeme előtt, ahogyan előresiettek, majd hirtelen megtorpantak, mintha utasításra várnának. Nyina minden idegszálát megfeszítve összpontosított, hogy engedelmességre bírja őket, utolsó csepp életerejét is a testükbe irányítva. Másodpercek leforgása alatt megragadták a hálót, és olyan gyorsan kezdtek el futni, hogy Nyina nem is tudta követni őket a tekintetével.

A magasban feszülő drótkötél elernyedt. Inej a mélybe zuhant. Nyina felsikított.

Inej teste a hálóra esett, visszapattant, majd újra a hálóra zuhant.

Nyina odarohant hozzá.

– Inej!

Barátnője a háló közepén feküdt, gyilkos ezüstcsillagok álltak ki a testéből, sebeiből vér csordogált.

Hozzátok le! – követelte Nyina, mire a halottak engedelmeskedtek, és a hálót egészen a macskakövekre eresztették. Nyina a barátnőjéhez botorkált, majd térdre rogyott mellette.

– Inej?

A lány Nyina köré fonta a karját.

– Soha, soha többé ne csináld ezt! – zokogott Nyina.

– Egy háló? – kérdezte egy vidám hang. – Nem túl igazságos.

Inej hirtelen megmerevedett. A fehér ruhás lány időközben leért a második siló aljára, és most feléjük tartott.

Nyina villámgyorsan előrelendítette a karját, mire a holttestek védelmezőn elállták a lány útját.

– Tényleg harcolni akarsz velem, hópihe?

A lány gyönyörű szeme összeszűkült.

– Legyőztelek – mondta Inejnek. – Tudod, hogy így van.

– Szerencsés estéd volt – válaszolta Inej, de a hangja gyengén csengett.

A lány végigmérte a rothadó holttestek előtte sorakozó seregét, láthatóan az esélyeit latolgatva. Végül meghajolt.

– Még látjuk egymást, Kísértet. – Abba az irányba fordult, amerre Eamon és a Tízes Oroszlánok menekültek, átugrott a kerítés maradványain, majd eltűnt.

– Drámakirálynő – jegyezte meg Nyina. – Most komolyan, ki vesz fel fehéret egy tőrpárbajra?

– Dunyása, a Fehér Penge, vagy mi. Nagyon szomjazik a véremre. Valószínűleg mindenkiére.

– Tudsz járni?

Inej bólintott, bár az arca hamuszürke volt.

– Nyina, ezek az emberek… halottak?

– Amikor így mondod, elég hajmeresztően hangzik.

– De nem használtál…

– Nem. Semmi parem. Nem tudom, mi lehet ez.

– Tudnak a grisák egyáltalán…

– Sejtelmem sincs. – Amint lassan elcsitult szívében a támadás és Inej zuhanása miatti rémülete, Nyina egyfajta undort érzett. Mit művelt? Miféle erőt bolygatott meg?

Nyina emlékezett rá, hogy megkérdezte egyszer az egyik tanárát a Kis Palotában, hogy honnan ered a grisák ereje. Akkoriban még csak gyermek volt, és ámulatba ejtették az idősebb grisák, akik időről időre fontos küldetésekre indultak a palotából.

„Erőnk olyan módon köt minket össze az élettel, amit az átlagos emberek sosem érthetnek meg – magyarázta a tanára. – A képességeink használata éppen ezért erősebbé tesz, nem pedig kimerít minket. Magához a teremtő erőhöz kötődünk, a világ szívében dobogó élethez. A korporálok esetében ez a kötelék még szorosabbra fűződik, hiszen az élet és annak kioltása is a hatalmunkban áll.”

A tanár akkor felemelte a kezét, Nyina pedig érezte, ahogyan a pulzusa finoman lelassul. A többi diák levegő után kapkodva egymásra nézett, mindnyájan ugyanazt élték át. „Érzitek? – kérdezte a tanár. – Ahogyan a szívetek egy ritmusra dobog, összekötve a világ ritmusával?”

Hihetetlenül furcsa érzés volt, ahogyan a teste feloldódott, mintha nem is osztálytermi székben fészkelődő diákok lettek volna, hanem egyazon teremtmény egyetlen szívvel és egyetlen céllal. Csupán egypár pillanatig tartott, de Nyina sohasem felejtette el az összekapcsolódás élményét, a hirtelen megvilágosodást, hogy grisaként az ereje azt jelenti: sohasem lesz egyedül.

Ám a ma éjszaka használt ereje össze sem volt hasonlítható ezzel. Ez a parem szüleménye volt, nem pedig a világ szívében rejlő alkotásé. Egy fatális hiba. De aggódni később is lesz ideje.

– El kell tűnnünk innen! – szólt Nyina. Talpra segítette Inejt, azután tekintete a körülöttük ácsorgó holttestekre siklott. – A szentekre! Borzalmas a szaguk.

– Nyina! Mi van, ha hallanak téged?

– Hallotok engem? – kérdezte Nyina. A holttestek azonban nem válaszoltak, majd amikor Nyina az erejével próbált közeledni feléjük, nem tűntek élőnek. Mégis rejlett ott valami, ami olyan módon szólt hozzá, ahogyan az élők többé már nem voltak képesek. Nyina ismét a jeges folyóra gondolt. Még mindig érezte maga körül, körös-körül mindenhol, de most már lassú örvényben hömpölygött.

– Mihez fogsz kezdeni velük? – kérdezte Inej.

Nyina tehetetlenül vállat vont.

– Azt hiszem, hogy visszaküldöm őket oda, ahol voltak. Mi mást? – Nyina felemelte a kezét. Menjetek! – utasította őket olyan tisztán, ahogyan csak tudta. Nyugodjatok békében!

A holttestek ismét megmozdultak, hirtelen sietséggel, aminek láttán ima hagyta el Inej ajkát. Nyina figyelte, ahogyan elnyeli homályos alakjukat az éjszakai sötétség. Inej enyhén megborzongott, kihúzott egy ezüstcsillagot a vállából, és hangos csörömpöléssel a földre ejtette. A vérzés láthatóan csillapodott, de mindenképpen kötözésre volt szüksége.

– Tűnjünk el, mielőtt megjelenik itt a stadwatch! – szólt Inej.

– Mégis hová mehetnénk? – kérdezte Nyina, ahogyan a csatorna felé igyekeztek. – Ha Pekka Rollins megtalál minket…

Inej léptei lelassultak, amint egyszer csak felfogta a helyzet komolyságát.

– Ha a Fekete Fátyol-sziget lelepleződik, Kaz… Kaz megmondta, hová menjek, ha balul sül el a tervünk. De…

A kimondott szavak baljósan lebegtek közöttük a levegőben. Ha Pekka Rollins is becsatlakozott a játszmába, akkor sokkal többről van szó egy füstbe ment tervnél.

Mi történik, ha a Fekete Fátyol-sziget lelepleződött? Mi van, ha történt valami Matthiasszal?

Vajon Pekka Rollins megkímélné az életét, vagy egyszerűen lelőné, és átvenné érte a vérdíjat?

A grisák. Mi van akkor, ha Pekka követte Jespert és Matthiast a nagykövetségre? Mi van, ha elindultak a menekültekkel a dokkok felé, és elfogták őket? Újra a zsebében rejlő sárga pirulára gondolt. Eszébe jutott Támár ádáz, aranyló szeme, Zója parancsoló tekintete, Zsenya csintalan nevetése. Megbíztak benne. Sohasem bocsátana meg magának, ha valami bajuk esik.

Nyina és Inej újfent a kikötő felé vette az irányt, ahol a csónakjuk horgonyzott. Nyina vetett még egy utolsó, lopott pillantást a bárkára, amint az utolsó holttestek is leheveredtek, elfoglalva korábbi helyüket. Most másnak látszottak, visszatért hamuszürke, piszkosfehér színük, amit Nyina a halállal azonosított. Elképzelhető azonban, hogy a halál többféle módon is megjelenhet.

– Hová menjünk? – kérdezte Nyina.

Abban a pillanatban két alakra lettek figyelmesek, akik egyenesen feléjük rohantak. Inej a késeiért nyúlt, Nyina pedig felemelte a kezét, felkészülve különös hadserege ismételt hívására. Tudta, hogy ez alkalommal már egyszerűbben fog menni. Kaz és Wylan tűnt fel egy utcai lámpa fényében, ruhájuk gyűrött volt, hajukba pedig vakolat vegyült… és talán valamiféle szósz is. Kaz erősen a botjára támaszkodott, elszánt léptekkel közeledve, éles arcvonásai megfeszültek.

– Együtt fogjuk kiverekedni magunkat innen – suttogta Inej.

Nyina előbb Inejre, majd Kazra pillantott, ugyanazt a kifejezést látta tükröződni mindkettőjük arcán. Már ismerte ezt az arckifejezést. Ilyen megkönnyebbülés hajótörés után születik, amikor a hullámzás ide-oda veti az embert, és elsötétül az ég. Ez volt a szárazföld megpillantásának boldogító élménye, a menekvés, sőt a megváltás reménye egy messzi-messzi parton.

23. Wylan

Meg fogok halni, és akkor nem marad senki, aki segíthetne rajta. Még csak emlékezni sem fog többé senki Marija Hendriksre.

Wylan bátor szeretett volna lenni, de fázott, megsebesült, sőt még rosszabb… A legeslegbátrabb emberek vették körül, akiket csak ismert, és mindnyájan igencsak megviselt állapotban voltak.

Lassan haladtak előre a csatornák útvesztőjében, meg-megálltak a hidak alatt és a sötét árnyak rejtekében, hogy óvatosan megvárják, amíg a stadwatch őreinek lépései elrobognak fölöttük vagy a vízpart mentén. Ma éjjel nagy erőkkel járőröztek az utcákon, csónakjaik pedig lassan siklottak előre a csatornák vizén, míg fényesen ragyogó lámpásaik mutatták az utat. Valami megváltozott a Goedmed hídnál történt leszámolás óta eltelt rövid időszakban. A város életre kelt, és dühös volt.

– A grisák… – vetette fel Nyina.

Ám Kaz villámgyorsan a szavába vágott.

– Vagy biztonságban vannak a nagykövetségen, vagy már nem segíthetünk rajtuk. Meg tudnak állni a saját lábukon. Visszavonulót fújunk.

A következő pillanatban Wylan rádöbbent, mekkora bajban is vannak, mert Nyina egy szóval sem tiltakozott. Egyszerűen a kezébe hajtotta a fejét, és némán hallgatott.

– Nem lesz semmi bajuk – vigasztalta Inej, átkarolva a barátnője vállát. – Neki sem lesz baja. – Mozdulatai azonban bizonytalanságot sugalltak, és Wylan vért pillantott meg a lány ruháján.

Azután egyikük sem szólalt meg. Kaz és Rotty csak időközönként merítette vízbe az evezőket, csendesebb és keskenyebb csatornákba irányítva a csónakot, némán haladva a sodrással, amikor csak lehetséges volt, mígnem befordultak egy kanyarban a Schoonstraat közelében, és Kaz megálljt parancsolt. Rottyval a csatorna oldalába kormányozták a csónakot, egy árus hajójának rejtekébe. Akármit értékesített is a lebegő bolt, minden standját gondosan lezárták, hogy megvédjék az árukészletet.

Látták maguk előtt a stadwatch őreinek nyüzsgő seregét egy hídon, két csónakjuk eltorlaszolta odalenn az utat.

– Blokádokat állítanak fel – állapította meg Kaz.

A csónakot hátrahagyva gyalogosan folytatták az utat.

Wylan sejtette, hogy egy másik menedékház felé tartanak, pedig Kaz maga mondta: „Sehol sincs biztonság.” Ugyan hol rejtőzhetnének el? Pekka Rollins összedolgozik Wylan apjával. Azok ketten a fél város fölött uralkodnak. Wylan biztosra vette, hogy végül úgyis elfogják. Na és aztán? Senki sem hinné el, hogy valójában Jan Van Eck fia. Wylan Van Ecket talán megveti a saját apja, ugyanakkor olyan jogokkal is rendelkezik, amilyeneket egy shu bűnöző nem is remélhet magának. Talán a Pokol Kapuja egyik cellájában fogja végezni? Vajon az apja megtalálná a módját, hogy kivégeztesse?

Amint egyre távolabb kerültek az iparnegyedtől és a Hordótól, egyre fogyatkozott a járőrök száma is, és Wylan rájött, hogy a stadwatch bizonyára a város kevésbé tiszteletre méltó részeire összpontosítja az erejét. Ám továbbra is lopakodva és rejtőzködve folytatták az útjukat olyan sikátorokon keresztül, amiknek létezéséről Wylan nem is tudott. Időnként üres kirakatokon vagy elhagyatott épületek alsóbb szintjein osontak keresztül, hogy rövidebb úton átvághassanak a következő utcára. Mintha Kaz szert tett volna egy titkos térképre, ami megmutatta Ketterdam régen elfeledett zugait is.

Vajon Jesper várni fog rájuk, amikor végre megérkeznek, akárhová tartanak is? Vagy talán sebesülten és vérbe fagyva fekszik a kripta padlóján, a segítség reménye nélkül? Wylan nem volt hajlandó elhinni. Minél rosszabbak az esélyek, annál jobban küzdött Jesper a csatában. Eszébe jutott, ahogyan Jesper az apjának, Colmnak könyörgött: „Tudom, hogy cserben hagytalak. Csak adj még egy esélyt!” Hányszor mondta ki Wylan ugyanezeket a szavakat a saját apjának, minden alkalommal azt remélve, hogy be tudja tartani az ígéreteit? Jespernek életben kell maradnia. Mindnyájuknak élniük kell!

Wylan emlékezett az első alkalomra, amikor a mesterlövésszel találkozott. Mintha egy másik világ teremtménye lett volna az élénkzöld és citromsárga öltözékében, meg a hosszú, ruganyos járásával, mint akinek minden lépését egy szűk nyakú üvegből öntötték ki.

Wylan az első Hordóban töltött éjjelén fogvacogva bolyongott utcáról utcára, és biztosra vette, hogy mindjárt kirabolják. Végül, amikor a bőre már elkékült, és nem érezte többé az ujjait sem, összeszedte minden bátorságát, és megkérdezett egy férfit, aki egy ház lépcsőjén pipázott:

– Tudja esetleg, hol találok kiadó szobát?

– Ott a tábla: Szoba kiadó – válaszolta a férfi, pipájával az utca túloldalára mutatva. – Talán nem látsz a szemedtől?

– Biztosan elkerülte a figyelmem – felelte Wylan.

A szálló mocskos volt, de szerencsére nagyon olcsó. Tíz krugéért bérelt egy szobát, és egy forró fürdőért is fizetett. Tisztában volt vele, hogy spórolnia kell a pénzével, ugyanakkor azt is tudta, hogy ha már az első éjszakán tüdőgyulladást kap, pénzügyi gondoknál sokkal komolyabb bajokkal fog szembesülni. Magával vitte a kis törülközőt a folyosó végén nyíló fürdőszobába, és gyorsan megmosakodott. Habár a víz éppen elég meleg volt, meglehetősen kényelmetlenül és sebezhetőnek érezte magát meztelenül gubbasztva a kádban egy olyan helyen, ahol nincsen kulcs a zárban. Amennyire csak tudta, megszárította a ruháit, de még nedvesen húzta fel őket ismét magára.

Wylan azt az éjszakát egy papírvékony matracon töltötte, tekintetét a mennyezetre szegezve, és a szálló neszeit hallgatva a sötétben. A Geldkanalon olyan csendesek voltak az éjszakák, hogy hallani lehetett a csónakház oldalát nyaldosó hullámok hangját. Ezen a helyen azonban mintha fényes nappal lett volna. Muzsika áradt be a piszkos ablakon. Az emberek csevegtek, nevettek, ajtókat csapkodtak. A fölötte lévő szobában lakó pár hangosan veszekedett. Az alatta lévő szoba lakói viszont egészen mással voltak elfoglalva.

Ennél szánalmasabb alak talán már nem is lehetne. Az apja megpróbálta megöletni. Alig lapult pénz a zsebében, és egy nemrég még tetves matracon feküdt, ami bűzlött a tisztítására használt vegyszerektől. Egy terven kellett volna törnie a fejét, esetleg bosszút forralva, megpróbálva összeszedni a gondolatait és az erőforrásait is. De inkább mit csinált? Azt kívánta, bárcsak teáért csengethetne a cselédeknek. Habár nem érezte magát boldognak az apja házában, sohasem kellett megdolgoznia semmiért. Voltak szolgálói, meleg ételeket evett, és tiszta ruhákban járt. Ám Wylan azzal is tisztában volt, hogy nem rendelkezik sem a szükséges tulajdonságokkal, sem az eszközökkel, amiknek segítségével életben tudna maradni a Hordóban.

A matracán fekve igyekezett magyarázatot találni a történtekre. Miggson és Prior hibája volt; az apja nem is tudott az egészről. Vagy talán Miggson és Prior félreértette az apja parancsát. Csak egy szörnyű félreértés volt. Wylan felkelt, és keresgélni kezdett kabátja nedves zsebében. Még mindig ott lapult a levél a belendti zeneiskolába való felvételéről.

Amint előhúzta a vastag borítékot, meg volt győződve az apja bűnösségéről. A levél elázott és bűzlött a csatorna vizétől, de a színe makulátlan volt. Nem itatta át a borítékot a belsejében rejlő feltételezett iratok tintája. Wylan mégis kinyitotta. Az összehajtott papírlapok nedves kötegben tapadtak egymáshoz, de sikerült óvatosan szétválasztania őket. Üres ívek voltak. Az apja még csak meg sem próbált kiötleni valamiféle meggyőző mesét. Pontosan tudta, hogy Wylan nem fogja elolvasni a papírokat. Ahogyan azt is tudta, hogy hiszékeny fia nem fogja hazugsággal gyanúsítani a saját apját. Szánalmas.

Wylan két napig a szobájában gubbasztott, halálos rémületben. A harmadik reggelen azonban már annyira éhes volt, hogy a sülő krumpli utcáról felszálló illata előcsalogatta a búvóhelyéről. Vett a sült krumpliból egy papírtölcsérnyit, és olyan mohón falta be az egészet, hogy megégette a nyelvét is. Azután rávette magát egy sétára.

Csupán egyheti lakbérre elegendő pénze volt, sőt még kevesebb, ha enni is akart. Sürgősen munkát kellett találnia, de sejtelme sem volt, hogyan álljon neki a keresésnek. Nem volt sem elég nagy termetű, sem elég erős, hogy egy raktárban vagy a kikötőben dolgozzon. A finomabb munkákhoz pedig tudnia kellett volna olvasni. Vajon szükségük lehet egy zenészre az egyik kártyabarlangban vagy bordélyházban? Még nála volt a fuvolája. Fel és alá járkált a Keleti Dongán és a jobban kivilágított mellékutcákon. Amikor lassan sötétedni kezdett, elkeseredett vereséggel visszaballagott a szállóra. A pipás fickó még mindig pöfékelve üldögélt a lépcsőjén. Wylan gyanította, hogy egész nap el sem hagyta a ház teraszát.

– Munkát keresek – szólította meg Wylan. – Ismer valakit, akinek munkaerőre van szüksége?

A fickó egy füstfelhőn keresztül fürkészte.

– A magadfajta tejszínhabos úri ficsúrok jó pénzre tehetnek szert a Nyugati Dongán.

– Tisztességes munkára gondoltam.

A fickó harsányan felkacagott, és hosszú ideig abba sem hagyta, végül azonban útba igazította Wylant dél felé, a cserzőműhelyekhez.

Wylan alantas bérért keverte a festéket és takarította a kádakat. A munkások többsége nő és gyermek volt, de dolgozott vele néhány hozzá hasonló, vézna fiú is. Keveset beszéltek; túlságosan fáradtak voltak, vagy éppen rosszullét kerülgette őket a vegyszerektől, így csupán szótlanul végezték a munkájukat, és felvették a fizetésüket. Nem kaptak sem kesztyűt, sem maszkot, és Wylan egészen biztosra vette, hogy mérgezésben fog meghalni, mielőtt egyáltalán fontolgatni kezdhetné, mihez is kezdjen szerény kis keresetével.

Egy délután Wylan meghallotta, ahogyan a festők főnöke arról panaszkodik, hogy a bojlerek túlforrósodása miatt rengeteg festék párolog el feleslegesen, pótolhatatlan veszteséget okozva. Bosszúsan szitkozódott, amiért két tartályt is drága pénzen megjavíttatott, majdnem hiába.

Wylan először habozott, majd felvetette, hogy tegyenek tengervizet a tartályokba.

– Mi a pokolért tennék ilyet? – mordult rá a festők főnöke.

– Megemeli a forráspontot – felelte Wylan, és közben az járt a fejében, miért is gondolta, hogy jó ötlet egyáltalán megszólalnia. – A festéknek akkor jobban fel kell melegednie a forráshoz, így kevesebb vész el párolgással. Szükséges lesz módosítani egy kicsit az összetételen, mert a só gyorsan felgyülemlik, és rendszeresebben kell takarítani a tartályokat a só maró hatása miatt.

A festők főnöke csupán kiköpött egy jókora adag jurdát a padlóra, és figyelmen kívül hagyta Wylan javaslatát. Ám a következő héten megpróbáltak tengervizet keverni az egyik tartályba. Néhány nappal később már tengervizes keveréket használtak mindegyikben, és a festők főnöke egyre több kérdéssel fordult Wylanhez. Hogyan tudnák elejét venni, hogy a vörös festéktől megmerevedjenek a bőrök? Hogyan lehetne lerövidíteni a feldolgozás és száradás időtartamát? Létre tudna hozni Wylan valamiféle gyantát, ami megakadályozná, hogy a festékek eresszenek?

Egy héttel később Wylan a kádak mellett állt, kezében a falapátjával, kábultan a festékbűztől, könnyező szemmel, és éppen azon morfondírozott, vajon kérhetne-e egy kis fizetésemelést, ha segít a festők főnökének, amikor váratlanul egy fiú lépett oda hozzá. Magas, nyurga ifjú volt, bőre a zemeniekre jellemző barna színben pompázott, és nevetségesen oda nem illőnek látszott a bőrfestők szintjén. Nem csupán élénkzöld mellénye és sárga nadrágja miatt, hanem mert csak úgy áradt belőle a derű, mintha el sem tudna képzelni csodásabb helyet a nyomorúságos, bűzlő cserzőműhelynél, mintha éppen egy régóta várt ünnepségre sétált volna be. Noha sovány volt, egész tartása laza könnyedséget sugárzott. A festők főnöke általában nem szívelte, ha idegenek fordultak meg a szintjén, ennek a fiúnak azonban, aki revolvert viselt az oldalán, egyetlen szót sem szólt, csak tiszteletteljesen megemelte a kalapját, majd sietett a dolgára.

Wylan első gondolata az volt, hogy ennek a fiatalembernek van a legtökéletesebben formált ajka az egész világon. A második pedig, hogy az apja újabb bérgyilkost küldött a nyomába. Erősen megmarkolta a lapátját. Vajon a fiú képes lenne fényes nappal agyonlőni? Csinálnak egyáltalán ilyesmit az emberek?

A fiú azonban így szólt:

– Úgy hallom, hogy jól kiismered magad a kémia berkeiben.

– Tessék? Én? Igen. Egész jól – nyögte ki Wylan nagy nehezen.

– Csak egész jól?

Wylannek olyan érzése támadt, hogy a következő válasza rendkívül fontos.

– Van némi háttértudásom. – Még korábban elkezdett érdeklődni a természettudományok és a matematika iránt, szorgalmasan végezve a tanulmányait, abban a reményben, hogy tudományos érdeklődése valamiképpen ellensúlyozhatja egyéb hibáit.

A fiú átnyújtott Wylannek egy összehajtott papírdarabot.

– Akkor gyere el erre a címre, amikor ma éjjel végzel a munkával. Talán akad egy kis munkánk a számodra. – Körbepillantott, mintha csak abban a másodpercben vette volna észre a kádakat és a föléjük hajoló sápadt munkásokat. – Igazi munka.

Wylan a papírlapra meredt, a betűk összefolytak a szeme előtt.

– Nem… nem ismerem ezt a helyet.

A fiú türelmetlenül felsóhajtott.

– Nem idevalósi vagy, ugye? – Wylan megrázta a fejét. – Jól van. Eljövök érted. Nyilvánvalóan nincs más dolgom, mint az, hogy üde liliompalántákat kísérgessek a városban. Wylan vagy, ugye? – Wylan bólintott. – Milyen Wylan?

– Wylan… Hendriks.

– Tájékozottnak vallod magad a csinnadratta terén, Wylan Hendriks?

– Csinnadratta?

– Dirr-durr, bumm-bumm, csitt-csatt meg minden ilyesféle kalamajka.

Wylannek sejtelme sem volt, miről beszél, de úgy érezte, hogy hatalmas hiba volna beismerni.

– Persze – válaszolta annyi magabiztossággal, amennyit csak ki tudott csikarni magából.

A fiú kétkedő pillantást vetett rá.

– Majd meglátjuk. Legyél a ház előtt, amikor hatot harangoznak. Ne hozz magaddal fegyvert, hacsak nem keresed a bajt!

– Természetesen.

A fiú megforgatta szürke szemét.

– Kaznak nyilván elment a józan esze – mormolta az orra alatt.

Amikor hatot ütöttek a harangok, Jesper megérkezett, hogy elkísérje Wylant egy csaliboltba a Hordóban. Wylan zavarban volt gyűrött öltözéke miatt, de nem volt más ruhája, és amúgy is éppen eléggé elterelte figyelmét az efféle aggodalmakról a bénító rettegés, hogy ez az egész csupán egy újabb szövevényes csapda az apja részéről. Az üzlet egy hátsó helyiségében Wylan találkozott Kazzal és Inejjel. Elmagyarázták neki, hogy villanóbombákra és talán valamilyen ütősebb robbanószerkentyűre volna szükségük. Wylan visszautasította az ajánlatukat.

Aznap éjjel, amikor visszaérkezett a szállására, kézhez kapta az első levelet. Csak a feladó nevét volt képes kibetűzni: Jan Van Eck.

Egész éjszaka éberen feküdt, biztosra vette, hogy Prior bármelyik pillanatban rátörheti az ajtót, hogy torkon ragadja húsos mancsával. Megfordult a fejében, hogy elmeneküljön, de a szobára is alig volt pénze, jegyről nem is beszélve, amivel elhagyhatta volna a várost. Egyébként is, miben reménykedhetett volna vidéken? Senki sem fogadta volna fel mezőgazdasági munkára. Másnap felkereste Kazt, és azon az éjszakán megépítette az első bombát a Söpredék számára. Tisztában volt vele, hogy törvénytelen dolgokba keveredik, de néhány óra munkával több pénzt sikerült keresnie, mint egy egész hét alatt a cserzőműhelyben.

Folyamatosan érkeztek a levelek az apjától, hetente egyszer, néha kétszer is. Wylan nem tudta, mire vélje őket. Talán fenyegetések? Gúnyolódások? A matraca alá rejtette őket egy kupacba, és éjjelente időnként olyan érzése támadt, mintha megeredne a tinta a papírlapokból, azután a matracon keresztül átszivárogva méregként a szívébe hatolna.

Ám minél több idő telt el, és minél többet dolgozott Kaznak, annál kevésbé töltötte el a rettegés. Úgy tervezte, hogy elegendő pénzt összegyűjt, majd elhagyja a várost, és soha többé nem veszi szájára a Van Eck nevet. Ha pedig az apja úgy határoz, hogy még előtte elteszi láb alól… Nos, Wylan pontosan tudta, hogy úgysem tehet ellene semmit. Rongyos, kopott ruhákban járt. Olyan sovány volt, hogy újabb lyukakat kellett ütnie a nadrágszíjába. Elszánta azonban magát, hogy előbb bocsátja áruba a testét a Nyugati Donga bordélyaiban, mintsem kegyelemért könyörögjön az apjának.

Wylan akkoriban még csak nem is sejtette, de Kaz mindvégig tisztában volt a valódi kilétével. Piszkoskéz mindenkit figyelemmel kísért, minden újonnan érkezőt a Hordóban, Wylant pedig a Söpredék védelme alá helyezte, mert meg volt győződve róla, hogy egy szép napon még hasznára válik a gazdag kereskedő fiacskája.

Wylan nem ringatta magát ábrándokban Kaz indítékait illetően, miért is vigyázott rá, de azt is pontosan tudta, hogy sohasem maradt volna ilyen sokáig életben a bandavezér segítsége nélkül. Kazt pedig nem érdekelte, hogy tud-e olvasni. Kaz és a többiek csúfolódtak vele, ugyanakkor esélyt is adtak neki. Értékelték a képességeit, és nem büntették a fogyatékosságai miatt.

Wylan hitt benne, hogy Kaz bosszút állhat azért, amit az édesanyja ellen elkövettek. Hitt benne, hogy az apja minden vagyona és befolyása ellenére ez a csapat – a saját csapata – szembe tud szállni Van Eckkel. Ám az apja most ismét kinyújtotta utána hosszú, kegyetlen kezét.

Jóval éjfél után járt az idő, amikor elérték a pénzügyi negyedet. A város egyik leggazdagabb részébe érkeztek, nem messze a Tőzsdétől és a Stadhalltól. Ezen a helyen Wylan még közelebb érezte az apja jelenlétét, és töprengeni kezdett, vajon miért éppen ide hozta őket Kaz. A banda vezére az egyik sötét sikátoron keresztül egy jókora épület háta mögé vezette őket, ahol ki volt támasztva egy ajtó. Beléptek egy lépcsőházba, közepén egy hatalmas, vasból kovácsolt lifttel, amibe szép sorjában bezsúfolódtak. Rotty odalenn maradt, feltehetően azért, hogy a bejáratot őrizze. A felvonó ajtaja bezárult, tizenöt emeletet emelkedtek fel vele az épület legfelső szintjére, majd kiléptek egy folyosó lakkozott keményfa parkettájára, ahol a magas mennyezet világos levendulaszínben pompázott.

Egy szállodában vagyunk, ébredt rá Wylan. Ez volt a cselédbejáró és a személyzeti lift.

Bekopogtak egy széles, fehér kétszárnyú ajtón. Colm Fahey fogadta őket, aki hosszú hálóinge fölött csupán egy kabátot viselt. A Geldrenner Hotelben voltak.

– A többiek már idebenn vannak – mondta kimerülten.

Colm nem kérdezősködött, egyszerűen csak rámutatott a fürdőszobára, majd töltött magának egy csésze teát, amíg a csapat sarat és nyomorúságot hagyva maga után átvonult a lila kárpiton. Amikor Matthias meglátta Nyinát, rögvest felugrott a hatalmas padlizsánszínű kanapéról, és a karjába zárta a lányt.

– Nem tudtunk átvágni a blokádon az Édes-zátonyhoz. Már a legrosszabbtól tartottam.

Azután mindnyájan összeölelkeztek, és Wylan elborzadva tapasztalta, hogy bizony könnyek szöknek a szemébe. Pislogva igyekezett visszafojtani őket. Semmiképpen sem szerette volna, hogy Jesper újra sírni lássa. A mesterlövészt tetőtől talpig korom borította, és az erdei tábortűz füstös szaga lengte körül, de a tekintete most is csodálatosan csillogott, mint mindig egy kiadós csetepaté után. Wylan csupán minél közelebb akart állni hozzá, abban a boldog tudatban, hogy Jesperrel teljes biztonságban van.

Wylan addig a pillanatig fel sem fogta igazán, mennyit jelentenek számára a társai. Az apja lenéző gúnnyal tekintett volna ezekre a tolvaj banditákra, a becsületét vesztett egykori katonára és a szerencsejátékosra, aki egyszerűen képtelen kimászni az adósságaiból. Ők voltak azonban Wylan első barátai, sőt az egyedüli barátai, és Wylan biztosan tudta, hogy ha ezer ember közül válogathatott volna társakat, akkor is rájuk esett volna a választása.

Csak Kaz állt távolabb a csapattól, szótlanul bámult kifelé az ablakon az odalenn húzódó, sötét utcákra.

– Kaz! – szólt Nyina. – Te talán nem örülsz a megmenekülésednek, de mi igenis örülünk, hogy életben maradtál. Gyere már ide!

– Hagyd békén! – mormolta Inej csendesen.

– A szentekre! Kísértet! – kiáltott fel Jesper. – Te vérzel.

– Hívjak orvost? – kérdezte az apja.

– Ne! – vágták rá mindnyájan egyszerre.

– Ó, hát persze – bólintott Colm. – Hozassak kávét?

– Igen, köszönjük – felelte Nyina hálásan.

Colm rendelt kávét, palacsintát, sőt még egy üveg brandyt is, és amíg várakoztak, Nyina felbujtotta a társaságot egy olló keresésére, hogy felszabdalhassa a szállodai törülközőket kötszernek. Amint sikerült találniuk egyet, Nyina beterelte Inejt a fürdőszobába, hogy ellássa a sebeit.

Egyszer csak kopogás hallatszott az ajtón, mire mindnyájan riadtan megmerevedtek, de csupán a rendelésük érkezett meg. Colm üdvözölte a szobalányt, és ragaszkodott hozzá, hogy egyedül is fel tudja szolgálni az ételt, mert nem akarta, hogy a lány megpillantsa a lakosztályában összegyűlt díszes társaságot. Amint az ajtó becsukódott, Jesper rögvest talpon termett, hogy segítsen az apjának begurítani a kocsit az ezüsttálcával, ami meg volt rakva ínycsiklandó étellel és olyan finom porcelánedényekkel, hogy szinte átlátszónak tűntek. Wylan azóta nem evett ilyen előkelő étkészletből, amióta elhagyta az apja házát. Hirtelen ráébredt, hogy Jesper valószínűleg Colm egyik ingét viseli; vállban túlságosan bő volt, az ujja pedig túl rövid.

– Mi ez a hely egyáltalán? – érdeklődött Wylan, szemügyre véve a csaknem teljesen lila színben pompázó, tágas szobát.

– Azt hiszem, a Ketterdam Lakosztály – válaszolta Colm, megvakargatva a tarkóját. – Sokkal előkelőbb annál a szobánál, amit az egyetemi negyed fogadójában kaptam.

Nyina és Inej kilépett a fürdőszobából. Nyina jól megpakolt egy tányért ennivalóval, azután lehuppant Matthias mellé a kanapéra. Félbehajtott egy palacsintát, és jóízűen beleharapott, boldogan megmozgatva a lábujjait gyönyörűségében.

– Ne haragudj, Matthias – szabadkozott tele szájjal a lány. – Úgy döntöttem, hogy megszököm Jesper apjával. Megadja nekem mindazt a finomságot, amihez életem során hozzászoktam.

Inej levette a tunikáját, és csupán bélelt mellényét viselte, ami szabadon hagyta barna karjait. Válla, mindkét alkarja, jobb combja és bal lábszára törülközőből tépett csíkokkal volt bekötve.

– Egész pontosan mi történt veled? – érdeklődött Jesper, átnyújtva apjának egy csésze kávét, amit egy porcelán kistányéron egyensúlyozott.

Inej egy karosszékbe telepedett le Kuvej mellé, aki a padlón üldögélt.

– Szereztem egy új ismerőst.

Jesper kényelmesen elterpeszkedett egy kereveten, Wylan pedig elfoglalta a másik karosszéket, egy tányér palacsintát egyensúlyozva a térdén. Egy tökéletesen megfelelő asztal is állt a lakosztály ebédlőjében, hozzáillő székekkel, de nyilvánvalóan egyikük sem törődött vele. Csupán Colm foglalt helyet az asztalnál, mellette a kávéja és egy üveg brandy. Kaz továbbra sem mozdult az ablak mellől, és Wylan eltöprengett, vajon mi érdekeset láthat odalenn az üvegen keresztül.

– Szóval – szólalt meg Jesper, megcukrozva a kávéját. – Inej új ismerősén kívül még mi a pokol történt veletek azon a helyen?

– Lássuk csak… – mondta Nyina. – Inej húsz emeletet zuhant.

– Egy jókora lyukat robbantottunk az apám ebédlőjének mennyezetébe – tette hozzá Wylan.

– Nyina képes feltámasztani a holtakat – kontrázott Inej.

Matthias a kistányérjára ejtette a csészéjét. Nevetségesen festett hatalmas markában.

– Nem tudom feltámasztani őket. Úgy értem, felkelnek, de nem térnek vissza igazán az életbe. Legalábbis nem hiszem. Nem tudom biztosan.

– Komolyan beszélsz? – döbbent meg Jesper.

Inej bólintott.

– Nem tudom elmagyarázni, de a saját szememmel láttam.

Matthias homloka ráncokba szaladt.

– Amikor a ravkai negyedben jártunk, képes voltál előszólítani azokat a csontdarabokat.

Jesper kortyolt egyet a kávéjából.

– De mi a helyzet a tóparti házzal? Te irányítottad a port?

– Miféle port? – kérdezte Inej.

– Nyina nem egyszerűen kiiktatta az egyik őrt. Megfullasztotta egy porfelhővel.

– Van egy családi temető a tóparti Hendriks-ház közelében – mondta Wylan, amint eszébe jutott a vaskapus telek a ház nyugati fala mellett. – Mi van akkor, ha a por… Nos, régi csontokból állt? Emberi maradványokból?

Nyina letette a tányérját.

– Hát ez már majdnem elég, hogy elmenjen az étvágyam. – Azután újra a kezébe vette a tányért. – De csak majdnem.

– Ezért kérdezted, hogy a parem meg tudja-e változtatni egy grisa képességeit? – fordult Kuvej kérdőn Matthias felé.

Nyina meglepetten nézett rá.

– Na és meg tudja?

– Fogalmam sincs. Csak egyszer kaptál a szerből. Túlélted az elvonást. Igazi ritkaság vagy.

– Hú, micsoda szerencse!

– Olyan rossz? – kérdezte Matthias.

Nyina felcsipegetett néhány morzsát az öléből, és szépen visszatette őket a tányérjára.

– Hogy egy markos, szőke izompacsirta szavaival éljek: természetellenes. – A lány hangjából eltűnt minden csepp derű. Csupán szomorúnak látszott.

– Talán mégis természetes – vélte Matthias. – A korporálok nem az Élet és Halál Rendje?

– A grisák ereje nem így működik.

– Nyina – szólt Inej gyengéden. – A parem a halál küszöbére sodort téged. Talán visszahoztál valamit magaddal onnan.

– Nos, rohadt egy szuvenír, mondhatom.

– Vagy talán Djel kioltott egy fényt, és egy másikat gyújtott helyette – töprengett Matthias.

Nyina vetett rá egy oldalsó pillantást.

– Téged fejbe kólintott valaki?

Matthias megfogta Nyina kezét. Wylan hirtelen úgy érezte, hogy felesleges pótkerékként van jelen egy nagyon bizalmas helyzetben.

– Hálás vagyok, amiért élsz – mondta Matthias. – Hálás vagyok, amiért mellettem vagy. Hálás vagyok, amiért végre eszel.

Nyina a fjerdai vállára hajtotta a fejét.

– Te még a palacsintánál is jobb vagy, Matthias Helvar.

Matthias ajka parányi mosolyra görbült.

– Ne mondjunk olyasmit, amit nem gondolunk komolyan, szerelmem.

Könnyed kopogás hallatszott az ajtón.

Mindnyájan rögtön a fegyverükért nyúltak. Colm jéggé dermedten ült a székén.

Kaz intett neki, hogy maradjon a helyén, majd hangtalanul az ajtóhoz osont. Óvatosan kilesett a kulcslyukon.

– Csak Specht jött meg – jelentette. Mindnyájan megnyugodtak, Kaz pedig kinyitotta az ajtót.

Néma csendben figyelték, ahogyan a bandavezér és Specht feldúlt suttogással tárgyalnak, majd Specht egy bólintással ismét távozott a lift irányába.

– El lehet jutni ezen a szinten az óratoronyba? – kérdezte Kaz Colmtól.

– A folyosó végén – válaszolta Jesper apja. – Még nem merészkedtem fel. Meredek a lépcső.

Kaz szó nélkül eltűnt. A többiek egy pillanatig néma csendben bámultak egymásra, azután a nyomába eredtek, szép sorjában elhaladva Colm mellett, aki kimerült tekintettel nézett utánuk.

A folyosón lépkedve Wylan ráébredt, hogy az egész emelet a Ketterdam Lakosztály előkelő pompáját hivatott tükrözni. Úgy gondolta, ha már meg kell halnia, nem ez a legrosszabb hely élete utolsó éjszakájának eltöltésére.

Egyesével felbaktattak a kovácsoltvas csigalépcsőn az óratoronyba, majd átmásztak egy csapóajtón. A toronyszoba tágas és hideg volt, nagy részét elfoglalta egy hatalmas óraszerkezet. A négy óralap a magasból tekintett Ketterdamra és a pirkadó, szürke égboltra.

Délen füstfelhő gomolygott a Fekete Fátyol-sziget fölött, északkeleti irányban pedig Wylan a Geldkanalt pillantotta meg, ahol a tűzoltók és a stadwatch hajói körülvették az apja házának környékét. Emlékezett az apja arcára kiülő döbbenetre, amikor váratlanul az ebédlőasztalának közepén landoltak. Ha nem töltötte volna el bénító rémület, biztosan kacagásban tör ki a láttán. A szégyen emészti fel egészben az embert. Bárcsak a ház többi részét is felgyújtották volna!

A messzi távolban csak úgy nyüzsögtek a stadwatch hajói és szekerei. Az egész várost belepte a stadwatch lila színű ragyája, mintha valamiféle kórságot kapott volna el.

– Specht szerint blokád alá vették a kikötőket, és lezárták a nagyobb hajókat is – mondta Kaz. – Gyakorlatilag elszigetelik a várost. Nem juthat ki senki, és nem is léphet be.

– Ketterdam nem fogja eltűrni – vélte Inej. – Az emberek lázongani fognak.

– Nem fogják Van Ecket hibáztatni.

Wylant rosszullét kerülgette.

– Minket fognak hibáztatni.

Jesper megrázta a fejét.

– Még ha ki is hajtanak minden stadwatch disznót az utcákra, nincsen elég emberük, hogy az egész várost lezárják, és utánunk kutassanak.

– Tényleg nincs nekik? – kérdezte Kaz. – Nézz csak körül még egyszer!

Jesper a nyugatra néző ablakhoz lépett, ahol Kaz állt.

– Jóságos szentek és drágalátos Eva nénikéd! – sóhajtott fel döbbent ámulattal.

– Mi az? – kérdezte Wylan, kikukucskálva az ablakon.

A Hordó irányából egy nagyobb embertömeg vonult a Zelver-negyeden keresztül.

– Tiltakozó csőcselék? – kérdezte Inej.

– Inkább felvonulásnak látszik – válaszolta Kaz.

– Miért nem állítja meg őket a stadwatch? – csodálkozott Wylan, miközben az emberáradat akadálytalanul vonult hídról hídra, átkelve a barikádokon. – Miért engedik át őket?

– Valószínűleg azért, mert az apád utasítást adott rá – felelte Kaz.

A tömeg egyre közeledett, Wylan fülét pedig éneklés, kántálás és dobszó ütötte meg. Tényleg felvonulásnak látszott az egész. A tömeg elárasztotta a Zelver hidat, és hömpölyögve haladt el a szálloda mellett, amint az emberek a Tőzsde előtti tér felé tartottak. Wylan felismerte a menet elején haladókat: Pekka Rollins bandája. Akárki haladt is a sokaság élén, oroszlánbőrt viselt, aminek a fejére egy hamis aranykorona volt varrva.

– Viharsirályok – mondta Inej, majd a Tízes Oroszlánok mögé mutatott. – Ott pedig a Liddik.

– Harley Kopói – folytatta Jesper. – A Fekete Cápák.

– Mindnyájan ott vannak – állapította meg Kaz.

– Mit jelentsen? – kérdezte Kuvej. – A lila karszalag?

Odalenn a sokaság minden tagja lila jelzést viselt a bal felső karján.

– Összetoborozták őket – válaszolta Kaz. – Specht szerint Hordó-szerte elterjedt a hír. Az a jó, hogy most már élve akarnak elfogni minket. Még Matthiast is. Rossz viszont, hogy a velünk utazó shu ikrek fejére is jutalmat tűztek ki, így hát Kuvej… és Wylan… arca is ki van plakátolva a város falaira.

– És a drágalátos Kereskedőtanácsotok mindezt csak úgy jóváhagyja? – kérdezte Matthias. – Mi van, ha elkezdenek fosztogatni, vagy zavargások törnek ki?

– Semmi ilyesmi nem fog kitörni. Rollins tudja jól, mit csinál. Ha a stadwatch megpróbálta volna lezárni a Hordót, a bandák biztosan ellenük fordulnak. Most a törvény szerint járnak el, és Van Eck két hadsereggel is rendelkezhet. Sarokba szorít minket.

Inej élesen beszippantotta a levegőt.

– Micsoda? – értetlenkedett Wylan, de amikor lepillantott a térre, egyszerre mindent megértett. Felbukkant a felvonulás utolsó csoportja is. Egy idős férfi vezette őket, kalapjába tollat tűzött. Torkuk szakadtából károgtak – mint a varjak. A Söpredék. Kaz bandája. Ellene fordultak.

Jesper a falba öklözött dühében.

– A hálátlan csőcselék!

Kaz egy szót sem szólt, csupán figyelte a szálloda előtt hömpölygő tömeget, a bandák színes, nyüzsgő csoportjait, ahogyan szitkokat kiáltanak egymásnak, üdvrivalgások közepette, mintha valamiféle ünnepen volnának. Hangos kántálásuk még a távozásuk után is hosszan hallatszott a levegőben. Talán egész a Stadhallig terveztek masírozni.

– Most mi fog történni? – érdeklődött Kuvej.

– A stadwatch minden katonája és a Hordó összes haramiája ránk fog vadászni, amíg kézre nem kerítenek minket az utolsó szálig – válaszolta Kaz. – Most már nem juthatunk ki Ketterdamból. Veled együtt biztosan nem sikerülne.

– Nem várhatnánk? – kérdezte Kuvej. – Ezen a helyen? Fahey úrnál?

– Mégis mire várnánk? – vágott vissza Kaz. – Hogy valaki a megmentésünkre siessen?

Jesper az üvegre hajtotta a fejét.

– Az apám. Őt is be fogják vinni. Szökevények rejtegetése miatt.

– Nem – jelentette ki Kuvej. – Nem! Adjatok át Van Ecknek!

– Ki van zárva – jelentette ki Nyina.

A fiú éles mozdulattal átszelte kezével a levegőt.

– Megmentettetek a fjerdaiaktól. Ha nem teszünk valamit, végül úgyis elfognak.

– Akkor hiába történt ez az egész? – kérdezte Wylan, maga is meglepődve hirtelen haragján. – A kockázat, amit vállaltunk? Amit a Jégudvarban véghez vittünk? Amit Inejnek és Nyinának el kellett szenvednie, hogy kijuthassunk?

– De ha feladom magam Van Ecknek, akkor ti, többiek szabadok lesztek – erősködött Kuvej.

– Nem így működik a dolog, kölyök – mondta Jesper. – Pekkának volt lehetősége megölni Kazt, háta mögött a Hordó teljes támogatásával, Van Ecknek pedig biztosan esze ágában sincs hagyni, hogy szabadon járkáljunk, és ki tudja, miben mesterkedjünk. Ez már nem csak rólad szól.

Kuvej elkeseredetten felnyögött, majd leroskadt a fal tövébe. Bánatos pillantást vetett Nyinára.

– Végezned kellett volna velem a Jégudvarban.

Nyina megvonta a vállát.

– De akkor Kaz megölt volna engem, Matthias pedig Kazt, és az egész ügy borzalmasan véres és zavaros véget ért volna.

– Képtelen vagyok elhinni, hogy a Jégudvarból sikerült kijutnunk, de csapdába estünk a saját városunkban – háborgott Wylan. – Egyszerűen felfoghatatlan.

– Pedig így van – bólogatott Jesper. – Benne vagyunk a fortyogó lekvárban.

Kaz bőrkesztyűs ujjával egy kört rajzolt az ablaküvegre.

– Nem egészen – szólalt meg csendesen. – El tudom érni, hogy a stadwatch visszavonuljon.

– Nem – tiltakozott Inej.

– Feladom magam.

– De hát Kuvej… – kezdte Nyina.

– A stadwatch az égvilágon semmit sem tud Kuvejről. Azt gondolják, hogy Wylant keresik. Éppen ezért beadom nekik, hogy Wylan meghalt. Majd azt mondom, hogy én öltem meg.

– Elment az eszed? – csattant fel Jesper.

– Kaz – szólt Inej. – Bitófára fognak küldeni.

– Először bíróság elé kell állítaniuk.

– Előbb fogsz elrohadni a börtönben – jelentette ki Matthias. – Van Eck sosem fog lehetőséget adni neked, hogy kinyithasd a szád egy tárgyaláson.

– Tényleg azt hiszed, hogy építettek már olyan cellát, amiből nem tudok kijutni?

– Van Eck tökéletesen tisztában van vele, hogy milyen mesterien értesz a zárakhoz – győzködte Inej dühösen. – Végeznek veled, mielőtt egyáltalán a börtönbe érhetnél.

– Nevetséges az egész – mondta Jesper. – Nem viheted el mindnyájunk helyett egyedül a balhét. Senki sem. Szétválunk. Párokban próbálunk átférkőzni a blokádon, és meghúzzuk magunkat valahol vidéken.

– Ez az én városom – jelentette ki Kaz. – Nem fogok behúzott farokkal elmenekülni.

Jesper türelmetlenül felmordult.

– Ha ez a te városod, mégis mi maradt belőle? Feladtad a részvényeidet a Varjú Klubban és az Ötödik kikötőben. Nincs többé bandád sem. Még ha sikerül is megszöknöd, Van Eck és Rollins megint csak rád uszítaná a stadwatchot és a Hordó minden banditáját. Nem tudsz mindegyikkel megküzdeni.

– Csak figyelj!

– A pokolba is, Kaz! Mit szoktál folyton hajtogatni nekem? Szállj ki a vesztes partiból!

– Menekülést kínálok. Fogadd el!

– Miért bánsz úgy velünk, mint egy rakás nyúlszívű anyámasszony katonájával?

Kaz hirtelen szembefordult vele.

– Te készülsz megpattanni, Jesper. Csak éppen azt szeretnéd, ha én is veled menekülnék, hogy ne érezd magad olyan pocsékul miatta. Bármennyire élvezed is a csetepatékat, mindig elsőként veted fel, hogy vonuljunk fedezékbe.

– Mert életben akarok maradni.

– Ugyan miért? – kérdezte Kaz csillogó szemmel. – Hogy lejátszhass még egy kártyapartit? Hogy újra meg újra csalódást okozhass az apádnak és cserben hagyhasd a barátaidat? Mondd, bevallottad már az apádnak, hogy miattad fogja elveszíteni a birtokát? Elmesélted már Inejnek, hogy miattad halt meg kis híján Oomen tőre hegyén? Hogy kis híján mind meghaltunk?

Jesper lehorgasztotta a vállát, de nem hátrált meg.

– Hibáztam. Engedtem, hogy felülkerekedjen a rosszabb énem, de a szentek szerelmére, Kaz, mégis mennyi ideig akarsz vezekeltetni egy cseppnyi bocsánatért?

– Szerinted hogy néz ki a bocsánatom, Jordie?

– Ki a pokol az a Jordie?

Egy röpke pillanatig Kaz arca kifejezéstelenné vált, zavarodottá, majdnem úgy tűnt, mintha rémület villant volna sötét szemében – ott volt, majd ismét elillant, olyan gyorsan, hogy Wylan fejében felmerült, vajon nem csupán képzelte-e az egészet.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte Kaz fogcsikorgatva. Arca immár éppolyan zárkózott és éppolyan kegyetlen kifejezést öltött, mint máskor. – A bizalmamat? Megkaptad, aztán darabokra is zúztad, mert képtelen voltál tartani a szádat.

– Egyetlenegyszer. Na és hányszor fedeztelek harc közben? Hányszor jártam sikerrel? Vagy az talán egyáltalán nem is számít? – Jesper elkeseredetten a magasba emelte a kezét. – Képtelen vagyok a győzelemre, ha rólad van szó. Senki sem képes rá.

– Úgy van. Sohasem győzhetsz. Szerencsejátékosnak hiszed magad, de valójában született vesztes vagy. Csetepaték. Kártyapartik. Fiúk. Lányok. Addig játszol, mígnem végül veszítesz, úgyhogy most az egyszer csak fogd a sátorfádat, és menj tovább!

Jesper lendítette elsőként az öklét. Kaz jobbra tért ki az ütés elől, majd a következő pillanatban birkózni kezdtek. A falnak ütköztek, fejjel mentek egymásnak, azután sűrű ökölcsapások és fogások közepette ismét eltávolodtak.

Wylan várakozásteljesen fordult a társai felé, hogy Inej tiltakozzon, Matthias szétválassza a birkózókat, hogy valaki végre csináljon valamit, de a többiek csak hátrálva helyet adtak nekik. Egyedül Kuvej adta jelét bárminemű aggodalomnak.

Jesper és Kaz egymásba kapaszkodva körbefordultak, nekiütköztek az óraszerkezetnek, majd visszanyerték az egyensúlyukat. Nem volt igazi küzdelem, inkább csak verekedés – esetlen és kellemtelenül durva, könyökök és öklök kibogozhatatlan forgataga.

– Ghezen minden keze munkája! Valaki fékezze már meg őket! – tört ki Wylan kétségbeesetten.

– Jesper még nem lőtt rá – válaszolta Nyina.

– Kaz nem használja a pálcáját – tette hozzá Inej.

– Szerintetek nem tudnák puszta kézzel megölni egymást?

Már mindkettőjükből folyt a vér. Jespernek felhasadt az ajka, Kaz pedig a szemöldöke körül sérült meg. Jesper inge félig a fejére volt húzva, Kaz ingujja elszakadt a varrásnál.

Egyszer csak felpattant a csapóajtó, és Colm Fahey feje bukkant fel a nyílásban. Pirospozsgás arca hirtelen még jobban elvörösödött.

– Jesper Llewellyn Fahey, ebből elég legyen! – mennydörögte.

Jesper és Kaz egyszerre meglepődtek, majd Wylan mélységes döbbenetére bűntudatos arccal távolabb léptek egymástól.

– Mégis mi a csoda folyik köztetek? – kérdezte Colm. – Azt hittem, hogy barátok vagytok.

Jesper végigsimított a tarkóján, és olyan arcot vágott, mint aki legszívesebben elsüllyedne a padlódeszkák közé.

– Hát… mi csak… volt egy kis nézeteltérésünk.

– Azt látom. Mostanáig nagyon türelmes voltam ezzel az egész üggyel kapcsolatban, Jesper, de már fogytán a béketűrésem. Tízig számolok, addig gyere le ide, különben úgy elnadrágollak, hogy két hétig rá sem bírsz ülni a hátsó feledre!

Azzal Colm feje eltűnt a lépcsőházban. Mindenki elnémult.

Azután Nyina felkuncogott.

– Most aztán nagy bajban vagy.

Jesper bosszús arcot vágott.

– Matthias, Nyina megengedte, hogy Cornelis Smeet megfogdossa a fenekét.

Nyina abbahagyta a nevetést.

– Kifordítom a fogaidat a szádból.

– Az fizikailag lehetetlen.

– Nemrég halottakat támasztottam fel. Komolyan vitatkozni akarsz velem?

Inej oldalra hajtotta a fejét.

– Jesper Llewellyn Fahey?

– Dugulj el! – mordult rá Jesper. – Régi családi név.

Inej ünnepélyesen meghajolt.

– Legyen, ahogy akarod, Llewellyn.

– Kaz? – szólt Jesper óvatosan.

Kaz tekintete azonban a távolba meredt. Wylan számára ismerősnek tűnt az arckifejezése.

– Ez most…? – kérdezte Wylan.

– A cselszövő arca? – mondta Jesper.

Matthias bólintott.

– Semmi kétség.

– Már tudom, hogyan csináljuk – szólalt meg Kaz lassan. – Hogyan juttassuk ki Kuvejt, menekítsük ki a grisákat, szerezzük meg a pénzünket, győzzük le Van Ecket, és hogyan adjuk meg annak a nyomorult Pekka Rollinsnak mindazt, ami jár neki.

Nyina felvonta a szemöldökét.

– Csak ennyit akarsz?

– Hogyan? – kérdezte Inej.

– Egész idő alatt Van Eck szabályai szerint játszottunk. Rejtőzködtünk. Ennek vége. Egy kis aukciót fogunk rendezni. Teljesen nyíltan. – Szembefordult a banda tagjaival, szeme baljósan és feketén csillogott, akár egy cápáé. – És mivel Kuvej alig várja, hogy feláldozhassa magát, ő lesz az árverés tárgya.

5. RÉSZ
Királyok
és királynők

24. Jesper

A vasból kovácsolt csigalépcső aljában Jesper igyekezett rendbe szedni az ingét, és felitatta a vért az ajkáról, bár úgy gondolta, hogy a jelen helyzetben már az sem igazán számítana, ha egyszerűen csak az alsóingében jelenne meg. Az apja nem ostoba, és a nevetséges fedősztori, amit Wylan korábban Jesper hibáinak fedezésére ötlött ki, gyorsabban foszlott szét, mint egy olcsó öltöny. Az édesapja egyértelműen látta a sebeiket, és hallott füstbe ment terveikről is. Tisztában volt vele, hogy nem diákok vagy cselszövés ártatlan áldozatai. Akkor hát mi legyen?

Hunyd le nyugodtan a szemed, és reménykedj, hogy a lövészek jól tudnak célozni! – gondolta magában komoran.

– Jesper…

Jesper megperdült. Inej közvetlenül a háta mögött állt. Nem hallotta a lépéseit, bár ez korántsem volt meglepő.

„Elmesélted már Inejnek, hogy miattad halt meg kis híján Oomen tőre hegyén?” Nos, Jesper már gyanította, hogy ezt a reggelt sűrű bocsánatkérések közepette fogja eltölteni. Akár hozzá is kezdhet.

– Inej, szörnyen sajnálom…

– Nem a bocsánatkérésedért jöttem hozzád, Jesper. Van egy gyenge pontod. Ebben egyikünk sem kivétel.

– Neked mi a gyenge pontod?

– A csapatom – válaszolta a lány halovány mosollyal.

– Még azt sem tudod, mit követtem el.

– Akkor mondd el!

Jesper a cipőjére bámult. Borzalmasan kopott és elnyűtt volt.

– Egy rakás krugéval tartoztam Pekka Rollinsnak. A fogdmegjei egyre erősebben szorongattak, így hát… Azt mondtam nekik, hogy elhagyom a várost, és hogy egy nagyobb pénzösszeg fogja ütni hamarosan a markomat. Esküszöm, hogy egy szóval sem említettem a Jégudvart.

– De ennyi elég volt Rollinsnak, hogy egymáshoz illessze a kirakós darabkáit, és előkészítsen egy támadást. – Inej mélyet sóhajtott. – Kaz pedig azóta is büntet érte.

Jesper megvonta a vállát.

– Talán megérdemlem.

– Tudtad, hogy a szuli nyelvben nincsen szó a bocsánatkérésre?

– Akkor mit mondotok, ha valakinek a lábujjára tiportok?

– Nem szokásom más emberek lábán tiporni.

– Tudod jól, hogy értem.

– Semmit sem mondunk. Tudjuk, hogy nem volt szándékos a sértés. Szoros közelségben élünk, és együtt utazunk. Nincs időnk, hogy folytonosan bocsánatot kérjünk a létezésünk miatt. Ám amikor valaki tényleg vétkezik, amikor hibát követünk el, nem kérünk bocsánatot. Megígérjük, hogy jóvá tesszük.

– Megígérem.

– Mati en sheva yelu. E tettnek nem lesz visszhangja. Azt jelenti, hogy nem ismételjük meg ugyanazokat a hibákat, hogy nem okozunk tovább bajt.

– Nem foglak még egyszer kitenni egy tőrdöfésnek.

– Azért döftek meg, mert nem vigyáztam. Te elárultad a csapatodat.

– Nem akartam…

– Még az is jobb lenne, ha szándékosan árultál volna el minket. Jesper, nem akarom hallani a bocsánatkérésedet, amíg meg nem tudod ígérni nekem, hogy nem fogod újra és újra elkövetni ugyanazt a hibát.

Jesper kényelmetlenül toporgott.

– Nem tudom, hogyan lehetnék képes rá.

– Sebet viselsz a lelked mélyén. A szerencsejáték, a kártya, a kockák… orvosságnak tűnnek. Csillapítják a fájdalmadat, és egy időre jobban érzed magad. De valójában megmérgeznek, Jesper. Valahányszor leülsz játszani, újabb kortyot iszol a méregből. Más módot kell találnod, hogy meggyógyítsd a lelkedet. – Inej a fiú mellkasára fektette a kezét. – Ne tekints továbbra is úgy a fájdalmadra, mintha csak képzelnéd. Ha belátod végre, hogy valódi a seb, biztosan meg is tudod gyógyítani.

Seb? Jesper tiltakozásra nyitotta a száját, valami azonban a torkára forrasztotta a szót. Mindig is szerencsés embernek tartotta magát, akármilyen bajba keveredett is a kártyaasztalnál vagy épp a játékbarlangoktól távol. Boldog és derűs. Olyan fickó, akivel szívesen töltenek időt az emberek. Ám mi van akkor, ha egész idő alatt csupán blöffölt? „Dühös és rémült” – ezt mondta róla a fjerdai. Mégis mit láthatott Matthias és Inej benne, amit Jesper maga nem értett meg?

– Én… megpróbálom. – Abban a pillanatban csupán ennyit ígérhetett. Megfogta Inej kezét, és gyengéden megcsókolta. – Beletelhet némi időbe, mire sikerül kimondanom azokat a szavakat. – Ajka mosolyra görbült. – És nem csak azért, mert nem beszélem a szuli nyelvet.

– Tudom – felelte Inej. – De gondolkodj el rajta! – A szalon irányába pillantott. – Csak mondd el apádnak az igazat, Jesper! Mindketten örülni fogtok, ha végre kiderül, hol is állsz.

– Valahányszor erre gondolok, úgy érzem, mintha ki akarnám vetni magam egy ablakon. – Egy pillanatig habozott. – Te bevallanád a szüleidnek az igazságot? Elmondanál nekik mindent, amit csak tettél… Ami csak megtörtént?

– Fogalmam sincs – ismerte be Inej. – De bármit megadnék a lehetőségért.

Jesper a lila színben pompázó szalonban talált az apjára, aki egy csésze kávét tartott jókora, erős kezében. Időközben visszapakolta az edényeket az ezüsttálcára.

– Nem kell elpakolnod utánunk, apa.

– Valakinek meg kell tennie. – Colm belekortyolt a kávéjába. – Ülj le, Jes!

Jesper nem szeretett volna leülni. Egész testén eluralkodott a már ismerős, ideges viszketegség. Nem vágyott semmi másra, mint nyílegyenesen a Hordóba rohanni olyan gyorsan, ahogyan csak a lába bírja, és beülni az első útjába akadó játékbarlangba. Ha nem lett volna meggyőződve, hogy félúton sem járna, és máris letartóztatnák vagy lelőnék, talán meg is teszi. Leült. Inej az asztalon hagyta a vegyi zsizsikkel teli üvegcséket, amiket nem használt fel. Jesper kezébe vette az egyiket, és a dugójával játszott.

Az édesapja hátradőlve fürkészte a fiát szigorú, szürke szemével. Jesper tisztán látta az apja minden egyes vonását és szeplőjét a kora reggeli ragyogó fényben.

– Szó sincs semmiféle csalásról, ugye? A shu fiú hazudott a kedvedért. Mindnyájan hazudtak.

Jesper összefűzte a kezét, hogy abbahagyja végre az ideges babrálást. „Mindketten örülni fogtok, ha végre kiderül, hol is állsz.” Jesper korántsem volt meggyőződve Inej igazáról, de nem maradt más választása.

– Sok csalás és cselszövés történt, csak éppen én általában a csaló oldalon álltam. Rengeteg csetepatéra is sor került… És többnyire a győztes oldalon kerültem ki. Kártyapartik. – Jesper a körmeit tanulmányozta. – Legtöbbször vesztesként végeztem.

– Mi a helyzet a kölcsönnel, amit a tanulmányaidra adtam?

– Adósságba keveredtem a rossz emberekkel. Veszítettem a kártyaasztalnál, újra és újra, így aztán sorra vettem fel a kölcsönöket. Azt hittem, megtalálom a módját, hogy kikecmeregjek a gödörből.

– Miért nem hagytad abba?

Jesper legszívesebben felnevetett volna. Nemegyszer győzködte magát, üvöltve könyörgött, hogy hagyja végre abba a kártyázást.

– Nem olyan egyszerű. – „Sebet viselsz a lelked mélyén.” – Számomra legalábbis. Nem tudom az okát.

Colm két ujjával megszorította az orrnyergét. Hihetetlenül kimerültnek látszott, ez az ember, aki egyetlen panasz nélkül képes volt reggeltől estig dolgozni.

– Nem lett volna szabad elengednem téged otthonról.

– Apa…

– Tudtam, hogy a gazdálkodás nem neked való. Azt akartam, hogy jobb sorsod legyen.

– Akkor miért nem küldtél Ravkába? – szaladt ki Jesper száján, mielőtt észbe kaphatott volna.

A kávé kiloccsant Colm csészéjéből.

– Szó sem lehet róla.

– Miért?

– Ugyan miért küldjem a fiamat valamiféle vadidegen országba, hogy küzdjön és meghaljon a háborúikban?

Jesper fejében hirtelen felvillant egy emlék, olyan élesen és váratlanul érte, mintha egy öszvér rúgott volna bele. A porlepte férfi ismét az ajtónál állt. Vele volt a lány is, az a lány, aki azért maradt életben, mert az anyja meghalt.

Azt akarta, hogy Jesper velük menjen.

– Leoni szintén zowa. Neki is megadatott a különleges ajándék – mondta a férfi. – Nyugaton vannak tanárok, a határon túl. Megtaníthatnák őket mindenre.

– Jespernek nincs különleges képessége – válaszolta Colm.

– De hát az édesanyja…

– A fiam nem különleges. Nincs joga hozzá, hogy idejöjjön.

– Biztos benne? Megvizsgálták már?

– Ha még egyszer a birtokomra meri tolni a képét, feljogosítva fogom érezni magam, hogy golyót röpítsek a két szeme közé. Most pedig távozzon, és vigye magával a lányt is! Nálunk senkinek sincs semmiféle különleges adottsága, és senki sem tart igényt rá.

Azzal becsapta az ajtót a porlepte férfi arcába.

Jesper emlékezett rá, ahogyan az apja ott állt, és zihálva kapkodta a levegőt.

– Mit akartak tőlünk, apa?

– Semmit.

– Zowa vagyok? – kérdezte Jesper. – Grisa?

– Ki ne mondd azokat a szavakat ebben a házban! Soha!

– De hát…

– Ez a dolog ölte meg az édesanyádat. Érted, fiam? Ez rabolta el tőlünk. – Colm hangja ádáz keménységgel csengett, szürke szeme elszántan csillogott. – Nem engedem, hogy téged is elragadjon. – Azután hirtelen lehorgadt a válla. Mintha a lelkéből szakadnának ki a szavak, úgy folytatta csendesen: – Velük akarsz menni? Elmehetsz. Ha azt akarod. Nem fogok haragudni.

Jesper tízéves volt akkoriban. Elképzelte az apját, ahogyan egyedül éldegél a tanyán, nap mint nap egy üres házba térve haza, minden este magányosan üldögélve az asztalnál, és senki sem készít neki megégett süteményeket.

– Nem – válaszolta Jesper. – Nem akarok velük menni. Veled akarok maradni.

Most felállt a helyéről, képtelen volt tovább nyugodtan ülni, és járkálni kezdett a szobában. Nem bírt tovább egy helyben maradni. Sajgott a szíve. Fájt a feje. Bűntudat, szeretet, neheztelés keveredett a szívében, és valahányszor megpróbálta kibogozni a gyomrát szorongató görcsöt, csak rosszabb lett a helyzet.

Szégyellte az általa okozott kalamajkát, szégyellte a bajt, amit az apja fejére hozott. Ugyanakkor dühös is volt. De hát hogyan is haragudhatna az édesapjára? Arra az emberre, aki a világon a legjobban szereti, aki egész életében azért dolgozott, hogy mindent megadhasson neki, akiért képes volna akár le is lövetni magát a hét bármely napján?

E tettnek nem lesz visszhangja.

– Megígérem… Meg fogom találni a módját, hogy mindent jóvá tegyek, apa. Jobb ember akarok lenni, és jobb fiú.

– Nem szerencsejátékosnak neveltelek, Jesper. És semmiképpen sem bűnözőnek.

Jesper száján keserű kacaj tört elő.

– Szeretlek, apa. Hazug, csaló, haszontalan szívem legmélyéből szeretlek, de tudd meg, hogy igenis te neveltél ilyennek.

– Micsoda? – háborodott fel Colm.

– Te tanítottál meg hazudni.

– Hogy biztonságban legyél.

Jesper megrázta a fejét.

– Különleges ajándékot kaptam. Meg kellett volna engedned, hogy használhassam.

Colm öklével az asztalra csapott.

– Ez nem ajándék! Hanem átok. Ugyanúgy a halálodat okozta volna, ahogyan az édesanyádnak.

Ennyit az igazságról. Jesper nagy léptekkel az ajtóhoz sietett. Úgy érezte, ha nem juthat ki most azonnal az épületből, mindjárt cafatokra robban.

– Egyébként is haldoklom, apa. Csak éppen lassan csinálom.

Jesper végigsietett a folyosón. Sejtelme sem volt, hová is mehetne, mihez kezdjen magával. Menj a Hordóba! Tartsd magad távol a Dongától. Biztosan akad valahol egy kártyaparti, csak ne kelts feltűnést! Persze. Biztosan senki sem figyelne fel egy zemenire, aki olyan hórihorgas, akár egy szerényen a magasba nyújtózkodó fa, és vérdíjat visel a fejére tűzve. Emlékezett rá, amikor Kuvej egyszer azt mesélte, hogy az erejüket megtagadó grisák fáradtak és betegesek. Való igaz, hogy nem érezte fizikailag betegnek magát. De mi van, ha Matthias igazat mondott, és Jespert másféle betegség gyötri? Mi van, ha a belsejében rejlő erő nyugtalankodik folyton, csupán szabadságra vágyva?

Elhaladt egy nyitott ajtó mellett, azután hirtelen visszafordult. Wylan ült az egyik sarokban egy fehér, lakkozott zongoránál, kedvetlenül ütve le ugyanazt a magányos billentyűt újra és újra.

– Tetszik – jegyezte meg Jesper. – Remek a ritmus. Akár táncolni is lehetne rá.

Wylan felkapta a fejét, Jesper pedig besétált a szobába, kezét nyugtalanul lóbálva maga mellett. Körbejárt a helyiségben, szemügyre véve a berendezést: az ezüstszínű halacskákkal díszített lila selyemtapétát, ezüstcsillárokat, egy üveghajókkal tele szekrényt.

– Jóságos szentek! Ez a hely hátborzongató!

Wylan vállat vont, majd lenyomott egy másik hangot. Jesper a zongorára támaszkodott.

– Nincs kedved kiszabadulni innen?

Wylan felnézett rá, fontolóra véve a kérdést. Bólintott.

Jesper egy kissé kihúzta magát.

– Komolyan?

Wylan állta a tekintetét.

Egyik pillanatról a másikra megváltozott a levegő a szobában, mintha hirtelen gyúlékonnyá vált volna.

Wylan felállt a zongoraszékről. Tett egy lépést Jesper irányába. Szeme tiszta, aranyló fényben ragyogott, akár a sűrű mézen áttörő napsugár. Jespernek hiányzott a fiú szemének kékje, hosszú szempillái, göndör hajfürtjei. Ám Jespernek el kellett ismernie, hogy ha a kereskedőporontynak mostantól bölcsebb más csomagolásban mutatkoznia, akkor ez sincs legkevésbé sem ellenére. Sőt, számít mindez egy parányit is, amikor Wylan így néz rá: fejét finoman oldalra hajtva, halovány mosollyal a szája szegletében? Majdnem… merésznek látszott. Mi változott meg? Vajon tartott tőle, hogy Jespernek nem sikerül kijutnia a Fekete Fátyol-sziget csapdájából? Most talán csak szerencsésnek érzi magát, hogy egyáltalán életben van? Jesper tulajdonképpen abban sem volt biztos, hogy valójában érdeklik-e a válaszok. Figyelemelterelésre vágyott, és most itt állt előtte.

Wylan szélesebben mosolygott. Felvonta a szemöldökét. Ha ez nem invitálás…

– Ó, a pokolba is! – mormolta Jesper. Néhány lépéssel átszelte a közöttük tátongó távolságot, és két kezébe fogta Wylan arcát. Szándékos lassúsággal mozgott, csendes csókot lehelve a fiú ajkára, éppen csak finoman súrolva, megadva a lehetőséget, hogy Wylan elhúzódjon, ha akar. De nem tette. Közelebb húzódott.

Jesper érezte tagjaiban a Wylan testéből áradó forróságot. Kezét a fiú tarkójára csúsztatta, hátrahajtva a fejét, még többet követelve.

Mohó vágy égett a belsőjében. Már akkor sóvárgott Wylan csókjára, amikor először meglátta a vegyszereit kevergetve abban az iszonyatos bőrcserző műhelyben. Vöröses fürtjei a hőségtől csapzottan tapadtak a homlokára, bőre olyan finomnak látszott, mintha egy erősebb lehelettől is rögtön megzúzódna. Wylan úgy festett, mint aki rossz történetbe csöppent, egy koldussá vált királyfi. Attól a pillanattól kezdve Jesper képtelen volt eldönteni, mire vágyik jobban, hogy újabb pirulásra késztesse-e az elkényeztetett kis kereskedőporontyot, vagy inkább egy csendes sarokba csalja a flörtölésével, hogy meglássa, vajon mi történik. Ám valamikor a Jégudvarban töltött órák alatt ez a kíváncsiság megváltozott. Valami komolyabb keveredett a vágyódásába; ami Wylan váratlan bátorságából született, tágra nyílt tekintetű, nagylelkű világszemléletéből. Jesper úgy érezte magát tőle, mint egy zsinóron eregetett papírsárkány, fel és alá bukdácsolva a szelek szárnyán, és bizony nagyon is kedvére volt az érzés.

De vajon hová tűnt most? Elöntötte a csalódás hulláma.

Velem van a baj? – töprengett Jesper. Vajon kijöttem a gyakorlatból? Közelebb húzódott, a csók mélyebbé vált, miközben Jesper azt a hullámzó, emelkedő és ereszkedő érzést kereste, egészen a zongorához tolva Wylant. Hallotta, ahogyan egymáshoz nyomódnak a billentyűk… halk, disszonáns muzsikával. Milyen találó! – jegyezte meg magában. Azután újabb gondolat ötlött a fejébe. Ha egy ilyen pillanatban metaforákon képes járni az eszem, akkor határozottan baj van.

Hátrahúzódott, keze lehanyatlott, és közben kimondhatatlanul zavarban érezte magát. Ugyan mit mondhatna az ember egy borzalmas csók után? Még sohasem volt rá oka, hogy ilyesmin kelljen töprengenie.

Abban a pillanatban vette észre Kuvejt az ajtóban. A fiú tátott szájjal, döbbenettől tágra nyílt szemmel állt a küszöbön.

– Mi a baj? – kérdezte Jesper. – A shuk talán nem szoktak délelőtt csókolózni?

– Honnan is tudhatnám? – mondta Kuvej savanyúan.

Nem is Kuvej.

– Ó, magasságos szentek! – nyögött fel Jesper. Nem Kuvej álldogált az ajtóban. Hanem Wylan Van Eck, bimbózó robbanásszakértő és kicsapongó úri fiú. Ezek szerint pedig akit az imént megcsókolt…

A valódi Kuvej újra azt a nyugtalan hangot játszotta a zongorán, szégyentelenül vigyorogva fel Jesperre, sűrű fekete szempilláit rebegtetve.

Jesper visszafordult az ajtóhoz.

– Wylan… – próbált magyarázkodni.

– Kaz a szalonba kéret mindnyájunkat.

– Én…

Wylan azonban már sarkon is fordult. Jesper döbbenten bámult az üres ajtónyílásra. Hogyan is követhetett el egy ilyen végzetes hibát? Wylan magasabb volt Kuvejnél, az arca is keskenyebb. Ha Jesper nem lett volna olyan feldúlt és zaklatott a Kazzal történt összetűzése után, sohasem téveszti össze kettőjüket. Most pedig sikerült mindent elrontania.

Jesper vádlón Kuvejre szegezte a mutatóujját.

– Mondanod kellett volna valamit!

Kuvej megrándította a vállát.

– Nagyon bátor voltál a Fekete Fátyol-szigeten. Mivel valószínűleg úgyis mind meghalunk…

– A fenébe is! – szitkozódott Jesper, és az ajtó felé masírozott.

– Nagyon jól csókolsz – szólt utána Kuvej.

Jesper megfordult.

– Milyen jól beszéled valójában a kerchit?

– Egészen jól.

– Rendben. Akkor nagyon remélem, hogy pontosan megérted, mit akarok mondani azzal, hogy több gondot okozol, mint amennyi hasznodat vesszük.

Kuvej arca felragyogott, láthatóan teljesen elégedett volt magával.

– Márpedig Kaz nyilvánvalóan úgy gondolja, hogy igencsak nagy hasznot hajthatok.

Jesper az égre emelte a tekintetét.

– Te aztán tényleg megéred a pénzedet.

25. Matthias

Ismét összegyűltek a lakosztály szalonjában. Nyina kérésére Colm rendelt még egy halom palacsintát és egy tál epret tejszínnel. Egy hatalmas tükör borította be a lakosztály túlsó falának nagyobb részét, és Matthias képtelen volt levenni róla a szemét. Mintha egy másik valóságba tekintett volna be.

Jesper levette a csizmáját, és most a szőnyegen gubbasztott, két térdét egészen a mellkasáig felhúzva, és időnként lopott pillantásokat vetett Wylan irányába, aki a kanapén foglalt helyet, és mintha szándékosan figyelmen kívül hagyta volna. Inej az ablakpárkányon üldögélt, olyan tökéletes egyensúllyal, hogy szinte súlytalannak tűnt; egy menekülésre kész kismadár. Kuvej befészkelte magát a kerevet sarkába, egyik jegyzetfüzete nyitva hevert mellette. Kaz pedig egy magas támlájú, lila széken ült, sérült lábát felpolcolta az alacsony asztalkára, míg pálcáját a combjának támasztotta. Valahogyan sikerült rendbe hoznia a tépett ingujját.

Nyina kényelmesen összegömbölyödött Matthias mellett a kanapén, fejét erős vállára hajtotta, lábát maga alá húzta, ujjait eper festette pirosra. Matthias furcsán érezte magát, ahogyan így együtt üldögéltek. Fjerdában még a házaspárok is alig mutatják ki nyilvánosan az érzelmeiket. Megfogják egymás kezét, és talán néhanapján táncolnak egy-egy közösségi bálon. Nagyon is élvezte azonban, és bár képtelen volt teljesen ellazulni, nem bírta elviselni a gondolatát sem, hogy a lány elhúzódjon tőle.

Colm szilárd jelenléte változtatta meg a tükörben látható képet. Kevésbé tűntek veszélyesnek a tükörkép szereplői, mintha nem is az a banda volnának, ami betört a Jégudvarba, majd szinte csupán az eszükre és elszántságukra támaszkodva legyőzték a fjerdai hadsereget. Most csak egy csapatnyi kisgyereknek látszottak, akik teljesen kimerültek egy felettébb brutális szülinapi buli után.

– Rendben – mondta Nyina, eperlevet nyalogatva az ujjairól, mégpedig olyan módon, amivel teljesen megfosztotta Matthiast attól, hogy képes legyen megalkotni egy épkézláb gondolatot. – Amikor aukcióról beszélsz, ugye nem konkrétan arról van szó…

– Kuvej áruba fogja bocsátani magát.

– Elment az eszed?

– Valószínűleg boldogabb lennék, ha elment volna – válaszolta Kaz. Egyik kesztyűs kezét a pálcájára helyezte. – Bármely kerchi polgárnak és bármely Kerchbe utazónak joga van áruba bocsátani a szerződéses szolgálatát. Nem csupán ez a törvény, mindez a kereskedelemről szól, és a kereskedelemnél nincs szentebb Kerchben. Kuvej Jul-Bo szent joga… Ghezen, az ipar és kereskedelem istene által szentesítve… hogy alávesse életét a piac akaratának. Felajánlhatja a szolgálatait egy árverésen.

– Azt akarod, hogy eladja magát a legtöbbet ígérőnek? – hitetlenkedett Inej.

– A mi legtöbbet ígérőnknek. Gondoskodunk az árverés kimeneteléről, hogy Kuvej megkapja szíve leghőbb kívánságát: Ravkában teát kortyolgatva tölteni élete hátralévő napjait.

– Az apám sosem fog belemenni – vetette ellen Wylan.

– Van Eck tehetetlen lesz, és nem akadályozhatja meg. Egy szolgálati szerződés aukcióját a legmagasabb törvények védik ebben a városban. Világi és egyházi törvények. Amint Kuvej árverésre bocsátja a szerződését, senki sem léphet közbe, amíg a licitálás le nem zárul.

Nyina a fejét rázta.

– Ha bejelentünk egy árverést, a shuk pontosan tudni fogják, mikor és hol találják meg Kuvejt.

– Ez nem Ravka – mondta Kaz. – Hanem Kerch. A kereskedelem szent és sérthetetlen, a törvény oltalma alatt áll. A Kereskedőtanácsnak kötelessége biztosítani, hogy az árverés zavartalanul lefolyhasson. A stadwatch nagy erőkkel jelen lesz, és az aukció szabályzata megköveteli, hogy az Árapálytanács is segítséget nyújtson. A Kereskedőtanács, a stadwatch, az Árapálytanács… Mindnyájuk kötelessége megoltalmazni Kuvejt.

Kuvej letette kezéből a jegyzetfüzetét.

– Talán vannak még fabrikátorok és parem is a shuk birtokában.

– Úgy van – értett egyet Jesper. – Márpedig ha tényleg ez a helyzet, annyi aranyat gyárthatnak, amennyit csak akarnak. Sosem tudnánk túllicitálni őket.

– Feltételezve persze, hogy a fabrikátorok már a városban vannak. Van Eck megtette nekünk azt a szívességet, hogy lezárta a kikötőket.

– Akkor is…

– Bízzátok csak rám a shukat! – mondta Kaz. – Kézben fogom tartani az árverést. De ismét kapcsolatba kell lépnünk a ravkaiakkal. Értesítenünk kell őket a tervünkről. Legalábbis részben.

– El tudok jutni a nagykövetséghez – ajánlotta fel Inej –, ha Nyina megírja az üzenetet.

– Az utcák el vannak barikádozva – tiltakozott Wylan.

– De a tetők nincsenek – válaszolta Inej.

– Inej! – szólalt meg Nyina. – Nem gondolod, hogy egy kicsit többet kellene mesélned az új ismerősödről?

– Ó, igen – helyeselt Jesper. – Ki ez a bizonyos új ismerős, aki szitává lyuggatott?

Inej kipillantott az ablakon.

– Egy újabb szereplő is felbukkant a játékban. Egy zsoldos, akit Pekka Rollins bérelt fel.

– Veszítettél egy párviadalban? – csodálkozott Matthias. Látta már küzdelemben a Kísértetet. Pontosan tudta, milyen nehéz volna legyőzni a lányt.

– Enyhe kifejezés, hogy zsoldos – folytatta Nyina. – Követte Inejt a drótkötélre, aztán tőrökkel dobálta meg.

– Nem igazán tőrökkel – helyesbített Inej.

– Hegyes halálkendőkkel?

Inej felállt az ablakpárkányról.

Benyúlt a zsebébe, majd egy maroknyi kicsiny ezüstcsillaghoz hasonló holmit ejtett az asztalra.

Kaz előrehajolva felemelt egyet.

– Kicsoda ez a lány?

– Dunyása a neve – felelte Inej. – A Fehér Pengének és egy sor más dolognak nevezte magát. Nagyon ügyes.

– Mennyire ügyes? – kérdezte Kaz.

– Jobb harcos nálam.

– Már hallottam róla – mondta Matthias. – Felbukkant a neve egy hírszerző jelentésben, amit a drüskellék Ravkáról gyűjtöttek be.

– Ravka? – csodálkozott Inej. – De hiszen azt mondta, hogy Ahmrat Dzsenben képezték ki.

– Azt állítja magáról, hogy Lancov-vér folyik az ereiben, és versenyben van a ravkai trónért.

Nyina harsányan felkacagott.

– Most csak viccelsz!

– Fontolóra vettük, hogy támogatjuk a követelését, és megingatjuk Nyikolaj Lancov uralmát.

– Okos húzás – jegyezte meg Kaz.

– Inkább aljas – helyesbített Nyina.

Matthias megköszörülte a torkát.

– Nyikolaj új uralkodó. Sebezhető. A saját származása is igencsak megkérdőjelezhető. De a jelentés szerint Dunyása kiszámíthatatlan, talán téveszmés is. Úgy döntöttünk, hogy túlságosan szeszélyes egy ilyen fontos vállalkozásra.

– Lehetséges, hogy Pekka megbízásából követett minket a Fekete Fátyol-szigetről múlt éjjel – vélte Inej.

– Tudjuk, hogyan bukkant Pekka a rejtekhelyünk nyomára? – kérdezte Nyina.

– Biztosan észrevett minket valaki az emberei közül – válaszolta Kaz. – Csupán ennyin múlik.

Matthias eltöprengett, hogy talán jobb is, ha sohasem tudják meg biztosan, ki volt a felelős. Így senkinek sem kellett viselnie a bűntudat vagy a felelősség terhét.

– Dunyása rendelkezett a meglepetés előnyével – magyarázta Inej. – Ha a szálloda még nem lepleződött le, észrevétlenül el tudok jutni a nagykövetségre, majd vissza.

– Jól van – bólintott Kaz, nem vágta rá azonban olyan gyorsan a választ, ahogyan Matthias számított rá. Félti a lányt, gondolta Matthias, és egy cseppet sincs ínyére. Most először szívből együttérzett a demjinnel.

– Van még egy bökkenő – vetette fel Nyina. – Matthias, fogd be a füledet!

– Eszemben sincs.

– Rendben. Akkor később kell gondoskodnom a hűségedről. – Nyina a fülébe suttogott. – Van egy hatalmas kád a fő hálószoba mellett.

– Nyina!

– Csak egyszerű megfigyelés volt. – Nyina felcsipegette egy palacsinta utolsó maradványait a tálcáról, majd így folytatta: – Ravka nem nyerhet az árverésen. Egy fillérünk sincs.

– Ó – mondta Matthias. – Tudtam.

– Nem igaz.

– Szerinted Fjerda nincs tudatában, hogy üresek a ravkai pénzesládák?

Nyina bosszúsan ráncolta a homlokát.

– Legalább úgy tehettél volna, mint aki meglepődött.

– Ravka pénzügyi válsága egyáltalán nem titok. A Lancovok hosszú éveken át tartó rossz, zsarnoki uralma és a mindkét határán folyó harcok kiapasztották a kincstárát. A polgárháború sem segített, és az új uralkodó rengeteg kölcsönt vett fel a kerchi bankoktól. Ha valóban meg akarjuk rendezni az árverést, Ravka nem tud majd érdemben licitálni.

Kaz megmozdította sérült lábát.

– Éppen ezért a kerchi Kereskedőtanács fogja finanszírozni őket.

Jesper nevetésben tört ki.

– Pompás! Ha már ilyen nagylelkűek, nem óhajtanak venni nekem egy tömör aranycilindert?

– Az ilyesmi törvényellenes – tiltakozott Wylan. – A Tanács felelős az árverés levezetéséért. Nem befolyásolhatják a kimenetelét.

– Hát persze hogy nem – értett egyet Kaz. – Tisztában is vannak vele. Kuvej és az apja segítség reményében fordult a Kereskedőtanácshoz, de annyira tartottak a semlegességük feladásától, hogy nem voltak hajlandók cselekedni. Van Eck azonban felismerte a lehetőséget, és azóta is a hátuk mögött mesterkedik. – Kaz mélyebbre süppedt a székében. – Mi volt mindvégig Van Eck nagyszabású terve? Az utóbbi időben jurdafarmokat vásárolt fel, hogy amikor végül fény derül a jurdaparem titkára, kezében tudhassa a teljes jurdakészletet. Van Eck nyer, akárki szerzi is meg Kuvejt. Gondolkodjunk tehát úgy, mint Van Eck… mint egy kereskedő. Amikor Kuvej Jul-Bo, Bo Jul-Bajur fia, bejelenti az aukciót, a Kereskedőtanács tudni fogja, hogy a parem titka bármelyik pillanatban nyilvánosságra kerülhet. Végre szabadon cselekedhetnek, így hát keresni fogják a lehetőségeket, hogy gyarapíthassák a vagyonukat, és biztosíthassák Kerch helyzetét a világgazdaságban. Nem vehetnek részt az árverésben, de gondoskodhatnak róla, hogy egy nagy rakás pénzt keressenek a licitálás eredményétől függetlenül.

– A jurda felvásárlásával – mondta Wylan.

– Pontosan. Felállítunk egy jurdakonzorciumot, egy remek esélyt a lelkes befektetők számára, hogy szép kis haszonra tegyenek szert a világ elkerülhetetlen pokolra jutásából. Lehetőséget biztosítunk a Tanácsnak, és hagyjuk, hogy a kapzsiságuk végezze el a többit.

Wylan bólintott, arca egyre több lelkesedést sugárzott.

– A pénz sosem jut el a konzorciumhoz. Ravkának továbbítjuk, hogy licitálhassanak Kuvejre.

– Valami olyasmi – bólintott Kaz. – És megtartunk magunknak egy kisebb százalékot. Ahogyan a bankok is csinálják.

– De hát ki lesz a kikiáltó? – kérdezte Jesper. – Van Eck mindnyájunk arcát ismeri már, Nyinát és Spechtet leszámítva. Még ha valamelyikünk arcát sikerül is valahogyan átszabnunk, vagy valaki mást bízunk meg a feladattal, a Kereskedőtanács nem fog csak úgy pénzt árasztani egy jöttment ismeretlenre.

– Mit szólnátok egy jurdagazdához, aki Ketterdam legdrágább lakosztályában szállt meg?

Colm Fahey felnézett a kávéscsészéjéből.

– Rólam van szó?

– Ki van zárva, Kaz – tiltakozott Jesper. – Szó sem lehet róla.

– Tudja, mi fán terem a jurda, beszéli a kerchi és a zemeni nyelvet, még a külseje is megfelelő.

– Becsületes az ábrázata – jegyezte meg Jesper keserűen. – Nem biztonságba akartad helyezni ebben a szállodában, hanem csak a tervedet készítetted elő.

– Építettem magunknak egy kiutat.

– Egy saját kis kibúvót?

– Igen.

– Nem fogod belerángatni az apámat!

– Már nyakig benne van, Jes. Te magad rángattad bele, amikor rávetted, hogy jelzálogot vegyen fel a birtokára, és fizesse a pénzpazarlás terén folytatott tanulmányaidat.

– Nem – ismételte meg Jesper. – Van Eck rögtön rá fog jönni a Colm Fahey és Jesper Fahey közötti kapcsolatra. Nem esett a feje lágyára.

– De hát egyetlen Colm Fahey sem szállt meg a Geldrennerben. Colm Fahey egy kis fogadóban bérelt szobát az egyetemi negyedben, és a kikötőmester jegyzőkönyve szerint néhány napja elhagyta a várost. Ennek a szállodának a lakója Johannus Rietveld néven jelentkezett be.

– Az meg ki a pokol? – kérdezte Nyina.

– Egy hétköznapi gazdálkodó egy Lij környéki városból. A családja már évek óta ott lakik. Kerchben és Novij Zemben is vannak birtokai.

– De kicsoda valójában?

– Nem számít. Csupán a Kereskedőtanács képzelete szüleményének is tekinthetjük. Egy valóra vált, csodálatos álomnak, hogy segítsen nekik egy kevéske hasznot összekaparni a parem katasztrófájából.

Colm letette a csészéjét.

– Megcsinálom.

– Apa, fogalmad sincs, mibe egyezel bele.

– Máris szökevényeket rejtegetek. Ha már segíteni fogok, belefér a bűnpártolás is.

– Ha ez balul sül el…

– Ugyan mi veszítenivalóm van, Jes? Te és a birtok jelentitek számomra az életet. Csak így védelmezhetem meg mindkettőt.

Jesper felpattant a padlóról, és fel-alá kezdett járkálni az ablakok előtt.

– Ez őrültség! – háborgott a tarkóját dörzsölgetve. – Sosem fogják bevenni.

– Nem kérünk túlságosan sokat egyiküktől sem – magyarázta Kaz. – Ez benne a trükk. Alacsony küszöböt szabunk meg az alapba való belépéshez, mondjuk, kétmillió krugét. Aztán szépen megvárakoztatjuk őket. A shuk itt vannak. A fjerdaiak. A ravkaiak. A Tanács pánikba fog esni. Ha fogadnom kellene, azt mondanám, hogy a végére ötmilliónk lesz mindegyik tanácstagtól.

– A tanácsnak tizenhárom tagja van – mondta Jesper. – Az összesen hatvanötmillió kruge.

– Talán több is.

Matthias a homlokát ráncolta.

– Még ha az aukción jelen lesz is a stadwatch és az Árapálytanács, ténylegesen garantálhatjuk Kuvej biztonságát?

– Hacsak nem rejtegetsz valahol egy szárnyas pegazust, amivel elmenekülhetne, nincs a világon olyan felállás, amivel garantálni tudnánk Kuvej biztonságát.

– Nem számítanék az Árapálytanács védelmére sem – mondta Nyina. – Megjelentek egyáltalán valaha is nyilvánosan?

– Huszonöt éve – válaszolta Kaz.

– És azt gondolod, hogy most szépen megjelennek, hogy megvédjék Kuvejt? Nem küldhetjük egyedül egy nyilvános aukcióra.

– Kuvej nem lesz egyedül. Matthias és én elkísérjük.

– A ti arcotokat ott mindenki ismeri. Még ha valamiféle álruhában mennétek is…

– Semmi álruha. A Kereskedőtanács törvény szerint Kuvejt képviseli. Kuvejnek azonban joga van megválasztani a saját védelmezőit az árverés idejére. Odafenn leszünk vele az emelvényen.

– Az emelvényen?

– Az árveréseket a Barter-templomban szokás megtartani, közvetlenül az oltár előtt. Mi lehetne szentségesebb? Tökéletes… Egy körülzárt tér több bejárattal, egészen közel egy csatornához.

Nyina megrázta a fejét.

– Kaz, amint Matthias felteszi a lábát arra az emelvényre, rögtön fel fogja ismerni a fjerdai küldöttségnek legalább a fele. Te pedig Ketterdam legkörözöttebb bűnözője vagy. Ha tényleg megjelentek az aukción, egészen biztosan le fognak tartóztatni.

– Az aukció végéig egy ujjal sem érhetnek hozzánk.

– Na és mi lesz utána? – kérdezte Inej.

– Egy gigantikus figyelemelterelés.

– Biztosan van más megoldás is – ellenkezett Jesper. – Mi lenne, ha megpróbálnánk alkut kötni Rollinsszal?

Wylan összehajtogatta a szalvétája szélét.

– Nem tudunk felajánlani semmit.

– Nem kötünk több alkut – szögezte le Kaz. – Már az elején sem lett volna szabad Rollinshoz fordulnom.

Jesper csodálkozva felvonta a szemöldökét.

– Most komolyan elismered, hogy hibát követtél el?

– Tőkére volt szükségünk – mondta Kaz. Egy röpke pillantást vetett Inejre. – Nem sajnálom, mégsem volt helyes lépés. Sosem győzhetjük le Rollinst a saját asztalánál. Ő a játékban a ház. Bőven vannak forrásai a játszma folytatásához, amíg végül el nem fogy a szerencsénk.

– Teljesen mindegy – ellenkezett Jesper. – Ha szembe kell szállnunk a kerchi kormánnyal, a Hordó bandáival és a shukkal…

– Meg persze a fjerdaiakkal – tette hozzá Matthias. – Sőt, a zemeniekkel, a kaeliekkel és mindenki mással is, aki csak felbukkan, amikor meghirdetik az árverést. A nagykövetségek tele vannak látogatókkal, és sejtelmünk sincs, milyen messzire jutottak a paremről szóló hírek.

– Segítségre lesz szükségünk – mondta Nyina.

– Tudom – bólintott Kaz, megigazítva az ingujját. – Ezért megyek most a Deszkába.

Jespernek hirtelen a földbe gyökerezett a lába. Inej megrázta a fejét. Mindnyájan értetlenül bámultak.

– Miről beszélsz? – csattant fel Nyina. – Díjat tűztek ki a fejedre. Mindenki tudja a Hordóban.

– A saját szemeddel is láthattad odalenn Per Haskellt és a Söpredéket – mutatott rá Jesper. – Talán azt hiszed, rá tudod beszélni az öreget, hogy támogasson meg, amikor az egész város rajtad akar ütni, mint valamiféle téglákkal teli zsák? Tudod jól, hogy nincs benne elég kurázsi.

– Tudom – felelte Kaz. – De ehhez a melóhoz nagyobb csapatra van szükségünk.

– Demjin, nem éri meg vállalni ezt a kockázatot – szólalt meg Matthias, és maga is meglepődött, hogy valóban komolyan gondolta a szavait.

– Amikor ennek az egésznek vége, amikor Van Ecket sikerült legyőznünk, amikor Rollins végre megfutamodik, és a pénzt is megszereztük, ezek az utcák még mindig hozzám fognak tartozni. Nem élhetek egy olyan városban, ahol nem járhatok emelt fővel.

– Ha egyáltalán lesz még fejed, amit felemelhetsz – jegyezte meg Jesper.

– Életem során kaptam már döféseket, golyókat és annyi ütést, hogy meg sem tudnám számolni, mindezt pedig a város egy kicsiny szegletéért – magyarázta Kaz. – Ezért a városért ontottam a véremet. Márpedig egyet megtanultam Ketterdamtól: mindig onthatsz egy kicsivel több vért is.

Nyina megfogta Matthias kezét.

– A grisák még mindig a nagykövetségen vesztegelnek, Kaz. Tudom, hogy téged egy fikarcnyit sem érdekel a sorsuk, de akkor is ki kell juttatnunk őket a városból. Ahogyan Jesper apját is. Sőt, mindnyájunkat. Teljesen mindegy, ki nyer az aukción, Van Eck és Pekka Rollins nem fog csak úgy összepakolni és hazaiszkolni. Ahogyan a shuk sem.

Kaz felállt, varjúfejes pálcájára támaszkodva.

– De pontosan tudom, mitől rettegnek jobban ebben a városban még a shuknál, a fjerdaiaknál és a Hordó összes bandájánál együttvéve is. És ezt, Nyina, te fogod megadni nekik.

26. Kaz

Kaz mintha órákig ült volna abban a székben a kérdéseikre válaszolgatva, amíg minden részlet ki nem kristályosodott. Lelki szemei előtt látta a terv végleges formáját, az odáig vezető lépéseket, de látta a bukás vagy lelepleződés végtelen lehetőségeit is. Őrült, szörnyűséges egy terv volt, és annak is kellett lennie, hogy sikerrel járhassanak.

Johannus Rietveld. Féligazság. Johannus Rietveld valójában sohasem létezett, Kaz évekkel ezelőtt Jordie második keresztnevét és közös vezetéknevüket használta fel, hogy létrehozza a gazda személyazonosságát.

Maga sem volt biztos benne, miért is vette meg a birtokot, ahol felnőtt, vagy miért üzletelt, és miért tett szert ingatlanokra a Rietveld név alatt. Vajon Johannus Rietveld volna az ő Jakob Hertzoonja? Egy olyan tiszteletre méltó identitás, mint amilyet Pekka Rollins alkotott meg, hogy könnyebben csalhassa be a hiszékeny galambocskákat a kalickájába? Vagy talán így akarta feltámasztani a rég elvesztett családját? Számít egyáltalán? Johannus Rietveld papíron és banki nyilvántartásokban nagyon is létezett, és Colm Fahey tökéletes volt a szerepre.

Amikor végre feloszlott a megbeszélés, a kávéja már régen kihűlt, és az óra is lassan delet ütött. Az ablakokon beszűrődő éles fénnyel mit sem törődve mindnyájan pár órára nyugovóra tértek. Kaz képtelen volt lehunyni a szemét. Mi nem állunk meg. Egész teste sajgott a kimerültségtől. A lába abbahagyta a lüktetést, mostanra pedig szétáradt benne a fájdalom.

Pontosan tudta, milyen átkozottul ostobán viselkedik, és milyen kevés esélye van visszatérni a Deszkából. Kaz élete fortélyok és megtévesztések sorozatából állt. Mi értelme egyenesen szembenézni a problémákkal, ha más irányból is meg lehet őket közelíteni? Minden útra nyílik egy oldalsó ösvény, és Kaz mestere volt a mellékutak feltérképezésének. Ám most arra készült, hogy nyílegyenesen masírozzon előre, akárcsak egy eke elé fogott ökör. Nagy eséllyel félholtra verve végzi, és a saját vérébe fagyva vonszolják át a Hordón egészen Pekka Rollins küszöbéig. De hát csapdába kerültek, és ha a fogaival kell is lemarcangolnia a saját lábát ahhoz, hogy kikeveredjenek belőle, nos, akkor így fog tenni.

Legelőször Inejt akarta megkeresni. A lány a lakosztály pazar fehér és arany fürdőszobájának pipereasztalánál ült, és éppen friss kötéseket vágott az összegyűjtött törülközőkből.

Kaz elhaladt mellette, levette a kabátját, majd a fürdőkád melletti mosdókagylóra dobta.

– A segítségedre van szükségem. Ki kell dolgoznunk egy útvonalat a Deszkához.

– Én is veled tartok.

– Tudod jól, hogy egyedül kell szembenéznem velük – válaszolta Kaz. – Keresni fogják a gyenge pontjaimat, Kísértet. – Megnyitotta a csapot, és pár keserves nyikorgás után forró víz kezdett ömleni a mosdókagylóba. Talán amikor már úszik a krugéban, bevezetteti a forró vizet a Deszkába. – Viszont nem tudom az utcaszintről megközelíteni a helyet.

– Sehogyan sem kellene megközelítened.

Kaz levette a kesztyűjét, vízbe merítette a kezét, és megmosta az arcát, majd végigszántott ujjaival a haján.

– Vagy elmagyarázod nekem a legkönnyebb utat, vagy egyedül is odatalálok.

Inej is tudta, hogy szívesebben menne gyalog, mint háztetőről háztetőre mászva. A pokolba is, legszívesebben hintón érkezne, de ha csak megpróbál keresztüljutni a Hordó utcáin, még azelőtt elfogják, hogy a Deszka közelébe érhetne. Különben is, ha sikerre akarja vinni a tervet, nagy szüksége lesz rá, hogy a magasból közelítse meg a helyszínt.

Belekotort a kabátzsebébe, és elővette a Ketterdamot ábrázoló térképet, amit a lakosztály szalonjában talált. Korántsem volt olyan részletes, mint amennyire szerette volna, de saját jól kidolgozott térképeik a Fekete Fátyol-szigeten maradtak.

Kiterítették a mosdókagyló mellé, majd munkához is láttak: Inej egyenes vonallal összekötötte a háztetőket, és szép sorjában megmutatta, hol a legérdemesebb átkelni a csatornákon.

Az egyik átkelőnél a térképre bökött.

– Erre gyorsabb, de meredekebb.

– A hosszabb úton megyek – jelentette ki Kaz. Teljesen a rá váró küzdelemnek és az észrevétlen odajutásnak kívánta szentelni a figyelmét, nem akart foglalkozni egy esetleges nyaktöréssel.

Miután sikerült emlékezetébe vésnie az útvonalat, összehajtotta és eltette a térképet, majd újabb papírt húzott elő a zsebéből, rajta a Gemensbank halványzöld pecsétjével. Átnyújtotta a lánynak.

– Mi ez? – kérdezte Inej a papírlapot fürkészve. – Csak nem… – Ujjaival óvatosan végigsimított a szavakon, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban nyomtalanul eltűnhetnek. – A szerződésem – suttogta.

– Nem akarom, hogy bármivel is tartozz Per Haskellnek. Vagy nekem. – Újabb féligazság. Kaz gondolatban ezer és egy módot kiötlött már, miként tudná magához láncolni a lányt, hogy a városban tartsa. Inej azonban elég időt töltött már adósságok és kötelezettségek fogságában, és mindkettőjüknek az lett volna a legjobb, ha elhagyja a várost.

– De hogyan? – kérdezte. – A pénz…

– El van intézve. – Mindenét pénzzé tette. Az utolsó tisztességtelenül szerzett fillérig minden megtakarítását felhasználta. Inej a mellkasához, éppen a szívére szorította a borítékot.

– Nem is tudom, hogyan köszönhetném meg.

– Pedig biztos vagyok benne, hogy van egy-két bölcs szuli mondás efféle alkalomra is.

– Nem születtek még szavak egy ilyen alkalomra.

– Ha akasztófán végzem, emlékezz meg a jó szívemről a hullám fölött – mondta Kaz. – Várj, míg hatot üt az óra. Ha addig nem térek vissza, próbálj meg mindenkit kijuttatni a városból.

– Kaz…

– A Varjú Klub mögötti falban találsz egy megfakult téglát. Húszezer kruge rejtőzik mögötte. Nem sok, de elég lesz, hogy lefizess egypár stadwatchkatonát. – Tisztában volt vele, hogy vajmi kevés esélyük lesz, és hogy ez kizárólag a saját hibája. – Egyedül több esélyed lenne… Még több, ha már most elindulnál.

Inej összehúzta a szemét.

– Vegyük úgy, hogy ezt meg sem hallottam. A barátaimról van szó! Nem megyek sehová.

– Mesélj nekem Dunyásáról! – kérte Kaz.

– Kiváló fegyverei vannak. – Inej felvette az ollót a pipereasztalról, és ismét nekiállt csíkokra vágni a törülközőt. – Azt hiszem, talán ő az árnyékom.

– Meglehetősen szilárd kis árnyék, ha késekkel dobálózik.

– A szulik úgy tartják, hogy amikor helytelenül cselekszünk, életre kel az árnyékunk. Minden bűnünk egyre erősebbé és erősebbé teszi, míg végül túlnő rajtunk.

– Ha ez igaz lenne, Ketterdam nem látná a napot az árnyékomtól.

– Lehet. – Inej Kazra emelte sötét tekintetét. – Vagy talán te vagy valaki másnak az árnyéka.

– Pekkára gondolsz?

– Mi történik, ha visszatérsz a Deszkából? Mihez kezdünk, ha minden terv szerint megy az árverésen, és tényleg sikerül ez a bravúr?

– Akkor alattad a hajód, és előtted a jövőd.

– Veled mi lesz?

– Mindent elpusztítok, ami az utamba kerül, ameddig a szerencsém kitart. Új birodalmat építek a zsákmányunkból.

– És aztán?

– Ki tudja? Talán azt is porig égetem.

– Ettől leszel más, mint Rollins? Hogy semmit sem hagysz magad után?

– Nem vagyok Pekka Rollins, sem pedig az árnyéka! Nem adok el lányokat a bordélyokba. Nem fosztok ki ártatlan gyerekeket!

– Csak nézd meg a Varjú Klubot, Kaz! – Inej hangja gyengéd volt, türelmes… Miért akart Kaz mégis lángra lobbantani valamit, bármit a hallatán? – Az a sok szélhámosság, kártyaparti és lopás, ami a jóváhagyásoddal futott… Megérdemelte a sorsát minden férfi és nő, aki ott vált szerencsétlenné vagy nincstelenné?

– Sohasem azt kapjuk az élettől, amit megérdemlünk, Inej. Ha…

– A bátyád azt kapta, amit megérdemelt?

– Nem! – De a tagadás üresen és erőtlenül csengett.

Miért szólította Jespert Jordie nevén? Amikor Kaz visszagondolt a múltra, annak a kisfiúnak a szemén át látta a bátyját, aki ő volt akkor: bátornak, okosnak, tévedhetetlennek, egy kereskedő ruhájába bújt sárkány által legyőzött hős lovagnak. De vajon minek látná most? Célpontnak? Csak egy újabb csapdába csalható ostoba palimadárnak? Kezével a mosdókagylóra támaszkodott. Már nem érzett magában haragot. Csak a kimerültség maradt.

– Ostobák voltunk.

– Gyerekek voltatok. Nem volt mellettetek senki, hogy megvédjen?

– Melletted volt bárki, hogy megvédjen?

– Édesapám. És anyám. Bármit megtettek volna, hogy ne raboljanak el.

– És le is mészárolták volna őket a rabszolga-kereskedők.

– Akkor azt hiszem, szerencsésnek mondhatom magam, hogy ezt nem kellett látnom.

Hogyan képes Inej még mindig így tekinteni a világra?

– Tizennégy évesen eladtak egy bordélyházba, és még így is szerencsésnek tartod magad.

– Hiszek abban, hogy szerettek a szüleim. Most is szeretnek. – Kaz a tükörben látta, ahogyan Inej lassan közelebb lép. Fekete haja tintapacának látszott a fal hófehér csempéihez képest. A lány megállt mögötte. – Te megvédtél engem, Kaz.

– A véres kötéseid másról árulkodnak.

Inej lepillantott. A vállát borító kötésen vörösen terjengő vérfolt virított. Esetlenül megrántotta a törülközőcsíkot.

– Nyinára lesz szükségem, hogy ezt kicserélje.

– Én segíthetnék neked – ajánlotta fel Kaz. Önkéntelenül csúsztak ki száján a szavak, pedig csak el akarta engedni a lányt.

Inej tekintete hirtelen találkozott az övével a tükörben, gyanakvón, mint aki éppen az ellenfelét méri fel. „Én segíthetnék neked.” Ezek voltak Inej első szavai Kazhoz, a Vadaskert szalonjában állva, lila selyemruhájában, két szeme szénnel keretezve. A lány valóban segített neki, és kis híján el is pusztította. Talán jobb volna hagyni, hogy befejezze, amit elkezdett.

Kaz hallotta a csap csöpögését, a vízcseppek egyenetlen ütemben verődtek a mosdókagylóhoz. Nem volt benne biztos, valójában mit is szeretne hallani. Mondd meg neki, hogy tűnjön el! – unszolta egy belső hang. Könyörögj, hogy maradjon!

Inej nem szólalt meg. Helyette fogta a kötszereket és az ollót a pipereasztalról, a mosdókagyló mellé tette őket, majd tenyerét a pultra fektetve könnyedén feltornázta magát, és felült.

Így már szemtől szemben voltak. Kaz tett egy lépést a lány felé, majd hirtelen megtorpant, mintha sóbálvánnyá vált volna. Képtelen rá. A kettőjük közti távolság semmiségnek érződött. Ugyanakkor mintha szakadék tátongott volna közöttük.

Inej az ollóért nyúlt – szokása szerint kecses és könnyed mozdulattal, mintha csak víz mélyén lebegne –, majd a fogantyújával előre Kaz felé nyújtotta. Az olló hűvösen simult a kezébe, a fém merev volt, és megnyugtató. Kaz óvatosan Inej két térde közé lépett.

– Hol kezdjük? – kérdezte Inej. A kagylóból felszálló gőz begöndörítette az arcát keretező hajfürtöket.

Vajon mégis képes rá?

Kaz nem bízott magában annyira, hogy megszólaljon, így csak Inej jobb alkarja felé biccentett. Kesztyűje a mosdókagyló másik oldalán hevert; fekete színe éles kontrasztban állt az arany erezetű márvány tisztaságával. Akárcsak egy döglött állat teteme. Az ollóra összpontosított, a markában tartott hideg fémre, ami egy kicsit sem hasonlított a bőrre. Remegő kézzel ezt nem tudná végrehajtani.

Meg tudom csinálni! – győzködte magát Kaz. Semmiben sem különbözik attól, mint amikor valakire fegyvert kell rántani. Az erőszak egyszerű.

A pengét óvatosan az Inej karját borító kötés alá csúsztatta. A törülköző vastagabb volt a géznél, de az éles olló könnyedén átszelte. Egyetlen nyisszantás, és a kötés máris lehullott, feltárva a mély, szúrt sebet. Kaz félredobta az anyagot.

Kezébe vett egy tiszta törülközőcsíkot, majd egy pillanatig mozdulatlanul állt, megacélozva az akaratát.

Inej felemelte a karját, Kaz pedig óvatosan átkötötte és körbetekerte a tiszta szövettel. Ujjai véletlenül a lány bőréhez értek, és mintha egyszeriben villám sújtotta volna, megbénult, lába földbe gyökerezett.

A szívének nem volna szabad ilyen hangot kiadnia. Talán sohasem jut el a Deszkába, talán ez lesz a veszte. Akaratát megfeszítve erőt vett az ujjain. Egy csomó, kettő, és már kész is.

Kaz mély lélegzetet vett. Tudta jól, hogy most a lány vállán lévő kötést kellene kicserélnie, de arra még nem állt készen, így a bal karja felé biccentett. A kötést jól rögzítették, és még teljesen tiszta volt, de Inej nem akadékoskodott, csak feléje nyújtotta az alkarját.

Ezúttal egy kissé könnyebben ment a művelet. Kaz lassan és módszeresen dolgozott: olló, kötés, egy röpke elmélkedés. Ám akkor a feladat egyszerre elkészült.

Egyikük sem szólt egy szót sem, elmerülve a csend örvényében, érintés nélkül, miközben Inej két térde közrefogta Kazt. A lány sötét szeme tágra nyílt, két elveszett bolygó, két fekete hold.

A vállát borító kötés kétszer volt körbetekerve a karján, egészen közel az ízülethez megkötve. Kaz egy kissé közelebb hajolt, de az esetlen szög miatt nem tudta egyszerűen beékelni az ollót a kötés alá, fel kellett volna emelnie az anyag szélét.

Ne! A helyiség világossága hirtelen elvakította. Mintha egy vasmarok szorította volna össze a mellkasát. Hagyd abba!

Összeszorította két ujját, és a kötés alá csúsztatta.

Minden porcikájában megborzongott. Hideg víz mosta a lábát. Teste elzsibbadt, mégis érezte fivére rothadó húsának nyirkos ruganyosságát. Csak a szégyen emészti fel egészben az embert. Fuldoklott. Fuldoklott a ketterdami kikötő vizében.

Tekintete elhomályosult.

– Nekem sem könnyű. – Inej hangja halkan és higgadtan csengett; ugyanaz a hang, ami egyszer már visszavezette Kazt a pokolból. – Még most is, ha egy fiú rám mosolyog az utcán, vagy Jesper átkarolja a derekam, úgy érzem, eltűnök a föld színéről. – A szoba megbillent. Kaz a lány hangjába kapaszkodott. – Rettegek, hogy egyszer összefutok az egyik klienssel… Az én egyik kliensemmel az utcán. Sokáig mindenhol az ő arcukat véltem felfedezni. Mégis sokszor úgy érzem, hogy nem az volt a legrosszabb, amit azok a férfiak műveltek velem.

Kaz látása ismét kitisztult. A víz visszahúzódott. Újra egy szálloda fürdőszobájában állt, ujjait Inej vállához szorítva, és érezte a lány bőre alatt feszülő finom izmokat. A torkánál rejlő lágy üregben vadul lüktetett a vér. Észrevette, hogy Inej lehunyta a szemét, fekete pillái az arcán pihentek. Mintha csak a remegésére válaszolt volna, Inej még nyugodtabbá vált. Kaz tudta, hogy valamit mondania kellene, de nem jött ki szó a száján.

– Tante Heleen nem volt mindig kegyetlen – folytatta Inej. – Egyszer megölelt, magához szorított, máskor pedig úgy belénk csípett, hogy felsértette a bőrünket. Sosem tudhattuk, puszi vagy pofon vár-e legközelebb. Egyik nap én voltam a kis kedvenc, másnap pedig az irodájába hívatott, hogy közölje a hírt, miszerint eladott egy csoport férfinak, akivel az utcán találkozott. Könyörgésre kényszerített, hogy megtartson. – Inej száján halk hang szökött ki, majdnem egy kacaj. – Amikor Nyina először megölelt, összerándultam. – Kinyitotta a szemét, és tekintetük találkozott. Kaz hallotta a csap csöpögését, látta a lány hajtekercséből kicsúszott fonatot a vállán tekeregve. – Folytasd! – suttogta Inej, mintha csak arra kérné, hogy egy történetet folytasson.

Kaz nem volt biztos benne, hogy képes rá, de ha Inej képes volt ezeket a szavakat kiejteni a szoba visszhangzó csendjében, akkor legalábbis meg kell próbálnia.

Óvatosan felvette az ollót. Megemelte a kötést, kicsiny rést képezve; egyszerre érzett megbánást és megkönnyebbülést, amint ujjai elszakadtak a lány bőrétől. Átvágta a kötést. Inej testének melege lázként égette az ujjait. Az elhasznált kötés lehullott.

Kaz egy újabb hosszú törülközőcsíkot vett fel a jobb kezébe. Közelebb kellett hajolnia, hogy körbe tudja tekerni. Már nagyon közel került. Elméjébe vésődött Inej fülkagylójának formája, a mögé simított tincs és a vér lüktetése a torkában. Életben van, életben, életben…

Nekem sem könnyű.

Még egyszer körbetekerte a lány vállán a kötést. Épphogy csak hozzáért. Csupán amennyire szükséges volt. A vállához, a kulcscsontjához, egyszer a térdéhez. A víz emelkedett körülötte.

Rögzítette a kötést. Lépj hátra! Nem lépett hátra. Mozdulatlanul állt, hallgatva a saját lélegzetét, Inejét, kettejük ritmusát, egyedül az üres fürdőszobában.

Elfogta a rosszullét, érezte a késztetést, hogy meneküljön, és a késztetést valami másra is. Kaz azt hitte, hogy bensőségesen ismeri már a fájdalom nyelvét, de ez a sajgás új volt. Fájt ilyen közel állnia, szinte a lány karjában. Nekem sem könnyű. Mindazok után, amit Inej elszenvedett, Kaz volt a gyenge. Inej azonban sohasem fogja megtudni, milyen érzés volt látnia, ahogyan Nyina magához húzza, figyelni, ahogyan Jesper belekarol, vagy milyen érzés kapualjnak vagy a falnak támaszkodni, és tudni, hogy sohasem léphet közelebb. De most itt vagyok, gondolta mohó vadsággal. A karjában hordozta Inejt, mellette harcolt, egész éjjeleket töltöttek együtt hason fekve, távcsővel figyelve valamiféle raktárépületet vagy egy kereskedő palotáját. Ez most teljesen más volt. Kaz émelygett és meg volt rémülve, teste verejtékben úszott, de itt volt. Figyelte a lány pulzusát, élő szívének tanújelét, egy ütemre dobbant saját nyugtalan szívével. Látta a barna bőrön megcsillanó verejtéket a lány nyakának hajlatában. Meg akarta… Akarta.

Mielőtt felfoghatta volna, mit is tesz, lejjebb hajtotta a fejét. Inej lélegzete elakadt. Kaz ajka kis híján súrolta a lány melegséget sugárzó bőrét a nyaka és a válla között. Kaz várt. Mondd, hogy hagyjam abba! Lökj el magadtól!

Inej kifújta a levegőt.

– Folytasd! – ismételte meg. Be kell fejezni a történetet.

Egy apró mozdulat, és ajka a lány bőrét súrolta – meleg, sima, verejtékcseppek gyöngyöztek rajta. Kazt átjárta a vágy, ezernyi ábrándkép kavargott a fejében, amiket magában felhalmozott, de még elképzelni is alig mert: Inej sötét haja leomlik a fonatból kiszabadulva, keze a lány karcsú derekára simul, Inej ajka szétnyílik, Kaz nevét suttogja.

Lelki szemei előtt látta mindezt, majd a képek hirtelen eltűntek. Ismét az öbölben fuldoklott. Inej karjai egy hullához tartoztak. Szeme élettelenül meredt előre. Undor és sóvárgás kavargott Kaz bensőjében.

Hátratántorodott, és hirtelen fájdalom nyilallt sérült lábába. Szája lángban égett. A szoba hullámzott. A falnak támaszkodott, lélegzet után kapkodva. Inej talpra ugrott, és aggódó arccal lépett felé. Kaz feltartotta a kezét, hogy megállítsa.

– Ne!

Inej megállt a csempézett padlón, fehérrel és arannyal keretezve, akár egy aranyozott szentkép.

– Mi történt veled, Kaz? Mi történt a bátyáddal?

– Nem számít.

– Mondd el! Kérlek!

Mondd el neki! – szólt egy hang a fejében. Mondj el neki mindent! De nem tudta, hogyan vagy hol kezdje. Miért is kellene bármit elmondania? Hogy Inej valamilyen módon feloldozhassa a bűnei alól? Nem tartott igényt a szánalmára. Nem tartozott neki magyarázattal, csak el kellett engednie valahogyan a lányt.

– Tudni akarod, mit tett velem Pekka? – mordult fel Kaz, hangja visszhangot vert a csempén. – Mit szólsz, ha elmesélem, én mit tettem, amikor rábukkantam a nőre, aki a feleségét játszotta, a lányra, aki úgy tett, mintha a gyereke lenne? Vagy mit szólsz, ha elmondom, mi lett a fiúval, aki becsalt minket azon az első éjszakán a mechanikus játék kutyáival? Az egy jó sztori. Filipnek hívták. A Kelstraaton találtam rá, éppen itt a piros, hol a pirossal csalt ki pénzt a járókelőktől. Két napig kínoztam, majd sorsára hagytam vérbe fagyva egy sikátorban, egy felhúzható kutya kulcsát lenyomva a torkán. – Kaz észrevette, ahogyan Inej összerándul. Figyelmen kívül hagyta a szívébe nyilalló fájdalmat.

– Úgy van – folytatta Kaz. – Mesélhetnék a banki tisztviselőkről, akik kiadták az adatainkat. Vagy a hamis ügyvédről. A férfiról, aki ingyen forró csokoládét adott Hertzoon álirodájában. Eltapostam mindnyájukat, egytől egyig, mind egy szálig. Rollins lesz az utolsó. Az imák nem mossák el az ilyesmit, Kísértet. Rám nem vár béke, sem megbocsátás, sem ebben az életben, sem a következőben.

Inej megrázta a fejét. Hogy volt képes még mindig kedvességgel a szemében tekinteni rá?

– A megbocsátást nem kérni kell, Kaz. Hanem kiérdemelni.

– Ez a szándékod? Amikor rabszolga-kereskedőkre vadászol?

– Amikor rabszolga-kereskedőkre vadászom. Kiirtom a kereskedőket, a hordóbeli főnököket, akik hasznot húznak belőlük. Amikor több vagyok, mint a soron következő Pekka Rollins.

Lehetetlen. Nincs ebben semmi több. Kaz látta az igazságot, még ha a lány nem is. Tisztában volt vele, hogy Inej erősebb, mint ő valaha is lesz. Kitartott a hite, a jósága mellett, bár a világ mohó kezekkel próbálta megfosztani tőle.

Szeme, mint mindig, most is a lány arcát fürkészte, behatón, éhesen, tolvaj módjára megragadva a részleteket: szemöldökének sötét, egyenletes vonalát, mélybarna szemét, felfelé ívelő ajkát. Kaz tudta, hogy nem érdemel békét és nem érdemel megbocsátást, de ha ma lesz a halála napja, talán egy dolgot mégis megérdemelt: Inej emlékét, ami ragyogóbb, mint bármi, amihez valaha is joga lehet, magával vinni a túlvilágra.

Elhaladt Inej mellett, összeszedte a mosdón hagyott kesztyűjét, és felhúzta. Magára rántotta a kabátját, megigazította a nyakkendőjét a tükörben, majd karja alá fogta a pálcáját. Ha meghal, legalább stílusosan tegye.

Amikor visszafordult a lányhoz, készen állt.

– Bármi történik is velem, éld túl a várost! Szerezd meg a hajódat, állj bosszút, vésd a neved a csontjaikba, de éld túl ezt a kalamajkát, amibe magunkat rángattam!

– Ne tedd ezt! – kérte Inej.

– Ha nem teszem meg, mindennek vége. Nincs kiút. Nincs jutalom. Nem marad semmi.

– Semmi – ismételte a lány.

– Keresd Dunyása árulkodó jeleit!

– Tessék?

– Minden harcosnak vannak árulkodó jelei, egy régi sérülés nyoma, egy enyhe vállrándítás, éppen mielőtt lesújtanának.

– Nekem van árulkodó jelem?

– Minden mozdulatod előtt kihúzod a vállad, mintha egy produkcióhoz készülnél, mintha a közönség figyelmére várnál.

Szavai hallatán a lány kissé sértődöttnek látszott.

– És mi a tiéd?

Kaznak eszébe jutott a pillanat, amikor majdnem mindent elvesztett Vellgelukon.

– Nyomorék vagyok. Ez az árulkodó jelem. Soha senki nem elég szemfüles ahhoz, hogy a többit is megfigyelje.

– Ne menj a Deszkába, Kaz! Találunk más módot.

– Állj félre, Kísértet!

– Kaz…

– Ha valaha is számítottam neked egyáltalán, ne kövess!

Elmasírozott a lány mellett, és kilépett a szobából. Elképzelni sem tudta, mi következik, vagy mit is veszíthet. Inej pedig egy dologban tévedett. Kaz pontosan tudta, mit akar hátrahagyni, miután elmegy.

Pusztulást.

27. Inej

Inej mégis követte.

Ha valaha is számítottam neked egyáltalán.

Inej megvetően felhorkant, amint átszökkent egy kéményen. Felháborító kijelentés volt.

Számtalanszor megszabadulhatott volna már Kaztól, mégsem élt a lehetőséggel.

Szóval Kaz alkalmatlan a normális életre. Akkor az lenne Inej sorsa, hogy találjon magának egy jóravaló férjet, gyermekekkel ajándékozza meg, majd jól megélezze a késeit, amint aludni tértek? Mivel magyarázná a rémálmokat, amelyekkel a Vadaskert még mindig kínozta? És a véráztatta kezét?

Érezte Kaz ujjait a bőrén, ahogyan ajkai madártollként simítottak végig a nyakán, és tágra nyílt szemmel nézett rá. Ők voltak a Hordó két legveszedelmesebb teremtménye, de ájulásközeli állapotba kerültek, rosszullét kerülgette őket egymás érintésétől. Ám legalább megkísérelték. Kaz is tett egy próbát. Talán újra meg kellene ismételniük.  Bolond kívánság, egy olyan lány szentimentális reménye, akit nem fosztottak meg élete legelső szerelmes érintéseitől, aki nem szenvedte el Tante Heleen ostorát, akinek testét nem borítják sebek, és aki nem menekül a törvény elől. Kaz jót mulatott volna a derűlátásán.  

Dunyására terelődtek a gondolatai, az árnyékára. Vajon a lány milyen álmokat dédelget? Egy trónról álmodik, ahogyan Matthias mondta? Egy újabb áldozatról, akit az istenének ajánl fel? Inej egy percig sem kétkedett benne, hogy újra látni fogja az elefántcsont- és borostyánszínű lányt. Hinni akart benne, hogy győztesként kerül ki a küzdelmükből, amikor eljön az ideje, de nem vonhatta kétségbe Dunyása képességeit. Talán tényleg hercegnő, egy olyan lány, akinek ereiben nemesi vér folyik, mestere az ölés művészetének, és nagy dolgokra hivatott, mint egy történet hősnője. Akkor Inej vajon kicsoda? Egy útjába került akadály? Ajándék a halál oltárán? „Vagy egy szutykos szuli akrobata, aki közönséges utcai bandita módjára harcol.” Talán a szentjei vezették Dunyását ezekre az utcákra. „Ki fog emlékezni egy magadfajta lányra, Inej Ghafa?” Talán így kérik számon Inejen a kioltott emberéleteket.

Lehetséges. De még nem most. Még le kell rónia az adósságát.

Inej felszisszent, ahogyan lesiklott egy csatornán, és érezte, hogy a kötés kibomlik a combján. Vércsóvát fog festeni maga után az égbolton.

Egyre közelebb kerültek a Deszkához, de Inej árnyékban maradt, és gondosan ügyelt rá, hogy kellő távolságban maradjon Kaz mögött. A bandavezér furcsa módon képes volt megérezni Inej közelségét, ahogyan senki más. Kaz gyakran megállt, de nem tűnt fel neki, hogy figyelik. A lába szörnyen kínozta, jobban, mint mutatta. Ám Inej nem tervezett beavatkozni a Deszkánál. Legalább ebben a dologban engedelmeskedni akart a kívánságának, mert Kaznak igaza volt: a Hordóban egyedül az erő számít. Ha Kaz nem egyedül nézne farkasszemet ezzel a kihívással, mindent elveszíthetne – nem csupán a lehetőséget, hogy elnyerje a Söpredék támogatását, de minden további esélyét is, hogy újra emelt fővel járhasson a Hordóban. Inej sokszor szeretett volna lefaragni egy kicsit Kaz gőgjéből, de képtelen lett volna a büszkeségétől megfosztva látni őt.

Kaz átlavírozott a Goenstraat háztetőin, követve az utat, amit együtt terveltek ki, és nemsokára láthatóvá vált a Deszka hátsó része: keskeny ház volt, féloldalasan támaszkodott a szomszédos épületeknek, zsindelyezett oromzatát feketére festette a korom.

Hányszor közelítette már meg Inej a Deszkát éppen ebből a szögből! Számára ez az otthonához vezető út volt. Megpillantotta Kaz ablakát a legfelső szinten.

Inej számtalan órát töltött azon a párkányon üldögélve, etetve az összegyűlt hollókat, és közben hallgatta, ahogyan Kaz a terveit szövögeti. Alatta, egy kissé balra, megpillantotta saját, apró hálószobájának ezüstös ablakát. Hirtelen szívébe nyilallt a gondolat, hogy az árverés sikerétől függetlenül talán most tért vissza utoljára a Deszkába. Talán soha többé nem láthatja már Kazt az íróasztalánál ülni, többé nem hallhatja pálcájának koppanását a Deszka roskatag lépcsőin, aminek ritmusa mindig elárulta, hogy Kaznak éppen jó vagy rossz éjszakája volt-e.

Figyelte, ahogyan Kaz ügyetlenül lekúszik a tető pereméről, majd feltöri saját ablakának zárját. Amikor Kaz eltűnt a szeme elől, Inej folytatta útját az oromzat meredek szélén a Deszka másik oldalára. Ha Kaz útvonalát követi, egész biztosan leleplezi magát. 

A ház homlokzatán, közvetlenül a tetőszegély alatt rábukkant a régi fémhorogra, amit a nehéz rakomány felvonására szoktak használni. Megragadta, nem törődve a riadt galambok haragvó turbékolásával, majd óvatosan belökte az ablakot a lábával. Megcsapta orrát a madárürülék átható bűze. Becsúszott a tetőgerendák közt, és talált magának egy helyet az árnyak között. Azután türelmesen várakozott. Fogalma sem volt, mitévő legyen. Tudta jól, ha valaki felnéz, akár észre is vehetik, ahogyan pók módjára a sarokban gubbaszt. De miért jutott volna eszébe bárkinek is, hogy felpillantson?

Odalenn a bejáratnál nagy volt a nyüzsgés. A jelek szerint a reggeli parádé ünnepi hangulata az egész napot áthatotta. Az emberek ki-be járkáltak a bejárati ajtón, harsányan kiáltoztak, nevettek és énekeltek. Néhányan a Söpredék tagjai közül a rozoga falépcsőn üldögéltek, és egy üveg whiskyt adogattak körbe egymásnak. Seeger – Per Haskell egyik kedvenc bunyósa – ugyanazt a három hangot játszotta a bádogsípján. Egy csapat hangoskodó berontott az ajtón, és betámolygott az előtérbe. Úgy károgtak és rikácsoltak, mint a bolondok, dobogtak a padlón, és folyton egymásnak ütköztek, akár egy csapat kiéhezett cápa. Kezükben szegecses nyelű baltát szorongattak, husángokat, késeket és puskákat. Némelyikük fekete hollószárnyat festett vad szemére. Inej megpillantott mögöttük néhányat a Söpredék tagjai közül, akik láthatóan nem osztoztak a nagy izgatottságban: a szalmaszőke Anika, a szikár testű Roeder, akit Per Haskell ajánlott be Kaznak, hogy a pókjaként használja, és a legnagyobb bunyósok, Keeg és Pim. A falnak támaszkodva, lehangolt tekinteteket váltottak, amíg a többiek kacagtak és mulattak. Kaz legfőbb reménységei, gondolta Inej. A Söpredék legfiatalabb tagjai közé tartoztak, akiket eredetileg még Kaz szervezett be, akik a legkeményebben igyekeztek, és a leginkább embert próbáló feladatokat vállalták be, hiszen újoncok voltak.

De vajon mit forgat Kaz a fejében? Okkal lopózott be az irodájába, vagy pusztán azért, mert úgy jutott be legkönnyebben a tetőről? Talán négyszemközt szeretne beszélni Per Haskell-lel? A lépcsőház egésze belátható a bejárat felől. Még az első lépcsőfokra sem teheti a lábát, hiszen azon nyomban észreveszik, hacsak nem álruhát tervez ölteni. Inej számára pedig végképp felfoghatatlan volt, hogyan fog megküzdeni Kaz a lépcsővel anélkül, hogy rögtön felismernék a járását.

Az odalenn összegyűlt sokaságból éljenzés tört fel. Per Haskell jött elő az irodájából, őszes üstöke lassan áthaladt az egybegyűltek között. Igencsak kiöltözött a mai ünnepség alkalmából: bíbor-ezüst kockás mellényt viselt tyúklábmintás nadrággal. A Söpredék uraként parádézott, annak a bandának a vezéreként, amit Kaz épített gyakorlatilag a semmiből. Egyik kezével integetett, bóbitás kalapját szorongatva, ami oly kedves volt a szívének, míg másik kezében egy sétabotot tartott. Valaki egy papírmasé varjút erősített a tetejére. Inej gyomra felfordult a láttán. Kaz régebben mintha csak Haskell fia lett volna – sőt, annál is több… Még akkor is, ha egy ördögi, könyörtelen, gyilkos jellemű fiú.

– Mit gondolsz, öregfiú, ma este kézre kerítjük? – kérdezte Bastian, kegyetlen furkósbotját ütemesen a lábához ütögetve.

Haskell jogarként a magasba emelte a sétabotját, majd így szólt:

– Ugyan ki más nyerné el azt a jutalmat, ha nem az én srácaim? Nem igaz?

Mindenki felujjongott.

– Öregfiú.

Inej felkapta a fejét, amint Kaz reszelős hangja átvágott a sokaság zsivaján, elhallgattatva a harsány hangzavart. Minden tekintet felfelé fordult.

Kaz az emeleten állt, letekintve négysornyi roskadozó falépcsőre. Inej észrevette, hogy Kaz időközben lecserélte a kabátját, ami most olyan tökéletesen simult rá, mintha ráöntötték volna. A botjára támaszkodott, haja gondosan hátra volt fésülve sápadt homlokából. Egy fekete üvegből csiszolt, gyilkos keménységű fiú.

A Haskell arcára kiülő meglepetés már-már komikus volt. Azután harsány hahotában tört ki.

– Ördög és pokol! Esküszöm, hogy nálad őrültebb tökfejjel még nem volt dolgom, Brekker!

– Ezt bóknak veszem.

– Igazán nem kellett volna idejönnöd… Hacsak nem fel akarod adni magad. Okos srác módjára, amilyennek megismertelek.

– Elegem van abból, hogy téged gazdagítalak.

Ennek hallatán Haskell arca eltorzult a dühtől.

– Te kis semmirekellő fajankó! – harsogta. – Mit képzelsz magadról, hogy csak így belibbensz, mint holmi kereskedő a palotájába?!

– Brekker, te mindig is úgy tettél, mintha különb volnál nálunk! – kiabálta Seeger, még mindig a sípját szorongatva. A Söpredék több tagja is helyeslően bólogatott, Per Haskell pedig biztató tapsolásba kezdett.

Seeger igazat szólt. Kaz mindig is távolságtartó volt a banda tagjaival szemben. A többiek bajtársiasságra és barátságra vágytak, de Kaz nem volt hajlandó beszállni a játékukba. A saját feje után ment. Talán elkerülhetetlen volt ez a leszámolás. Inej pontosan tudta, hogy Kaznak esze ágában sem volt örök időre Haskell helyettesének maradni. A Jégudvarban aratott győzelem után a Hordó királyává kellett volna avanzsálnia, azonban Van Eck megfosztotta Kazt ettől a diadaltól. A Söpredéknek pedig fogalma sem volt, milyen rendkívüli tetteket vitt véghez az elmúlt pár hétben, miféle kincset rabolt el a fjerdaiaktól, vagy milyen zsákmány ütheti még továbbra is a markát. Egyedül állt velük szemben. Egy fiú, alig néhány szövetségessel, brutális hírneve ellenére a többségük számára mégis teljesen idegen.

– Itt aztán nincsenek barátaid! – kelt ki magából Bastian.

A falnál álldogáló Anika és társai felháborodtak. Pim megrázta bozontos fejét, és keresztbe fonta a karját.

Kaz nemes egyszerűséggel vállat vont.

– Nem is azért jöttem, hogy barátokra leljek. Nem is a senkiházi naplopókért és gyáva nyulakért vagyok itt, vagy a vesztesekért, akik elismerést várnak a Hordótól pusztán azért, mert sikerül életben maradniuk. A gyilkosokért jöttem. A kemény fából faragott, vérszomjas gyilkosokért. A hozzám hasonlókért. Ők az én bandám – válaszolta Kaz, majd elindult lefelé, sétapálcája hangosan koppant a lépcsőfokokon. – És többé nem vagyok hajlandó parancsokat teljesíteni.

– Rajta, ragadjátok meg a jutalmatokat, srácok! – kiabálta Haskell. Rövid szünet következett, Inej pedig egy pillanatig abban reménykedett, hogy senki sem engedelmeskedik, és fellázadnak Haskell ellen. Ám azután elszabadult a pokol. Bastian és Seeger elsők között rohamozta meg a lépcsőt, mohó lelkesedéssel igyekeztek megragadni Piszkoskezet.

Seeger azonban igencsak lassan mozgott a whiskytől, és már mindkettőjüknek lógott a nyelve, mire felértek a harmadik lépcsőfordulóra, ahol Kaz állt. Kaz pálcája két éles ívben lecsapott, szilánkokra törve Seeger karjának csontjait. Bastiannal nem szállt szembe, inkább elsurrant mellette, elképesztően gyorsan mozgott beteg lába ellenére is. Mielőtt a fickó megfordult volna, Kaz hátulról a térdhajlatába döfte a pálcáját. A következő pillanatban Bastian összekuporodva feküdt a földön, fuldokló jajgatás közepette.

Már jött is Haskell következő csatlósa, egy bunyós, aki olyan hangot adott ki az orrán lélegezve, mint egy teáskanna – innen származott a beceneve is. Kanna botjával ütést mért Kaz vállára, amint balra ugrott. Kaz válaszul meglendítette a pálcáját, és a tetején lévő varjú teljes súlyával a bunyós állára sújtott. Inej észrevette, hogy egy parányi tárgy repül ki Kanna szájából; bizonyára egy kiütött foga lehetett.

Kaz még mindig a lépcső tetején küzdött, azonban túlerővel állt szemben, és Haskell emberei most már több hullámban támadtak. Varian és Swann a harmadik lépcsőfordulót rohamozta, Vörös Félix szorosan a nyomukban, Milo és Gorka pedig nem sokkal mögöttük követte őket.

Inej összeszorította a száját, amikor Kaz jókora ütést kapott beteg lábára. Az ütéstől megingott, majd épphogy sikerült időben visszanyernie az egyensúlyát, hogy kitérhessen Varian lesújtó láncának útjából. A lánc végül – néhány centiméter híján – Kaz feje helyett a korláton csattant, szilánkokra hasítva a fát. Kaz megragadta a láncot, és Varian lendületét használva lehajította ellenfelét az összezúzott korlát fölött. A tömeg ijedten húzódott hátra, amint Varian a padlóra zuhant.

Swann és Vörös Félix két oldalról támadt Kazra. Vörös Félix megragadta Kaz kabátját, és hátrarántotta. Kaz azonban játszi könnyedséggel kiszabadította magát, akárcsak egy varázsló a kényszerzubbonyból a Keleti Donga egyik bűvészelőadásán.

Swann vadul forgatta éles baltáját, mire Kaz oldalról ellenfele arcába sújtott sétapálcája fejével. Inej messziről is jól láthatta a Swann arccsontjának helyén tátongó véres krátert.

Vörös Félix egy ólmosbotot húzott elő a zsebéből, és teljes erővel rácsapott Kaz jobb kezére. Ügyetlen ütés volt, de Kaz pálcája nagy zajjal a padlóra hullott, majd legurult a lépcsőn. A vézna Bogár, akinek testalkata és arca egy görényre hasonlított, feliramodott a lépcsőn, és a pálca után kapott, majd Per Haskellnek hajította. A cimborái felujjongtak. Kaz mindkét kezével a lépcsőkorlátba kapaszkodott, és csizmás lábával mellbe rúgta Vörös Félixet, aki hátrafelé lebukfencezett a lépcsőn.

A sétapálcától elbúcsúzhatott. Kaz széttárta kesztyűs kezét. Inejnek megint egy varázsló jutott róla az eszébe. Semmi trükk.

Mindeközben három másik Söpredék – Milo, Gorka és a sudár, furcsa arcú, olajos hajú Bogár – szökkent át Vörös Félixen, majd Kaz felé iramodtak. Inej alighogy pislogott egyet, Milo már a falhoz nyomta Kazt, ütéseket záporozva az arcára és a bordáira. Kaz hátrarántotta a fejét, majd egy émelyítő reccsenés kíséretében Milo homlokába fejelt. Milo szédülten lépett egyet, Kaz pedig kihasználta hirtelen kapott előnyét.

Túlságosan sokan voltak azonban körülötte, és Kaz már csupán a két öklére számíthatott. Arcának egyik oldalán patakokban folyt a vér; ajka felszakadt, bal szeme teljesen feldagadt. Mozdulatai egyre lassultak.

Gorka a karjába szorította Kaz nyakát. Ám Kaz könyökével Gorka gyomrába ütött, sikeresen kiszabadulva a fojtogató szorításból. Hirtelen nekilódult, Bogár pedig megragadta vállánál, és ólmosbotjával Kaz hasába vágott. Kaz előregörnyedt, szájából vért köpködött. Gorka akkor egy vastag lánccal oldalról Kaz fejére sújtott. Inej látta, ahogyan Kaz szeme kifordul. Megingott, majd a következő pillanatban már a földön hevert. Az előtérben összegyűlt tömeg diadalmasan felordított.

Inej gondolkodás nélkül cselekedett. Esze ágában sem volt tétlenül végignézni, ahogyan Kaz a szeme láttára meghal. Leteperték a padlóra, testét kemény csizmák rúgták és taposták. Inej a markába szorította a késeit. Úgy érezte, hogy legszívesebben egytől egyig legyilkolná őket, hullájukat pedig a tetőgerendára lógatná fel, hogy a stadwatch könnyen rájuk leljen. 

Ám abban a pillanatban, amint Inej kikukucskált a lépcsőkorlát lécei közötti széles résen, nyitva találta Kaz szemét. Pillantásuk összetalálkozott. Kaz egész idő alatt tudta, hogy Inej mindvégig ott rejtőzött. Hát persze hogy tudta. Mindig is tudta, hogyan találjon rá. Kaz alig észrevehető mozdulattal megrázta vérbe borított fejét.

Inej legszívesebben felordított volna. A pokolba a büszkeségeddel, a Söpredékkel, ezzel az egész istenverte várossal!

Kaz megpróbált felkelni, azonban Bogár egy erős rúgással újból a padlóra küldte. Harsányan röhögtek. Gorka felemelte jókora, csizmás lábát, és éppen Kaz koponyája fölött egyensúlyozta, a közönségnek játszva. Inej észrevette, ahogyan Pim elfordul, Anika és Keeg pedig kiáltoznak, hogy állítsa már meg valaki őket. Végül Gorka letette a lábát… és torkaszakadtából, éles visítással felsikoltott.

Kaz ugyanis megragadta Gorka csizmáját, majd csúnya szögben oldalra rántotta. Gorka egy lábon kezdett ugrándozni, igyekezve megőrizni az egyensúlyát, miközben minden szökkenését az a furcsa, hátborzongató üvöltözés kísérte. Milo és Bogár jó erősen Kaz bordáiba rúgtak, de Kaz még csak meg sem rezzent, hanem olyan erővel rántotta fel Gorka lábát, ami Inej számára is elképzelhetetlen volt. A hatalmas bandita fájdalmasan üvöltött, amint a térde hirtelen kifordult a helyéről. Az oldalára zuhant, és fetrengve siránkozott: 

– Jaj, a lábam! A lábam!

– Ajánlom a sétapálcát – gúnyolódott Kaz.

Inej azonban nem látott mást, csupán a hosszú, csillogó kést Milo kezében. A fegyver volt a legveszedelmesebb dolog az egész fickóban.

– Ne öld meg, te hájpacni! – kiáltott rá Haskell. Kétségkívül még mindig a jutalomra fájt a foga.

Milo azonban már rá sem hederített. Felemelte a kését, majd egyenesen Kaz mellkasára sújtott. Kaz az utolsó másodpercben oldalra gurult a padlón. A kés nagy zajjal a padlódeszkák közé fúródott. Milo megpróbálta kiszabadítani a pengét, de Kaz már megindult feléje, és Inej látta, hogy ujjai között két rozsdás szeg lapul, mintha csak karmokat növesztett volna; valahogyan kirántotta őket az egyik balta nyeléből. Hirtelen felpattant, majd a szegeket Milo torkába döfte, közvetlenül a légcsövébe. Milo száján elhaló kiáltás tört elő, azután a padlóra rogyott. 

Kaz a lépcsőkorlátba kapaszkodva feltápászkodott. Bogár a levegőbe tartotta a kezét, mintha el is felejtette volna, hogy az ólmosbotja még mindig nála van, ellenfele pedig fegyvertelen. Kaz a hajánál ragadta meg Bogárt, hátrarántotta a fejét, majd a lépcsőkorláthoz vágta. Az ütés hangja olyan éles volt, akárcsak egy puskalövésé, a becsapódás pedig olyan erős, hogy Bogár feje gumilabdaként pattant vissza a korlátról. Kicsiny, görényszerű halomban rogyott össze a földre.

Kaz a ruhaujjába dörzsölte az arcát, vért mázolva szét az orrán és a homlokán. Köpött egyet, megigazította a kesztyűjét, majd a második emeleti lépcsőfordulóról Per Haskellre pillantott. Elmosolyodott, fogai vörösen és nedvesen csillogtak. Sokkal nagyobb tömeg gyűlt össze a bunyó kezdete óta. Kaz kihúzta magát.

– Nos, ki a következő? – kérdezte türelmetlenül, mintha máshol egy fontos találkozó várná. – Ki jön? – Inej elképzelni sem tudta, hogyan képes még mindig higgadt nyugalommal beszélni. – Ezt szoktam csinálni egész nap. Küzdök. Mikor láttátok utoljára, ahogyan Per Haskell leáll verekedni? Vagy éppen egy melót vezet? A pokolba is, mikor láttátok őt utoljára még dél előtt kikelni az ágyból?

– Azt hiszed, hogy most meg fogunk téged tapsolni, mert olyan ügyesen pofozkodsz? – kérdezte Per Haskell gúnyosan. – Ez nem ment fel az általad okozott galiba alól. A Hordóba csődítetted a stadwatch őreit, elraboltad egy kereskedő fiát…

– Már megmondtam, hogy semmi közöm az ügyhöz – állította Kaz.

– Pekka Rollins szerint mégis.

– Jó tudni, hogy nagyobb hitelt adsz egy Tízes Oroszlán szavának, mint a saját embereidének.

Ideges motyogás szaladt végig az odalenn ácsorgó tömegen, akár a fák lombjait borzoló szél susogása. A banda a családot jelenti; olyan erős kötelék, mint a vér.

– Brekker, őrült módon magadra haragítottál egy kereskedőt.

– Talán őrült vagyok – vélte Kaz –, de nem ostoba.

A Söpredék tagjai most már sugdolózni kezdtek egymást között, mintha korábban fel sem merült volna a fejükben, hogy Van Eck talán koholt vádakkal merészelt előállni. Hát persze hogy nem. Van Eck a minőséget képviselte a szemükben. Miért vádolna meg egy becsületes kereskedő holmi csatornapatkányt? Végtére is Kaz mindent megtett annak érdekében, hogy bebizonyítsa, bármire képes.

– Láttak téged a Goedmed hídon a kereskedő feleségével – erősködött Per Haskell.

– A feleségével, nem pedig a fiával. A feleségével, aki most otthon van, teljes biztonságban a tolvaj férjével, kiscipőket kötöget és a madaraival cseverészik. Gondolkodj csak el egy percre, Haskell! Mi dolgom lenne nekem egy kereskedő kölykével?

– Vesztegetés, váltságdíj…

– Azért húztam ujjat Van Eckkel, mert ő is kibabrált velem, és most a város összes bitangját, Pekka Rollinst és titeket is mind arra akar felhasználni, hogy visszavágjon. Ennyi az egész.

– Nem én kerestem a bajt, fiú. Nem én kerestem, és nincs is szükségem rá.

– De igényt tartottál minden másra, amit a küszöböd elé tettem, Haskell. Ha rajtad múlt volna, még mindig ugyanazokat az olcsó kis játszmáidat játszanád, és felvizezett whiskyt innál. Ezek a falak a fejedre omlanának. A pénzre és a szerencsére, amit tőlem kaptál, az utolsó morzsáig igényt tartottál. Úgy húztál hasznot az Ötödik kikötőből és a Varjú Klubból, mintha neked járna, és közben hagytad, hogy helyetted is én verekedjek és végezzem a piszkos munkát. – Kaz lassan végigfuttatta tekintetét a Söpredék odalenn gyülekező többi tagján. – Mind hasznot húztatok. Learattátok a babérokat. De amint esélyetek adódik, rögtön Pekka Rollinshoz dörgölődznétek, hogy nagy örömötökre a bitófára juttasson. – Ismét nyugtalan sugdolózás futott végig a nézők sokaságán. – Mégsem haragszom rátok.

Legalább húsz felfegyverzett Söpredék figyelte Kazt, Inej mégis esküdni mert volna rá, hogy érezte a megkönnyebbülésüket. Azután hirtelen megértette: az iménti küzdelem csak a nyitójelenet volt. A tagok pontosan tudták, hogy Kazt kemény fából faragták, nem volt szükség rá, hogy be is bizonyítsa. Az egész Kaz tervének része volt. Ha ugyanis lázadást akart volna szítani Per Haskell ellen, kénytelen lett volna egyesével felkeresni a Söpredék tagjait, időt pocsékolva, és kockáztatva az esetleges lebukás veszélyét a Hordó utcáin. Most azonban volt közönsége, hiszen Per Haskell egytől egyig mindenkit örömmel látott egy kis műsorra, Kaz Brekker drámai bukására, Piszkoskéz megszégyenítésére. Ám nem csak olcsó kis színjátékról volt szó. Véres szertartás zajlott, és Per Haskell maga gyűjtötte össze a közönséget, mit sem sejtve arról, hogy az igazi előadás még el sem kezdődött. Kaz fellépett az emelvényre, sebesülten, teste zúzódásokkal borítva, felszólalásra készen.

– Nem haragszom – ismételte Kaz. – Legalábbis emiatt nem. De tudjátok, mi dühít szörnyen? Mi bosszant igazán? Amikor azt látom, hogy egy varjú úgy ugrál, ahogyan egy Tízes Oroszlán fütyül neki. Amikor úgy parádéztok Pekka Rollins nyomában, mintha valami kiváltság volna. Amikor a Hordó legveszedelmesebb bandája arra hajlik, amerre a szél fújja.

– Rollinsnak hatalma van, fiú – szólalt meg Per Haskell. – Erőforrásai. Majd akkor oktass ki, miután lehúztál itt még néhány évet. Az én feladatom, hogy megvédjem a bandát, és pontosan ezt is tettem. Megvédtem őket a meggondolatlanságodtól.

– Komolyan azt gondolod, hogy biztonságban vagy, csak mert behódoltál Pekka Rollinsnak? Azt gondolod, hogy készségesen tiszteletben fogja tartani ezt a fegyverszünetet? Hogy nem fáj majd a foga arra, amid van? Tényleg ilyennek ismered Pekka Rollinst, Haskell?

– A pokolba is, dehogy – szólalt meg Anika.

– Kit akartok inkább az ajtóban látni, amikor az oroszlán megéhezik? Egy varjút? Vagy esetleg egy semmirekellő kakast, aki csak kukorékol és illegeti magát, majd a saját társával szemben is inkább egy oroszlán és holmi mocskos kereskedő pártjára áll?

A magasból Inej látta, ahogyan a Per Haskellhez legközelebb állók egy kicsit távolabb lépnek. Néhányan hosszasan szemügyre vették a kezében tartott tollas kalapját és a sétapálcákat – az egyik pálca Kazé, amit az imént még véres pontossággal forgatott, és a hamis varjúfejes pálca, amit Haskell pusztán gúnyból szerzett be.

– A Hordóban nem létezik biztonságos üzlet – folytatta Kaz, érdes hangja égőn zengett az összegyűlt tömeg fölött. – Csak erő és gyengeség létezik. A tiszteletet nem kérni kell, hanem kiérdemelni. – „A megbocsátást nem kérni kell, hanem kiérdemelni.” Inej szavajárása volt. Kaz eltulajdonította tőle. A lány majdnem elmosolyodott. – Nem a barátotok vagyok – szólalt meg ismét Kaz. – Nem is az apátok. Nem foglak whiskyvel kínálni, vállon veregetni vagy fiamnak szólítani titeket. De arról gondoskodom, hogy a pénzesládánkban mindig legyen mihez nyúlni. Az ellenségeinket rettegésben fogom tartani, hogy rögvest elrohanjanak, amikor meglátják azt a tetoválást a karotokon. Szóval, kit akartok látni az ajtóban, amikor Pekka Rollins felbukkan?

A csend egyre csak nőtt, mint egy áldozatán csüngő, erőszakra éhező kullancs.

– Nos? – harsogta hetvenkedve Per Haskell, és kidüllesztette a mellét. – Válaszoljatok! Jogos vezéreteket akarjátok, vagy holmi nyomorékot, aki még egyenesen sem képes járni?

– Talán valóban sántítok – mondta Kaz. – De legalább nem futamodom meg egy kis bunyótól.

Kaz elindult lefelé a lépcsőn.

Varian feltápászkodott a földről az esést követően. Habár még nem állt biztosan a lábán, a lépcső felé vette az irányt, Inej pedig tiszteletben tartotta a fiú Haskell iránti hűségét.

Pim ellökte magát a faltól, és elállta Varian útját.

– Neked véged – sziszegte.

– Szólj Rollins embereinek! – adta ki az utasítást Haskell Variannek. – Figyelmeztesd őket!

Erre Anika egy hosszú kést húzott elő, és elállta a kijáratot.

– A Tízes Oroszlánok vagy a Söpredék oldalán állsz? – szólt Varianhez.

Kaz egyenes háttal, lassan lebicegett az utolsó néhány lépcsőfokon, közben mindvégig erősen kapaszkodott a korlátba. Amikor a lépcső aljára ért, a tömeg utat engedett neki.

Haskell idősödő arcáról sütött a félelem és a felháborodás.

– Neked véged lesz, Kaz. Ennél több kell ahhoz, hogy túljárj Pekka Rollins eszén.

Kaz kikapta saját sétapálcáját Per Haskell kezéből.

– Kettő percet adok, hogy eltűnj a házamból, öregfiú. Ennek a városnak vér az ára, én pedig örömmel fizetek a tiéddel.

28. Jesper

Jesper korábban még sohasem látta Kazt ennyire véresen és összeverten: eltört az orra, felhasadt az ajka, és úgy bedagadt az egyik szeme, hogy ki sem látott rajta. Kezét az oldalára szorította, és Jesper gyanította, hogy legalább egy bordája eltörött, amikor pedig Kaz egy zsebkendőbe köhögött, Jesper friss vért vélt megpillantani rajta, mielőtt a bandavezér ismét a zsebébe rejtette. Erősebben bicegett, mint valaha, de továbbra is meg tudott állni a lábán. Anika és Pim vele együtt érkezett. Állítólag egy állig felfegyverzett ügyeletes csapatot hagytak hátra a Deszkánál, csupán arra az esetre, ha Pekka esetleg hírét venné Kaz hatalomátvételének, és megkísérelnék elfoglalni a banda területét.

– Jóságos szentek! – szólt Jesper. – Ezek szerint minden jól ment?

– Nagyjából, ahogyan számítottam rá.

Matthias hitetlenkedve és egyben elismeréssel megrázta a fejét.

– Mégis hány életed van, demjin?

– Remélem, hogy eggyel több.

Kaz nehézkesen levetette a kabátját, majd a fürdőszoba mosdókagylójára támaszkodva az ingét is lerántotta magáról.

– A szentek szerelmére, hadd segítsünk neked! – kiáltott fel Nyina.

Kaz megragadta fogaival egy kötés végét, majd leszakított belőle egy darabot.

– Nincs szükségem segítségre. Inkább Colmmal foglalkozzatok!

– Ennek meg mi a baja? – morgolódott Nyina, amint visszatértek a szalonba, hogy gyakorolják Colmmal a fedősztoriját.

– Csak ami általában is a baja – válaszolta Jesper. – Ő Kaz Brekker.

Egy kicsivel több mint egy óra elteltével Inej besurrant a szobába, és átadott Kaznak egy kicsiny papírdarabra firkantott üzenetet. Késő délután volt már, és a lakosztály ablakain beáradt a nap aranyló, lágy fénye.

– Jönnek? – érdeklődött Nyina.

Inej bólintott.

– Az ajtónál strázsáló őrnek adtam a leveledet, és megtette a hatását. Egyenesen a Triumvirátus két tagja elé vezettek.

– Kivel találkoztál? – kérdezte Kaz.

– Zsenya Szafinnal és Zója Nazjalenszkajával.

Wylan csodálkozva előredőlt a székén.

– A szabóval? A nagykövetségen van?

Kaz felvonta a szemöldökét.

– Milyen érdekes, hogy elfelejtetted megemlíteni ezt a tényt, Nyina.

– Akkor még nem volt lényeges.

– Hát persze hogy lényeges! – csattant fel Wylan dühösen. Jesper egy kissé meglepődött rajta. Az elején még úgy tűnt, hogy Wylan nem bánja, amiért Kuvej arcvonásait kénytelen viselni. Sőt, majdnem örült is neki, hogy távolságot biztosít számára az apjától. Ám mindez még a Szent Hildére tett látogatásuk előtt volt. S mielőtt Jesper megcsókolta Kuvejt.

Nyina enyhén összerezzent.

– Wylan, azt hittem, hogy velünk jössz Ravkába. Azon nyomban találkoztál volna Zsenyával, amint hajóra szállunk.

– Mindnyájan tudjuk, kihez hűséges valójában Nyina – mondta Kaz.

– Egy szóval sem említettem Kuvejt a Triumvirátusnak.

Kaz ajkán halovány mosoly futott végig.

– Ahogy mondtam. – Inej felé fordult. – Tisztáztad a feltételeinket?

– Igen. Egy órán belül a szálloda fürdőjében lesznek. A lelkükre kötöttem, hogy vigyázzanak: senki se lássa őket belépni.

– Reméljük, hogy megbirkóznak a feladattal – jegyezte meg Kaz.

– Képesek irányítani egy országot – vágott vissza Nyina. – Képesek lesznek követni néhány egyszerű utasítást is.

– Biztonságos számukra az utcákon járkálni? – kérdezte Wylan.

– A ketterdami grisák közül valószínűleg csak ők vannak biztonságban – felelte Kaz. – Még ha a shuk újabb vadászatra készülnek is, nem fognak rögtön két ravkai előkelőséggel kikezdeni. Nyina, mit gondolsz, Zsenya képes lenne helyreállítani Wylan saját vonásait?

– Nem tudom – válaszolta Nyina. – Az Első Szabónak nevezik, és mindnyájuk közül Zsenya a legtehetségesebb, de parem nélkül… – Nem volt szükséges tovább magyaráznia. Nyina is csak a parem miatt tudta véghez vinni Wylan csodálatos átalakulását Kuvejjé. Ám Zsenya Szafin valóságos legenda volt. Talán még bármi lehetséges.

– Kaz – szólt Wylan, ingének szélét csavargatva. – Ha Zsenya hajlandó próbát tenni…

Kaz bólintott.

– De az árverésig kétszeresen óvatosnak kell lenned. Apád biztosan nem akarja, hogy egyszer csak felbukkanj, és leleplezd a körmönfont cselét, amivel a Kereskedőtanácsot és a stadwatchot igyekszik rászedni. Okosabb lenne, ha várnál…

– Nem – tiltakozott Wylan. – Elegem van abból, hogy valaki más legyek.

Kaz vállat vont, Jespernek azonban olyan érzése támadt, hogy pontosan azt a választ kapta, amit hallani akart. És, legalábbis ebben az esetben, Wylan vágya is teljesülni látszott.

– Nem lesznek szállóvendégek is a fürdőben? – vetette fel Jesper.

– Már előre lefoglaltam az egész helyet Rietveld úr számára – válaszolta Nyina. – Rendkívül kényelmetlenül érinti, ha mások előtt kell levetkőznie.

Jesper hangosan felnyögött.

– Kérlek, ne is beszélj olyasmiről, hogy az apám leveszi a ruháját!

– Az úszóhártyás lába miatt – bólogatott Nyina. – Szörnyen kínos.

– Nyina és Matthias idefenn maradnak – jelentette ki Kaz.

– De hát ott kellene lennem! – ellenkezett Nyina.

– Ravkainak vallod magad, vagy a bandánk tagjának?

– Mindkettőnek.

– Pontosan. Ez a tárgyalás önmagában is éppen elég bonyolult lesz. Nincs szükségünk rá, hogy Matthias és te belerondítsatok.

Habár egy ideig még elvitatkoztak rajta, Nyina végül beleegyezett, hogy a lakosztályban marad, ha Inej elmegy helyette.

Barátnője azonban a fejét rázta.

– Inkább nem mennék.

– De hát miért? – kérdezte Nyina. – Valakinek rá kellene néznie Kaz körmére.

– És szerinted én alkalmas vagyok rá?

– Legalább meg kellene próbálnunk.

– Szeretlek, Nyina, de a ravkai kormány nem igazán bánt jól a szuli néppel. Nem vágyom rá, hogy a vezetőikkel bájologjak. – Jespernek mostanáig ez meg sem fordult a fejében, és Nyina megrökönyödött arckifejezéséből ítélve bizony neki sem. Inej szorosan megölelte a barátnőjét. – Ugyan már! Megkérjük Colmot, hogy rendeljen nekünk valamilyen pompás eledelt.

– Neked mindenre ez a válaszod.

– Most panaszkodsz? – kérdezte Inej.

– Csak megfogalmaztam az egyik okot, amiért imádlak.

Kettesben indultak Colm keresésére, kart karba fonva, de Nyina mindeközben aggodalmasan harapdálta az ajkát. Bizonyára megszokta már, hogy Matthias folyton a hazáját pocskondiázza, Inej szájából azonban valószínűleg jobban fájt a kritika. Szerette volna megmondani neki, hogy az ember úgy is tud szeretni valamit, ha tisztán látja és ismeri a hiányosságait. Legalábbis reménykedett benne, hogy így igaz, máskülönben semminek nincs semmi értelme.

Miután szétváltak, hogy felkészüljenek a ravkaiakkal való találkozásra, Jesper sietve Wylan nyomába eredt.

– Halihó!

Wylan nem állt meg.

Jesper elkocogott mellette, majd hátrafelé lépkedve elállta az útját.

– Figyelj! Ebben a dologban Kuvejjel igazából nincs is semmi. – Még egyszer nekifutott. – Igazából Kuvejjel nincs is semmiféle dolog.

– Nem tartozol nekem magyarázattal. Én zavartalak meg titeket.

– Nem. Nem zavartál meg! Kuvej a zongoránál ült. Tökéletesen érthető félreértésről van szó.

Wylan hirtelen megtorpant.

– Azt gondoltad, hogy én vagyok?

– Igen! – vágta rá Jesper. – Na látod? Csak egy óriási félre…

Wylan aranyszínű szeme villámokat szórt.

– Komolyan nem tudsz minket megkülönböztetni?

– Én… úgy értem… általában sikerül, csak…

– Egyáltalán nem hasonlítunk – csattant fel Wylan méltatlankodva. – Még csak nem is ért olyan jól a tudományokhoz! A jegyzetfüzetei fele tele van irkafirkákkal. Többnyire rólad. Ráadásul azok sem valami jók.

– Tényleg? Rólam készít rajzokat?

Wylan a szemét forgatta.

– Felejtsd el! Azt csókolsz meg, akit csak akarsz, Jesper.

– Meg is teszem. A lehető legnagyobb rendszerességgel.

– Akkor mi a baj?

– Nincsen baj. Csak ezt szerettem volna neked adni.

Azzal Wylan kezébe nyomott egy apró, ovális festővásznat.

– Elvettem, amikor a Szent Hildében jártunk. Úgy gondoltam, hogy talán még jól jöhet, amikor Zsenya megpróbálja helyreállítani a régi kereskedőporonty fizimiskádat.

Wylan tekintete a vászonra meredt.

– Az anyám festette?

– Abban a szobában akadtam rá, ami tele volt a műveivel.

Egészen kicsiny, bekeretezetlen vászondarab volt, csupán egy miniatűr: Wylan nagyjából nyolcéves kori portréja. Wylan szorosan a kezébe fogta a festményt.

– Így emlékszik rám. Nem láthatott felnőni. – A homlokát ráncolta. – Nagyon régi. Nem tudom, hogy használható lesz-e.

– Még így is téged ábrázol – felelte Jesper. – Göndör fürtök, kicsiny, aggodalmas ránc a két szemöldököd között.

– És ezt csak azért emelted el, mert úgy gondoltad, hogy egy napon még jól jöhet?

– Már mondtam neked, kedvelem azt a buta képedet.

Wylan leszegett fejjel a zsebébe csúsztatta a portrét.

– Köszönöm.

– Nincs mit. – Jesper habozott. – Ha a fürdőbe készülsz lemenni, szívesen veled megyek. Már ha nem bánod.

Wylan lelkesen bólintott.

– Örülnék neki.

Jesper újult lelkesedése egészen a felvonóig tartott, de amint csatlakoztak Kazhoz, és lementek a szálloda harmadik emeletére, hirtelen pattanásig feszültek az idegei. Lehetséges volt, hogy egyenesen egy csapdába sétálnak, Kaz pedig nem igazán állt készen egy újabb küzdelemre.

Jesper a szíve mélyén azt remélte, hogy a ravkaiak nemet mondanak erre az eszement tervre. Akkor Kaznak meg lenne kötve a keze, és még ha mindnyájan a Pokol Kapujában kötnek is ki, legalább az apja kapna rá esélyt, hogy sértetlenül elmenekülhessen. Colm órákon át próbálta megtanulni a szerepét Nyina és Kaz segítségével, különféle helyzeteket gyakoroltak, és panasz nélkül tűrte a kérdések végeláthatatlan sorát. Colm nem volt különösebb színésztehetség, és hazudni is körülbelül annyira tudott, mint Jesper balettozni. Úgy tervezték azonban, hogy Nyina is végig mellette lesz. Márpedig az csak számít valamit.

Kinyílt a lift ajtaja, és egy másik hatalmas lila-fehér folyosón találták magukat, majd a folyóvíz hangját követve megérkeztek egy boltívekkel körülvett helyiségbe, aminek a közepén egy nagy medence terpeszkedett. A boltívek között Jesper további medencéket és vízeséseket, fülkéket és alkóvokat pillantott meg. Minden szilárd felületet csillogó, indigókék csempék borítottak. Nos, ehhez bizony hozzá tudna szokni: gőzölgő vízzel teli medencék, gőzölgő és bugyborékoló források, vastag törülközők halmai, finom illatú szappanok. Egy efféle fürdőnek a Hordóban volna a helye, ahol megfelelően tudnák értékelni, nem pedig a pénzügyi negyed közepén.

Eredetileg úgy értesültek, hogy csupán a Triumvirátus két tagjával fognak találkozni, mégis három ember állt a medence mellett. Jesper tudta, hogy a piros-kék keftát viselő, félszemű lány csakis Zsenya Szafin lehet, amiből levonta a következtetést, hogy az ébenfekete hajzuhatagú, döbbenetesen szépséges lány bizonyára Zója Nazjalenszkaja. Egy húszas éveiben járó rókaképű fickó kíséretében érkeztek, aki kékeszöld szalonkabátot és barna bőrkesztyűt viselt, csípőjén pedig egy pár igencsak lenyűgöző zemeni revolver lógott. Ha Ravka ilyen embereket terem, talán Jespernek mégis fontolóra kellene vennie egy látogatást.

– Megüzentük a grisáknak, hogy egyedül jöjjenek – szólalt meg Kaz.

– Sajnos az teljességgel lehetetlen volt – felelte a fickó. – Bár Zója felettébb félelmetes ellenfél, Zsenya különleges képességei nem kamatoztathatók egy esetleges fizikai konfrontáció során. Jómagam azonban a konfrontáció minden fajtáját művelem, de leginkább a fizikaiért rajongok.

Kaz összehúzta a szemét.

– Sturmhond.

– Nézd csak, ismer engem! – örvendezett Sturmhond. Oldalba bökte Zsenyát a könyökével. – Mondtam neked, hogy híresség vagyok.

Zója türelmetlenül felsóhajtott.

– Kösz szépen. Mostantól kétszer olyan elviselhetetlen lesz.

– Sturmhond kapta a felhatalmazást, hogy a ravkai trón nevében tárgyaljon – mondta Zsenya.

– Egy kalóz? – csodálkozott Jesper.

– Privatér. Cári kalóz – helyesbített Sturmhond. – Nem várhatják el, hogy a cár személyesen vegyen részt egy efféle árverésen.

– Miért nem?

– Mert akár veszíthet is. Márpedig az igencsak rossz benyomást kelt, amikor egy uralkodó veszít.

Jesper képtelen volt elhinni, hogy éppen a nagy Sturmhonddal folytatnak kedélyes csevegést.

A privatér valóságos legendának számított. Számtalan blokádon sikerült már áttörnie a ravkai birodalom oldalán, és a szóbeszéd szerint…

– Tényleg igaz, hogy van egy repülő hajója? – szaladt ki Jesper száján.

– Nem.

– Ó!

– Több is van.

– Vigyen magával!

Kazt láthatóan egy cseppet sem szórakoztatta a jelenet.

– A ravkai uralkodó magát hagyja tárgyalni államügyekben? – kérdezte kételkedve.

– Időnként – válaszolta Sturmhond. – Különösen olyan esetekben, amikor kevéssé kellemes személyek is jelen vannak. Szép kis hírnévre tett szert, Brekker úr.

– Maga úgyszintén.

– Való igaz. Szóval, elmondhatjuk, hogy mindketten kiérdemeltük a sorsunkat, miszerint a nevünk a legrosszabb körökben forog közszájon. A cár nem fogja vakon belerángatni Ravkát a maga egyik kétes üzelmébe. Nyina üzenetében az állt, hogy Kuvej Jul-Bo a birtokában van. Bizonyítékot akarok a tényről, és a terve részleteit is hallani óhajtom.

– Rendben – bólintott Kaz. – Beszéljünk inkább a szoláriumban. Szeretném, ha nem kellene átizzadnom az öltönyömet. – Amikor a többiek is a nyomukba eredtek, Kaz megtorpant, majd hátrapillantott a válla fölött. – Csak én és a privatér.

Zója csodálatos sörényét félresöpörve így szólt:

– A Triumvirátus tagjai vagyunk. Nem fogadunk el parancsokat holmi kétes frizurájú kerchi csatornapatkányoktól.

– Kérdésként is megfogalmazhatom, ha az megnyugtatja a felborzolt kedélyeket – felelte Kaz.

– Orcátlan…

– Zója! – csitította Sturmhond finoman. – Ne haragítsuk rögtön magunkra új barátainkat, mielőtt ténylegesen esélyük volna becsapni minket. Mutassa az utat, Brekker úr!

– Kaz – szólt Wylan. – Nem tudnád…

– A saját ügyedben magad tárgyalj, kereskedőporonty! Ideje megtanulnod. – Azzal ismét eltűnt a folyosók irányába, Sturmhonddal együtt.

Amint a lépéseik elhaltak a távolban, csend ereszkedett rájuk. Wylan megköszörülte a torkát, és a hang úgy ugrándozott körbe a kék csempés helyiségben, akárcsak egy karámba kiengedett tavaszi csikó. Zsenya a gondolataiba merült.

Zója összefonta a karját.

– Nos?

– Asszonyom… – próbálkozott Wylan. – Zsenya kisasszony…

Zsenya elmosolyodott, arcán a sebhelyek a szája sarkáig értek.

– Ó, tényleg aranyos!

– Mindig is szeretted a kóbor kutyákat – jegyezte meg Zója savanyúan.

– Te vagy a fiú, akinek az arcát Nyina átszabta, hogy Kuvejre hasonlítson – mondta Zsenya. – Te pedig szeretnéd, hogy visszacsináljam a munkáját?

– Igen – bólintott Wylan, válaszában egy egész világnyi remény rejlett. – De cserébe nem tudok felkínálni semmit.

Zsenya egyetlen borostyánszín szemét forgatta.

– Miért folyton a pénzen jár a kerchiek esze?

– Kérdezi egy olyan nő, akinek a hazája csődbe ment – mormolta Jesper.

– Micsoda? – csattant fel Zója.

– Semmi – vágta rá Jesper. – Csak annyit mondtam, hogy Kerch egy erkölcsi csődtömeg.

Zója tetőtől talpig végigmérte, mint aki éppen azt fontolgatja, hogy belöki egy medencébe, és elevenen felforralja.

– Ha ezekre a nyomorultakra akarod fecsérelni az idődet és a tehetségedet, csak nyugodtan. A szentek tudják, tényleg rájuk fér egy kis kozmetikázás.

– Zója…

– Most megyek, keresek magamnak egy sötét szobát egy mély medencével, és megpróbálom legalább részben lemosni magamról ezt az országot.

– Meg ne fulladj! – szólt utána Zsenya, amint Zója kipenderült az ajtón, majd összeesküvő hangon így folytatta: – Talán megteszi, csak hogy ellentmondjon. – Egy pillantással felmérte Wylan arcvonásait. – Nehéz feladat. Ha még a változás előtt ismertelek volna…

– Tessék – lelkesedett Wylan. – Van egy portrém. Régi, de…

Zsenya kezébe vette a miniatúrát.

– És ez is itt van – mondta Wylan, átnyújtva a plakátot, amit az apja készített, jutalmat ígérve, amennyiben a fia épen és egészségesen tér haza.

– Hmm – mondta a lány. – Menjünk olyan helyre, ahol több a fény!

Körbejárták az egész fürdőt, mindenhová bedugták a fejüket: sár- és tejfürdővel teli szobákba, sőt még egy egészében jádekőből készült kamrába is. Végezetül egy hűvös, fehér helyiségben állapodtak meg, ahol az egyik fal mellett egy fura szagú agyaggal töltött kád terpeszkedett, míg a másik falon végig ablakok nyíltak.

– Keressetek egy széket – hangzott Zsenya utasítása. – És hozzátok el a felszerelésemet a központi medence csarnokából. Nehéz. A törülközők közelében találjátok.

– Elhoztad a felszerelésedet? – csodálkozott Wylan.

– A szuli lány javasolta – felelte Zsenya, majd útjukra küldte őket, hogy teljesítsék az utasításait.

– Éppolyan rátarti, mint Zója – morogta Jesper, amint Wylannel engedelmesen kifelé indultak.

– De a hallásom jobb! – kiáltotta utánuk a lány.

Jesper a központi medence közelében bukkant a ládára. Egy kisebb szekrényre hasonlított, két ajtaját bonyolult aranykapocs fogta össze. Miután visszatértek az agyagterembe, Zsenya intett Wylannek, hogy üljön az egyik ablak közelébe, ahol a fényviszonyok a legjobbnak ígérkeztek. Ujjait az álla alá illesztve ide-oda forgatta a fiú fejét.

Jesper letette Zsenya felszerelését.

– Mit keresel? – kérdezte.

– A varratokat.

– Varratokat?

– Akármilyen pontosan dolgozik is egy szabó, ha egészen közelről megvizsgáljuk a munkáját, láthatóvá válnak a varratok, ahol az egyik dolog végződik, és egy másik kezdődik. Az eredeti struktúra jeleit keresem. A portré tényleg segít.

– Nem értem, miért vagyok ennyire ideges – mondta Wylan.

– Talán mert Zsenya akár el is ronthatja a fizimiskádat, és úgy fogsz kinézni, mint egy göndör hajú menyét?

Zsenya felvonta lángszínű szemöldökét.

– A végén még igazad lesz.

– Egyáltalán nem vicces – morogta Wylan. Olyan erősen szorította ökölbe a kezét az ölében, hogy kifehéredtek a csontjai.

– Jól van – csitította Zsenya. – Egy próbát tehetek. De nem ígérek semmit. Nyina munkája majdnem tökéletes. Szerencsére én is az vagyok.

– Egy kicsit rá emlékeztetsz – mosolygott Jesper.

– Szerintem úgy érted, hogy Nyina emlékeztet rám.

Azzal Zsenya hozzálátott kipakolni a felszerelését. Sokkal bonyolultabb és kifinomultabb volt, mint amilyet Nyina használt. Akadtak benne festékkel teli kapszulák, színes porral megtöltött edények és temérdek, sorokba rendezett üvegcse, amikben valamiféle áttetsző zselé látszott.

– Sejtek – magyarázta Zsenya. – Egy ilyen munkához emberi szövetekre van szükségem.

– Ó, hát ez egyáltalán nem undorító – jegyezte meg Jesper.

– Rosszabb is lehetne – felelte a lány. – Ismertem egyszer egy asszonyt, aki bálnaméhlepényt dörzsölt az arcára abban a reményben, hogy úgy megfiatalodhat. Arról nem is beszélve, amit a majomnyállal művelt.

– Az emberi szövet remekül hangzik – helyesbített Jesper.

– Én is ezt gondoltam.

Zsenya feltűrte az ingujját, és Jesper észrevette, hogy az arcát elcsúfító sebhelyek a kezén és a karján folytatódnak tovább. El sem tudta képzelni, miféle fegyver torzíthatta el így a szövetet.

– Mereszted a szemed – szólt rá a lány, bár nem fordult meg.

Jesper összerezzent, arca lángba borult.

– Sajnálom.

– Semmi baj. Az emberek meg szoktak bámulni. Nos, nem mindig. Közvetlenül a támadás után senki sem volt képes rám nézni.

Jesper hallotta hírét, hogy a lányt csúnyán megkínozták a ravkai polgárháború alatt, de ilyesféle témákról nem folytat udvarias társalgást az ember.

– Most nem tudom, hová nézzek – vallotta be.

– Ahová csak szeretnél. Csak maradj csendben, nehogy véletlenül még iszonyatos szörnyeteget faragjak szegény fiúból. – Zsenya nevetett Wylan rémült arckifejezése láttán. – Csak tréfálok. De tényleg maradj nyugton! Lassú folyamat lesz, neked azonban türelmesnek kell lenned.

A lánynak igaza volt. Olyan lassan haladt a munka, hogy Jesper abban sem volt biztos, hogy történik-e egyáltalán bármi is. Zsenya ujjai hegyét többször is finoman Wylan szeme alá vagy a szemhéjára illesztette, majd hátralépve szemügyre vette az eredményt – ami Jesper megítélése szerint egyenlő volt a semmivel. Azután a lány az egyik üvegért nyúlt, kent valamit az ujjaira, ismét megérintette Wylan arcát, és még egyszer hátralépett. Jesper figyelme elkalandozott. Körbejárt a teremben, bedugta az ujját az agyagba, majd rögtön meg is bánta, és egy törülköző keresésére indult. Ám amikor egy kicsit távolabbról tekintett Wylanre, rögtön észrevette, hogy valami megváltozott.

– Működik! – kiáltott fel.

Zsenya hűvös pillantást vetett rá.

– Hát persze hogy működik.

Bizonyos időközönként a szabó szünetet tartva megállt, nyújtózott egy kicsit, majd egy tükröt nyomott Wylan kezébe, hogy megállapítsa, mi látszik helyénvalónak, és mi nem. Egy órával később Wylan írisze aranyszínűből kékre változott, és a szeme alakja is módosult.

– A szemöldökének vékonyabbnak kellene lennie – jegyezte meg Jesper, átkukucskálva Zsenya válla fölött. – Csak egy kicsivel. A szempillája pedig hosszabb volt.

– Nem is tudtam, hogy megfigyelted – mormolta Wylan.

– Mindent megfigyeltem – vigyorgott Jesper.

– Ó, pompás! Elvörösödött – mondta Zsenya. – Nagyon jót tesz a vérkeringésnek.

– Fabrikátorokat is tanítanak a Kis Palotában? – érdeklődött Wylan.

Jesper a homlokát ráncolta. Miért kellett most előhozakodnia a témával?

– Természetesen. Van egy iskola a palota területén.

– Na és ha idősebb diákról van szó? – faggatta Wylan.

– Egy grisa bármely korban elkezdheti a tanulást – válaszolta Zsenya. – Alina Sztarkov is csak tizenhét éves korában fedezte fel a képességeit, és… Alina volt a legerősebb grisa, akit valaha a hátán hordott a föld. – Zsenya megnyomta Wylan bal orrcimpáját. – Fiatalon könnyebb, de ez minden mással is így van. A gyerekek könnyebben tanulnak nyelveket. Könnyebben megy nekik a matematika.

– A gyerekek nem is félnek – szólt Wylan csendesen. – Másoktól tanulják meg a korlátaikat. – Wylan tekintete találkozott Jesperével a lány válla fölött, majd mintegy Jesperrel és magával is dacolva hozzátette: – Nem tudok olvasni. – Azon nyomban lángba borult az arca, de a hangja higgadtan csengett.

Zsenya megvonta a vállát.

– Nyilvánvalóan senki sem vette a fáradságot, hogy megtanítson. Ravkában rengeteg paraszt nem tud olvasni.

– Sokan vették a fáradságot, hogy engem tanítsanak. Temérdek módszerrel próbálkoztak. Minden lehetőségem megvolt. Mégsem vagyok képes rá.

Jesper tisztán látta a fiú arcán átsuhanó feszültséget, milyen erőfeszítésébe került kimondani ezeket a szavakat. Hirtelen gyávának érezte saját magát.

– Láthatóan azért egészen jól elboldogulsz – állapította meg Zsenya. – Leszámítva azt a tényt, hogy utcai banditákkal és mesterlövészekkel lógsz együtt.

Wylan várakozásteljesen felvonta a szemöldökét, amiből Jesper tudta, hogy most neki kellene megszólalnia, mégis mélyen hallgatott. „Ez nem ajándék. Hanem átok.” Visszatért az ablakhoz, hirtelen minden érdeklődését lekötötte az odalenn húzódó utca forgataga. „Édesanyád halálát is ez okozta, érted?”

Zsenya hol egyedül dolgozott, hol megkérte Wylant, hogy a tükröt feltartva irányítsa a kezét a finom simítások és módosítások közben. Jesper egy ideig figyelte őket, azután felment, hogy ránézzen az apjára, majd szerzett Zsenyának egy kis teát, Wylannek pedig egy csésze kávét. Az agyagterembe visszatérve kis híján kiejtette kezéből a csészéket.

Wylan ült a késő délutáni fényben, az igazi Wylan, a fiú, akivel abban a bűzös cserzőműhelyben találkozott először. Az elveszett királyfi, aki nem a megfelelő mesében ébredt fel.

– Nos? – érdeklődött Zsenya.

Wylan idegesen babrálta az inge gombjait.

– Teljesen Wylan – állapította meg Jesper. – Ez a mi üde arcú szökevény kereskedőporontyunk.

Zsenya nagyot nyújtózkodott.

– Pompás, mert talán bele is őrülök, ha még egy percig el kell tűrnöm ezt a rémes agyagbűzt. – Láthatóan kimerült, de az arca ragyogott, borostyán szeme pedig szikrázott. Így fest egy grisa, amikor az erejét használja. – Az lenne a legjobb, ha reggel újra szemügyre vennénk az arcod, de vissza kell mennem a nagykövetségre. Holnapra pedig, nos… – A lány vállat vont.

Holnapra bejelentik az árverést, és egy csapásra minden megváltozik.

Wylan köszönetet mondott, újra és újra, mígnem Zsenya szó szerint kituszkolta őket az ajtón, hogy végre-valahára Zója keresésére indulhasson.

Jesper és Wylan néma csendben indult felfelé a lifttel a lakosztályhoz. Jesper bekukucskált a fő hálószobába, és ott találta az apját, aki mélyen aludt az ágytakarón, mellkasa beleremegett a hangos hortyogásba. Egy halom papír hevert szerteszét mellette az ágyon. Jesper szép rendbe szedte őket – jurdaárak sorakoztak rajtuk, földbirtokok listái Novij Zem városainak környékén.

„Nem kell elpakolnod utánunk, apa.”

„Valakinek meg kell tennie.”

Amikor visszatért a szalonba, Wylan éppen a lámpák meggyújtásával foglalatoskodott.

– Éhes vagy?

– Mindjárt éhen halok – válaszolta Jesper. – De apa elaludt. Nem tudom, hogy nekünk szabad-e ételt rendelnünk. – Fejét oldalra hajtva fürkészte Wylan arcát. – Csak nem vonzóbb külsőt csináltattál magadnak Zsenyával?

Wylan fülig pirult.

– Talán csak elfelejtetted, milyen jóképű vagyok. – Jesper felvonta a szemöldökét. – Jól van. Talán egy kicsit csaltam. – Csatlakozott Jesperhez az ablaknál, és együtt tekintettek ki a városra. Lassan leszállt az alkony, és az utcai lámpák rendezett sorban ragyogtak fel a csatornák mentén. Feltűntek a stadwatch őrjáratai, végigmasírozva az utcák labirintusán, miközben a Dongák újra megteltek vibráló színnel és zsivajjal. Ugyan meddig lehetnek még biztonságban ezen a helyen? Jesper azon töprengett, vajon a kherguudok most is grisák után szaglásznak-e a városban, szép sorjában kikutatva a házakat, ahová a szerződésük köti őket. A shu katonák talán éppen ebben a pillanatban veszik körbe a nagykövetséget. Vagy akár a szállodát is. Ki tudnak vajon szagolni egy grisát tizenöt emeletnyi magasságban is?

Időről időre tűzijáték ragyogott fel a Dongák épületei fölött. Jesper nem igazán lepődött meg. Megértette a Hordót. Mindig többre és többre éhezett: pénzre, zűrzavarra, erőszakra, bujaságra. Falánk egy bestia volt, Pekka Rollins pedig Kazt és a banda többi tagját kínálta fel lakomára.

– Tudom, miben mesterkedtél az előbb – szólalt meg Jesper. – Nem volt szükséges elmondanod, hogy nem tudsz olvasni.

Wylan előhalászta a róla készült miniatúrát a zsebéből, és kitámasztotta az asztal végére. A még gyermek Wylan komoly kék szeme bámult vissza rájuk.

– Tudtad, hogy Kaz volt az első, akinek valaha is beszéltem… a fogyatékosságomról?

– Éppen Kaz!

– Tudom. Úgy éreztem, hogy mindjárt megfojtanak a saját szavaim. Annyira rettegtem, hogy kigúnyol. Vagy egyszerűen kinevet. De semmi ilyesmit nem tett. Valami felszabadult bennem, amikor kitálaltam Kaznak, és szembefordultam az apámmal. Azóta valahányszor újra beszélek róla valaki mással, még szabadabbnak érzem magam.

Jesper figyelte, ahogyan egy hajó lassan eltűnik a Zentz híd alatt. Csaknem teljesen üres volt.

– Nem szégyellem, hogy grisa vagyok.

Wylan hüvelykujjával végigsimított a portré szélén. Mélyen hallgatott, Jesper azonban érezte, hogy kikívánkoznak belőle a szavak.

– Csak rajta! – biztatta Jesper. – Mondd ki nyugodtan, amire gondolsz!

Wylan felpillantott rá. Szeme éppolyan tiszta és makulátlan kék színben ragyogott, ahogyan Jesper emlékezett rá: akár egy kristálytiszta hegyi tó, akár a végtelen zemeni égbolt. Zsenya jól végezte a munkáját.

– Egyszerűen csak nem fogom fel. Egész életemben félve rejtegettem, mire nem vagyok képes. Miért menekülnél a sok csodálatos dolog elől, amire képes vagy?

Jesper bosszúsan megrándította a vállát. Korábban pontosan azért neheztelt az apjára, amit most Wylan a szemére hányt, most azonban csupán védekezőn hárított. A saját döntéseiről volt szó, és akár helyesek, akár helytelenek voltak is, már réges-régen meghozta őket.

– Tudom, ki vagyok, mihez értek, mit tudok, és mit nem. Én csak… Csak az vagyok, ami vagyok. Kiváló lövész, csapnivaló szerencsejátékos. Miért nem lehet ennyi elég?

– Nekem? Vagy neked?

– Ne kezdj filozofálni velem, kereskedőporonty!

– Jes, gondolkodtam…

– Rólam? Késő éjszaka? Mi volt rajtam?

– A képességeidről gondolkodtam – válaszolta Wylan, egyre lángvörösebb arccal. – Eszedbe jutott már valaha is, hogy részben talán éppen a grisa képességeid miatt vagy kiváló lövész?

– Wylan, irtóra aranyos vagy, ugyanakkor éppolyan buggyant is, mint egy tyúktojás.

– Könnyen lehetséges. De a saját szememmel láttam, ahogyan a fémet manipuláltad. Láttam, ahogyan irányítottad. Mi van, ha azért nem véted el soha a célt, mert a golyókat is te irányítod?

Jesper megrázta a fejét.

Nevetséges feltételezés volt. Pompás lövész volt, mert a határvidéken nevelkedett, mert értette a fegyvereket, mert édesanyja megtanította, hogy uralkodjon a kezén, tisztítsa ki az elméjét, és legalább annyira érezze a célt, mint amennyire látja. Az édesanyja. Egy fabrikátor. Egy grisa, még ha az asszony nem is említette soha ezt a szót. Nem. Nem így működik. De mi van, ha mégis?

Elhessegette a gondolatot, perzselő késztetést érezve, hogy mozogjon, elmeneküljön.

– Miért kell ilyesmiket felhánytorgatnod? Miért nem tudod békében hagyni a kényes dolgokat?

– Mert nincs béke – felelte Wylan a maga egyszerű, őszinte módján. A Hordóban senki sem beszélt ilyen egyenesen. – Állandóan úgy teszel, mintha minden a legnagyobb rendben volna. Aztán lépsz is tovább a következő csetepatéra, a következő bulira. Mitől félsz, mi fog történni, ha egyszer felhagysz az egésszel?

Jesper megint csak vállat vont.

Megigazította az inge gombjait, hüvelykujjával megérintette a revolverei markolatát. Valahányszor így érezte magát, dühösen és szétszórtan, mintha önálló életre kelt volna a keze. Egész teste viszketett. El akart menekülni a szobából.

Wylan akkor Jesper vállára fektette a kezét.

– Hagyd abba!

Jesper maga sem tudta, hogy legszívesebben elhúzódna, vagy inkább magához vonná-e a fiút.

– Csak hagyd abba! – kérte Wylan. – Lélegezz!

Wylan rendületlen tekintettel nézett a szemébe. Jesper képtelen volt elfordítani a pillantását a kristálytiszta kék szempárról. Kényszerítette magát, hogy elcsituljon, beszippantotta a levegőt, majd kifújta.

– Még egyszer – szólt Wylan, és amikor Jesper kinyitotta a száját, hogy újabb lélegzetet vegyen, Wylan előrehajolva megcsókolta.

Jesper elméje hirtelen kiürült. Nem töprengett a korábban történteken, sem pedig a jövő titkain. Csupán Wylan csókjának valósága létezett számára, ajkának érintése, nyaka finom csontjai, fürtjeinek selymes simogatása, amint Jesper a tarkójára csúsztatta a kezét, és közelebb húzta. Régóta várt már erre a csókra. Akárcsak egy puskalövés. Préritűz. A Makker-kerekének forgása. Jesper érezte, hogy a szíve – vagy talán Wylané? – vad csorda módjára dübörög a mellkasában, és csupán egyetlen, boldog, meghökkent gondolat volt a fejében: Ó!

Lassan, elkerülhetetlenül, szétváltak.

– Wylan – szólt Jesper a fiú tágra nyílt szemének kék egébe nézve. – Komolyan remélem, hogy nem halunk meg.

29. Nyina

Nyina irtózatos dühbe gurult, amikor megtudta, hogy Zsenya nem csupán Wylan arcát, hanem Kazt is átszabta, és még csak nem is lehetett szemtanúja.

Kaz megengedte, hogy a szabó helyreigazítsa az orrát, csökkentse a szemét takaró duzzanatot, hogy egyáltalán láthasson, és rendbe tegye a legsúlyosabb sérüléseit, amit a teste elszenvedett. Ám többet nem engedélyezett.

– Miért? – kérdezte Nyina. – Könnyedén megtehette volna…

– Nem tudta, hol a megállás – vágott Kaz a szavába.

Nyinának hirtelen az a gyanúja támadt, hogy Zsenya felajánlotta Kaznak a teljes gyógyulást is: segíthetett volna helyrehozni Kaz bénult lábát.

– Nos, most úgy festesz, mint a Hordó banditáinak legalja – panaszkodott Nyina. – Legalább annyit megengedhettél volna, hogy eltakarítsa a zúzódásaid maradványait.

– A Hordó legaljasabb banditái közé tartozom. Márpedig ha nem úgy festek, mint aki nemrég helyben hagyta Per Haskell legkeményebb embereit, akkor nem is fogja elhinni nekem senki. Most lássunk munkához! Hiába rendezünk mulatságot, ha senki sem kap meghívót.

Nyina nem igazán várta ezt a bizonyos mulatságot, másnap reggel azonban minden napilapban megjelent a hirdetés, kiplakátolták a Tőzsde keleti és nyugati előcsarnokának oszlopaira, és kitűzték a Stadhall bejárati ajtajára is.

Egyszerűen fogalmazták meg:

Kuvej Jul-Bo, Bo Jul-Bajur fia, Bhez Ju fő kémikusa, felajánlja hű szolgálatát és szerződéses kötelezettségét a piac és Ghezen kezének rendelései szerint. Meghívjuk mindazokat, akik egy szabad és igazságos árverés keretén belül licitálni kívánnak, hogy négy nap múlva jelenjenek meg a Barter-templomban, Kerch törvényeinek és a Kereskedőtanács rendjének megfelelően, az Árapálytanács felügyelete alatt. Az érdekelt felek délben gyűlnek össze. Áldott legyen Ghezen, és ügyeinkben lássuk szentséges kezét!

A város máris fel volt bolydulva a kijárási tilalom, barikádok és blokádok sokasága miatt. A bejelentés után futótűzként terjedt a pletyka a kávéházakban és vendéglőkben, folyamatosan változva és újult erőre kapva a Geldstraat szalonjaitól egészen a Hordóban található nyomornegyedekig. A Söpredék Kaz által toborzott új tagjai szerint az emberek bármilyen értesülést mohón fogadtak a titokzatos Jul-Bót illetően, és az árverését máris kapcsolatba hozták a Nyugati Dongát sújtó bizarr támadással, ami kis híján porig rombolt két bordélyházat, és repülő emberekről szóló jelentések keltek lábra a nyomában. Inej maga szaglászott körbe a shu nagykövetség tájékán, majd azzal a hírrel tért vissza, hogy egész délelőtt futárok jöttek-mentek, és látta a nagykövetet, amint leviharzott a kikötőbe, hogy az Árapálytanácstól az egyik száraz dokkra kárhoztatott hajójuk szabadon engedését követelje.

– Hívatni akar egy fabrikátort, hogy aranyat csinálhassanak – mondta Jesper.

– Milyen kár, hogy a kikötőket lezárták – válaszolta Kaz.

A Stadhall ajtaját zárva tartották a nyilvánosság elől, és a Kereskedőtanács képviselői állítólag rendkívüli ülésen vettek részt, hogy eldöntsék, vajon jóváhagyják-e az aukció megrendezését. Próba előtt álltak: a város törvényeit fogják támogatni, vagy – a Kuvejjel kapcsolatos esetleges gyanújuk miatt – inkább meghátrálnak, és találnak egy kifogást, hogy megtagadják a jogait?

Nyina a többiekkel együtt várakozott az óratorony tetején, figyelve a Tőzsde keleti bejáratát. Délben felbukkant egy férfi a kereskedők fekete viseletében, kezében egy halom papírt cipelve. Egy egész hordányi ember csapott le rá, kitépve a szórólapokat a kezéből.

– Szegény kis Karl Dryden! – jegyezte meg Kaz. Dryden volt ugyanis a Tanács legifjabb tagja, ezért rá hárult ez a feladat.

Pár pillanattal később Inej rontott be a lakosztály ajtaján, kezében egy szórólapot szorongatva. Hihetetlen. Nyina le sem vette a szemét a Dryden körül tolongó tömegről, mégsem vette észre.

– Jóváhagyták az aukciót – újságolta Inej, majd átnyújtotta a papírlapot Kaznak, aki körbeadta a csapat tagjainak.

Csupán ennyi állt a szórólapon:

Kerch törvényeinek megfelelően a ketterdami Kereskedőtanács beleegyezik, hogy Kuvej Jul-Bo képviselőjeként járjon el szerződésének törvényes árverésén. Áldott legyen Ghezen, és ügyeinkben lássuk szentséges kezét!

Jesper hosszan felsóhajtott, majd az édesapjára pillantott, aki kötelességtudóan tanulmányozta az árucikkekről szóló jelentéseket és a forgatókönyvet, amit Nyina és Kaz készített a számára.

– Jóságos ég, beleegyeztek!

Inej a karjára fektette a kezét.

– Még nincs túl késő módosítani a terven.

– De igen – válaszolta Jesper. – Még réges-régen elkéstünk vele.

Nyina egy szót sem szólt. Kedvelte Colmot. Jesper is fontos volt számára. Mégis az árverés maradt az egyetlen esélyük, hogy Ravkába juttassák Kuvejt, és grisaéleteket mentsenek meg.

– A kereskedők tökéletes célpontul szolgálnak – magyarázta Kaz. – Gazdagok és agyafúrtak. Emiatt válnak könnyen rászedhetővé.

– Miért? – kérdezte Wylan.

– A gazdagok szeretik azt hinni, hogy az utolsó fillérig megérdemlik a pénzüket, ezért meg is feledkeznek arról, amit pusztán a szerencsének köszönhetnek. Az okos férfiak mindig keresik a kínálkozó kibúvókat. Lehetőséget keresnek, hogy kijátszhassák a rendszert.

– Szóval, ki a legkeményebb dió közülük, akit nehéz lóvá tenni?

– A becsületes ember a legnehezebb célpont – felelte Kaz. – Szerencsére kevés ilyen akad. – Megkocogtatta az óraüveget, jelezve Karl Drydennek, aki továbbra is a Tőzsde mellett ácsorgott a kalapjával legyezgetve magát, miután a sokaság szétoszlott. – Dryden az apjától örökölte a tekintélyes vagyonát. Azóta túlságosan félénk befektetőnek bizonyult, hogy jelentősen meg tudja sokszorozni a vagyonát. Kétségbeesetten vágyik a lehetőségre, hogy bizonyságot tegyen a saját rátermettségéről a Kereskedőtanács többi tagjának. Mi adunk neki egy lehetőséget.

– Mi mást tudunk még róla? – kérdezte Nyina.

Kaz majdnem elmosolyodott.

– Például tudjuk, hogy a jogi képviselője régi jó barátunk, a kutyakedvelő Cornelis Smeet.

A Cornelis Smeet irodájában tett korábbi látogatásuk során kiderült, hogy egész nap futárok járkálnak ki és be az ügyvéd megbízásából, felkeresik az ügyfeleket, összegyűjtik a szükséges aláírásokat, és fontos információkat közvetítenek. A hírvivőket túlságosan jól megfizették, így a megvesztegetésük szóba sem jöhetett – különösen ha egyikükről kiderül, hogy a ritkaságnak számító és felettébb rettegett becsületes emberek közé tartozik.

Sőt, bizonyos értelemben Van Ecknek köszönhették, hogy Kaz ilyen könnyedén felállíthatta a csalival megédesített csapdáját. A stadwatchegyenruhában parádézó Anika és Pim szabadon megállíthatta Smeet futárait, igazoltatták őket, és gondosan átkutatták a táskájukat is. A benne lapuló bizalmas iratok le voltak zárva és pecsételve, de nem is az iratok érdekelték őket. Csupán néhány morzsát akartak elhinteni, hogy elcsábítsák az ifjú Karl Drydent.

– Egy igazi tolvaj – mondta Kaz – néhanapján nem csak elvesz. Valamit hátra is hagy.

Specht közreműködésével Wylan készített egy bélyegzőt, amit egy lepecsételt boríték hátuljára lehetett préselni. Olyan benyomást keltett, mintha a boríték magába szívta volna a tintát egy másik előkészített dokumentumról, mintha egy meggondolatlan hivatalnok valamilyen nyirkos helyen hagyta volna az iratokat. Így amikor a futárok kézbesítik Dryden aktáit, ha az ifjúban akad egy cseppnyi kíváncsiság, legalábbis vet egy pillantást a papírjaira nyomódott szavakra. Akkor pedig valódi érdekességre bukkan: Smeet egy másik ügyfelének levelére. Az ügyfél neve olvashatatlan volt, de a levél maga egyértelmű kérést tartalmazott: rendelkezik Smeet bármiféle értesüléssel egy bizonyos Johannus Rietveld nevezetű birtokosról, aki egy kerchi és zemeni jurdatermesztőkből álló konzorcium vezetője, és jelenleg kizárólag válogatott befektetőkkel folytat tárgyalást a Geldrenner Hotelben? Be tudna esetleg mutatni az úrnak?

Kuvej aukciójának kihirdetése előtt ennek az értesülésnek csupán csekély jelentősége lett volna. A bejelentést követően azonban igazi aranytojást tojó tyúknak ígérkező tippnek számított.

Még mielőtt a hamis levéllel kivetették a csalit, Kaz úgy intézkedett, hogy Colm a Geldrenner Hotel pompás lila éttermében étkezzen Kerch kereskedelmi és bankszférájának különböző illusztris képviselővel. Colm mindig tisztes távolságban foglalt helyet a többi látogatótól, pazar ételeket rendelt, és csendes beszélgetéseket folytatott a vendégeivel. A tárgyalások tartalma teljesen ártalmatlan volt – többnyire a termésről és a kamatokról folyt a szó –, ám az étteremben ezt senki sem tudhatta. Minden nyíltan a szálloda személyzetének szeme láttára zajlott, hogy amikor a Kereskedőtanács tagjai kérdezősködni kezdenek, mivel is tölti Rietveld úr az idejét, Kaz terveinek megfelelő válaszokat kapjanak.

Nyina ugyancsak jelen volt a tárgyalásokon, mégpedig Rietveld úr többnyelvű asszisztensének szerepében; egy szívtörő grisa, aki a Fehér Rózsa pusztulása után új munkát keresett magának. Jóllehet alaposan megmosakodott kávékivonattal, hogy megtévessze a khergguudok szimatát, mégis felettébb sebezhetőnek érezte magát az étteremben üldögélve. Kaz gondoskodott róla, hogy a Söpredék tagjai állandóan szemmel tartsák az utcákat a szálloda környékén, ügyelve a shu katonák esetleges felbukkanására. Egyikük sem feledkezett meg róla, hogy a kherguudok a grisákra vadásznak, és Nyina nagyon is csábító célpontot jelenthet, ha tudomást szereznek a hotelben folyó tárgyalásokról. Ha ugyanis sikerülne szert tenniük egy szívtörőre, akit paremmel tömhetnek meg, gyökeresen megváltozna a helyzet, és akár még az Árapálytanáccsal is érdemes lenne ujjat húzni miatta. Nyina mégis meg volt győződve róla, hogy a kereskedők, akik tudomást szereznek Rietveld jelenlétéről a szállodában, tartani fogják a szájukat. Kaz alaposan kitanította a lányt a kapzsiság erejéről, és ezek az emberek bizony minden csepp nyereséget a saját zsebük mélyén akartak tudni.

Nyina nagyra értékelte a figyelmet is, amit Kaz Colm megjelenésének szentelt. Továbbra is vidéki földművesként öltözködött, de Kaz néhány apró finomítást végzett a külseje részletein: elegánsabb kabátot és fényes csizmát viselt, nyakkendőtűjét pedig egy kicsiny, nyers ametiszt díszítette. A jólét és vagyon jeleit felismerik és értékelik a kereskedők – semmi túlzottan kirívó vagy harsány, semmi gyanút keltő. A kereskedők is olyanok, akárcsak a többi férfi: szeretnek abban a hitben élni, hogy ők végzik az udvarlást.

Nyina maga egy pompázatos vörös keftát viselt, amit Zsenya ajánlott fel a gyűjteményéből. Kibontották a hímzését, és kékről feketére változtatták át. Aligha volt ugyanolyan a méretük, de sikerült kiengedniük a ruhadarab széleit, és kipótolták az anyagot. Furcsa érzés volt hosszú idő után újra egy valódi keftát felölteni. A régi darab, amit Nyina a Fehér Rózsa Házában viselt, csupán jelmez volt, olcsó cicoma a kliensei lenyűgözésére. Ez a kefta azonban igazi volt, amit a Második Hadsereg katonái viseltek, nyers selyemből készült, és vörös színe egész biztosan egy fabrikátor mesteri tudományát dicsérte. Van egyáltalán bármiféle joga rá, hogy viselje?

Amikor Matthias megpillantotta, hirtelen megdermedt a lakosztály ajtajában, kék szemében mélységes döbbenet tükröződött. Néma csendben álltak, mígnem Matthias végül így szólt:

– Gyönyörűen nézel ki.

– Vagyis úgy nézek ki, mint az ellenség.

– Mindig is igaz volt mindkét állítás. – Azután Matthias egyszerűen a karját nyújtotta felé.

Nyinát eleinte igencsak nyugtalanította, hogy Colm kénytelen játszani a főszerepet az előttük álló színjátékban. Egész határozottan amatőrnek számított, és az első néhány bankárokkal és pénzügyi tanácsadókkal folytatott tárgyalásukon majdnem olyan zöld színben virított az arca, mint a borsólevese. Ám minden egyes órával nőttön-nőtt a magabiztossága, és Nyina szívében szép lassan remény ébredt.

Mégsem kereste fel Johannus Rietveldet senki a Kereskedőtanács tagjai közül. Talán Dryden sohasem vette észre a hamisított levél lenyomatát, vagy úgy döntött, hogy nem foglalkozik vele. Vagy az is lehetséges, hogy Kaz túlbecsülte a kapzsiságát.

Azután, alig negyvennyolc órával az árverés előtt, Johannus Rietveld üzenetet kapott kézhez Karl Drydentől, amiben udvariasan bejelentette a látogatási szándékát. Még aznap fel kívánta keresni Rietveld urat, mégpedig abban a reményben, hogy olyan üzleti ügyekről tárgyalhatnak, amik mindkettőjük számára nyereséget jelenthetnek. Jesper igyekezett megnyugtatni az apja pattanásig feszült idegeit, míg Kaz utasításokat küldött Anikának és Pimnek. Ha azt akarták, hogy Dryden horogra akadjon, mielőbb gondoskodniuk kellett róla, hogy más, nagyobb halak is érdeklődjenek a csali iránt. Nyina és Colm szokás szerint végeztek a délelőtti tárgyalásaikkal a szálloda éttermében, és a lány megtett minden tőle telhetőt, hogy lecsillapítsa a férfit.

Amint tizenegyet ütött az óra, Nyina két férfira lett figyelmes, akik éppen beléptek az étterembe. A kereskedők jellegzetes fekete öltözékét viselték. Meg sem álltak, hogy Johannus Rietveld hollétéről érdeklődjenek, egyenesen az asztaluk felé vették az irányt – ami biztos jele volt annak, hogy már korábban is figyelték, és információkat gyűjtöttek.

– Megérkeztek – suttogta Colmnak, majd rögtön meg is bánta, amint Jesper édesapja hirtelen kiegyenesedve meg akart fordulni a székén.

Nyina megragadta a kezét.

– Rám nézzen! – figyelmeztette. – Érdeklődjön az időjárásról!

– Miért éppen az időjárásról? – kérdezte Colm, akinek homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek.

– Nos, érdeklődhet a legújabb cipődivatról is, ha jobban tetszik. Csak azt akarom elérni, hogy természetesen viselkedjen. – Nyina igyekezett nyugalmat kényszeríteni a saját szívére is, amit régebben könnyedén képes volt megtenni, mindenféle nevetséges légzéstechnika nélkül. Nagy szüksége volt a higgadtságra, mivel felismerte a Drydennel érkező férfit: Jan Van Eck.

A két férfi az asztalhoz lépve levette a kalapját.

– Rietveld úr?

– Igen? – cincogta Colm. Nem éppen ígéretes kezdet. Nyina a lehető legfinomabb rúgással megcélozta a férfi lábát az asztal alatt. Colm megköszörülte a torkát. – Milyen ügyben járnak, uraim?

Az előkészületeik során Kaz ragaszkodott hozzá, hogy Nyina megtanulja a Kereskedőtanács házainak színeit és jelképeit. Nyina most felismerte a nyakkendőtűjüket: fényes, kék szalaggal átkötött arany búzakéve jelképezte a Dryden, míg vörös babér a Van Eck családot. Még a tű nélkül is felismerte volna Jan Van Ecket a Wylannel való hasonlóságáról. Szemügyre vette a kereskedő kopaszodó homlokát. Szegény Wylan, könnyen lehetséges, hogy be kell fektetnie valamilyen jóféle hajszeszbe.

Dryden fontoskodva megköszörülte a torkát.

– Karl Dryden vagyok, társam pedig a nagyra becsült Jan Van Eck úr.

– Dryden úr! – kiáltott fel Colm, némileg eltúlozva a meglepettségét. – Megkaptam a levelét. Sajnos a mai napom teljesen tele van.

– Nem tudna esetleg csupán néhány percet szakítani egy rövid beszélgetésre?

– A világért sem szeretnénk rabolni az idejét, Rietveld úr – szólalt meg Van Eck meglepően elbűvölő mosollyal. – Sem a sajátunkat.

– Jól van – egyezett bele Jesper apja, egészen meggyőzően játszva a vonakodását. – Kérem, csatlakozzanak hozzánk.

– Igazán köszönjük – hálálkodott Van Eck újabb mosollyal. – Úgy értesültünk, hogy egy jurdatermelőkből álló konzorciumot képvisel.

Colm óvatosan körbepillantott, mintha aggódna, hogy valaki meghallhatja a szavaikat.

– Valóban lehetséges. Hogyan jutottak ehhez az értesüléshez?

– Nagyon sajnálom, de nem áll módomban felfedni a forrást.

– Eltitkol valamit – állapította meg Nyina.

Dryden és Van Eck egyszerre ráncolta össze a homlokát.

– Annak a hajónak a kapitányától tudtam meg, amelyikkel utazott – válaszolta Van Eck.

– Hazudik – mondta Nyina.

– Mégis honnan tudhatná? – csattant fel Dryden bosszankodva.

– Grisa vagyok – felelte Nyina drámai legyintéssel. – Előttem semmi sem marad titokban. – Úgy döntött, hogy ki fogja élvezni a játékot.

Dryden alsó ajka teljesen eltűnt, amint idegesen rágcsálta, majd Van Eck vonakodva így szólt:

– Meglehet, hogy a kezünkbe került egy érzékeny információ Cornelis Smeet irodájából.

– Értem – bólintott Colm rendkívül komor arccal.

Nyina legszívesebben megtapsolta volna. A kereskedők most védekezni kényszerültek.

– Az érdekelne minket, hogy hajlandó volna-e felvenni néhány további nevet a befektetői listájára – vetette fel Van Eck.

– Nincs szükségem további befektetőkre.

– Hogyan lehetséges? – kérdezte Dryden. – Hiszen alig egy hete tartózkodik a városban.

– Megváltozott a széljárás. Nem igazán értem, de rendkívül nagy az érdeklődés a jurda iránt.

Van Eck előrehajolt, szeme enyhén összeszűkült.

– Nos, ez valóban érdekes, Rietveld úr. Hogyan lehetséges, hogy ebben a váratlanul kedvező időszakban bukkant fel Ketterdamban? Miért éppen most alapítottak egy jurdakonzorciumot?

Ennyit a védekezésről. Ám Kaz előre felkészítette Colmot a támadásra.

– Ha komolyan tudni akarja, néhány hónapja valaki elkezdte felvásárolni a Cofton környéki jurdagazdaságokat, de senki sem tudta felfedni a kilétét. Néhányan felismertük, hogy biztosan készül valami, ezért úgy döntöttünk, hogy nem adjuk el a birtokunkat, hanem inkább saját vállalkozásba kezdünk.

– Egy ismeretlen vásárló? – kérdezte Dryden érdeklődve. Van Eck azonban olyan arcot vágott, mint akit rosszullét kerülget.

– Igen – válaszolta Nyina. – Rietveld úr és a partnerei sikertelenül próbáltak rájönni, vajon ki lehet valójában. De talán önök, uraim, nagyobb szerencsével járnak. Állítólag kerchi az illető.

Van Eck hátraroskadt a székén. Sápadt arcán nyirkosan csillogott a bőr. Ismét fordult a hatalmi kocka az asztalnál. Van Eck semmiképpen sem akarta, hogy bárki utánanézzen, ki vásárolta fel azokat a jurdaföldeket. Nyina ismét finoman megbökte Colmot. Minél kevesebb érdeklődést tanúsítanak a Tanács pénze iránt, annál lelkesebben kínálják majd fel a tagjai.

– Ami azt illeti – folytatta Colm –, ha sikerül kiszimatolniuk a fickót, akár be is szállhatnak a kis terveibe. Talán még szükség van befektetőkre.

– Nem – vágta rá Van Eck egy kissé talán túlságosan határozottan. – Elvégre ön most itt van, és képviselni tudja az érdekeinket. Miért is vesztegetnénk pénzt és erőfeszítést értelmetlen nyomozgatásra? Mindenkinek joga van ott keresni a nyereséget, ahol megtalálja.

– Teljesen mindegy – vette át Dryden a szót. – Könnyen lehetséges, hogy ez a befektető tudott valamit a shu helyzetről…

Van Eck figyelmeztető pillantást vetett Drydenre; nyilvánvalóan nem volt ínyére, hogy a Tanács ügyei közszájon forogjanak. A fiatalabb kereskedő hangosan becsukta a száját.

Akkor azonban Van Eck, egymáshoz illesztve az ujjait, így folytatta:

– Mindenképpen érdemes a lehető legtöbb értesülést begyűjteni. Vállalom, hogy utánanézek ennek a bizonyos másik vásárlónak.

– Ebben az esetben talán nem is szükséges olyan gyorsan lépnünk az ügyben – mondta Dryden.

Valóban félénk a fickó, gondolta Nyina. Megpillantotta Anika jelzését az előtér túloldaláról.

– Rietveld úr, azt hiszem, megérkezett a következő tárgyalófele. – Nyomatékos pillantást vetett az előcsarnok irányába, ahol a kereskedők fekete öltönyében rendkívül előkelően feszítő Rotty éppen belépett egy csapatnyi férfival a bejáraton, majd elhaladt az étterem mellett.

Van Eck és Dryden jelentőségteljesen összenéztek, amikor észrevették az előcsarnokon átsétáló Jellen Radmakkert, egész Kerch egyik legvagyonosabb befektetőjét. Valójában amint Dryden találkozást kérő levele megérkezett, számos befektető meghívást kapott egy előadásra, ami a leírás szerint a zemeni olajmezők jövőjéről szólt, és semmi kapcsolatban nem állt az állítólagos Johannus Rietvelddel. Van Eck és Dryden erről természetesen mit sem sejtett. Egy volt fontos: úgy hitték, hogy elveszíthetik a lehetőségüket a befektetésre. Nyina majdnem sajnálta, hogy nem lesz esélye hallani Jespert, ahogyan a termelői piacról értekezik egy órán keresztül.

Nyina ismét megrúgta Colmot az asztal alatt.

– Nos – mondta sietve Jesper apja. – Sajnos mennem kell, uraim. Nagy örömömre szolgált…

– Mi a részvények ára? – kérdezte Dryden.

– Attól tartok, hogy ilyen kései időpontban már nem fogadhatok…

– Na és ha együtt fektetnénk be? – erősködött Van Eck.

– Együtt?

– A Kereskedőtanács azon a véleményen van, hogy a jurdaárak hamarosan megváltoznak. A köz szolgálóiként mostanáig meg volt kötve a kezünk. A közelgő árverés szabadságot adott, hogy új befektetéseket keressünk.

– Törvényes az ilyesmi? – kérdezte Colm. Homloka mély ráncokba szaladt a látszólag mély aggodalomtól.

– Teljes mértékben. Tilos befolyásolnunk az aukció kimenetelét, de egy befektetést az önök pénzügyi alapjába bőven megenged a törvény, és akár mindkettőnk számára kifizetődő lehet.

– Azt értem, hogy az alap miként válhat kifizetődővé az önök számára, de…

– Eddig különböző befektetőknek udvarolt. Mit szólna hozzá, ha a Kereskedőtanács lépne elő a fő befektetőjévé? Mi történne, ha ez a pénzügyi alap kizárólag a miénk volna? A Tanács Kerch legrégebbi és legtiszteletreméltóbb családjai közül tizenhármat képvisel, sikeres üzletekkel és bőséges tőkével. A konzorciumának birtokosai jobb partnerre keresve sem találnának.

– Hát… nem is tudom – tétovázott Colm. – Nagyon is vonzó ajánlat, de komoly biztosítékra lesz szükségem, ha ilyen nagy kockázatnak tesszük ki magunkat. Amennyiben ugyanis a Tanács mégis kihátrál az üzletből, egyszerre veszítjük el az összes befektetőnket.

Dryden felháborodott.

– A Kereskedőtanács egyetlen tagja sem szegne szerződést! A saját pecsétjeinkkel hitelesítjük a megállapodást, és az önök által választott bíró tanúzza le.

Nyina szinte látta a fogaskerekeket forogni Van Eck fejében. Kétségkívül akadtak földművesek, akik nem voltak hajlandók eladni az árujukat Novij Zemben. Most hirtelen esélyt kapott rá, hogy a kezében tartsa nemcsak a már megvásárolt jurdaföldeket, hanem azoknak jó részét is, amelyeket nem sikerült megkaparintania. Nyinának az is megfordult a fejében, hogy mivel a fia utáni kutatás rengeteg pénzébe került a városnak, Van Eck erőteljes nyomást érzett rá, hogy egy jó lehetőséghez juttassa a Tanácsot.

– Adjon nekünk negyvennyolc órát, hogy… – kezdte Van Eck.

Colm arca bocsánatkérő kifejezést öltött.

– Nagyon sajnálom, de holnap estére le kell zárnom itt az üzleti tárgyalásaimat. Már lefoglaltam az utazásomat.

– A kikötők le vannak zárva – tájékoztatta Van Eck. – Nem mehet sehová.

Jesper édesapja olyan jéghideg tekintettel sújtotta Van Ecket, hogy Nyina karján felállt a szőr.

– Erőteljes nyomás alatt érzem magam, Van Eck úr, és ez egyáltalán nincs ínyemre.

A kereskedő egy pillanatig állta a tekintetét. Azután mégis eluralkodott rajta a kapzsisága.

– Akkor legyen huszonnégy óra! – ajánlotta fel Van Eck.

Colm úgy tett, mintha tétovázna.

– Huszonnégy óra. De nem ígérhetek semmit. Kötelességem azt tenni, ami a konzorciumnak leginkább az érdekében áll.

– Természetesen – felelte Van Eck, amint felálltak, és kezet ráztak. – Csupán annyit kérünk, hogy ne hozza meg a végső döntést, amíg elő nem álltunk saját terveinkkel az alap átvételére. Úgy hiszem, nagylelkűnek fogja találni az ajánlatunkat.

Colm vetett egy pillantást abba az irányba, amerre Radmakker eltűnt.

– Azt hiszem, hogy ennyit megtehetek. További szép napot, uraim!

Amint Nyina is megfordult, hogy kövesse Colmot kifelé az étteremből, Van Eck így szólt:

– Zenyik kisasszony!

– Igen?

– Úgy hallom, hogy ön régen a Fehér Rózsa Házában dolgozott. – A kereskedő ajka enyhén felfelé görbült, mintha már egy bordély nevének kiejtése is erkölcstelennek számítana.

– Valóban.

– Azt is hallottam, hogy az ottani szívtörő időnként Kaz Brekkerrel dolgozik.

– Végeztem munkákat Kaz Brekkernek – ismerte el Nyina könnyedén. Védekezés helyett a támadás a legjobb stratégia. Megfogta Van Eck kezét, és élvezte, ahogyan a kereskedő egész testében undorodva visszahőköl. – De kérem, higgye el, ha volna bármiféle sejtésem, hová vitte a kedves fiát, rögtön szólnék a hatóságoknak.

Van Eck megmerevedett.

Nyilvánvalóan nem ilyen irányba tervezte terelni a beszélgetésüket.

– Én… köszönöm.

– El sem tudom képzelni, miféle gyötrelmeken mehet most keresztül. Hogyan került egyáltalán Brekker keze közé a fiú? – folytatta Nyina. – Azt gondoltam volna, hogy a háza biztonsága…

– Wylan nem otthon volt.

– Nem?

– Belendtben tartózkodott zenét tanulni.

– Na és a tanároknak mi mondanivalójuk volt az elrablással kapcsolatban?

– Nos… – Van Eck feszült pillantást vetett Drydenre. – A tanárok is meg vannak döbbenve.

– Esetleg rossz társaságba keveredett?

– Előfordulhat.

– Nagyon remélem, hogy nem húzott ujjat Kaz Brekkerrel – mondta Nyina borzongva.

– Wylan soha…

– Hát persze – vágott a szavába Nyina, kirázva a keftája ujját, miközben már éppen elhagyni készült az éttermet. – Csakis egy bolond tenne ilyet.

30. Kaz

Kaz világosan látta, hogy Nyina fáradt. Mindnyájan azok voltak. Még neki sem volt más választása, mint pihenni a küzdelem után. Teste már nem hallgatott rá. Átlépett egy láthatatlan határt, és egyszerűen nem működött tovább. Nem emlékezett arra, hogy elaludt volna. Nem álmodott. Egyik pillanatban még a hátán pihent a lakosztály legkisebb szobájában a terv részletein töprengve, a másikban pedig már arra riadt fel, hogy sötétség veszi körül; rémület fogta el, nem volt biztos abban, hol van, vagy hogyan került oda.

Amikor a villanykapcsoló után nyúlt, éles, szúró fájdalmat érzett. Gyötrelmes volt elviselni Zsenya óvatos érintéseit, amikor ellátta a sérüléseit, de talán engednie kellett volna a szabónak, hogy egy kicsit jobban meggyógyítsa. Még hosszú éjszaka állt előtte, és az árveréses tervéhez foghatóval még sohasem próbálkozott korábban.

A Söpredékkel töltött idő alatt Kaz sok mindent látott és hallott, de a Sturmhonddal folytatott beszélgetése a szoláriumban túltett mindenen.

Megtárgyalták az árverés részleteit, mire lenne szükségük Zsenyától, mire számít Kaz, miként fog lezajlani a licitálás, és milyen eredménnyel fog zárulni. Kaz szerette volna, ha Sturmhond ötvenmillióval lépne be a licitálásba, és arra számított, hogy a shuk ezt tízmillióval vagy akár többel is megemelik. Kaznak tudnia kellett, hogy a ravkaiak valóban elkötelezettek-e. Miután az árverést egyszer kihirdetik, meg is kell történnie. Onnan már nem lesz visszaút.

A privatér óvatos volt, alaposan kifaggatta Kazt, hogyan bérelték fel őket a jégudvari melóra, hogyan sikerült megtalálniuk és kiszabadítaniuk Kuvejt. Kaz elég információt szolgáltatott, hogy meggyőzze: Kuvej valójában Bo Jul-Bajur fia. Ám nem állt szándékában megosztani a terveik működését vagy a banda tagjainak valódi tehetségét. Ki tudja, talán Sturmhondnak is van valamije, amit Kaz egy szép napon el akar majd lopni.

Végül Sturmhond megigazította zöldeskék kabátja hajtókáját, és így szólt:

– Nos, Brekker úr, nyilvánvaló, hogy csak féligazságokkal és nyílt hazugságokkal kereskedik, ami világossá teszi, hogy maga a megfelelő ember a munkára.

– Még egy dolog – tette hozzá Kaz, szemügyre véve a privatér törött orrát és vöröses haját. – Mielőtt kézen fogva leugranánk együtt egy szikláról, tudni akarom, pontosan kivel is kötök szövetséget.

Sturmhond felvonta fél szemöldökét.

– Még nem kirándultunk együtt, és nem is cseréltünk ruhát, de azt hiszem, hogy elég civilizált volt a bemutatkozásunk.

– Ki maga valójában, privatér?

– Létfontosságú a kérdés?

– Egyetlen igazi tolvaj sem beszél úgy, mint maga.

– Milyen szűk látókörű.

– Ismerem a gazdag ember fiának a nézését, és nem hiszem, hogy az uralkodójuk egy közönséges kalózt küldene egy ilyen kényes ügy lebonyolítására.

– Közönséges – gúnyolódott Sturmhond. – Mert maga olyan járatos a politika terén?

– Tudom, mi fán terem egy megállapodás. Kicsoda maga? Elárulja az igazságot, vagy a bandám egyszerűen elsétál.

– Biztos benne, hogy ez a lehetőség még nyitva áll, Brekker? Most már ismerem a terveiket. A világ két leglegendásabb grisája van velem, és a harcban sem vagyok utolsó.

– Én pedig a csatornapatkány vagyok, aki élve kihozta Kuvej Jul-Bót a Jégudvarból. Majd tudassa, hogyan tetszenek az esélyei. – Kaz bandájának nem voltak előkelő ruhái vagy címei, amikkel versenybe szállhatott volna a ravkaiakkal, de pontosan tudta, kire tenné fel a pénzét, ha bármennyi is maradt volna.

Sturmhond összefonta két kezét a háta mögött, és Kaz egészen enyhe változásra lett figyelmes a viselkedésében. Szeme elvesztette derűs csillogását, és meglepő súlyt vett fel. Egyáltalán nem mindennapi privatér.

– Tegyük fel – kezdte Sturmhond, tekintetét az odalenn húzódó ketterdami utcára szegezve –, csak elméletileg persze, hogy a ravkai cárnak kémhálózatai vannak, amik mélyen benyúlnak Kerch, Fjerda és Shu Han területére, és pontosan tudja, milyen fontos lehet a jövőben Kuvej Jul-Bo az országa számára. Mondjuk, hogy a cár senkire sem bízná ilyen ügyek tárgyalását, ugyanakkor azzal is tisztában van, milyen veszélyes a saját neve alatt utaznia, amikor ilyen felfordulás van az országban, nincs örököse, és a Lancov-utódlás semmiképpen sincs biztosítva.

– Szóval, elméletileg – mondta Kaz –, felségnek illene szólítanom.

– Sőt, egy csomó annál is cifrább néven. Elméletileg. – A privatér kutató pillantást vetett rá. – Honnan tudta, hogy nem az vagyok, akinek mondtam magam, Brekker úr?

Kaz megvonta a vállát.

– Úgy beszéli a kerchi nyelvet, mint egy anyanyelvi. Egy gazdag anyanyelvi. Nem úgy társalog, mint aki matrózokkal és utcai gengszterekkel cimborál.

A privatér egy kissé megfordult, teljes figyelmét Kaznak szentelve. Könnyedsége elszállt, és immár olyan ember benyomását keltette, mint aki egy hadseregnek szokott parancsolni.

– Brekker úr – szólt Sturmhond. – Kaz, ha szabad így szólítanom. Sebezhető pozícióba kerültem. Cár vagyok ugyan, de egy üres kincstárral rendelkező országon uralkodom, minden oldalon ellenséggel körülvéve. Olyan erők is munkálkodnak az országomban, amelyek minden távollétet lehetőségként ragadnának meg, hogy hatalomra törjenek.

– Tehát azt akarja mondani, hogy kiváló túsz lehetne.

– Gyanítom, hogy a váltságdíj elég csekély volna ahhoz képest, ami Kuvej fejére van kitűzve. Komolyan mondom, ez nem kis csapás az önbecsülésemre nézve.

– Nem úgy fest, mint aki különösebben szenved – állapította meg Kaz.

– Sturmhond az ifjúkorom kreálmánya volt, és a hírneve még mindig jó szolgálatot tesz. Ravka uralkodójaként nem tehetek ajánlatot Kuvej Jul-Bóra. Remélem, hogy minden a tervei szerint fog alakulni az árverésen. Ha pedig mégsem, egy ilyen értékes trófea elvesztése megalázó baklövést jelentene diplomáciai és stratégiai szempontból egyaránt. Sturmhondként kezdem a licitálást, vagy sehogy sem. Hogyha ez problémát jelent…

Kaz a sétabotján pihentette a kezét.

– Amíg nem próbál meg átejteni, felőlem Istamere tündérkirálynője is lehet.

– Mindenképpen jó tudni, hogy több lehetőség is nyitva áll előttem. – A privatér ismét kinézett a városra. – Működhet ez egyáltalán, Brekker úr? Vagy csupán veszélybe sodrom Ravka sorsát és a világ grisáit, egy ravasz beszédű csibész becsületére és képességeire hagyatkozva?

– Valószínűleg mindkettő benne van a pakliban – ismerte el Kaz. – Egy országot tesz kockára. Mi pedig az életünket. Nekem tisztességes üzletnek látszik.

Ravka uralkodója a kezét nyújtotta.

– Áll az alku?

– Áll az alku. – Kezet ráztak.

– Bárcsak a békeszerződéseket is ilyen gyorsan alá lehetne írni! – jegyezte meg Sturmhond. Ismét felöltötte a hétköznapi privatér arckifejezését, mintha egy maszk volna, amit a Nyugati Dongán vásárolt. – Megyek, iszom egyet, és megfürdöm. Egy idő után elviselhetetlenné válik a sok sár és mocsok. Ahogyan a lázadó mondta a hercegnek: rosszat tesz a szervezetnek. – Lesöpört egy láthatatlan porszemet a kabátja hajtókájáról, és kisétált a szoláriumból.

Kaz lesimította haját, és felvette kabátját. Nehéz volt elhinni, hogy egy szerény csatornapatkány nyélbe ütött egy egyezséget a királlyal. A privatér törött orrára gondolt, ami olyan külsőt kölcsönzött neki, mint aki már sok ökölcsatát megvívott. Ki tudja, talán igaz is volt, de minden bizonnyal átszabták az arcát, hogy elrejtsék a vonásait. Nehéz rejtőzködni, amikor az ember arca ott virít minden bankjegyen. Végeredményben, akár királyi vér, akár nem, Sturmhond is csak egy fenséges csaló. Csakis az számít, hogy Kaz és az emberei megtegyék a részüket.

Kaz az órájára pillantott – éjfél is elmúlt, későbbre járt, mint szerette volna –, azután Nyina keresésére indult. Meglepődött, amikor Jespert látta meg a hallban várakozni.

– Mi a baj? – kérdezte Kaz, és gondolatban rögtön számba vette, mi sikerülhetett balul, amíg mélyen aludt.

– Semmi – válaszolta Jesper. – Legalábbis nem több, mint általában.

– Akkor mit akarsz?

Jesper nyelt egyet, és így szólt:

– Matthias neked adta a maradék paremet, ugye?

– És?

– Ha bármi történik… a shuk ott lesznek az árverésen, talán a kherguudok is. Túl sok bökkenő van ezzel a melóval. Nem hagyhatom megint cserben az apámat. Szükségem van a paremre, mint biztosítékra.

Kaz sokáig tanulmányozta az arcát.

– Nem.

– Mégis mi a pokolért nem?

Jogos kérdés. Okos döntés lett volna Jespernek adni a paremet, sőt praktikus lett volna.

– Fontosabb vagy az apádnak egy darabka földnél.

– De…

– Nem engedem, hogy mártírt csinálj magadból Jes. Ha egyikünk elbukik, mindnyájan vele bukunk el.

– Ezt a döntést nekem kell meghoznom.

– Úgy tűnik, mégis én hozom meg. – Kaz megindult a szalon felé. Nem állt szándékában vitába szállni Jesperrel, különösen mivel maga sem tudta, miért is mondott nemet már az elején.

– Ki az a Jordie?

Kaz hirtelen megtorpant. Tudta, hogy el fog jönni ez a kérdés, mégis nehéz volt hallania a testvére nevét.

– Valaki, akiben megbíztam. – Hátranézett a válla fölött, tekintete találkozott Jesper szürke szemével. – Valaki, akit nem akartam elveszíteni.

Nyinát és Matthiast mély álomba merülten találta a kanapén a lila szalonban. Sejtelme sem volt, hogy csapatának két legnagyobb termetű tagja miért éppen a legkisebb helyet választotta az alvásra. Megbökte Nyinát a pálcájával, mire a lány csukott szemmel megpróbálta elhessegetni.

– Ébresztő, álomszuszék!

– Tűnj el! – morogta Nyina, Matthias mellkasába temetve az arcát.

– Indulás, Zenyik! A holtak várnak, de én nem fogok.

A lány végül összeszedte magát, és felvette a csizmáját. Korábban levetette piros keftáját a kabát és a nadrág kedvéért, amiket a katasztrofális édes-zátonyi meló közben viselt. Matthias minden mozdulatát figyelte, de nem kérdezte meg, hogy csatlakozhat-e hozzájuk. Tisztában volt vele, hogy a jelenléte csak növelné a lelepleződés kockázatát.

Inej megjelent az ajtóban, és csendben megindultak a lifthez. Kijárási tilalom volt érvényben Ketterdam utcáin, amit sehogyan sem tudtak megkerülni. A szerencsére kellett hagyatkozniuk, és Inej felderítő képességére, aminek segítségével kifürkészte az előttük álló útvonalat, ügyelve a stadwatch járőröző katonáira.

Elhagyták a szálloda hátsó bejáratát, majd az iparnegyed felé vették az irányt. Lassan haladtak, tekervényes úton a blokádok között, sok megállással és újabb elindulással tarkítva, ahogyan Inej eltűnt, majd újra felbukkant, némán jelezve, hogy várjanak, vagy éppen átirányítva őket a keze egy könnyed intésével, mielőtt ismét elillant volna a szemük elől.

Végül elérték a hullaházat, egy jelöletlen, szürke kőépületet a raktárnegyed határán, előtte egy kerttel, amit már régóta nem gondozott senki. Csupán a tehetősek holttestét hozták ide, hogy előkészítsék őket a szállításra és a temetésre, amire a városon kívül került sor. Nem a Kaszás Bárkájának nyomorult emberhalma volt, Kaz mégis úgy érezte, mintha rémálomba süllyedne. Inej hangjára gondolt, amit visszavert a fürdőszoba fehér csempéje. „Folytasd!”

A hullaház elhagyatott volt, nehéz vasajtaja szorosan bezárva. Kaz feltörte a zárat, majd még egyszer hátrapillantott a válla fölött a gazos kertben libegő árnyakra. Nem látta Inejt, de tudta, hogy ott van. A lány a bejáratot őrizte, amíg Nyinával elvégzik komor feladatukat.

Hűvös volt odabenn, csupán a kék színű hullafény figyelmeztető lángja ragyogta be a helyiséget. Az előkészítő termen túl egy tágas, dermesztően hideg kőkamra bújt meg, ahol jókora rekeszek sorakoztak egymás mellett, elég nagyok, hogy holttesteket rejtsenek magukban. Az egész helyet áthatotta a halál szaga.

Kaznak eszébe jutott Inej lüktető pulzusa, bőrének melegsége, amikor szája az ajkához simult. Megpróbálta elhessegetni a gondolatot. Nem akarta, hogy az emlék összegabalyodjon a rémes hely belsejében burjánzó rothadással.

Kaz sohasem volt képes elűzni a ketterdami kikötőben töltött éjszaka borzalmait, az emléket, ahogyan a karjába szorítja a bátyja holttestét, miközben kétségbeesetten mondogatja magának, hogy tempózzon erősebben, vegyen még egy lélegzetet, maradjon felszínen, maradjon életben. Végül sikerült partra vergődnie, és a bosszúnak szentelte életét, ami a testvérének és neki járt. A rémálom azonban nem akart elhalványulni. Kaz korábban biztos volt benne, hogy egyszer könnyebb lesz. Egyszer majd nem kell kétszer is meggondolnia, hogy kezet fogjon-e valakivel, vagy bemerészkedjen-e egy szűk helyre. Ehelyett olyan rosszra fordult a helyzet, hogy még véletlenül sem bírt hozzáérni senkihez az utcán, mert ismét a kikötő vizében találta magát. A Kaszás Bárkájára került, ahol körülvette a halál. A vízben vergődött, belekapaszkodva Jordie felpuffadt, sikamlós testébe, és túlságosan rettegett a vízbefúlástól, hogy elengedje.

A helyzet veszélyessé vált. Amikor Gorka egyszer túlságosan lerészegedett, hogy őrt álljon a Kék Paradicsomnál, Kaznak és Kannának kellett őt hazacipelnie. Hat tömbön át vonszolták, Gorka teste hol előre, hol hátra mozdult, teljes súlya Kazra roskadt gyomorforgató bűzével és nyirkos bőrével, majd Kannára borult, rövid időre felszabadítva Kazt rémes terhétől, bár még mindig érezte, ahogyan a fickó szőrös karja a nyakához dörzsölődik.

Később Kanna a mosdóban talált rá Kazra, összegörnyedve remegett, és úszott az izzadságban. Ételmérgezésre hivatkozott, miközben az ajtónak feszítette a lábát, hogy kívül tartsa Kannát. Nem érinthették meg újra, különben teljesen elveszítette volna a fejét.

A következő nap megvette élete első kesztyűjét: olcsó, fekete holmi volt, minden alkalommal festéket ontott magából, ha vizes lett. A gyengeség halálosnak számított a Hordóban. Az emberek kiszagolták, mint a vért, és ha Kaz térdre akarta kényszeríteni Pekka Rollinst, nem engedhette meg magának, hogy még egyszer iszonyattól reszketve a padlóra kerüljön.

Kaz sohasem válaszolt a kesztyűt érintő kérdésekre, és nem vette fel a gúnyolódást sem. Csak napról napra viselte a fekete holmit, és csupán akkor vette le, amikor egyedül volt. Meggyőzte magát, hogy csak ideiglenes intézkedésről van szó. Ez azonban mégsem állította meg abban, hogy tökéletesítse minden egyes szemfényvesztő kézmozdulatát, hogy újra megtanuljon kártyát keverni és osztani, még ügyesebben is, mint puszta kézzel. A kesztyű visszatartotta a vizet, megakadályozta, hogy megfulladjon, valahányszor az éjjeli emlékek a mélybe akarták rántani. Amikor felhúzta a kezére, olyan érzés fogta el, mintha fegyvert öltene, és a kesztyű jobb volt, mint egy kés vagy egy puska. Amíg nem találkozott Imogennel.

Tizennégy éves volt, még nem lépett elő Per Haskell hadnagyává, de minden egyes csatával és csalással nagyobb hírnevet szerzett magának. Imogen új volt a Hordóban, egy évvel idősebb. Régen a Zierfoortban dolgozott egy másik csapattal, pitiáner bűnözőkkel, akik állítása szerint halálra untatták. Ketterdamba való érkezése óta a Dongák körül lófrált, apró megbízatásokat vállalva, hogy beférkőzzön a Hordó egyik bandájába. Amikor Kaz először meglátta, éppen egy üveget tört szét egy Viharsirály fején, aki nem bírt uralkodni mohón tapogató kezén. Később ismét felbukkant, amikor Per Haskell a tavaszi meccsek könyvelésének vezetését bízta Kazra. A lány szeplős volt, metszőfogai között rés tátongott, és bizony helyt tudott állni a harcban.

Egyik este, amikor az üres aréna mellett állva a napi fogást számolták, Imogen megérintette a kabátujját, és amikor Kaz felnézett, Imogen lassan elmosolyodott, összeszorított szájjal, hogy Kaz ne láthassa a rést a fogai között.

Később, göröngyös matracán fekve a szobában, amin a Deszkában a bandatagokkal osztozott, Kaz a beázástól csöpögő mennyezetet bámulta, és gondolatban felidézte Imogen mosolyát, ahogyan a nadrágja alacsonyan ült a csípőjén. Kissé oldalazva járt, mintha mindent egyfajta oldalirányú szögből közelítene meg. Tetszett neki. Tetszett neki a lány.

A Hordóban nem maradt rejtély a testiség. Szűkös volt a hely, és az emberek ott hódoltak a gyönyöröknek, ahol lehetőséget találtak rá. A Söpredékbe tartozó fiúk megállás nélkül a hódításaikról áradoztak. Kaz mélyen hallgatott. Szerencsére szinte semmiről nem beszélt, úgyhogy a következetesség a javára vált. De tisztában volt vele, mit kellene mondania, és miféle dolgokra kellene vágynia. Akadtak pillanatok, fellángolások, amikor akarta is azokat a dolgokat – amikor egy lány átlibbent az úton kék ruhában, ami lecsúszott a válláról, amikor egy táncos úgy mozgott, akárcsak a tűz lángjai a Keleti Donga egyik előadásán, vagy amikor Imogen úgy nevetett, mintha Kaz a világ legjobb viccét mesélte volna el, pedig szinte meg sem szólalt.

Megfeszítette ujjait a kesztyűben, hallgatva a szobatársai horkolását. Képes vagyok legyőzni, biztatta magát. Erősebb volt a betegségénél, erősebb a víz sodrásánál. Amikor meg kellett tanulnia egy kártyabarlang működését, akkor megtanulta. Amikor eldöntötte, hogy pénzügyi ismeretekre tesz szert, sikerült elérnie a célját. Kaz a lány lassú, csukott szájú mosolyára gondolt, és elhatározta magát. Legyőzi a gyengeségét, ahogyan minden mást is legyőzött, ami csak az útjába került.

Apró gesztusokkal kezdte, amik senkinek sem tűnnének fel. Egy hármas rambli kesztyű nélkül. Egy éjszaka, kesztyűjét a párnája alá rejtve. Azután egy napon, amikor Per Haskell elküldte Kannával együtt, hogy fenyítsenek meg egy Beni nevezetű balhés fickót, aki pénzzel tartozott, Kaz türelmesen várt, amíg el nem kapták áldozatukat a sikátorban, majd amikor Kanna kérte, hogy tartsa Beni karjait, lecsúsztatta a kesztyűjét. Csak úgy próbaképpen. Könnyű kis kísérlet.

Amint hozzáért Beni csuklójához, mindent elsöprő undor lett úrrá rajta. Ám előre felkészült, és elviselte, mit sem törődve a homlokán gyöngyöző, jeges verejtékkel, miközben Beni kezét a háta mögé csavarta. Kaz kényszerítette magát, hogy magához szorítsa Beni testét, amíg Kanna eldarálta a kölcsönszerződése feltételeit, minden mondatnak egy jól irányzott ütéssel adva nyomatékot Beni arcába vagy hasába.

Jól vagyok, mondta Kaz magának. Ura vagyok a helyzetnek. Ám a következő pillanatban elöntötte a víz árja.

A hullám ezúttal olyan magas volt, mint a Barter-templom tornyai; megragadta és lehúzta, olyan nyomasztó súllyal, aminek nem tudott ellenállni. A karjában tartotta Jordie rothadó, halszerű holttestét. Kaz ellökte magától, levegőért kapkodva.

Amikor ismét feleszmélt, egy téglafalnak dőlt. Kanna rákiabált, Beni pedig megragadva az alkalmat, elmenekült. Az égbolt szürke volt fölötte, és a sikátor büdössége, a hamu és a szemét zöldségszaga, a vizelet orrfacsaró bűze elárasztotta az orrát.

– Ez meg mi volt, Brekker? – üvöltötte Kanna. Arca dühtől vöröslött, orra pedig úgy sípolt, hogy akár még vicces is lehetett volna. – Csak úgy elengedted! Mi lett volna, ha kés is van nála?

Kaz csak homályosan fogta fel a történteket. Beni alig ért hozzá, de valahogyan kesztyű nélkül az egész sokkal rosszabb volt. A bőr érintése, egy simulékony test egészen közel az övéhez…

– Figyelsz rám egyáltalán, te kis szánalmas, vézna semmirekellő? – Kanna megragadta az ingénél fogva, kézfeje Kaz nyakát súrolta, útjára indítva a rosszullétnek egy újabb hullámát. Addig rázta Kazt, mígnem már a fogai is zörögtek.

Kanna végül Kaznak juttatta az ütlegelést, amit eredetileg Beninek szánt, majd vérbe fagyva sorsára hagyta a sikátorban. Az ember nem gyengülhet el, semmiképpen sem hagyhatja, hogy elterelődjön a figyelme meló közben, amikor a társa számít rá. Kaz az ingujjába húzva ökölbe szorította a kezét, de egyszer sem ütött vissza.

Majdnem egy órába telt, hogy kivonszolja magát a sikátorból, és hetekbe, hogy helyrehozza a hírnevét ért kárt. A Hordóban egyetlen botlás csúnya bukáshoz vezethet. Megtalálta Benit, és gondoskodott róla, hogy azt kívánja, bárcsak Kanna verte volna el. Visszavette a kesztyűjét, és nem is vette le többé. Kétszer olyan könyörtelen lett, és kétszer olyan keményen küzdött. Már nem törődött vele, hogy normálisnak tűnjön; hadd vegyék észre az emberek az őrület szikráját, és hadd találgassák, miféle tűz lobog benne. Ha valaki túl közel merészkedett, bevert neki egyet. Ha valaki kezet mert emelni rá, eltört egy csuklót, két csuklót, egy állkapcsot. Piszkoskéz, így hívták. Haskell veszett kutyája. A düh tovább égett benne, és megtanulta megvetni azokat az embereket, akik panaszkodtak, könyörögtek, és azt állították, hogy szenvednek. Megmutatom, hogy néz ki a fájdalom – mondogatta Kaz, majd festett egy képet az öklével.

A következő alkalommal, amikor az arénában Imogen megérintette a kabátujját, addig állta keményen a lány tekintetét, amíg a mosolya el nem halványult. Imogen keze lehanyatlott. Elfordította a fejét. Kaz pedig visszament pénzt számolni.

Most Kaz sétabotjával a hullaház padlójára koppintott.

– Essünk túl rajta! – mondta Nyinának. Hangja túl hangosan visszhangzott a hideg kövekről. Olyan gyorsan el akarta hagyni ezt a helyet, amilyen gyorsan csak lehetséges.

Ellentétes oldalon kezdtek, leolvasva a fiókokon szereplő dátumokat, egy tetem után kutatva, ami a bomlás megfelelő állapotában van. Már a gondolatra is görcsbe rándult a gyomra. Mintha egy sikoly készült volna feltörni belőle. Ugyanakkor tudta, hogy végül ide fog vezetni az útja, hiszen a saját fejében fogant meg ez a terv.

– Megvan – szólt Nyina.

Kaz átvágott hozzá a helyiségen. Csak álltak a fiók előtt, egyikőjük sem mozdult, hogy kinyissa. Kaz pontosan tudta, hogy már mindketten láttak éppen elég holttestet. Nem élhet úgy az utcán az ember, vagy lehet katona a Második Hadseregben, hogy ne találkozna a halállal. De ez mégis más volt. Tömény rothadás.

Végül Kaz bebújtatta a sétabotja végét díszítő varjúfejet a fogantyú alá, és meghúzta. A fiók nehezebb volt, mint gondolta, mégis könnyedén kinyílt. Hátralépett.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – kérdezte Nyina.

– Nyitott vagyok jobb javaslatokra – válaszolta Kaz.

Nyina mély sóhajjal lehúzta a leplet a testről. Kaznak a kígyó levedlett bőre jutott az eszébe.

A férfi középkorú lehetett, ajkai már feketéllettek az elmúlástól.

Kisgyerekként Kaz mindig visszatartotta a lélegzetét, amikor csak elhaladt egy temető mellett, mert biztos volt abban, hogyha kinyitná a száját, belemászna valami förtelmes. A kamra hirtelen megbillent körülötte. Kaz megpróbált mélyet lélegezni, visszakényszeríteni magát a jelenbe. Ujjait széttárta a kesztyűben, érezte a bőr feszülését, és a markába szorította a pálcáját.

– Vajon hogy halt meg? – suttogta Nyina, amint a halott férfi arcának szürke redőire nézett.

– Egyedül – felelte Kaz a férfi ujjbegyeit vizsgálva. Valami megrágcsálta őket. A patkányok hamarabb eljutottak hozzá, mielőtt rátaláltak volna. Vagy valamelyik kisállata. Kaz előhúzta zsebéből a lezárt üvegtartályt, amit még Zsenya készletéből nyúlt le. – Vedd el, ami szükséges!

A Colm lakosztálya fölötti óratoronyban állva Kaz végignézett a csapatán. A város még mindig sötétbe burkolózott, de már közeledett a hajnal, amikor is külön utakon indulnak tovább. Wylan és Colm egy üres pékségbe megy, hogy kivárják az árverés kezdetét. Nyina a Hordóba, kezében a megbízásaival. Inej pedig a Barter-templom felé veszi az irányt, hogy elfoglalja helyét a tetőn.

Kaz ugyanekkor a Tőzsde előtti térre vonul Matthiasszal és Kuvejjel, hogy találkozzanak a stadwatch fegyveres katonáinak osztagával, akik bekísérik őket a templomba. Kaz eltöprengett, vajon Van Eck hogyan vélekedik azzal kapcsolatban, hogy a saját tisztjei védik a Hordó korcs bitangját.

Napok óta nem érezte ennyire elevenében magát. A Van Eck házánál állított csapda megrázta. Nem állt készen arra, hogy Pekka Rollins visszatérjen a színre, mégpedig ilyen feltételekkel. Nem készült fel a szégyenre, Jordie emlékére, ami hihetetlen erővel kerítette ismét hatalmába.

Cserben hagytál. A bátyja hangja szólt a fejében, hangosabban, mint valaha. Megint hagytad, hogy rászedjen.

Kaz a bátyja nevén szólította Jespert. Csúnya ballépés. De talán mindkettőjüket büntetni akarta. Kaz most már idősebb volt, mint Jordie, amikor áldozatul esett a pestisnek. Most már vissza tudott nézni, tisztán látta a bátyja büszkeségét, a gyors siker utáni éhségét. Te hagytál cserben engem, Jordie. Te voltál az idősebb. Neked kellett volna okosabbnak lenned.

Eszébe jutott Inej kérdése: „Nem volt mellettetek senki, hogy megvédjen?” Emlékezett, ahogyan Jordie mellette ült a hídon, mosolyogva és élettel telve, lábuk visszatükröződött az alattuk hömpölygő vízben, kesztyűs kezének bölcsőjében egy csésze forró csokoládé melegét érezte. Vigyáznunk kellett volna egymásra.

Vidéki fiúk voltak, akik hiányolták az apjukat, és el voltak veszve a városban. Így talált rájuk Pekka. Nem csak a pénz csábította őket. Pekka Rollins új otthont nyújtott nekik. Egy hamis feleséggel ámította őket, aki hutspotot készített nekik, és egy hamis lánygyermekkel, aki Kazzal játszott. Pekka Rollins a tűz melegével és egy elveszett élet ígéretével csábította el őket.

Végül ez pusztítja el az embert: a vágyódás valami után, ami sohasem lehet az övé.

Tekintete körbejárt az emberei arcán, akikkel együtt harcolt, és együtt ontotta a vérét. Hazudott a társainak, és ők is neki. Elvezette őket a pokolba, majd ki is hozta őket onnan.

Kaz a pálcájára fektette a kezét, hátat fordítva a városnak.

– Mindnyájan mást akarunk ettől a naptól. Szabadságot, megváltást…

– Kőkemény készpénzt? – vetette fel Jesper.

– Mégpedig rengeteget. Sokan akarnak az utunkba állni. Van Eck. A Kereskedőtanács. Pekka Rollins és az ostoba talpnyalói, néhány ország és ennek a szentek verte városnak a nagy része.

– Most bátorítani próbálsz minket? – kérdezte Nyina.

– Nem tudják, kik vagyunk. Nem igazán. Sejtelmük sincs, mit tettünk és mit értünk el együtt. – Kaz a földhöz ütötte a sétabotját. – Úgyhogy menjünk, és mutassuk meg nekik, hogy rossz harcot választottak!

31. Wylan

Mégis mit keresek itt?

Wylan lehajolt a mosdóhoz, és hideg vizet fröcskölt az arcába. Néhány órán belül elkezdődik az árverés. Még virradat előtt el kell hagyniuk a lakosztályt. Mindenképpen szükséges volt, hogyha bárki keresné Johannus Rietveldet az árverés után, már csupán a hűlt helyét találja.

Még egy utolsó pillantást vetett a fürdőszoba aranyozott tükrébe. Az arc, ami visszanézett rá, újra ismerős volt, de vajon kicsoda valójában? Bűnöző? Szökevény? Egy zöldfülű kölyök, aki konyít valamicskét – talán nem is olyan keveset – a robbanószerekhez?

Marija Hendriks fia vagyok.

Az anyjára gondolt, aki egyedül maradt, magára hagyva, akárcsak fogyatékos gyermeke. Nem volt elég fiatal, hogy rendes örököst hozzon a világra? Vajon az apja már akkor is tudta, hogy egyszer majd örökre meg akar szabadulni Wylan létezésének minden bizonyítékától?

Mégis mit keresek itt?

Tudta a választ.

Egyedül Wylan tudja megbüntetni az apját a tetteiért. Egyedül ő szabadíthatja ki az édesanyját.

Wylan végigmérte magát a tükörben. Az apja szeme. Az anyja göndör fürtjei. Jó volt egy kicsit valaki másnak lenni, egy időre elfelejteni, hogy ő is Van Eck. De nem akart rejtőzködni többé. Azóta menekült, amióta Prior ujjai a nyakára kulcsolódtak. Vagy talán már sokkal korábban elkezdődött, azokon a szörnyű délutánokon, amikor az éléskamrában gubbasztott, vagy amikor összegömbölyödött a függöny mögötti ablakpárkányon, abban reménykedve, hogy mindenki megfeledkezik róla, hogy a dadus hazamegy, és a tanítója sohasem érkezik meg.

A saját apja azt szerette volna, ha Wylannek nyoma veszne. Azt akarta, hogy örökre eltűnjön, ahogyan Wylan anyját is eltüntette, és Wylan sokáig pontosan ugyanezt akarta. A helyzet akkor kezdett megváltozni, amikor a Hordóba érkezett, amikor megkapta az első munkáját, amikor találkozott Jesperrel, Kazzal és Inejjel, amikor ráeszmélt, hogy mégiscsak ér valamit.

Jan Van Eck kívánsága nem fog valóra válni. Wylannek esze ágában sem volt eltűnni.

– Itt vagyok az édesanyámnak – mondta a tükörnek.

A pirospozsgás arcú fiú a tükörben nem volt lenyűgözve.

Éppen csak felkelt a nap, amikor Pim kivezette Wylant és Colmot a hotel hátsó ajtaján, majd az utcák kanyargós útvesztőjén át a Tőzsdével szembeni térre. Máskor a beurstraati pékség már nyitva szokott lenni ebben a hajnali órában, készen arra, hogy kiszolgálja a Tőzsdére igyekvő alkuszokat és kereskedőket. Az árverés azonban felforgatta a szokványos ügymenetet, és a pék bezárta a boltját, talán abban a reményben, hogy jó helyet foglalva maga is lássa az események alakulását.

Egy gyötrelmesen hosszú percig álltak az elhagyatott téren az ajtónál, amíg Pim a zárral bajlódott. Wylan ráeszmélt, hogy már megszokta Kaz kézügyességét, amivel bármilyen zárat képes volt pillanatok alatt feltörni, hogy beléphessenek. Az ajtó fülsértő csilingeléssel kinyílt, azután már bent is voltak.

– Nincs gyász – mondta Pim. Azzal ismét távozott az ajtón, mielőtt Wylan válaszolhatott volna.

A pékárus kosarak üresen álltak, de a kenyér és a cukor illata ott lebegett a levegőben. Wylan és Colm letelepedtek a padlóra, és hátukat a polcoknak támasztva megpróbáltak kényelmesen elhelyezkedni. Kaz szigorú utasításokat adott, és Wylannek nem állt szándékában semmibe venni őket. Johannus Rietveldet nem láthatták többé a városban, és Wylan azt is pontosan tudta, mit tenne vele az apja, ha rátalálna a fiára Ketterdam utcáit járva.

Órákig csendben ültek. Colm elszundított. Wylan dúdolt magában egy dallamot, ami már régóta a fejében keringett. Ütős hangszer illene hozzá, valami olyasmi, mint a puskaropogás.

Óvatosan kikukucskált az ablakon; látott néhány embert a Barter-templom felé igyekezni, seregélyeket harcolni a téren, és néhány száz méternyire megpillantotta a Tőzsde bejáratát is. Nem kellett elolvasnia a boltívbe vésett feliratot. Számtalanszor hallotta, amint az apja elismétli a szavakat: Enjent, Voorhent, Almhent. Ipar, becsületesség, vagyon. Jan Van Ecknek sikerült elérnie a háromból kettőt.

Wylan egészen addig nem tudta, hogy Colm ébren van, amíg meg nem szólalt.

– Mi vett rá, hogy hazudj a fiamért azon a napon a kriptában?

Wylan visszaereszkedett a padlóra. Óvatosan válogatta meg a szavait.

– Azt hiszem, ismerem az érzést, amikor az ember mindent elront.

Colm felsóhajtott.

– Jesper sok mindent elront. Meggondolatlan, bolond, alkalmatlan időben is hajlamos a viccre, de… – Wylan várta a folytatást. – Szóval, annyit akarok mondani, hogy sok gond van vele, nagyon sok. De megéri.

– Én…

– Az én hibám, hogy ilyen. Igyekeztem megvédeni, de talán valami rosszabbat műveltem vele az összes veszélynél, ami odakinn leselkedik rá. – Wylan még a pékség ablakán beszivárgó halvány fényben is látta, hogy Colm mennyire kimerült. – Elkövettem néhány nagyon nagy hibát.

Wylan az ujjával egy vonalat rajzolt a földre.

– De adott neki valakit, akihez segítségért fordulhat. Függetlenül attól, mit tett vagy mit rontott el. Azt hiszem, ez fontosabb, mint a nagyon nagy hibák.

– Látod már? Ezért kedvel téged. Tudom, tudom… Nem az én dolgom, és fogalmam sincs, hogy Jesper neked való-e. És bizonyára ezerféleképp okozna még fejfájást neked. De azt hiszem, te igazán neki való vagy.

Wylan arca lángba borult. Tisztában volt vele, mennyire szereti Colm a fiát, hiszen minden mozdulatában látni lehetett. Sokat jelentett a véleménye, hogy Wylan elég jó a fia számára.

Váratlanul zaj hallatszott a hátsó bejárat irányából, és mindketten megdermedtek.

Wylan dobogó szívvel állt fel.

– Ne feledje! – suttogta Colmnak. – Maradjon elrejtőzve!

Ellopakodott a sütők mögött a pékség hátuljába. Az illatok itt erősebbek voltak, a sötétség teljesebb, de a szoba üres. Téves riasztás.

– Ez nem…

A hátsó ajtó hirtelen feltárult. Kezek ragadták meg Wylant hátulról. Fejét hátrarántották, száját kifeszítették, amint egy rongyot tömtek bele. Zsákot húztak a fejére.

– Hé, kereskedőporonty! – mondta egy mély hang, amit nem ismert fel. – Készen állsz, hogy újra találkozz apucival?

Erősen a háta mögé húzták a karját, és kivonszolták a pékség hátsó ajtaján. Wylan botladozott, alig bírt lábon maradni, nem látott az égvilágon semmit, és tájékozódni sem tudott. Elesett, térde fájdalmasan a macskakőnek ütközött, de rögtön talpra rántották.

– Ne cipeltesd magad, kereskedőporonty! Azért nem kapok fizetést.

– Erre! – szólt valaki a többiek közül, egy lány. – Pekka a katedrális keleti oldalán vár.

– Állj! – harsant egy újabb hang. – Kit visznek magukkal?

Hangsúlya fontoskodó volt. A stadwatch, gondolta Wylan.

– Valami tanácsos, egy bizonyos Van Eck nagyon boldog lesz, hogy láthatja.

– Kaz Brekker bandájából való?

– Csak fuss előre, jó katona módjára, és mondd meg neki, hogy a Tízes Oroszlánoknak van egy meglepetésük a számára, ami a fegyverkápolnánál várja.

Wylan egy kissé távolabbról tömeg zsivaját hallotta. Vajon közel járnak a templomhoz? Egy pillanattal később durván előrehúzták, és a hangok megváltoztak. Odabenn voltak. A levegő hűvösebb volt, a fény halványabb. Még egy sor lépcsőn felvonszolták, sípcsontja a lépcsőfokok szélének ütődött, azután egy székbe lökték, kezét pedig a háta mögé kötözték.

Lépteket hallott feljönni a lépcsőn, majd egy ajtó nyitását.

– Elfogtuk – jelentette ugyanaz a mély hang.

– Hol? – Wylan szíve nagyot dobbant. „Bökd már ki, Wylan! Egy feleennyi idős gyerek is el tudja olvasni próbálkozás nélkül.” Mostanáig azt hitte, hogy készen áll.

– Brekker biztos helyre rejtette egy pékségbe, csak néhány háztömbnyire innen.

– Hogy találtátok meg?

– Pekka tűvé tétette a környéket. Úgy gondolta, hogy Brekker talán előhozakodik valamivel az árverésen.

– Kétségkívül meg akartak alázni – mondta Jan Van Eck.

Lerántották a zsákot Wylan fejéről, aki így az apja arcába bámult.

Van Eck megrázta a fejét.

– Valahányszor azt hiszem, hogy nem okozhatsz több csalódást, bebizonyítod, hogy tévedek.

Egy kis kápolnában voltak, aminek a tetejét egy dóm koronázta. A falon lógó olajfestmények csatajeleneteket és fegyverhalmokat ábrázoltak. Biztosan egy fegyverkészítő család adományából építették a kápolnát.

Az elmúlt néhány napban Wylan a Barter-templom alaprajzát tanulmányozta, feltérképezték Inejjel a tetőtéri réseket és nyílásokat, felvázolva a kápolna alaprajzát és a Ghezen kezének ujjait alkotó templomhajókat. Pontosan tudta, hol van: az egyik kápolnában Ghezen kisujjának végénél. A padló szőnyeggel volt borítva, az egyetlen ajtó a lépcsőhöz vezetett, és az ablakok a tetőre nyíltak. Még ha nem is lett volna betömve a szája, akkor is kételkedett abban, hogy a festményeken kívül bárki meghallaná a segélykiáltását. Két ember állt Van Eck mögött: egy lány csíkos nadrágban, szőke haja az egyik oldalon le volt borotválva, és egy tömzsi fiú kockás ruhában és nadrágtartóban. Mindketten lila karszalagot viseltek annak jeleként, hogy a stadwatch őreit képviselik, és rajtuk volt a Tízes Oroszlánok tetoválása.

A fiú vigyorgott.

– Szeretné, hogy ide kísérjem Pekkát? – kérdezte Van Ecktől.

– Nincs rá szükség. Azt akarom, hogy az árverés előkészületein tartsa a szemét. Ezt szeretném személyesen magam kezelni. – Van Eck lehajolt. – Hallgass ide, fiam! A Kísértetet a grisatriumvirátus egyik tagjával látták. Tudom, hogy Brekker a ravkaiakkal dolgozik. Minden hiányosságod ellenére még mindig az én vérem csörgedezik benned. Mondd el, mit tervez, és gondodat viselem. Kapsz egy kis juttatást. Kényelemben élhetsz valahol. Kiveszem a rongyot a szádból. Ha elkezdesz sikítani, megengedem Pekka embereinek, hogy azt tegyék veled, amit csak akarnak, megértetted?

Wylan bólintott. Apja kirántotta a rongyot a szájából.

Wylan végigfuttatta nyelvét az ajkán, majd beleköpött az apja arcába.

Van Eck előhúzott egy monogramos zsebkendőt a zsebéből. Piros babér volt ráhímezve.

– Egy fiú visszavágása, aki alig képes szavakat formálni. – Letörölte a nyálat az arcáról. – Próbáljuk meg újra. Áruld el, mit tervez Brekker a ravkaiakkal, és talán életben hagylak.

– Ahogy az anyámat is életben hagytad?

Apja alig láthatóan összerezzent, mint egy marionettbábu, aminek a zsinórját egyszer meghúzzák, majd visszaengedik.

Van Eck kettéhajtotta beszennyezett zsebkendőjét, majd eltette a zsebébe. Bólintott a fiúnak és a lánynak.

– Tegyétek a dolgotokat! Az árverés kevesebb mint egy óra múlva kezdődik, márpedig addig válaszokat akarok.

– Emeld fel! – szólt a tömzsi fiú a lánynak, aki talpra rántotta Wylant. A fiú előhúzott egy pár sárgaréz bokszert a zsebéből. – Ez után már nem lesz ilyen szép az arcocskája.

– Kit érdekel? – vont vállat Van Eck. – Csak maradjon eszméleténél. Kell az információ.

A fiú kételkedő pillantással fürkészte Wylant.

– Biztos vagy benne, hogy így akarod csinálni, kereskedőporonty?

Wylan felidézte magában a hősiességet, amit Nyinában megfigyelt, az akaraterőt, amit Matthiastól lesett el, a figyelmet, amit Kazban tanulmányozott, a bátorságot, amit Inejtől tanult, és a féktelen, meggondolatlan reményt, amit Jesperben látott, a hitet, hogy bármi lesz is, ők fognak nyerni.

– Nem beszélek – válaszolta.

Az első ütés két bordáját zúzta össze. A második után már vért köpött.

– Talán el kéne törni az ujjaidat, hogy ne tudj játszani azon a pokoli fuvolán – vélte Van Eck.

Anyámért vagyok itt, emlékeztette magát Wylan. Érte vagyok itt.

A végén kiderült, hogy Wylan nem Nyina, sem Matthias, sem Kaz, sem Inej, sem pedig Jesper. Csak Wylan Van Eck. Mindent elmondott nekik.

32. Inej

Ezen a reggelen nem volt egyszerű bejutni a Barter-templomba. A Tőzsdéhez és a Beurskanalhoz való közelsége miatt a teteje nem kapcsolódott össze egyetlen másikkal sem, és a bejáratai már őrökkel voltak körülvéve, amikor Inej megérkezett. De ő volt a Kísértet; arra született, hogy megtalálja az elrejtett helyeket, a sarkokat és repedéseket, amikre senki nem gondolt.

Tilos volt fegyvert bevinni a Barter-templomba az árverés ideje alatt, úgyhogy Jesper puskája a hátára volt erősítve. Észrevétlenül várt, amíg meg nem látott egy csapat stadwatchkatonát, akik a templom hatalmas kétszárnyú ajtaja felé toltak egy fadarabokkal teli szekeret. Inej azt feltételezte, hogy valamiféle barikád elemei lehetnek a színpadhoz vagy az ujjakat alkotó templomhajókhoz. Türelmesen várt, amíg a kocsi megállt, majd csuklyáját a tunikájába gyömöszölte, hogy ne érjen a földre, és ne akadjon be a kocsi alá. Megkapaszkodott a keréktengelyben, teste alig néhány centire volt a macskakövek fölött, így vitette magát végig a templom középső folyosóján. Mielőtt elérték volna az oltárt, vigyázva leugrott, és a padok közé gurult, éppen csak elkerülve a kocsi kerekeit.

A kőpadló hideg volt a hasa alatt, amint széltében átkúszott a templomon, egy ideig a folyosó végén várakozott, majd a nyugati árkád egyik oszlopa mögé ugrott. Oszloptól oszlopig haladt, azután beosont a templomhajóba, ami a hüvelykujj kápolnájához vezetett. Ismét négykézlábra ereszkedett, hogy a hajó padsorainak fedezékébe húzódhasson. Nem tudta, merre járőröznek a katonák, és semmi kedvet nem érzett hozzá, hogy a templomban sétálgatva kapják el.

Elérte az első kápolnát, majd felmászott a lépcsőn a narancssárga kápolnához. Az oltár arannyal volt festve, de úgy építették, hogy narancsot és más egzotikus gyümölcsöt tartalmazó rekeszeket mintázzon. Egy DeKappel-festményt foglalt keretbe, ami egy feketébe öltözött kereskedőcsaládot ábrázolt, Ghezen kezében egy citrusliget fölött lebegve.

Inej felkapaszkodott az oltárra, majd felugrott a kápolna kupolájába, úgy kapaszkodva, hogy majdnem fejjel lefelé lógott. Középre érve beékelte magát a nagyobb kupola tetején kalapként magasodó kisebb kupolába. Bár kételkedett benne, hogy ilyen magasságból meghallhatják, türelmesen várt, amíg fel nem harsant a fűrészelés és a kalapácsolás hangja, majd megvetette a lábát egy karcsú üvegablak előtt, ami fénnyel árasztotta el a kápolnát, és rúgott egyet. Második próbálkozásra kitört az üveg. Inej az ingujjába bújtatta a kezét, hogy félresöpörje a szilánkokat, majd kióvakodott a kupola tetejére. Egy kötelet rögzített az ablakhoz, és leereszkedett a kupola oldalán a templomhajó tetejére, ahol végül letette Jesper puskáját. Nem akarta a fegyver miatt elveszíteni az egyensúlyát.

Ghezen hüvelykujjának a tetején állt. A reggeli köd lassan szertefoszlott, és érezte, hogy meleg lesz a mai nap. Követte a hüvelykujjat visszafelé a katedrális meredek csiszolású tornyai felé, ahol ismét elkezdett mászni.

Ez volt a templom legmagasabb pontja, de a terep ismerős volt, ami megkönnyítette a haladást. Minden ketterdami tető közül a katedrális volt Inej kedvence. Nem volt jó oka, hogy megtanulja a körvonalait. Annyi más hely akadt még, ahonnan szemmel tarthatta volna a Tőzsdét vagy a Beurskanalt, amikor a feladat úgy kívánta, de mindig a Barter-templomot választotta. Tornyait majdnem mindenhonnan lehetett látni Ketterdamban, vörösréz teteje már régen zöldbe fordult, és fémből kovácsolt, csigavonalas szalagékítmény díszítette, ami jó szolgálatot tett kapaszkodóként, sőt elegendő fedezéket is adott. Olyan volt, mint egy furcsa szürkészöld tündérország, amit soha senki nem láthatott.

A benne rejlő kötéltáncos elképzelte, ahogyan a két legmagasabb tornya között egy drótkötél fut végig. Ki merne dacolni a halállal? Majd én. A kerchiek valószínűleg istenkáromlásnak gondolnák a tetőn előadott akrobatamutatványt. Persze, hacsak nem belépőjegyet is szed érte.

Elhelyezte a robbanószert – Kaz szerint csak a biztonság kedvéért – azokra a helyekre, ahová Wylannel korábban megbeszélték, amikor feltérképezték a katedrálist. Csakis Kaz fejében számított a káosz biztonságnak. A bombák hangosak, de kevés kárt okoznának. Ám mégis, ha valami balul üt ki, és figyelemelterelésre lenne szükség, még mindig ott lesznek a helyükön.

Amikor elkészült, elfoglalta őrhelyét az egyik zugban a fémdíszek között, ami a szentélyre és a katedrális hatalmas főhajójára nézett. Innen az eseményekre való rálátását csak egy sor széles deszka akadályozná, és a közéjük kifeszített háló. Volt olyan idő, amikor csak azért jött ide, hogy hallgassa az orgonát vagy hallja az énekhangokat. Magasan a város fölött, miközben akkordok visszhangoznak a köveken az orgonasípokból, közelebb érezte magát a szentekhez.

Annyira jó volt az akusztika, hogy a szentbeszéd minden szavát hallhatta volna, ha akarja, de úgy döntött, hogy inkább nem vesz tudomást a ceremónia dogmatikus részeiről. Ghezen nem volt az istene, és nem vágyott rá, hogy kioktassák, hogyan szolgálhatná jobban. Ghezen oltára sem nyűgözte le különösebben – egy otromba, lapos szikladarab, ami köré a templom épült. Néhányan az Első Tűzhelynek nevezték, mások Mozsárnak, ezen a napon azonban aukciós asztalként fogják használni. Inej gyomra felfordult. Elvileg őt magát is szerződés kötötte, és a saját akaratából hozták Kerchbe. Ez állt az iratokban.

Nem meséltek az elrablásáról, kínjairól egy rabszolgahajó gyomrában, a megaláztatásról, amit Tante Heleen kezei között szenvedett el, vagy a Vadaskertben való létezésének nyomorúságáról. Kerch kereskedelemből épült, de mennyi része volt ennek a kereskedelemnek az emberi faj? Ghezen papja talán ott áll az oltár előtt a rabszolgaság ellen prédikálva, de vajon a város mekkora része épült a bordélyokból befolyó adókra? A gyülekezetéből hányan foglalkoztatnak olyan fiúkat és lányokat, akik alig beszélik a kerchi nyelvet, akik padlót sikálnak és szennyest hajtogatnak aprópénzért, mintha az adósságukat dolgoznák le, ami soha nem akar csökkenni?

Ha Inej megkapja a pénzét és a hajóját, talán kiveszi a részét abból, hogy ezt megváltoztassa. Ha túléli ezt a napot. Elképzelte mindnyájukat – Kazt, Nyinát, Matthiast, Jespert, Wylant, Kuvejt, akinek alig volt beleszólása a saját élete folyásába – egymás mellett egy drótkötélen, egyensúlyuk bizonytalan, életük összekötve a remény és az egymásba vetett hitük által. Pekka valószínűleg a templom körül kószál, és Inej gyanította, hogy Dunyása is a közelben lehet. Árnyékának nevezte az elefántcsont- és borostyánszínű lányt, de talán Dunyása is egy jel volt, egy emlékeztető, hogy Inej nem erre az életre született. Mégis, nehéz volt nem azt érezni, hogy ez a város az otthona, és Dunyása a betolakodó.

Inej az őröket figyelte, ahogyan még egyszer átfésülik a templom földszintjét, benézve minden sarokba és kápolnába. Számított rá, hogy talán felküldenek néhány bátor tisztet a tetőre körülnézni, de rengeteg búvóhely akadt a tetőn, és szükség esetén egyszerűen visszacsúszhatott a hüvelykujj kupolájába, hogy megvárja, amíg elmennek.

Az őrök felállították helyüket, és Inej hallotta, ahogyan a kapitány utasításokat osztogat azzal kapcsolatban, hova üljenek a Kereskedőtanács tagjai. Megpillantotta az egyetemi orvost, akit azért hoztak, hogy Kuvej egészségét ellenőrizze, és észrevett egy őrt, aki a pódiumot tolta a helyére, ahol majd az árverésvezető fog állni. Elöntötte a bosszúság, amikor meglátta a Tízes Oroszlánok néhány tagját a folyosón sétálgatni az őrökkel. Kidüllesztették a mellüket, élvezve új hatalmukat; kezükön lóbálták a stadwatchtól kapott karszalagjaikat, és harsányan nevettek. Az igazi stadwatchőrök nem voltak elragadtatva, és Inej a Kereskedőtanács legalább két tagját látta gyanakvó szemmel figyelni a történéseket. Vajon azon töprengtek, hogy többet kaptak, mint amire számítottak, amikor engedélyezték egy csapat hordóbeli banditának a helyettesítést? Van Eck kezdeményezte Rollinsszal a táncot, de Inej kételkedett abban, hogy a Hordó királya sokáig engedi a kereskedőnek, hogy vezessen.

Inej a láthatárt vizslatta, egészen a kikötőig és a fekete obeliszktornyokig. Nyinának igaza volt az Árapálytanáccsal kapcsolatban. Úgy tűnik, jobban szeretnek bezárkózni az őrtornyaikba. Jóllehet Inej elképzelhetőnek tartotta, hogy akár most is a katedrálisban ülhetnek, hiszen a kilétük ismeretlen volt. Elnézett a Hordó irányába, azt remélve, hogy Nyina biztonságban van, és senki nem talált rá, hogy a stadwatch nyomatékos jelenléte a templomban azt jelentette, hogy könnyebb az utcákon közlekedni.

Délutánra a padok elkezdtek feltöltődni kíváncsi bámészkodókkal: durva öltözékű iparosok, a Deszkáról érkező, legcicomásabb hordóbeli viseletükben feszítő fickók és bunyósok, fekete ruházatú kereskedők, néhányan a feleségükkel együtt, akiknek sápadt arca fehér csipkés gallérjuk fölött libegett, fejüket pedig hajfonat ékesítette.

A fjerdai diplomaták voltak a következők. Ezüstöt és fehéret viseltek, és fekete egyenruhába öltözött drüskellékkel voltak körülvéve, mindnek aranyozott haja volt, és arany bőre. Már maga a számuk is ijesztő volt. Inej feltételezte, hogy Matthias ismer innen néhány férfit és fiút. Szolgálhatott velük. Milyen érzés lenne újra látnia őket most, hogy árulónak bélyegezték?

A zemeni delegáció következett, üres fegyveröv volt a derekukon, mivel megfosztották őket fegyverüktől az ajtónál. Olyan magasak voltak, mint a drüskellék, de szikárabb felépítésűek; néhányan bronzbarnák, akárcsak Inej, mások ugyanolyan mélybarnák, mint Jesper, mások lenyírt fejjel, megint mások keskeny fonatokkal és kötött csomókkal díszített hajjal. Inej a zemeniek utolsó két sorába beékelve meglátta Jespert. Most az egyszer nem ő volt a legmagasabb személy a tömegben, ráadásul viaszolt pamutkabátjának gallérját felállítva és kalapját a fejébe húzva szinte felismerhetetlen volt. Legalábbis Inej ezt remélte.

Amikor a ravkaiak megérkeztek, a nyüzsgés kiabálássá fokozódott a teremben. Mit kap ebből a nagy, nemzetközi bemutatóból a kereskedők és a hordóbeli hangoskodók tömege?

Egy zöldeskék kabátos férfi vezette a ravkai delegációt, halványkék egyenruhás ravkai katonák seregével körülvéve. Bizonyára a legendás Sturmhond. Egész lénye magabiztosságot sugárzott, Zója Nazjalenszkajával az egyik oldalon és Zsenya Szafinnal a másikon. Lépése könnyed és nyugodt volt, mintha csak az egyik hajóján sétálgatna. Talán Inejnek is találkoznia kellett volna a ravkaiakkal, amikor volt rá lehetősége. Mit tanulhatna Sturmhond csapatában egy hónap alatt?

A fjerdaiak felemelkedtek, és Inej már-már azt hitte, hogy harc fog kitörni, amint a drüskellék fenyegetőn megálltak a ravkai katonákkal szemben, de a Kereskedőtanács két tagja előrerohant egy stadwatchcsapattal együtt.

– Kerch semleges terület – emlékeztette őket az egyik kereskedő. Hangja magas és ideges volt. – Üzlet, és nem háború miatt vagyunk itt.

– Aki megsérti a Barter-templom szentségét, az nem licitálhat – kontrázott rá egy másik fekete kabátos férfi.

– Miért egy mocskos kalózt küld a gyenge királyod, hogy helyette licitáljon? – gúnyolódott a fjerdai nagykövet. Szavai visszhangoztak a katedrálisban.

– Privatér – javította ki Sturmhond. – Gondolom, azt hitte, hogy a jó külsőm előnyhöz juttat. Nem számít, hogy az ember honnan származik, ugyebár?

– Tollászkodó, nevetséges páva. Bűzlesz a grisák mocskától.

Sturmhond beleszagolt a levegőbe

– Csodálom, hogy bármit érzel még a jég és a belterjesség bűzétől.

A nagykövet arca lila színt öltött, és egyik társa sietve elvonszolta.

Inej a szemét forgatta. Rosszabbak voltak, mint a Hordó egymással csatározó főnökei a Dongákon.

A fjerdaiak és a ravkaiak morogva elfoglalták helyüket a folyosó két ellentétes oldalán, majd kevés felhajtás kíséretében belépett a kaeli delegáció is. Ám pillanatokkal később ismét mindenki talpon termett, amikor valaki elkiáltotta magát:

– A shuk!

Minden szem a katedrális hatalmas ajtajaira szegeződött, amint a shuk beáramlottak, lovakkal és kulcsokkal megjelölt, piros zászlóáradat közepette, olajzöld egyenruhájuk arannyal díszítve. Ábrázatuk kifejezéstelen volt, ahogyan a folyosón masíroztak, majd egyszer csak megálltak, amikor a shu nagykövet dühösen szóvá tette, hogy a delegációjának a terem elején van a helye, és megvádolta a szervezőket, hogy előnyben részesítik a ravkaiakat és a fjerdaiakat, közelebb helyezve őket a színpadhoz.

A kherguudok közöttük vannak? Inej felnézett a sápadt tavaszi égre. Nem tetszett neki az ötlet, hogy egy szárnyas katona lelökje a helyéről.

Végül Van Eck előresietett a folyosón, akárhol bujkált is mostanáig a színpadnál, és felcsattant:

– Ha elöl szeretett volna ülni, le kellett volna mondania a drámai belépőről, és időben kellett volna ideérni.

A shuk és a kerchiek még egy ideig mentek oda-vissza, mígnem végül a shuk megállapodtak a széküknél. A tömeg többi része tovább morgolódott, és tűnődő pillantásokkal néztek körbe. Legtöbbjük nem tudta, Kuvej mit ér, vagy csupán pletykákat hallott a jurdaparemként ismert szerről, úgyhogy magukra maradtak abban a kérdésben, vajon mi vonzott ennyi ajánlattevőt egy shu fiú árverésére. A néhány kereskedő, akik az első sorban foglaltak helyet azzal a szándékkal, hogy ajánlatot tegyenek, csak a vállukat vonogatták, és zavartan rázták a fejüket. Nyilvánvalóan nem kezdőknek találták ki ezt a játékot.

A templom harangjai megszólaltak, éppen a Geldrenner óratornya mögött. Egy csapásra csend lett a teremben. A Kereskedőtanács a színpadra gyűlt. Akkor Inej látta, ahogyan minden fej megfordul a teremben. A templom hatalmas kétszárnyú ajtaja kinyílt, és Kuvej Jul-Bo lépett be, oldalán Kazzal, Matthiasszal és egy fegyveres stadwatchkatonával. Matthias egyszerű kereskedőruhát viselt, azonban sikerült úgy kinéznie, mint egy parádézó katona. Monoklis szemével és felhasadt ajkával Kaz még a szokottnál is tiszteletre méltóbban festett, öltönye éles vonalai ellenére is.

Azonnal elkezdődött az ordítozás. Nehéz volt eldönteni, ki okozza a legnagyobb lármát. A város legkeresettebb bűnözői lépkedtek a Barter-templom középső folyosóján. Kaz felbukkanására a templomban állomásozó Tízes Oroszlánok elkezdtek hurrogni. Matthiast rögtön felismerték drüskelle testvérei, és – Inej feltételezése szerint – sértéseket kiabáltak neki fjerdai nyelven.

Az árverés sérthetetlensége megvédte Kazt és Matthiast, de csak az utolsó kalapácsütésig. Ennek ellenére onnan, ahol Inej nézte őket, egyikük sem tűnt nyugtalannak. Egyenes háttal és előreszegezett tekintettel ballagtak, Kuvejt biztonságosan beékelve maguk közé.

Kuvej már korántsem viselte olyan jól a helyzetet. A shuk ugyanazt a szót kiabálták újra és újra, sheyao, sheyao, és bármit jelentett is, Kuvej láthatóan minden egyes kiáltással mindinkább magába fordult.

A város árverésvezetője elérte a pódiumot, és elfoglalta helyét az oltár mellett. Jellen Radmakker volt az, az egyik feltaláló, akit meghívtak Jesper abszurd előadására az olajmezők jövőjéről. A kutatásból, amit Kaznak végzett, Inej tudta, hogy Radmakker nagyon őszinte, istenfélő ember, család nélkül, kivéve egy hasonlóan vallásos testvért, aki középületek padlóinak a sikálásával töltötte mindennapjait Ghezen szolgálatában. Sápadt volt, sűrű narancsvörös szemöldökkel, görbe tartása miatt pedig úgy nézett ki, mint egy hatalmas garnélarák.

Inej szemügyre vette a katedrális hullámzó tornyait. A templomhajók teteje Ghezen tenyeréből ágazott szét. Még mindig nem bukkant fel járőr a tetőn. Már szinte sértő volt. Talán Pekka Rollins vagy Jan Van Eck valami mást tervezett neki.

Radmakker három dühös csapást mért a kalapácsával.

– Csendet! – ordította. A terem lármája elégedetlen morajjá tompult.

Kuvej, Kaz és Matthias felmásztak az emelvényre, és elfoglalták helyüket a pódium mellett; Kaz és Matthias kissé takarva a még mindig remegő Kuvejt.

Radmakker várt a teljes csendig. Csak azután kezdte el szavalni az árverés szabályait, amit Kuvej felkínált szerződésének feltételei követtek. Inej Van Eckre nézett. Milyen érzés lehet ilyen közel lenni a prédájához, amit már oly régóta keres? Önelégült és mohó kifejezés ült az arcán. Már most számolgatja a következő lépését, jött rá Inej. Ha Ravka nem tesz győztes ajánlatot – és hogy tehetne, amikor háborús kincstára teljesen kimerült? –, akkor Van Eck megkapja, amit kíván: felfedve a jurdaparem titkát a világ előtt. A jurda ára elképzelhetetlen magasságokba szökne, és magánbirtokaival, Johannus Rietveld jurdakonzorciumába történő befektetéseivel Van Eck gazdagsága minden álmot felülmúlhatna.

Radmakker intett az egyetemi orvosnak, egy fényes, kopasz fejű úrnak. Az orvos megmérte Kuvej pulzusát és magasságát, meghallgatta a tüdejét, megvizsgálta a nyelvét és a fogait. Bizarr látvány volt, kényelmetlenül közeli emlékeket idézett Inej számára, amikor Tante Heleen bökdöste a rabszolgahajó fedélzetén.

Az orvos végzett, és bezárta táskáját.

– Kérjük, nyilatkozzon! – mondta Radmakker.

– A fiú makkegészséges.

Radmakker Kuvejhez fordult.

– Szabad akaratodból beleegyezel, hogy betartod az árverés szabályait és annak eredményét?

Ha Kuvej válaszolt is, Inej nem hallotta.

– Beszélj, fiú!

Kuvej ismét próbálkozott:

– Igen.

– Akkor folytassuk! – Az orvos távozott, és Radmakker ismételten felemelte a kalapácsát. – Kuvej Jul-Bo szabad akaratából hozzájárul az aukcióhoz, méltányos áron felajánlja szolgálatát Ghezen kezétől vezérelve. Minden ajánlatot krugéban tegyenek meg. A licitálók hallgassanak, amikor éppen nem tesznek ajánlatot. Az árverés menetének megzavarását és a nem jóhiszemű licitálást Kerch törvényei szigorúan büntetik. A licitálás egymillió krugénél kezdődik. – Rövid szünetet tartott. – Ghezen nevében, kezdődjék az árverés!

Pörögtek az események; számok áradata röppent a levegőbe, Inej alig bírta követni őket, egyre feljebb emelkedtek a licitek, miközben Radmakker minden licitálóra rábökött a kalapáccsal, szaggatott kitörésekkel megismételve a liciteket.

– Ötmillió kruge – kiáltotta a shu nagykövet.

– Ötmillió – ismételte Radmakker. – Hatot valaki?

– Hat – kontráztak a fjerdaiak.

Radmakker ugatását úgy visszhangozták a katedrális falai, mintha ágyútűz lett volna. Sturmhond türelmesen várt, hagyta, hogy a fjerdaiak és a shuk egymásra licitáljanak; a zemeni delegáció időnként óvatosan felemelte az árat, megpróbálva lelassítani a licitálás lendületét. A kaeliek csendben ültek a helyükön, figyelve a történéseket. Inej elmélázott, vajon mennyit sejthetnek, és megfordult a fejében, hogy talán vonakodnak licitálni, vagy egyszerűen nem is tudnak.

Most már álltak az emberek, képtelenek voltak ülve maradni. Egyébként is meleg nap volt, de a templomban folyó események csak még jobban megemelték a hőmérsékletet. Inej figyelte, ahogyan hűsíteni igyekeztek magukat, még a Kereskedőtanács szarkák módjára összesereglett tagjai is a homlokukat törölgették.

Amikor a licit elérte a negyvenmillió krugét, Sturmhond végre felemelte a kezét.

– Ötvenmillió kruge – kiáltotta fennhangon. A Barter-templomra csend ereszkedett.

Még Radmakker is megállt, hűvös viselkedése megingott, mielőtt elismételte a licitet.

– Ötvenmillió kruge a ravkai delegációtól. – A Kereskedőtanács tagjai sugdolózni kezdtek, tenyerükkel takarva el a szájukat. Kétségtelenül izgatottan gondoltak a jutalékra, amit Kuvej árán terveztek szerezni.

– Ki ajánl többet? – kérdezte Radmakker.

A shuk tanácskoztak. A fjerdaiak ugyanígy tettek, bár a beszélgetésük inkább veszekedésnek, mintsem egyeztetésnek tűnt. A zemeniek vártak, mi következik.

– Hatvanmillió kruge – jelentették be a shuk.

Tízmillióval emeltek. Éppen ahogyan Kaz számított rá.

A fjerdaiak licitáltak: hatvanmillió-kétszázezer. Egyértelmű volt, hogy a büszkeségükbe került, amikor ilyen csekély összeggel növelték csupán a licitet, de úgy tűnt, hogy a zemeniek is le akarják lassítani a licitálást. Hatvanmillió-ötszázezret ajánlottak.

Az árverés ritmusa megváltozott, lassabban emelkedett, hatvankétmillió alatt lebegett egészen addig, amíg el nem érkeztek egy mérföldkőhöz, és a shuk lassacskán elveszítették a türelmüket.

– Hetvenmillió kruge – mondta a shu nagykövet.

– Nyolcvanmillió – szólalt meg Sturmhond.

– Kilencvenmillió. – A shuk már nem zavartatták magukat, hogy várjanak Radmakkerre.

Inej még onnan is jól látta Kuvej sápadt, megrémült arcát, ahol ő ült. A számok túl magasra hágtak, túlságosan gyorsan.

– Kilencvenegymillió. – Sturmhond egy megkésett kísérletet tett az iram lassítása érdekében.

Mintha a shu nagykövet elfáradt volna a játékban, előrelépett, és azt ordította:

– Száztízmillió kruge.

– Száztízmillió kruge a shu delegációtól – kiáltotta Radmakker, nyugalma elszállt az összeg hallatán. – Valaki ajánl többet?

A Barter-templom csendes volt, mintha az összegyűltek mind imára hajtották volna a fejüket.

Inej ráharapott az ajkára, amiből kiserkent a vér.

Bumm. A hatalmas kétszárnyú ajtó kinyílt. Tengervíz hatolt be a folyosóra, hullámozva a padok között, majd eltűnt egy ködfelhőben. A tömeg izgatott csevegése riadt kiáltásokba csapott át.

Tizenöt kékbe öltözött alak masírozott be, köpenyük úgy hullámzott mögöttük, mintha egy láthatatlan szél kapott volna beléjük, arcukat köd fedte.

Az emberek a fegyverük után kaptak, néhányan sikoltozva megragadták egymást. Inej látott egy kereskedőt, ahogyan meggörnyedve, kétségbeesetten legyezi öntudatlan feleségét.

Az alakok végigsiklottak a folyosón, ruhájuk lassan fodrozódott.

– Mi vagyunk az Árapálytanács – szólalt meg a kék ruhás alak az élen; egy női hang, mély és parancsoló. A köd teljesen eltakarta az arcát, úgy mozgott csuklyája alatt, mint egy folyamatosan változó maszk. – Ez az árverés egy átverés.

Meghökkent mormolások törtek fel a tömegből.

Inej hallotta, ahogyan Radmakker csendet kér, majd ösztönös mozdulatokkal kitért balra, amikor meghallott egy finom suhintást. Egy kicsi, kör alakú penge hasított el mellette, levágva tunikája ujját, majd lepattant a réztetőről.

– Ez figyelmeztetés volt – mondta Dunyása. Az egyik torony szalagdíszére támaszkodott, alig tízméternyire Inejtől, elefántcsontszín csuklyája felemelkedett az arca körül, fényesen, mint a friss hó a nap alatt. – A szemedbe fogok nézni, amikor a halálba küldelek.

Inej a kése után nyúlt. Árnyéka választ követelt.

6. RÉSZ
Tettek
és visszhangok

33. Matthias

Matthias nem mozdult, csak figyelte a Barter-templomban kitört káoszt. Nagyon is tudatában volt, hogy a Tanács tagjai mögötte ülnek, egy sereg fekete öltönyös holló, akik egymásra károgtak, túlkiabálva egymást, kivéve Van Ecket, aki belesüppedt a székébe, sátrat formált az ujjaiból, és rendkívül elégedett arcot vágott. Matthias látta a Pekka Rollins nevű férfit, aki egy oszlopnak támaszkodott a keleti árkádsornál. Úgy sejtette, a bandafőnök szándékosan helyezkedett el olyan módon, hogy Kaz jól láthassa.

Radmakker egyre magasabb hangon rendet követelt, halvány narancssárga fürtjei megremegtek, ahogyan kalapácsával az asztalt csapkodta. Nehéz volt megállapítani, mi idegesítette jobban a jelenlévőket: annak a lehetősége, hogy az árverést megbundázták, vagy pedig az Árapálytanács megjelenése. Kaz szerint senki sem tudta, kik a tanácsosok, és ha Piszkoskéz és a Kísértet sem tudták kideríteni a titkot, senki sem tudja. Utoljára elvileg huszonöt évvel ezelőtt jelentek meg nyilvánosan, hogy felszólaljanak az egyik obeliszktorony lerombolása ellen, aminek a helyén új hajógyárat akartak építeni. Amikor a szavazás nem az ő javukra dőlt el, hatalmas hullámot küldtek, hogy összezúzza a Stadhallt. A tanács végül visszakozni kényszerült, és új Stadhallt állítottak a régi helyén, kevesebb ablakkal és erősebb alapzattal. Matthias eltűnődött, vajon hozzá tud-e szokni valaha is ezekhez a grisák erejéről szóló történetekhez.

Csak egy másfajta fegyver. Attól függ a természete, hogy kinek a kezében van. Erre folyton emlékeztetnie kellett magát. A gyűlölködés annyira beléivódott, hogy ösztönné alakult. Nem tudott egyik pillanatról a másikra megszabadulni tőle. Lehet, hogy élethosszig tartó küzdelem lesz, ahogyan Nyinának is egész életében küzdenie kell a paremmel. A lány mostanra biztosan nyakig benne van a munkában a Hordóban. Vagy az is lehet, hogy lebukott, és letartóztatták. Matthias mormolt egy imát Djelnek. Vigyázz rá, amíg én nem tudok!

Szeme az első sorokban összegyűlt fjerdai delegációra vándorolt, és a köztük lévő drüskellékre. Sokukat névről ismerte, és ők is biztosan felismerték. Érezte heves megvetésüket. Az első sorban ülő egyik fiú megbámulta, és remegett dühében. Tekintete olyan volt, akár egy gleccser, haja pedig olyan szőke, hogy szinte fehérnek tetszett. Parancsnokai vajon milyen sebeket használhattak ki, hogy ilyenné változtassák a tekintetét? Matthias állta a pillantását, felfogta dühe erejét. Nem gyűlölheti ezt a fiút. Ő is ilyen volt. A jégfehér hajú drüskelle végül elfordította a tekintetét.

– Az árverést törvény szentesíti! – kiáltotta a shu nagykövet. – Nincs joguk megállítani.

A hullámhívók felemelték a karjukat. Még egy hullám tört át a nyitott ajtón, végigsöpört a padsorok között, majd megállt a shuk feje fölött.

– Csendet! – parancsolta a hullámhívó. Megvárta, hogy folytatják-e a tiltakozást, de mivel nem történt semmi, a hullám visszafordult, és ártalmatlanul a földre loccsant. Úgy csúszott végig a padsorok között, akár egy ezüst kígyó.

– Azt a hírt kaptuk, hogy az eljárást kompromittálták.

Matthias Sturmhondra nézett. A privatér enyhe meglepetést tettetett, de Matthias még a pódiumról is érezte félelmét és aggodalmát. Kuvej reszketett, szeme csukva volt, és shu nyelven motyogott magában. Matthias azt nem tudta megállapítani, Kaz mire gondol. Azt sohasem tudta.

– Az árverés szabályai világosak – mondta a hullámhívó. – Sem a kötelezett, sem a képviselői nem szólhatnak bele a kimenetelébe. A piacnak kell döntenie.

A Kereskedőtanács tagjai már talpon voltak, választ követeltek, és összegyűltek Radmakker körül a pódium elején. Van Eck együtt kiabált a többiekkel, de megállt Kaz mellett, és Matthias hallotta, ahogyan azt motyogja:

– Pedig már azt hittem, nekem kell lelepleznem a ravkaiakkal kötött üzletedet, de úgy látszik, az Árapálytanácsot éri ez a megtiszteltetés. – Szája elégedett mosolyra húzódott. – Wylant jól megverték, mielőtt feladott volna téged és a barátaidat – mondta, miközben a pódium felé haladt. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen gerinces a fiú.

– Hamis alapot hoztak létre, hogy kicsalják tisztességes kereskedők pénzét – folytatta a hullámhívó. – A pénz az egyik licitálóhoz került.

– Hát persze! – vágta rá Van Eck meglepetést színlelve. – A ravkaiak! Mind tudtuk, hogy nincs elég pénzük, hogy licitáljanak egy ilyen árverésen! – Matthias hallotta a hangján, milyen jól szórakozik. – Tudjuk, mennyi pénzt kölcsönzött tőlünk a ravkai korona az elmúlt években. A kamatot is alig tudják fizetni. Biztosan nincsen százhúszmillió krugéjuk, hogy részt vehessenek egy nyílt árverésen. Brekker nyilvánvalóan összejátszik velük.

Már az összes licitáló felállt. A fjerdaiak igazságot követeltek. A shuk elkezdtek dobogni és verni a padokat. A ravkaiak álltak az örvény közepén, és minden oldalról ellenség vette körül őket. Sturmhond, Zsenya és Zója felszegett fejjel állta a támadást.

– Csinálj már valamit! – mordult rá Matthias Kazra. – Ennek csúnya vége lesz.

Kaz arca szenvtelen maradt, mint mindig.

– Gondolod?

– A fenébe is, Brekker. Te…

Az Árapálytanács tagjai felemelték a kezüket, és a templom megint megremegett. A felső erkély ablakain víz ömlött be. A tömeg elhallgatott, de nem volt teljes a csend. Dühös morajlás törte meg.

Radmakker kalapácsával az asztalra csapott, hogy megpróbálja helyreállítani a rendet.

– Ha a bizonyíték a ravkaiak bűnösségére utal…

A hullámhívó ködálarca mögül válaszolt.

– Ehhez semmi köze a ravkaiaknak. A pénz a shukhoz került.

Van Eck pislogott, majd irányt váltott.

– Akkor Brekker a shukkal alkudott meg.

A shuk azonnal tagadásba fogtak, de a hullámhívó hangosabb volt.

– A hamis alapot Johannus Rietveld és Jan Van Eck hozta létre.

Van Eck arca elfehéredett.

– Nem, ez nem igaz.

– Rietveld egy farmer – hebegte Karl Dryden. – Én magam találkoztam vele.

A hullámhívó Dryden felé fordult.

– Magát és Van Ecket is látták, amint találkoznak Rietvelddel a Geldrenner Hotelben.

– Igen, de az alap egy jurdakonzorciumhoz kellett, egy becsületes vállalkozáshoz.

– Radmakker – szólt Van Eck. – Maga is ott volt. Találkozott Rietvelddel.

Radmakker orrlyuka kitágult.

– Én semmit sem tudok erről a Mister Rietveldről.

– De hát láttam magát. Mindketten láttuk a Geldrennerben.

– Én egy zemeni olajkilátásokról szóló előadásra mentem. Igen különös volt, de mit számít ez?

– Nem – mondta Van Eck a fejét rázva. – Ha Rietveld benne van, Brekker van mögötte. Biztosan felbérelte Rietveldet, hogy rászedje a tanácsot.

– Mindnyájan a maga javaslatára fektettünk pénzt abba az alapba – mondta az egyik tanácsos. – Most azt állítja, hogy mind eltűnt?

– Mi erről semmit sem tudtunk – ellenkezett a shu nagykövet.

– Ez Brekker műve – erősködött Van Eck. Önelégültsége eltűnt, de összeszedett maradt. – Az a fiú mindent megtenne, hogy megalázzon engem és a város tisztességes polgárait. Elrabolta a feleségemet és a fiamat. – Kazra mutatott. – Vagy talán csak képzeltem, hogy ott állsz Alysszel a Goedmed hídon, a Nyugati Dongán?

– Persze hogy nem. Elhoztam a piactérről, ahogyan parancsolta – hazudott Kaz olyan könnyedén, hogy még Matthias is meggyőzőnek találta. – A felesége azt mondta, bekötötték a szemét, és nem látta, kik vitték el.

– Hazugság! – ellenkezett Van Eck. – Alys! – kiáltott fel a nyugati erkélyre, ahol Alys ült, hatalmas pocakjára tett kézzel. – Mondd meg nekik!

Alys megrázta a fejét, szeme elkerekedett, tekintete zavart volt. Suttogott valamit a szolgálójának, aki lekiáltott.

– Az elrablói álarcot viseltek, neki pedig be volt kötve a szeme, amíg oda nem értek a térre.

Van Eck idegességében felsóhajtott.

– Az őreim látták Alysszel.

– Akik a maga alkalmazásában állnak? – kérdezte Radmakker kétkedően.

– Brekker hozta össze a találkozót a hídnál! – mondta Van Eck. – Hagyott egy üzenetet a tóparti házban.

– Ah – sóhajtott fel Radmakker megkönnyebbülten. – Meg tudja mutatni az üzenetet?

– Igen, de… nem volt aláírva.

– Akkor honnan tudja, hogy Kaz Brekker írta?

– Ott hagyott egy nyakkendőtűt…

– A saját nyakkendőtűjét?

– Nem, az enyémet, de…

– Akkor tehát nincs bizonyítéka, hogy Kaz Brekker rabolta el a feleségét. – Radmakker kezdett kifogyni a türelméből. – A fia elrablása is ilyen gyenge lábakon áll? Az egész város kereste, jutalmat ígértek a megtalálójának. Remélem, ebben az ügyben erősebb bizonyítékai vannak.

– A fiam…

– Itt vagyok, apám.

A teremben minden tekintet a pódiumnál lévő boltívre szegeződött. Wylan a falnak támaszkodott. Arca véres volt, és mintha alig bírt volna megállni a lábán.

– Ghezen kezére – panaszkodott Van Eck az orra alatt. – Hát senki sem tudja rendesen végezni a munkáját?

– Pekka Rollins embereivel dolgoztatott? – kérdezte Kaz halk, reszelős hangon.

– Én…

– És biztos benne, hogy Pekka emberei voltak? Ha nem a Hordóból való az ember, nehéz megkülönböztetnie az oroszlánokat és a varjúkat. Az egyik állat olyan, mint a másik.

Matthiast elégedettség töltötte el, amint látta, hogy Van Ecknek leesik a tantusz. Kaz tudta, hogy Van Eck vagy a Tízes Oroszlánok tudta nélkül nem lehet bejuttatni Wylant a templomba. Ezért megrendezett egy emberrablást. A Söpredék két tagja, Anika és Keeg karszalagjukkal és áltetoválásukkal egyszerűen odamentek a stadwatch katonáihoz a foglyukkal, és elküldettek Van Eckért. Amikor Van Eck megérkezett a kápolnába, mit látott? A fiát két ember tartotta fogva, akik Pekka Tízes Oroszlánjainak jelvényét viselték. Matthias azonban nem gondolta volna, hogy ennyire helybenhagyják Wylant. Talán hamarabb kellett volna megtörést színlelnie.

– Segítsenek neki! – kiáltotta Radmakker az egyik stadwatchtisztnek. – Hát nem látják, hogy a fiú megsebesült?

A tiszt odament Wylan mellé, és odatámogatta egy székhez, amíg az orvos odasietett, hogy ellássa.

– Wylan Van Eck? – kérdezte Radmakker. Wylan bólintott. – A fiú, akiért az egész várost tűvé tették?

– Megszöktem, amint tudtam.

– Brekkertől?

– Rollinstól.

– Pekka Rollins rabolta el?

– Igen – felelte Wylan. – Hetekkel ezelőtt.

– Fejezd be a hazudozást! – sziszegte Van Eck. – Azt mondd nekik, amit nekem is mondtál. Beszélj nekik a ravkaiakról!

Wylan fáradtan felemelte a fejét.

– Azt mondom, amit akarsz, apám. Csak ne hagyd, hogy tovább bántsanak!

A tömeg felhördült. A Kereskedőtanács tagjai leplezetlen undorral néztek Van Eckre.

Matthiasnak el kellett fojtania a nevetését.

– Ezt Nyinától tanulta? – kérdezte suttogva.

– Talán őstehetség – felelte Kaz.

– Brekker a bűnöző – mondta Van Eck. – Brekker van az egész mögött! Mindnyájan látták a házamban a minap. Betört az irodámba.

– Ez igaz! – vágta rá Karl Dryden.

– Persze hogy ott voltunk – magyarázta Kaz. – Van Eck meghívott, hogy üzletet kössünk Kuvej Jul-Bo szerződéséről. Azt mondta, hogy a Kereskedőtanáccsal találkozunk. Helyette azonban Pekka Rollins várt minket.

– Azt mondja, megsértette a jóhiszemű tárgyalás szabályait? – kérdezte az egyik tanácsos. – Ez nem hangzik valószínűnek.

– De mind láttuk ott Kuvej Jul-Bót – szólt közbe egy másik –, habár akkor még nem tudtuk, kicsoda.

– Láttam egy plakátot, amin jutalmat kínálnak egy Kuvejhez hasonló shu fiúért – mondta Kaz. – Ki adta meg a személyleírását?

– Nos… – habozott a kereskedő, és Matthias látta, hogy gyanakszik, ugyanakkor nem akar hinni a vádban. Van Eckhez fordult, és szinte reménykedő hangon mondta: – Biztosan nem tudta, hogy Kuvej Jul-Bo személyleírását adja meg.

Karl Dryden megrázta a fejét, inkább tagadásképpen, mint hitetlenkedve.

– Van Eck vett rá, hogy szálljunk be Rietveld pénzalapjába.

– Nem kellett nagyon győzködni.

– Én ki akartam deríteni, ki a titkos vásárló, aki jurdaültetvényeket vesz Novij Zemben. Maga azt mondta… – Dryden elhallgatott, szeme elkerekedett, szája tátva maradt. – Maga volt az! Maga volt a titkos vásárló!

– Végre! – motyogta Kaz.

– Nem hihetik, hogy szándékosan át akarom ejteni a barátaimat és szomszédaimat – érvelt Van Eck. – A saját pénzemet is befektettem abba az alapba! Ugyanannyi vesztenivalóm volt, mint mindnyájuknak!

– Nem, hogyha üzletet kötött a shukkal – mondta Dryden.

Radmakker megint ütött egyet a kalapácsával.

– Annyi bizonyos, hogy Jan Van Eck megalapozatlan vádakra tékozolta a város erőforrásait. De az is lehetséges, hogy visszaélt tanácsosi pozíciójával, megpróbálta becsapni a barátait, és megszegte ennek az árverésnek a szabályait. – Megrázta a fejét. – Az árverést kompromittálták. Nem folytatódhat, amíg ki nem derítjük, hogy a Tanács bármely tagja juttatott-e pénzt valamelyik licitálónak.

A shu nagykövet kiabálni kezdett. Radmakker próbált rendet tenni a kalapácsával.

Majd mintha minden egyszerre történt volna. Három fjerdai drüskelle elindult a pódium felé, a stadwatch pedig megpróbálta elállni az útjukat. A shu katonák előretörtek. A hullámhívók felemelték a kezüket, aztán mindennek a tetejébe megszólalt a pestisre figyelmeztető sziréna, ami olyan éles volt, akár egy gyászoló nő hangja.

A templomban csend lett. Az emberek abbahagyták, amit csináltak, és felemelt fejjel füleltek. Több mint hét éve nem hallották ezt a hangot. Még a Pokol Kapujában is meséltek a rabok a Királynő Udvarhölgye nevezetű pestisről, az utolsó betegséghullámról, ami lecsapott Ketterdamra, a karanténról és a betegbárkákról. A holttestekről, amik olyan gyorsan halmozódtak fel az utcán, hogy a hullaszállítók nem bírták összeszedni és elégetni őket.

– Mi ez? – kérdezte Kuvej.

Kaz szája széle mosolyra görbült.

– Ez, Kuvej, a halál hangja, amikor eljön az emberért.

Egy perccel később a sziréna hangját elnyomta a sikítozó emberek zaja, akik a templom dupla szárnyú ajtaja felé nyomultak. Észre sem vették az első lövést.

34. Nyina

A kerék forgott, az arany és zöld panelek olyan gyorsan pörögtek, hogy egyetlen színné olvadtak össze. Azután lelassult, és biztosan egy nyerő számnál állt meg, mivel az emberek ujjongásban törtek ki. A játékterem talaja kellemetlenül meleg volt. Nyina fejbőre viszketett a paróka alatt, ami nem túlzottan előnyös, harang alakú frizurát kölcsönzött neki, és amihez egy slampos ruhát választott. Ez egyszer nem akarta magára vonni a figyelmet.

Feltűnés nélkül áthaladt a Nyugati Dongán, itt volt az első állomása, majd a második is, utána átment a Keleti Dongára, és minden tőle telhetőt megtett, hogy beleolvadjon a tömegbe. A blokádok miatt ugyan kevesebben voltak az utcákon, de az emberek persze nem mondtak le az élvezetekről. Elment egy másik játékterembe, ami csak pár utcányira délre esett ettől a helytől, és majdnem meg is volt a feladatával. Kaz gondosan választotta ki a létesítményeket. Ez lesz negyedik és egyben utolsó úti célja.

Miközben Nyina mosolygott, és a többi játékossal együtt ujjongott, kinyitotta a zsebében rejlő üvegtartályt, és a benne lévő fekete sejtekre koncentrált. Érezte a belőlük sugárzó erős hideget és valami mást is, ami az ott szunnyadó erőhöz beszélt. Egy pillanatig habozott, mivel még túl élesen emlékezett a hullaház hidegére és a halál bűzére. Felidézte, ahogyan a halott férfi teste mellett áll, és a szája körüli színtelen bőrt nézi.

Ahogyan képességét egykoron arra használta, hogy meggyógyítsa vagy szétszaggassa a bőrt, vagy akár pírt varázsoljon valaki arcára, most a romló sejtekre koncentrált. Mielőtt idejött, egy edzett üvegből készült tokba csúsztatott egy kis darab üszkös húst. A tokot egy fekete bársonyzacskóba rejtette, és most, hogy a kiáltozó tömegben állt, és az élénk színű kerék pörgését nézte, a csomag teljes súlyával húzta a derekát, ahová egy ezüst fonál rögzítette.

Előrehajolt, hogy fogadjon. Egyik kezével az asztalra helyezte zsetonjait, miközben a másikkal kinyitotta az üvegtokot.

– Kívánjon szerencsét! – mondta a kerékpörgetőnek, miközben a kezéhez érintette a nyitott tok tartalmát. A halott sejtek felkúsztak az ujjaira, és szaporodni kezdtek az egészséges bőrön.

Amikor a férfi a kerékért nyúlt, ujjai feketék voltak.

– A keze! – kiáltott fel egy nő. – Van rajta valami.

A férfi megtörölte a kezét zöld, hímzett kabátjába, mintha csak tinta vagy szénpor lenne rajta. Nyina behajlította az ujjait, mire a sejtek felmásztak a kerékpörgető ruhaujján át inge gallérjáig, és fekete foltot hagytak nyaka egyik oldalán, majd az állán keresztül felkúsztak az alsó ajkáig.

Valaki felsikoltott, és a játékosok hátrálni kezdtek, miközben a kerékpörgető zavartan nézett körül. Az asztaloknál ülők idegesen emelték fel a tekintetüket kártyáikból és a kockákról. A teremfőnök és végrehajtói elindultak feléjük, hogy véget vessenek a játékot akadályozó problémának vagy harcnak.

A tömegben megbújó Nyina végigsöpört karjával a levegőben, mire egy kupac sejt átugrott egy drága kinézetű gyöngysort viselő nőre a kerékpörgető mellett. Egy fekete, csillag alakú folt jelent meg az arcán, ami, akár egy ronda kis pók, lemászott az állán és a nyakán.

– Olena! – kiáltotta erős testalkatú kísérője. – Az arcod!

Egyre többen sikítoztak, Olena a nyakához kapta a kezét, és botorkálva keresett egy tükröt, miközben a tömeg szétnyílt előtte.

– Hozzáért a pörgetőhöz. Ő is elkapta!

– Mit kapott el?

– El az utamból!

– Mi folyik itt? – kérdezte a teremfőnök, és megfogta a zavarba jött kerékpörgető vállát.

– Segítség! – könyörgött a férfi, és felemelte a kezét. – Valami baj van.

A teremfőnök szemügyre vette a fekete foltokat a férfi arcán és kezén, és gyorsan hátralépett, de már túl késő volt. Keze, amellyel hozzáért, csúnya lilásfeketévé vált, és most már ő is üvöltött.

Nyina nézte, ahogyan egyre jobban eluralkodik a pánik, és úgy söpör végig a játéktermen, akár egy dühöngő részeg. A játékosok felborogatták az asztalaikat, az ajtó felé igyekeztek, és habár az életükért küzdöttek, megragadták a kezük ügyébe eső zsetonokat. Az asztalok felborogatva, a kártyák és a kockák szanaszét hevertek a földön. Az emberek a kijárathoz igyekeztek, átverekedve magukat a többieken. Nyina velük tartott: hagyta, hogy magával sodorja a tömeg, ami elárasztotta a játéktermet, majd kiözönlött az utcára. Minden megállójánál ugyanez a jelenet játszódott le: a lassan induló félelem hirtelen teljes pánikká változott. És most végre meghallotta a sziréna hangját. Hullámzó jajgatása végigsöpört a Dongán, fel-le járt, és visszaverődött Ketterdam háztetőiről és burkolatköveiről.

A turisták kérdő tekintettel fordultak egymáshoz, de a helyiek – a város előadói, kereskedői, bolttulajdonosai és szerencsejátékosai – azonnal megváltoztak. Kaz tudta ezt, mondta Nyinának, hogy ők megismerik a hangot, és úgy indulnak majd el, akár egy gyerek, akit hazahívnak szigorú szülei.

Mivel Kerch egy szigeten terült el, ellenségei nem fértek hozzá: védte a tenger és hatalmas tengerészete. Fővárosa azonban különösen ki volt téve a tűznek és a betegségeknek. Ahogyan a tűz könnyedén terjedt a zsúfolt város háztetőin, a dögvész is könnyen terjedt egyik testről a másikra a nagy tömegben és a zsúfolt életterekben. Mint a pletykák esetében, senki sem tudta, pontosan hol kezdődött, vagy hogyan terjed ilyen gyorsan, csak hogy cseppfertőzéssel és érintéssel fertőz, és a csatornák magukkal viszik a levegőben. A gazdagok, akik bent tudtak maradni hatalmas házaikban és kertjeikben, vagy egy az egyben maguk mögött hagyhatták a várost, kevésbé szenvedték meg a járványt. A megfertőzött szegényeket karanténba zárták, uszályokon létrehozott rögtönzött kórházakban a kikötőn kívül. Fegyverrel vagy pénzzel nem lehetett megállítani a betegség terjedést. Nem lehetett tárgyalni vele, és imával sem tudták kiűzni.

Ketterdamban csak a legfiatalabbak nem emlékeztek a Királynő Udvarhölgye nevű pestisre és a csatornákon járó hajókra, amiket a hullaszállítók irányítottak hosszú evezőikkel. Akik túlélték, mind elveszítettek egy gyermeket, egy szülőt, egy testvért, egy barátot vagy egy szomszédot. Emlékeztek a karanténra, és hogy a legalapvetőbb emberi érintkezés is mekkora félelemmel töltött el mindenkit.

A pestis miatt elfogadott törvények egyszerűek és szigorúak voltak: amikor megszólalt a sziréna, minden magánszemélynek haza kellett térnie. A stadwatch őrei a város különböző pontjain gyülekeztek, hogy egy esetleges fertőzés nehogy az egész testületet ledöntse. Csak azért vetették be őket, hogy megállítsák a fosztogatókat, és háromszoros fizetést kaptak, amiért az utcákon őrködtek. A kereskedelem megállt, és csak a betegbárkák, a hullaszállítók és az orvosok járhattak szabadon a városban.

„Pontosan tudom, mitől rettegnek jobban ebben a városban még a shuknál, a fjerdaiaknál és a Hordó összes bandájánál együttvéve is.” Kaznak igaza volt. A barikádok, a blokádok, az igazoltatások is megszűnnek, ha kitör a pestis. Persze az emberek igazából nem betegek – gondolta Nyina, miközben átsietett a kikötőn. A romlott hús nem terjed tovább azon túl, amit Nyinától kaptak. El kell majd távolíttatniuk, de senki sem lesz beteg, és senki sem hal meg. A legrosszabb esetben pár hét karantén vár rájuk.

Nyina lehajtott fejjel, a kapucnijába burkolózva haladt. Habár ő okozta az egészet, és tudta, hogy nem igazi pestis, mégis hevesen vert a szíve, és majd’ kiugrott a mellkasából a körülötte kitört hisztéria miatt. Az emberek sírtak, lökdösődtek és kiáltoztak, és a csónakokban lévő helyekért alkudoztak. Teljes volt a káosz. És ő okozta.

Én csináltam, gondolta elmélázva. Én adtam ki a parancsot azoknak a holttesteknek, azoknak a csontdaraboknak és haldokló sejteknek. Vajon ez mit jelent rá nézve? Ha létezett is másik grisa, akinek ilyen képessége lett volna, ő sohasem hallott róla. Mit gondol majd róla a többi grisa? A többi korporál, a szívtörők és a gyógyítók? „Magához a teremtő erőhöz kötődünk, a világ szívében dobogó élethez.” Talán szégyellnie kellene magát, sőt akár félnie is kellene. Ám Nyina nem volt az a szégyenkező típus.

Djel talán kioltott egy lángot, de meggyújtott egy másikat. Nyinát nem érdekelte, hogy Djel művelte-e, vagy a szentek, vagy egy csapat tűzokádó kiscica volt a tettes; amint keletre tartott, ráébredt, hogy ezer éve nem érezte magát ilyen erősnek. Légzése könnyeddé vált, izomfájdalmai enyhültek. Farkaséhes volt. A parem utáni vágya messzinek tűnt, mintha csupán egy nagy éhség emléke lett volna.

Nyina elsiratta elvesztett képességét, ami az élő világhoz kötötte. Ez az árnyékvilághoz tartozó képesség nem tetszett neki. Mintha csalás vagy büntetés lett volna. Ám az élethez hasonlóan a halál is mindent összeköt, mint egy végtelen, gyorsan szaladó folyó. Nyina belemártotta az ujját habjaiba, és kezében tartotta örvénylő erejét. A Gyász Királynője lett, és ő sohasem fullad bele ebbe a mély vízbe.

35. Inej

Inej észrevette Dunyása kezének hirtelen mozdulatát, és hallotta a szárnycsapásszerű hangot, majd érezte, hogy valami lepattan a válláról. Elkapta az ezüstcsillagot, mielőtt a tetőre esett volna. Inej ez alkalommal felkészülten jött. Jesper segített neki bélést varrni a tunikájába a hotelszoba matracaiból. A fiúnak a farmon évekig kellett ingeket és zoknikat stoppolnia, aminek köszönhetően meglehetősen ügyesen bánt a tűvel, és Inej nem akart újra a Fehér Penge tűpárnája lenni.

Inej előreugrott, és rárontott ellenfelére. Lába biztosan mozgott ezen a tetőn, ahol annyi órát töltött. Dunyása felé hajította a csillagot. A lány könnyedén elugrott előle.

– A saját pengém nem árul el – dorgálta meg Inejt, mintha egy kisgyereket szidna.

Inej azonban nem akarta eltalálni, csak elvonni a figyelmét. Úgy tett, mintha még egy pengét készülne dobni, és ahogyan Dunyása lekövette a mozdulatot, Inej ráugrott a tőle jobbra lévő fémgerincre, majd hagyta, hogy az ugrás lendülete az ellenfelén túlra repítse. Guggolásba érkezett, késeivel a kezében, és belevágott a zsoldos lábikrájába.

Inej pillanatokon belül újra állásban volt, és hátraugrott a templom egyik csigavonalas gerincén, Dunyásán tartva a szemét. A lány azonban csak nevetett.

– Tetszik a bátorságod, Kísértet. Nem emlékszem az utolsó alkalomra, amikor az ellenségem ontott először vért.

Dunyása ráugrott a csigavonalas gerincre, így a két lány szembekerült egymással, mindketten harcra készen. A zsoldos előretört, és Inejre suhintott, aki azonban ez alkalommal nem követte az ösztöneit, amiket olyan sok küzdelem árán edzett meg Ketterdam utcáin. Helyette úgy reagált, akár egy akrobata: amikor elkap a lendület, nem elkerülni próbáljuk, hanem kihasználni.

Inej közel hajolt Dunyásához, mintha táncpartnerek lennének, és támadásának lendületével kibillentette ellenfelét az egyensúlyából. Azután lesújtott késével a lány másik lábikrájára is.

Dunyása ez alkalommal felszisszent.

Jobb, mint ha nevetne, gondolta Inej.

A zsoldos hirtelen megfordult: úgy pördült meg lábujjhegyén, mint ahogyan egy tőr pörög az élén. Ha érzett is fájdalmat, nem adta jelét. Kezében immár két ívelt penge volt, amik örvény módjára mozogtak, miközben üldözőbe vette Inejt a fémgerincen.

Inej tudta, hogy a pengéken nem tud áthatolni. Akkor törjük meg a ritmusát! – gondolta. Hagyta, hogy Dunyása üldözőbe vegye, teret engedett neki, és addig hátrált a gerincen, amíg meg nem látta egy magas oromdísz árnyékát maga mögött. Úgy tett, mintha jobbról támadna, arra biztatva ellenfelét, hogy előrevesse magát. Inej ahelyett, hogy abbahagyta volna a cselt, hogy megőrizze egyensúlyát, jobbra dőlt. Ugyanezzel a mozdulattal eltette a tőrjeit, és egy kézzel megragadta az oromdíszt, majd átlendült a másik oldalra. Az oromdísz így kettőjük közé esett. Dunyása idegesen felmordult, amikor pengéi a fémnek ütköztek.

Inej csigavonalról csigavonalra ugrált, amíg el nem érte a legvastagabb fémgerincet, majd felszaladt rajta a katedrális hajlott hátán. Olyan volt, mintha egy tengeri élőlény uszonyán sétálna.

Dunyása követte, és Inejnek be kellett ismernie, hogy a lány mozdulatai két vérző lábikrája ellenére is ugyanolyan elegánsak és kecsesek maradtak.

– Most visszaszaladsz egészen a karavánig, Kísértet? Te is tudod, hogy csak idő kérdése, hogy mindennek vége legyen, és igazság tétessék.

– Igazság?

– Rablógyilkos vagy. Engem azért választottak ki, hogy megszabadítsam a világot a magadfajtáktól. Lehet, hogy egy bűnöző fizet, de én sohasem oltottam ki ártatlan életet.

Ez a szó nyugtalanságot keltett Inejben. Ő vajon ártatlan? Sajnálta, hogy életeket kellett kioltania, de újra megtenné, hogy mentse a saját bőrét és barátai életét. Igaz, hogy rabolt. És segített Kaznak megzsarolni jó és rossz embereket. Vajon hivatkozhat arra, hogy nem volt más választása?

Dunyása odaért hozzá. Haja ragyogott a kék égbolt előtt, bőre majdnem olyan fehér volt, mint a ruhája. Lábuk alatt folytatódott az árverés a katedrálisban, ahol a résztvevők nem tudták, milyen küzdelem zajlik fölöttük. A nap úgy ragyogott, mint egy frissen vert érme, és halkan búgó szél fújta a tető gerinceit és csúcsait. Ártatlanság. Az ártatlanság luxus, és Inej szerint a szentjei nem követelték meg.

Megint előhúzta késeit. Szankt Vlagyimir, Szankta Alina, védjetek meg!

– Bűbájosak – mondta Dunyása, miközben előhúzott két hosszú, egyenes pengét a derekán lógó hüvelyből. – Markolatot csinálok a sípcsontodból az új késemhez. Megtiszteltetés lesz számodra, hogy halálod után engem szolgálhatsz.

– Sohasem foglak téged szolgálni – felelte Inej.

Dunyása előreugrott.

Inej közel maradt hozzá: minden lehetőséget kihasznált, hogy a zsoldos közelében maradjon, és az ne tudja kihasználni fegyvere hosszúságát. Most erősebb volt, mint amikor a kötélen néztek szembe: kipihent volt és jóllakott. Ugyanakkor ő az utcán tanult, nem valamiféle shu monostor tornyaiban.

Inej első hibája az volt, hogy lassan húzódott hátra. Cserébe egy mély vágást kapott a bal bicepszébe. Ellensége pengéje átvágott a bélésen, így nehezen bírta megtartani a bal kezében lévő kést. A második hibája, hogy túl sok erőt tett egy felfelé irányuló szúrásba. Túlzottan előrehajolt, és érezte, hogy Dunyása kése súrolja a bordáit. Ez alkalommal csak felszíni sérülést szenvedett, de meleg helyzet volt.

Nem vett tudomást a fájdalomról, és az ellenfelére koncentrált, felidézve Kaz tanácsát. Figyeld a mozgását! Keresd Dunyása árulkodó jeleit! Dunyása mozgása azonban megjósolhatatlannak bizonyult. Ugyanolyan ügyes volt a bal és a jobb kezével, egyik lába sem volt gyengébb, mint a másik, és mindig csak az utolsó pillanatban csapott le, nem árulta el a szándékát. Rendkívüli volt.

– Fáradsz, Kísértet?

Inej nem felelt, hogy megőrizze erejét. Dunyása légzése nyugodtnak és egyenletesnek tűnt, míg Inej érezte, hogy ő kissé mintha zihálna. Nem volt vészes, de előnyt jelentett a zsoldos számára. Egyszer csak észrevette: Dunyása mellkasa enyhén megemelkedett, amikor támadni készült. Mellkasemelkedés, majd támadás. A légzése árulta el. Minden támadás előtt mély levegőt vett.

Tessék. Inej kitért balra, majd gyorsan lecsapott: pengéjével hirtelen Dunyása oldalára suhintott. Tessék. Inej újra támadott, és Dunyása karjából vér serkent.

Inej hátrahúzódott, és várta, hogy a lány előretörjön. A zsoldos szerette egyéb mozdulatokkal kísérni támadását, például megforgatta a pengéit, ami felesleges cikornya volt. Ezért nehéz volt megfejteni a mozgását, de tessék. A gyors belégzés. Inej leguggolt, és végigsöpört bal lábával, kigáncsolva a zsoldost. Ez volt az esélye a győzelemre. Inej felpattant, és saját lendülete és Dunyása esése segítségével bemártotta pengéjét a lány szegycsontját védő bőr mellvért alá.

Inej érezte, hogy vér folyik a kezén, miközben kihúzta a kést, és Dunyásából megdöbbent nyögés tört fel. A lány csak bámulta ellenfelét, egyik kezét a mellkasára szorítva. Szeme összeszűkült. Még mindig nem volt benne félelem, csak szemmel láthatóan bosszankodott, mintha Inej elrontott volna egy fontos összejövetelt.

– A vér, amit kiontasz, királyok vére – háborgott Dunyása. – Nem vagy méltó ekkora ajándékra.

Inej majdnem megsajnálta. Dunyása tényleg azt hitte, ő a Lancovok örököse, és talán az is volt. De hát nem erről álmodott minden lány? Hogy egy nap hercegnőként ébred fel? Vagy hogy varázsereje van, és csodás végzet vár rá? Talán egyesek esetében ez nem csak álom volt. Talán ez a lány közülük való. De mi van velünk, a többiekkel? Mi van a senkikkel, a láthatatlan lányokkal? Megtanuljuk úgy tartani a fejünket, mintha koronát viselnénk. Megtanulunk a hétköznapiból varázsolni. Az ember így maradt életben, ha nem volt kiválasztott, ha nem csörgedezett királyi vér az ereiben. Ha a világ semmivel sem tartozott neki, akkor is kért tőle valamit.

Inej felhúzta a szemöldökét, és lassan beletörölte a királyi vért a nadrágjába.

Dunyása vicsorogva rávetette magát, fél kézzel csapkodott és döfködött, míg másik kezét a sebére szorította, hogy megpróbálja elállítani a vérzést. Nyilvánvalóan megtanították, hogyan harcoljon fél kézzel. Sebesülten azonban sohasem kellett harcolnia, hasított Inejbe a felismerés. A szerzetesek talán átugrották ezt a leckét. Most, hogy megsebesült, még egyértelműbben elárulta a mozgása.

A templom fő gerincének szélén jártak. A csigavonalak itt helyenként lazák voltak, és Inej ennek megfelelően lépkedett, immár könnyedén kivédve Dunyása támadását. Jobbra és balra lépett, és újabb apró győzelmeket aratott: egy vágást ejtett itt, egy szúrást ott. Anyagháborút folytattak, és a zsoldos egyre csak vérzett.

– Jobb vagy, mint gondoltam – lihegte Dunyása. Inej megdöbbent a vallomáson. A lány szeme homályos volt a fájdalomtól, szegycsontja fénylett a vértől. Még így is egyenes volt azonban a tartása, és megőrizte egyensúlyát, miközben csak pár lépés választotta el őket a magas fémgerincen.

– Köszönöm – felelte Inej, de szava hamisan csengett.

– Nem szégyen, ha az ember méltó ellenfélre akad. Azt jelenti, hogy van még mit tanulnia, és van miért alázatosnak lennie. – A lány lehajtotta a fejét, és eltette a kését. Öklét a szívére szorítva tisztelgett.

Inej mindenre felkészülten várt. Vajon őszintén beszél? A Hordóban nem így értek véget a harcok, ám a zsoldos nyilvánvalóan a saját szabályait követte. Inej nem akarta feltétlenül megölni, bármennyire lelketlennek tűnjön is.

– Megtanultam, mit jelent az alázat – mondta Dunyása fejet hajtva. – Te pedig most megtanulod, hogy van, akit szolgának teremtettek. Másokat pedig uralkodónak.

Dunyása felemelte a tekintetét. Kinyitotta a tenyerét, amiből heves széllökés szabadult ki.

Inej vörös porfelhőt látott, és megpróbált hátrálni, de már túl késő volt. Égett a szeme. Mi lehet ez? Nem számít. Elveszítette a látását. Hallotta, hogy ellensége előhúzza a pengéjét, és érezte a kés vágását. Hátratántorodott a gerincen, és küzdött, hogy megőrizze egyensúlyát.

Könnyek csorogtak az arcán, miközben megpróbálta kitörölni a port a szeméből. Csak egy homályos alakot látott maga előtt. Inej kitartotta a tőrét, hogy megőrizze a kettőjük közötti távolságot, de érezte, hogy a zsoldos kése vágást ejt az alkarján. A tőr kicsúszott az ujjai közül, és csörömpölve ért földet a tetőn. Szankta Alina, védj meg!

Talán az istenek Dunyását választották eszközül. Inej imái és bűnbánata ellenére talán eljött a végítélet.

Nem bánok semmit, hasított belé a felismerés. Annak idején úgy döntött, hogy inkább szabad gyilkosként él, mintsem csendesen kimúljon rabszolgaként, és nem bánta meg. Lelke készen állt, hogy a szentjei elé járuljon, és remélte, hogy fogadják majd.

A következő vágás az öklét érte. Inej még egy lépést hátrált, de tudta, hogy nemsokára elfogy a tető. Dunyása letaszítja a mélybe.

– Figyelmeztettelek, Kísértet. Nem ismerek félelmet. Véremben csörgedezik minden előttem élt királynő és hódító bátorsága.

Inej lába az egyik fémcsiga szélét érte, és ekkor beléhasított. Ő nem részesült olyan képzésben és oktatásban, mint az ellenfele, és nem voltak olyan szép fehér ruhái. Nem bír olyan könyörtelen lenni, mint Dunyása, és nem is szeretne. De a város minden szegletét ismeri. Ez volt szenvedései és erőpróbái helyszíne. Akár tetszett neki, akár nem, Ketterdam – a kegyetlen, koszos és reménytelen Ketterdam – az otthonává vált. És meg fogja védeni. Úgy ismerte a háztetőit, mint a Szárny nyikorgó lépcsőit, mint a Donga macskaköveit és sikátorait. Úgy ismerte a város minden négyzetcentiméterét, mintha szíve térképe lenne.

– A lány, aki nem ismer félelmet – lihegte Inej a zsoldos imbolygó alakjának.

Dunyása meghajtotta a fejét.

– Ég veled, Kísértet!

– Akkor tanulj meg félni, mielőtt meghalsz. – Inej oldalra lépett, egy lábon egyensúlyozva, miközben Dunyása csizmája a laza csigát érte.

Ha a zsoldos nem vérzett volna, talán jobban felméri a terepet. Ha nem olyan mohó, talán vissza tudja nyerni az egyensúlyát.

Helyette azonban megcsúszott, és előrebukott. Inej könnyein keresztül homályosan látta Dunyását. Egy pillanatig még lógott, sziluettje kirajzolódott az ég előtt, lábával kapaszkodót keresett, kinyújtott karjával nem talált fogást. Olyan volt, akár egy ugrásra kész táncos, szeme elkerekedett, és szája kinyílt meglepetésében. Még most, az utolsó pillanatban is úgy nézett ki, mint egy legendából előtűnt, csodás alak. Könyörtelen királynő volt, egy elefántcsontba és borostyánba vésett figura.

Dunyása csendben zuhant, a végletekig fegyelmezett volt.

Inej óvatosan lenézett a tető széléről. Alatta az emberek sikítozni kezdtek. A zsoldos teste fehér virágként feküdt az egyre terjedő vörös foltban.

– Remélem, következő életedben nem csak szenvedést okozol majd – mormolta Inej.

Mennie kellett. A sziréna még nem szólalt meg, de Inej tudta, hogy késésben van. Jesper várni fogja. Átszaladt a katedrális tetején, és átmászott Ghezen hüvelykujján a kápolnáig. Megragadta a mászókötelet és Jesper puskáját, amit két csiga közé rejtett. Miközben megmászta a dómot, és bedugta a fejét a narancssárga kápolnába, imádkozott, hogy időben odaérjen. Jesper azonban nem volt sehol.

Inej előrenyújtotta a nyakát, hogy szétnézzen az üres kápolnában.

Meg kell találnia Jespert. Kuvej Jul-Bónak ma este meg kell halnia.

36. Jesper

Az Árapálytanács teljes pompájában érkezett, és Jespernek akaratlanul is a Komedie Brute jutott az eszébe róla. Mi ez az egész, ha nem egy színdarab Kaz rendezésében, ahol a szegény szerencsétlen Kuvej a főszereplő?

Jesper Wylanre gondolt, aki végre talán megbosszulhatja az anyját, és saját apjára, aki a pékségben várakozott. Sajnálta, hogy összevesztek. Habár Inej azt mondta, mindkettőjüknek jobb lesz, ha tisztázzák a dolgok állását, Jesper nem volt annyira biztos benne. A heves csetepatékat szerette ugyan, de az apjával váltott kemény szavaktól összeszorult a gyomra, mintha romlott zabkását evett volna. Olyan régóta nem beszéltek, hogy az igazság kimondása mintha megtört volna valamiféle varázslatot – nem egy átkot, hanem egy olyan varázst, ami mindenkit biztonságban tud, ami üvegbúrát von egy királyság köré. Azután megjött ő, az idióta, aki céltáblának használta a csinos kis búrát.

Amint az Árapálytanács tagjai végighaladtak a padsorok között, Jesper kivált a zemeni delegációból, és a templom hüvelykujja felé vette az irányt. Lassan haladt előre, hátat fordítva az őröknek, akik a falakat szegélyezték, és úgy tett, mintha csak jobban szeretné látni a műsort.

Amikor elérte a boltívet, ami a hüvelykujjhajó bejáratát jelezte, a katedrális főbejárata felé vette az irányt, mintha ki akarna menni.

– Lépjen hátra, kérem – utasította az egyik stadwatchőr, aki udvarias maradt az idegennel szemben, aki a nyakát nyújtogatta, hogy meglesse, mi folyik az Árapálytanácsban. – Nem szabad az ajtók közelébe menni.

– Nem érzem jól magamat – felelte Jesper némi zemeni akcentussal, a hasára tett kézzel. – Kérem, engedjen el.

– Nem tehetem, uram. – Uram! Milyen udvariasak mindenkivel, aki nem egy hordóbeli patkány.

– Nem érti – tiltakozott Jesper. – Sürgősen könnyítenem kell magamon. Tegnap egy étteremben vacsoráztam… Sten Leveskonyhájában?

Az őr összerezzent.

– Mi a csodának ment oda?

– Az egyik útikönyv javasolta. – A hely Ketterdam egyik legrosszabb éttermének számított, és egyben az egyik legolcsóbbnak is. Mivel éjjel-nappal nyitva volt, és baráti árakat kínált, a Sten azon kevés helyek egyike volt, ahol a Hordó gengszterei és a stadwatch őrei is megfordultak. A Stennek és átkozott húslevesének köszönhetően minden héten gyomorbaja lett valakinek.

Az őr megrázta a fejét, és intett a boltívnél álló társainak. Az egyik odatrappolt.

– Ez a szerencsétlen Stennél evett. Ha elöl engedem ki, a kapitány megláthatja. Vidd ki a kápolnán keresztül!

– Mi a francért ment a Stenbe? – kérdezte a másik őr.

– Nem keresek valami jól – felelte Jesper.

– Ismerős a helyzet – felelte az őr, majd intett neki, és elindultak a boltív felé.

Szimpátia, bajtársiasság. Gyakrabban fogom turistának tettetni magamat, gondolta Jesper. Nem kell mindig csinos mellényt vennem, ha ilyen könnyű lesz az őrökkel.

Amint átmentek a boltív alatt, Jesper megfigyelte a beépített csigalépcsőt. A felső árkádokhoz vezetett, ahonnan tökéletesen rá lehetett látni a pódiumra. Megígérték Kuvejnek, hogy nem hagyják magára a slamasztikában, még ha nagy bajkeverő is, és Jesper nem fog csalódást okozni neki.

Jesper diszkréten ránézett az órájára, miközben a hüvelykujj végében lévő kápolnák felé tartottak. Amikor négyet ütnek a harangok, Inej a narancssárga kápolna tetején fog várni, és leereszti a puskáját.

– Ó – nyögött Jesper, remélve, hogy az őr beéri. – Nem biztos, hogy elérek a vécéig.

Az őr megvetően felhorkantott, és meghosszította a lépteit.

– Mit rendeltél, pajtás?

– A ház specialitását.

– Soha ne kérd a ház specialitását! Csak felmelegítik az előző napi maradékokat. – Odaértek a kápolnába. – Itt kimehetsz. Az utca túloldalán van egy kávéház.

– Köszönöm – felelte Jesper, majd átkarolta az őr nyakát, és nyomószorítást alkalmazott, míg a férfi teste el nem ernyedt. Ekkor letekerte a bőrcsíkokat a derekáról, a háta mögé kötötte az őr kezét, és a szájába tömte a nyakán lévő kendőt. Azután az oltár mögé gurította a testet.

– Szép álmokat! – mondta Jesper. Sajnálta a pacákot. Azért nem annyira, hogy felébressze, és eloldozza a kezét, de akkor is.

Dörgést hallott a katedrális felől, és végignézett a hajón. Mivel a hüvelykujj kissé magasabban volt, mint a katedrális, csak a hátsó sorokban ülők feje tetejét látta, de úgy tűnt, mintha az Árapálytanács tagjai nagy kavarodást okoztak volna. Jesper még egyszer rápillantott az órájára, és elindult felfelé.

Egy kéz azonban megragadta a grabancát, és hátrahúzta.

Jesper a kápolna padlójára zuhant, és elakadt a lélegzete. Támadója a lépcső aljánál állt, és őt bámulta aranyszínű szemével.

Más ruha volt rajta, mint amikor elhagyta a Fehér Rózsa Házát a Nyugati Dongán. A széles vállú kherguud katona immár olajszínű egyenruhát viselt. Gombjai fénylettek, és fekete haja össze volt fogva, így kilátszott a nyaka, ami olyan vastag volt, akár egy sonka. Úgy festett, mint egy fegyver.

– Örülök, hogy az alkalomhoz illően öltöztél – lihegte Jesper, aki még mindig próbált levegőhöz jutni.

A shu katona mély levegőt vett, orrlyukai kitágultak, és elmosolyodott.

Jesper hátrálni kezdett, a katona követte. Jesper átkozta magát, amiért nem vette magához a stadwatchőr fegyverét. A kis pisztollyal távolba ugyan nem tudott volna lőni, de a rá bámuló óriással szemben jó szolgálatot tehetett volna.

Talpra ugrott, és végigszaladt a hajón. Ha visszajut a katedrálisba… magyarázkodnia kell. A shu katona azonban az árverés közepette nem tudja megtámadni. Vagy mégis?

Jesper nem akarta megtudni. A katona elkapta hátulról, és a földre teperte. A katedrális lehetetlenül távolinak tűnt, az árverés és az Árapálytanács zaja, mintha távoli visszhang lett volna, lepattant a magas kőfalakról. Tett és visszhang, gondolta Jesper zavarosan, miközben a katona a hátára fordította.

Jesper úgy ficánkolt, mint egy hal, így a hatalmas ember nem talált fogást rajta. Örült neki, hogy alkata egy fogyókúrázó géméhez volt hasonlatos. Újra talpon termett, de a katona a mérete ellenére fürge volt. A falnak vágta Jespert, aki fájdalmában felnyüszített, és eltűnődött, vajon eltört-e a bordája. Jót tesz. Felrázza a májat!

Nem tudott így gondolkodni, miközben ez a mamlasz ütlegelte.

Amikor az óriás hátrahúzta az öklét, Jesper látta, hogy fém csillog az ujjain. Igazi bokszert adtak neki, jött rá rémülten. Beépítették a kezébe.

Éppen időben tért ki balra. A katona ökle a falat érte a feje mellett, és mennydörgésszerű robajt hallatott.

– Agyafúrt – mondta a katona erős kerchi akcentussal. Megint mély levegőt vett.

Szagot fogott, gondolta Jesper. Aznap a Dongán. Nem érdekli, ha megtalálja a stadwatch, vadászik, és most rálelt a zsákmányra.

A katona megint hátrahúzta az öklét. Eszméletlenre fogja verni… És aztán? Betöri a kápolna ajtaját, és végighurcolja az utcán, mint egy zsák homokot? Átadja az egyik szárnyas társának?

Legalább soha többé nem okozok csalódást senkinek. Teletömik paremmel. Talán megéli, hogy a shuk újfajta kherguudot csináljanak belőle.

Ez alkalommal jobbra tért ki. A katona ökle még egy mélyedést vájt a templom falába.

Az óriás arca eltorzult dühében. Megragadta Jesper nyakát, és felkészült, hogy bevigyen egy utolsó ütést.

Jesper fejébe egyetlen másodperc alatt ezernyi gondolat tódult. Apja gyűrött kalapja. Gyöngyház markolatú revolvereinek csillogása. A nyílegyenes tartású Inej. „Nem akarom hallani a bocsánatkérésedet.” Wylan, ahogyan az asztalnál ül a sírboltban, és a hüvelykujja körmét rágja. „Bármilyen cukorral – magyarázta a fiú, azután hozzátette: – …tartsátok távol az izzadságtól, vértől, nyáltól.”

A vegyi zsizsik. Inej az asztalra tette a nem használt ampullákat a ketterdami lakosztályban. Jesper az egyik ampullával babrált, amikor az apjával veszekedtek. Most belenyúlt a nadrágja zsebébe, és megfogta a fiolát.

– Parem! – bökte kis Jesper. Ezt az egyetlen shu szót ismerte.

A katona ökle megállt a levegőben. Oldalra hajtotta a fejét.

„Mindig oda csapj le, ahová a célpont nem figyel!”

Jesper látványosan kifeszítette a száját, és úgy tett, mintha beleöntene valamit.

A katona szeme elkerekedett, és megenyhült a szorítása, ahogyan megpróbálta elkapni Jesper kezét. A kherguudból hang tört elő, talán nyögött, talán tiltakozni akart. Nem számított. Jesper másik kezével összetörte a fiolát a katona nyitott szájában.

Az óriás hátratántorodott, ahogyan az üvegszilánkok beleálltak az ajkába és leszóródtak az állán, vért serkentve. Jesper gyorsan az ingébe törölte a kezét, remélve, hogy saját ujját nem vágta meg, és az ő szervezetébe nem jutott be a zsizsik.

Semmi sem történt. A katona csupán dühösnek tűt. Felmordult, és megragadta Jesper vállát, majd felemelte a földről. Ó, magasságos szentek! – gondolta Jesper. Talán már nem fog azzal bajlódni, hogy elvigyen a cimboráihoz. Megragadta az óriás vastag karját, hogy szabaduljon a fogásából.

A kherguud megrázta Jespert. Aztán köhögni kezdett, széles mellkasa beleremegett, majd megint megrázta a fiút, de ez immár csak gyenge, bizonytalan rázás volt.

Ekkor Jesper rájött, hogy az óriás nem őt rázza, hanem remeg.

Halk sziszegés tört ki belőle, mint amikor az ember tojást üt a forró serpenyőbe. Rózsaszín hab tört elő a szájából, a vér- és nyálkeverék kicsorgott az állára. Jesper hátrahúzódott.

A katona nyögött. Erős keze elengedte Jesper vállát, aki hátrálni kezdett, de nem bírta levenni a szemét a kherguudról, akinek teste rángatózni kezdett, mellkasa hullámzott. A katona kétrét görnyedt, miközben rózsaszín epét hányt a falra.

– Most sem kaptál el – mondta Jesper, és próbált úrrá lenni émelygésén.

Az óriás oldalra lépett, és a földre hanyatlott, majd mozdulatlanná dermedt, akár egy kidőlt tölgyfa.

Jesper egy pillanatig csak bámulta óriási testét. Azután észbe kapott. Vajon mennyi időt vesztett? Kilőtt a hüvelykujjhajó végében lévő kápolnák felé.

Mielőtt elért az ajtóhoz, megjelent Inej, és odasietett. Lekéste a találkozót. A lány nem jött volna utána, ha nem feltételezi, hogy bajban van.

– Jesper, hol…

– Fegyvert! – utasította.

Inej szó nélkül leakasztotta a válláról a puskát. Jesper kikapta a kezéből, és visszafutott a katedrális irányába. Bárcsak feljutna az árkádokhoz!

Megszólalt a sziréna.

Túl késő. Nem ér oda időben.

Mindannyiuknak csalódást okoz. Mit ér egy mesterlövész fegyver nélkül? Mit ér Jesper, ha nem tud lőni? Itt ragadnak a városban. Börtönbe vetik, majd valószínűleg kivégzik őket. Kuvejt eladják a legtöbbet ígérőnek. A parem felégeti maga után a földet, és a grisákat még hevesebben üldözik majd. Fjerdában, a Vándorló-szigeten, Novij Zemben. A zowák eltűnnek, katonai szolgálatra kényszerítik őket, és felzabálja őket ez az átkozott kábítószer.

A sziréna egyre vijjogott.

A katedrálisban sikítoztak. Az emberek a főbejárat felé siettek, majd hamarosan a hüvelykujjba tömörültek, hogy másik kijáratot keressenek.

„Lőni mindenki tud, de célozni nem.” Az anyja hangja. „Zowák vagyunk. Te és én.”

Lehetetlen. Innen még Kuvejt sem látta, és senki sem tud úgy lőni, hogy a golyó kikerüljön egy sarkot.

Jesper azonban elég jól ismerte a katedrális tervrajzát. Tudta, hogy egyenes vonal vezet a padsorok között oda, ahol az aukciós stand állt. Lelki szemei előtt látta Kuvej ingének második gombját.

Lehetetlen.

A golyó csak egyenesen tud repülni.

De mi lenne, ha vezetnék?

Nem mindenki tud célozni.

– Jesper? – szólt Inej a háta mögül. Jesper felemelte a puskát. Egy hétköznapi lőfegyver volt, de Jesper átalakította magának. Egyetlen töltény volt benne: nem halálos, viasz és gumi keveréke. Ha elvéti, valaki csúnyán megsérülhet. Ha azonban nem lő, sokan fognak csúnyán megsérülni. A fenébe is, gondolta Jesper, ha elvétem Kuvejt, talán Van Eck egyik emberének lövöm ki a szemét.

Fegyvermesterekkel dolgozott, ő maga gyártotta a töltényeit. Jobban ismerte a fegyvereit, mint a Makker-kerék szabályait. Jesper a golyóra koncentrált, és a legapróbb részecskéit is érezte. Talán ő is ilyen. Egy golyó a tölténytartóban, aki egész életében arra vár, hogy irányt adjanak neki.

Lőni mindenki tud.

– Inej – mondta Jesper –, ha van a tarsolyodban egy tartalék ima, most elővehetnéd.

Lőtt.

Olyan volt, mintha lelassult volna az idő, érezte, hogy visszaüt a puska, hogy a golyó megállíthatatlanul tör előre. Minden erejével a viaszburkolatra koncentrált, és balra húzta. A lövés hangja még zúgott a fülében. Érezte, hogy a golyó elfordul, és a gombra, a második gombra fókuszált, arra a kis fadarabra, amit egy szál cérna tartott a helyén.

„Ez nem ajándék. Hanem átok.” Ha azonban Jesper belegondolt, élete tele volt áldással. Az apja. Az anyja. Inej. Nyina. Matthias, aki keresztülvezette őket a sáros csatornán. Kaz – még Kaz is, minden kegyetlensége és hibája ellenére, hiszen otthont és családot adott neki a Söpredék soraiban, amikor Ketterdam egészben lenyelhette volna. És Wylan. Wylan elsőként értette meg, hogy a képessége áldás is lehet.

– Mit csináltál? – kérdezte Inej.

Talán semmit. Talán a lehetetlent. Jesper imádta a kilátástalan helyzeteket.

Megvonta a vállát.

– Amit mindig szoktam. Lőttem.

37. Kaz

Kaz Kuvej mellett állt, amikor a golyó célt ért, és elsőként lépett oda hozzá. A katedrálisból némi lövöldözés hallatszott: valószínűleg a pánikba esett stadwatchőrök nem bírtak a ravaszt szorongató ujjaikkal. Kaz leguggolt Kuvej teste mellett, majd bal kezével titkon fecskendőt döfött a shu fiú karjába. Minden véres volt. Jellen Radmakker a pódiumra hanyatlott, és azt üvöltötte:

– Meglőttek! – Persze nem lőtték meg.

Kaz orvosért kiáltott. Az alacsony, kopasz ember bénultan állt a pódium mellett, ahol Wylant látta el, arcán borzalom tükröződött. Matthias megragadta a könyökénél fogva, és odavonszolta.

Az emberek még mindig tolakodtak, hogy kijussanak a templomból. Verekedés tört ki a ravkai katonák és a fjerdaiak között, ahogyan Sturmhond, Zója és Zsenya kijáratot kerestek. A Kereskedőtanács tagjai parancsára egy csapat stadwatchkatona körbevette Van Ecket. Nem mehetett sehová.

Egy pillanattal később Kaz észrevette, hogy Inej és Jesper megpróbálják átverekedni magukat az embertömegen, ami a padsorok közötti folyosón menekül. Kaz megengedte magának, hogy egyszer végignézzen Inejen. A lány vérzett, szeme piros volt és megdagadt, de úgy tűnt, jól van.

– Kuvej… – kiáltotta Inej.

– Már nem segíthetünk rajta – felelte Kaz.

– Wylan! – kiáltott fel Jesper, felmérve a vágásokat és az egyre burjánzó sebeket. – Szentek, ez valódi?

– Anika és Keeg nem kímélték.

– Azt akartam, hogy hihető legyen – felelte Wylan.

– Csodálom, hogy mennyire elkötelezett vagy a szakma iránt – mondta Kaz. – Jesper, maradj Wylannel! Biztosan ki akarják kérdezni.

– Jól vagyok – mondta Wylan, habár ajka annyira feldagadt, hogy úgy hangzott, mintha azt mondaná: „Vól bagyok.”

Kaz bólintott Matthiasnak, miközben két stadwatchőr feltette Kuvejt egy hordágyra. Ahelyett, hogy átverekedték volna magukat a tömegen a katedrálisban, a Ghezen kisujjához vezető boltív felé vették az irányt, hogy ott távozzanak. Matthias követte őket, és magával cipelte az orvost is. Nem maradhatott kétség afelől, hogy Kuvej meghalt.

Kaz és Inej követték őket a hajóba, de Inej megállt a boltívnél. Kaz látta, hogy még egyszer hátranéz: Van Ecket figyelte, ahogyan körbeveszik a dühös tanácsosok. A férfi visszanézett rá. Kaz emlékezett, mit mondott a lány Van Ecknek a Goedmed hídon: „Még látjuk egymást egyszer, de csak egyszer.” Van Eck idegesen meghajtotta a fejét, ami arra engedett következtetni, hogy ő is emlékezett. Inej aprót biccentett.

Átszaladtak a kisujjhajón, egészen a kápolnáig. Ám az utcára és a mögötte lévő csatornához vezető ajtó zárva volt. Mögöttük becsapódott a kápolna ajtaja. Pekka Rollins dőlt neki, akit a Tízes Oroszlánok négy tagja vett körül.

– Éppen időben – mondta Kaz.

– Gondolom, erre is felkészültél, te agyafúrt gazember.

– Tudtam, hogy nem hagyod, hogy csak úgy kisétáljak.

– Valóban – hagyta helyben Rollins. – Amikor pénzt kértél tőlem, ki kellett volna belezzelek a barátaiddal együtt. Sok kellemetlenségtől megkímélt volna. – Rollins nekilátott, hogy levegye a kabátját. – Be kell ismernem, nem tanúsítottam túl sok tiszteletet az irányodba, fiú, de most megkapod a magadét. Gratulálok. Megérdemled, hogy halálra verjelek a botoddal. – Inej előhúzta a késeit. – Nem, nem, kislány! – figyelmeztette Rollins. – Ez a mi ügyünk ezzel a semmirekellő senkiházival.

Kaz bólintott Inejnek.

– Igaza van. Régóta váratott magára egy kis beszélgetés.

Rollins felnevetett, kigombolta mandzsettáját, majd felhajtotta az ingujját.

– Beszédnek már nincs helye, fiú. Fiatal vagy, de én már azelőtt verekedtem, hogy te megszülettél volna.

Kaz nem mozdult, két kezét a botján pihentette.

– Nem fogok megküzdeni veled, Rollins. Cserét ajánlok.

– Ah, egy méltányos üzlet a Barter-templomban. Sok pénzembe és vesződségembe került a mesterkedésed. Nem tudom, mit ajánlhatnál, ami kielégítőbb lenne, mint hogy puszta kézzel megöljelek.

– A Kaeli Hercegről van szó.

– Háromemeletnyi mennyország, a legjobb játékterem a Kelet Dongában. Bombát rejtettél oda, vagy mi?

– Nem, a kis hercegről beszélek. – Rollins mozdulatlanná dermedt. – Aki szereti az édességet és vörös hajú, mint az apja. Nem vigyáz a játékaira.

Kaz belenyúlt a kabátjába, és elővett egy apró, horgolt oroszlánt.

Fakósárga volt, fonálból készült sörénye összegubancolódott és földes volt. Kaz a földre ejtette.

Rollins a figurát bámulta.

– Mi ez? – kérdezte, hangja alig volt több suttogásnál. Azután megismételte, mintha magához tért volna. – Mi ez? – kiáltotta.

– Te is tudod, mi ez, Rollins. Nem te mondtad nekem, mennyire hasonlítotok Van Eckkel? Iparmágnások vagytok, és hagytok valamit az utókorra. Mindketten annyira aggódtok az örökségetek miatt. De mire jó mindez, ha senkire se tudjátok ráhagyni? Eltűnődtem, vajon kiért dolgozol.

Rollins keze ökölbe szorult, alkarja húsos izomzata megfeszült, állkapcsa remegett.

– Megöllek, Brekker. Mindent elpusztítok, amit szeretsz.

Most Kazon volt a sor, hogy felnevessen.

– Az a trükköm, hogy semmit sem szeretek, Rollins. Fenyegess csak, ahogyan tetszik. Itt helyben kibelezhetsz. De akkor nem találod meg időben a fiadat, hogy megmenthesd. Elküldessem az ajtódhoz elvágott torokkal, a legszebb ruhájában?

– Te semmirekellő Hordó-söpredék – sziszegte Rollins. – Mi a fenét akarsz tőlem?

Kaz érezte, hogy humorérzékének lőttek, és megnyílik benne a sötétbe vezető ajtó.

– Azt akarom, hogy emlékezz.

– Mire emlékezzek?

– Hét éve átvertél két délről jövő fiút. A kis tanyasi fiúknak nem volt sok eszük. Befogadtál, megbíztunk benned, hutspottal etettél az álfeleséggel és a lányoddal együtt. Elvetted a bizalmunkat, aztán elvetted a pénzünket, és aztán mindent elvettél. – Kaz látta, hogy Rollins gondolkozik. – Nem emlékszel? Olyan sokan voltak, nem igaz? Hány embert vertél át abban az évben? Hány szerencsétlen balekot szedtél rá azóta?

– Nincs hozzá jogod… – mondta Pekka dühösen, mellkasa szaggatottan emelkedett és süllyedt, de szeme vissza-visszatért a játék oroszlánra.

– Ne aggódj, a fiad nem halt meg. Még. – Kaz közelről tanulmányozta Pekka arcát. – Segítek egy kicsit. A Jakob Hertzoon nevet használtad. A bátyámat befogtad küldöncnek. Egy kávéházban volt a főhadiszállásod.

– A park túloldalán – vágta rá Pekka. – Ahol a cseresznyefák vannak.

– Úgy bizony.

– Az régen volt, fiú.

– Mindent kicsaltál tőlünk. Az utcán kötöttünk ki, és meghaltunk. A magunk módján mindketten. De csak az egyikünk született újjá.

– Hát erről szól ez az egész? Ezért nézel rám ilyen gyilkos indulattal azzal a cápaszemeddel? – Pekka megrázta a fejét. – Két galamb voltatok, és történetesen én kopasztottalak meg benneteket. Ha nem én teszem meg, valaki más megtette volna.

Egyre jobban kinyílt a sötétbe vezető ajtó. Kaz elhatározta, hogy belép. Tudta jól, hogy soha többé nem lesz teljes ember. A bátyját nem lehet visszahozni. Pekka Rollins azonban megtapasztalhatja, milyen érzés a reménytelenség.

– Hát, pech, hogy éppen te voltál – bökte ki. – Számodra és a fiad számára is.

– Csak blöffölsz.

Kaz elmosolyodott.

– Eltemettem a fiadat – duruzsolta, ízlelgetve a szavakat. – Élve temettem el, két méterrel a föld alá, sziklás talajba. Végig hallottam, ahogyan kiabál, és az apjáért könyörög. Papa, papa. Sohasem hallottam még ilyen édes hangot.

– Kaz – szólt közbe Inej sápadt arccal. Ezt nem bocsátja meg a fiúnak.

Rollins odarohant, megragadta Kaz gallérját, és nekivágta a kápolna falának. Kaz hagyta magát. Rollins úgy izzadt, mint egy ló, arcán kétségbeesés és rémület tükröződött. Kaz lubickolt benne. Minden pillanatára emlékezni akart.

– Hol van a fiam, Brekker? – A falba verte Kaz fejét. – Hol van?

– Ez egy egyszerű csere, Rollins. Ha megmondod a bátyám nevét, életben marad a fiad.

– Brekker…

– Hogy hívták a bátyámat? – ismételte Kaz. – Segítek még egy kicsit. Meghívtál egy házba a Zelverstraaton. A feleséged zongorázott. Margitnak hívták. Volt egy ezüstszínű kutyátok, a lányod neve pedig Saskia volt. Piros szalagot viselt a fonatában. Látod? Én emlékszem. Mindenre emlékszem. Nem olyan nehéz.

Rollins elengedte, és fel-le kezdett járkálni a kápolnában, kezével gyér haját túrva.

– Két fiú – mondta őrjöngve, az emlékezetében kutatva. Odafordult Kazhoz, és rámutatott. – Emlékszem. Két fiú Lijből. Vacak kis vagyonotok volt. A bátyád üzletembernek képzelte magát, kereskedő akart lenni, hogy meggazdagodjon, mint minden semmirekellő, aki csak beteszi a lábát a Hordóba.

– Így van. Két újabb bolond, akiket magadhoz édesgethettél. Hogy hívták?

– Kaz és… – Rollins a fejére szorította a kezét. Fel-le járkált a kápolnában, és úgy zihált, mintha körbefutotta volna a várost. – Kaz és… – Visszafordult Kaz felé. – Gazdaggá tehetlek, Brekker.

– Magamtól is meg tudok gazdagodni.

– Neked adhatom a Hordót. Olyan hatalmad lehet, amilyenről nem is álmodtál. Amit csak akarsz.

– Támaszd fel a bátyámat!

– Bolond volt, jól tudod. Olyan volt, mint bármely másik célpont, azt hitte, túljárhat a rendszer eszén, és gyorsan meg fog gazdagodni. Becsületes embert nem lehet megkopasztani, Brekker. Ezt te is tudod.

A kapzsiság visz előre. Pekka Rollins tanította neki ezt a leckét, és igaza volt. Bolondok voltak. Kaz egy nap talán meg tud bocsátani a bátyjának, amiért nem az a tökéletes testvér volt, akit a szívében őrzött. Talán feloldozza, amiért olyan rászedhető és bizakodó volt, hogy azt hitte, van, aki egyszerűen kedves. Rollins azonban nem nyer bűnbocsánatot.

– Hol a fiam, Brekker? – üvöltötte Rollins az arcába. – Hol a fiam?

– Hogy hívták a bátyámat? Mondd ki a nevét, mintha egy varázsige lenne a Keleti Donga egyik bűvészmutatványában. A fiadat akarod? Mi joga van a drágalátos, elkényeztetett életéhez? Miben különbözik tőlem vagy a bátyámtól?

– Nem tudom, hogy hívták a bátyádat. Nem tudom! Nem emlékszem! Hírnevet akartam magamnak. Szereztem egy újoncot. Azt gondoltam, lesz egy nehéz hetetek, aztán hazamentek vidékre.

– Dehogy gondoltad. Nem is gondoltál ránk többet.

– Kérlek, Kaz – suttogta Inej. – Ne csináld ez! Ne légy ilyen!

Rollins felmordult.

– Könyörgöm…

– Tényleg?

– Te rohadék!

Kaz az órájára nézett.

– Fecsegéssel töltöd az időt, miközben a fiad a sötétben fekszik.

Pekka az embereire pillantott. Megdörzsölte az arcát. Azután lassan, nehéz mozdulatokkal, mintha teste minden izmát le kellene küzdenie, letérdelt.

Kaz látta, hogy a Tízes Oroszlánok rázzák a fejüket. A gyengeség sohasem ébresztett tiszteletet a Hordóban, bármilyen jó ügyet szolgált is.

– Könyörgöm, Brekker. Csak a fiam van nekem. Vigyél oda! Hadd mentsem meg!

Kaz nézte, ahogyan Pekka Rollins, Jakob Hertzoon végre térdre ereszkedett előtte, könnyes szemmel, fájdalomtól vörös arccal. Tégláról téglára.

Kezdetnek nem rossz.

– A fiad a Tarmakker-rét legdélebbi sarkában van, három kilométerre Appelbroektól. Megjelöltem a helyet egy fekete zászlóval. Ha most elindulsz, időben odaérsz.

Pekka felállt, és kiadta a parancsokat.

– Küldessetek előre a fiúkhoz, hogy készítsék elő a lovakat! És hozzatok egy orvost!

– De a pestis…

– Amelyik a Smaragdpalotában ügyeletes. A kórteremből is rángassátok ki, ha kell. – Ujját Kaz mellkasába mélyítette. – Ezért még megfizetsz, Brekker. Egész életedben fizetni fogsz. Szenvedésed nem ér véget.

Kaz Pekka szemébe nézett.

– A szenvedés olyan, mint bármi más. Ha sokáig együtt élsz vele, megtanulod szeretni.

– Menjünk! – adta ki az utasítást Rollins, majd bíbelődni kezdett a zárt ajtóval. – Hol az az átkozott kulcs? – Az egyik embere odament a kulccsal, de Kaz észrevette, hogy távolságot tart a főnökétől. Ma este az egész Hordó attól a történettől fog zengeni, hogy Pekka Rollins letérdelt, és ezt Rollins is biztosan tudja. Annyira szerette a fiát, hogy feladta érte a büszkeségét és a hírnevét. Kaz azt gondolta, ez biztosan jelent valamit. Valaki másnak jelentett volna.

Az utcára nyíló ajtó kitárult, és egy pillanat alatt eltűntek.

Inej leguggolt, és a szemére szorította a kezét.

– Oda fog érni időben?

– Mihez?

– Hogy… – Kazra emelte a tekintetét. A fiúnak hiányozni fog ez a megdöbbent arckifejezés. – Nem tetted meg. Nem temetted el.

– Nem is láttam a gyerekét.

– De az oroszlán…

– Csak tippeltem. Pekka nagyon büszke a Tízes Oroszlánokra. A gyereknek nyilván ezer plüssoroszlánja van, meg egy faoroszlánja is, amin lovagolhat.

– Honnan tudtad egyáltalán, hogy van gyereke?

– Van Eck házában jöttem rá. Rollins egyfolytában az örökségéről papolt. Tudtam, hogy van egy vidéki háza, és szeret elmenni a városból. Azt gondoltam, hogy rejteget valahol egy szeretőt. Amit azonban aznap este mondott, elgondolkodtatott.

– És hogy fia, nem pedig lánya van? Azt is csak tippelted?

– Igen, az információk alapján. Az új játéktermének a Kaeli Herceg nevet adta. Gondoltam, hogy biztosan egy vörös hajú kisfiú. És melyik gyerek nem szereti az édességet?

Inej megrázta a fejét.

– Mit fog találni a réten?

– Az égvilágon semmit. Az emberei biztosan jelentik, hogy a fia biztonságban van, és éppen azt csinálja, amit az elkényeztetett gyerekek szoktak, amikor az apjuk nincs otthon. Pekka azért remélhetőleg eltölt pár kellemetlen órát a földet túrva és köröket futva. A lényeg, hogy ne legyen ott, hogy alá tudja támasztani Van Eck állításait, és hogy az emberek hallják, hogy hanyatt-homlok hagyta el a várost, egy orvossal a sarkában.

Inej felnézett rá, és Kaz látta az arcán, hogy összerakja a képet.

– A kitörés helyszínei.

– A Kaeli Herceg. A Smaragdpalota. Az Édességbolt. Mind Pekka Rollins tulajdona. Bezárják őket, és hetekre karanténba kerülnek. Nem lennék meglepve, ha a város elővigyázatosságból más üzleteit is lezárná, ha azt gondolják, az alkalmazottai fertőzőek. Legalább egy évbe telik, míg talpra áll anyagilag, vagy talán még többe, ha a pánik elég sokáig tart. Persze a tanács azt hiszi, segített felállítani a hamis konzorciumot, és talán sohasem adnak neki újra engedélyt.

– A sors mindenki számára tartogat meglepetéseket.

– De néha nem árt segíteni neki.

Inej összehúzta a szemöldökét.

– Azt hittem, Nyinával négy kitörési pontot választottatok a Dongán.

Kaz megigazította az ingujját.

– A Vadaskertbe is elküldtem.

Inej elmosolyodott. Szeme vörös volt, arcát valamiféle por lepte. Ezért a mosolyért Kaz az életét adta volna.

Kaz az órájára pillantott.

– Mennünk kell. Még nincs vége.

Odanyújtotta neki kesztyűs kezét. Inej mély, szaggatott levegőt vett, majd megfogta a fiú kezét, és felemelkedett, akár a füst a tűzből. Akkor sem engedte el azonban, amikor már talpon volt.

– Megkegyelmeztél, Kaz. Jobb ember vagy nála.

Tessék, megint a tisztességet erőlteti, amikor annak itt semmi helye.

– Inej, Pekka fiát csak egyszer ölhetem meg. – Kinyitotta az ajtót a botjával. – Ő azonban ezerszer elképzelheti a halálát.

38. Matthias

Matthias Kuvej élettelen teste mellett haladt. Két stadwatchőr hordágyra tette a fiút, és a Beurskanal felé szaladtak vele, miközben a szirénák visítása a pestisre figyelmeztetett. Az orvos alig tudott lépést tartani velük, csak úgy lobogott a talárja.

Amikor odaértek a dokkhoz, az orvos megvizsgálta Kuvej pulzusát.

– Semmi értelme. Nincs pulzusa. A golyó biztosan a szívét érte.

Csak ne húzza fel az ingét! – fohászkodott Matthias magában. Jesper egy viasz-gumi golyót használt, ami darabokra tört, amikor becsapódott a Kuvej gombja mögé rejtett tömlőbe. A kidurrantott tömlőből vér és csontdarabok spricceltek. A vér egy hentestől származott, de az orvos ezt nem tudhatta. A templomban mindenkinek úgy tűnt, Kuvej Jul-Bót szíven lőtték, és azonnal szörnyethalt.

– A fenébe – káromkodott az orvos. – Hol van a mentőcsónak? És hol van a dokkmester?

Matthias úgy vélte, egyszerű a válasz.

A dokkmester otthagyta a posztját, amint meghallotta a pestisre figyelmeztető szirénát, és még innen is látszott, hogy a csatorna teli van vízi járművel, az emberek kiáltoznak, és egymás hajóját böködik az evezőikkel, hogy megpróbálják elhagyni a várost, mielőtt lezárják a csatornákat, és bent ragadnak a pestisketrecben.

– Ide, uram! – kiáltott egy férfi egy halászhajóról. – Majd mi elvisszük a kórházba.

Az orvos aggodalmasnak tűnt.

– Senkinek sincsenek tünetei a fedélzeten?

A halász egy terhes nőre mutatott, aki a hajó hátuljában feküdt egy ponyvatető árnyékában.

– Nem, uram, csak mi ketten vagyunk, és semmi bajunk. A feleségem mindjárt megszül. Jól jönne az orvosi segítség, ha nem érünk be időben a kórházba.

Az orvos kissé elzöldült.

– Én nem… én nem kezelek női bajokat. Egyébként meg miért nem otthon szül? – kérdezte gyanakvóan.

Cseppet sem érdekli, hogy Kuvej túléli-e, gondolta Matthias mogorván. Csak a saját bőrét akarja menteni.

– Nincs otthonunk – felelte a férfi. – Csak a hajó.

Az orvos hátranézett a rémüldöző emberekre, akik a fő katedrális ajtajából özönlöttek ki.

– Rendben, menjünk! Maga maradjon itt! – utasította Matthiast.

– Engem választottak ki a védelmére – tiltakozott Matthias. – Mindenhová követnem kell.

– Nincs hely mindenkinek – mondta a halász.

A stadwatchtisztek ideges pillantásokat váltottak, majd az egyik megszólalt:

– Feltesszük a hajóra, de utána jelentenünk kell az irányítóközpontban. Ez a protokoll.

Kaz azt mondta, az őrök nem akarnak majd kórház közelébe kerülni, ha kitör a pestis, és igaza volt. Matthias nem hibáztatta őket.

– De védelemre van szükségünk – tiltakozott az orvos.

– Egy halott miatt? – kérdezte a stadwatchtiszt.

– Miattam! Kitört a pestis, nekem pedig utaznom kell!

A tiszt vállat vont.

– Ez a protokoll.

Feltették a hordágyat a hajóra, majd eltűntek.

– Nincs semmi kötelességtudatuk – fortyogott az orvos.

– Nem néz ki túl jól – mondta a halász Kuvejre pillantva.

– Neki már vége – felelte az orvos. – De akkor is el kell vinnünk a kórházba. Ahogyan egyenruhás barátaink mondanák: „Ez a protokoll.”

A terhes nő szörnyű kiáltást hallatott. Matthias örömmel konstatálta, hogy az orvos odasiet a hajókorláthoz, majdnem feldöntve egy vödör tintahalat. A kényes gyomrú, gyáva férfi remélhetőleg távol marad Nyinától és álhasától. Matthias nehezen állta meg, hogy ne őt nézze, miközben csak arra tudott gondolni, vajon jól van-e. Nyina azonban egyetlen pillantással megnyugtatta. Arca ragyogott, szeme zölden csillogott, akár a smaragd. Ezt hozta ki belőle, ha bármilyen formában használta a képességét. Természetellenes, szólt a régi, határozott hang. Gyönyörű, ellenkezett az a hang, ami akkor szólalt meg, amikor segített Jespernek és Kuvejnek megszökni a Fekete Fátyol-szigetről.

Matthias bólintott a halásznak, mire Rotty visszakacsintott, és kissé megrántotta álszakállát. Gyorsan hajtotta a hajót a csatornán. Ahogyan a Zentz híd felé közeledtek, Matthias megpillantotta az alatta horgonyzó hatalmas palackhajót. Olyan széles volt, hogy a faluk összeütközött, amint Rotty megpróbált elhaladni mellette. A palackhajós férfi és Rotty heves vitába kezdett, mire Nyina megint felkiáltott. Olyan hosszú és hangos sikolyt hallatott, hogy Matthias eltűnődött, vajon a pestisre figyelmeztető szirénával akar-e versenyre kelni.

– Próbáljon meg mélyen lélegezni! – javasolta a korlátnál álló orvos.

Matthias alig láthatóan figyelmeztette Nyinát a pillantásával. Terhességet még színlelhetnek. De valódi szülést nem. Legalábbis Matthias szerint. Kazból azonban már mindent kinézett.

Az orvos odakiáltott Matthiasnak, hogy hozza oda a táskáját. Matthias babrált vele egy pillanatig: kivette a sztetoszkópot, és egy kupac háló alá dobta, nehogy az orvos meg akarja hallgatni Nyina pocakját.

Matthias odaadta a táskát.

– Mit keres? – kérdezte, és eltakarta a palackhajót, miközben Kuvej testét kicserélték a hullára, amit előző éjjel loptak a hullaházból. Amint Sturmhond kihozta Zsenyát a templomból, megállt a híd alatt, hogy átszabja a hulla arcát és megemelje a testhőmérsékletét. Fontos volt, hogy ne derüljön ki, már régóta halott.

– Nyugtatót – felelte az orvos.

– Szabad nyugtatót adni egy terhes nőnek?

– Nekem lesz.

A palackhajós férfi még szidta kicsit Rottyt – Specht nyilván élvezte a helyzetet –, majd a halászhajó áthaladt a Zentz híd alatt, és most, hogy a csatorna legzsúfoltabb részét maga mögött hagyta, gyorsabbra fogta a tempót. Matthias nem bírta megállni, hogy ne nézzen hátra, és mozgást látott a palackhajó felpakolt borosládái mögött. Még nincs vége a munkának.

– Hová megyünk? – fakadt ki az orvos. – Azt hittem, az egyetemi klinikára tartunk.

– Lezárták a csatornát – hazudta Rotty.

– Akkor vigyen a Ghezendaal kórházba, ne vesztegesse az időt!

Ez volt a terv. Az egyetemi kórház közelebb volt ugyan, de Ghezendaal kisebb volt, kevesebb alkalmazottal, és nyilvánvalóan nehezebben küzd meg a pestis miatti pánikkal. Tökéletes hely, ha az ember azt akarja, hogy ne vizsgálják meg túl alaposan az oda szállított holttestet.

Megálltak a kórház kikötőjénél, és a személyzet kisegítette Rottyt és Nyinát a hajóból, majd a hordágyat is kivették. Amint azonban megérkeztek a kórház bejáratához, az ügyeletes nővér a hordágyon fekvő holttestre pillantott, és azt mondta:

– Miért hoznak ide hullát?

– Ez a protokoll! – felelte az orvos. – Csak a munkámat végzem.

– Zárlat van a pestis miatt. Halottnak nem tudunk ágyat biztosítani. Vigyék a rakodóöbölbe! Majd a hullaszállítók eljönnek érte az este.

A személyzet eltűnt a sarkon a hordággyal. Holnapra az idegen teste hamuvá válik, és az igazi Kuvej szabadon élheti tovább az életét anélkül, hogy állandóan résen kellene lennie.

– Akkor legalább segítsenek ennek a nőnek, mindjárt… – Az orvos körbenézett, de Nyina és Rotty eltűntek.

– Már bementek – mondta Matthias.

– De…

A nővér felcsattant.

– Egész nap itt fog szobrozni a bejáratban, vagy bejön, és hasznossá teszi magát?

– Én… Máshol van rám szükség – felelte az orvos, nem véve tudomást a nővér hitetlenkedő arckifejezéséről. – Milyen gorombák tudnak lenni egyesek – dörmögte, miközben leporolta a ruháját, és otthagyta a kórházat. – Én egyetemi tudós vagyok.

Matthias mélyen meghajolt.

– Köszönöm, hogy megpróbálta megmenteni a rám bízott fiút.

– Ó, nos, igen. Csak az eskümet követtem. – Az orvos idegesen a házakra és üzletekre nézett, amik már elkezdték bezárni a kapujukat és leengedni a redőnyöket. – Tényleg el kell jutnom a klinikára.

– Biztosan mindenki nagyon hálás lesz a szolgálatáért – mondta Matthias, aki biztos volt benne, hogy az orvos haza fog rohanni, és el fogja barikádozni magát már azoktól is, akik szipognak.

– Igen, igen – felelte az orvos. – Viszlát, és jó egészséget! – Ezzel elsietett a keskeny utcán.

Matthias mosolyogva indult az ellenkező irányba. A Zentz hídnál találkoznak a többiekkel, amint Kuvej, remélhetőleg hamarosan, feléled. Újra együtt lesznek Nyinával, és talán elgondolkodhatnak a jövőjükön.

– Matthias Helvar! – szólt egy magas, jajgató hang.

Matthias megfordult. Egy fiú állt az elhagyatott utca közepén. A fiatal, jégfehér hajú drüskelle volt, aki olyan ádázul bámulta az árverés során. Nem a drüskelletisztek fekete egyenruháját viselte, szürke uniformis volt rajta. Vajon a templomból idáig követte Matthiast? Mit láthatott?

A fiú nem lehetett több tizennégynél. Remegett a pisztolyt tartó keze.

– Árulással vádollak – mondta elcsukló hangon. – Hazaárulást követtél el Fjerda és drüskelle fivéreid ellen.

Matthias a levegőbe emelte a kezét.

– Nincs nálam fegyver.

– Elárultad a hazádat és az istenedet.

– Még nem találkoztunk.

– Megölted a barátaimat. A jégudvari rajtaütés során.

– Nem öltem meg drüskellét.

– A társaid viszont igen. Gyilkos vagy. Megszégyenítetted Brum parancsnokot.

– Hogy hívnak? – kérdezte Matthias kedvesen. Ez a fiú nem akart megölni senkit.

– Nem számít.

– Új vagy a rendben?

– Fél éve csatlakoztam – felelte, és felemelte az állát.

– Én nálad is fiatalabb voltam, amikor csatlakoztam. Tudom, milyen ott lenni, hogy milyen gondolatokat ültetnek el az ember fejében. Nem kell ezt csinálnod.

A fiú még erősebben remegett.

– Árulással vádollak – ismételte.

– Bűnös vagyok – mondta Matthias. – Szörnyű dolgokat követtem el. És ha akarod, most azonnal visszamegyek veled a templomhoz. Szembenézek a barátaiddal és a tisztjeiddel, és meglátjuk, miféle igazság tétetik.

– Hazudsz. Még azt is hagytad, hogy megöljék azt a shu fiút, akit meg kellett volna védened. Áruló vagy, és gyáva. – Jóságos ég, ez a fiú azt hiszi, hogy Kuvej meghalt.

– Veled megyek. A szavamat adom. És nálad van a fegyver. Nem kell félned tőlem.

Matthias tett egy lépést előre.

– Ne mozdulj!

– Ne félj! A félelem segítségével irányítanak. – „Találunk rá módot, hogy megváltoztassuk a gondolkodásukat.” A fiú csak fél éve a rend tagja. Még jobb belátásra lehet bírni. – Annyi minden van a világon, amitől nem kell félned. Csak ki kell nyitnod a szemedet.

– Mondtam, hogy ne mozdulj!

– Nem akarsz bántani engem. Tudom. Egykor én is olyan voltam, mint te.

– Mi cseppet sem hasonlítunk – felelte a fiú, kék szeme szinte lángolt. Matthias látta benne a dühöt, a haragot. Olyan jól ismerte. Mégis meglepődött, amikor hallotta a lövést.

39. Nyina

Nyina levette a köpenyét és a tunikájára erősített nehéz gumihasat, míg Rotty megszabadult a szakállától és kabátjától. Mindent egy kötegbe kötöttek, majd Nyina belökte a csomagot a vízbe, miközben bemásztak a Zentz híd alatt horgonyzó palackhajóba.

– Végre megszabadultunk tőle! – mondta, amint a csomag elsüllyedt a vízben.

– Nem túl sok anyai ösztön szorult beléd – jegyezte meg Kaz, miközben előjött a borosládák mögül.

– Hol van Inej?

– Jól vagyok – szólalt meg Inej mögüle. – De Kuvej…

– Megint vérzel – jegyezte meg Nyina, miközben becsusszant a felhalmozott ládák mögé, hogy csatlakozzon hozzájuk. A csatornán már nem volt nagy forgalom, de nem vállalhattak kockázatot. – És mi történt a szemeddel?

– Mondanám, hogy kérdezd meg Fehér Pengét, de… – Inej megborzongott.

– Remélem, szenvedett.

– Nyina!

– Mi van? Nem lehetünk mindketten könyörületesek és higgadtak.

Egy kis árnyékos helyen álltak a borosládák és a híd kő boltíve között. A hordágy Kuvej testével egy ládákból rögtönzött asztalon feküdt. Zsenya éppen befecskendezett valamit a shu fiú karjába, míg Zója és a férfi, akit Nyina Sturmhondnak gondolt, nézték a műveletet.

– Hogy van? – kérdezte Nyina.

– Ha van is pulzusa, nem érzem – felelte Zsenya. – A méreg hatott.

Talán túlzottan is. Zsenya azt mondta, a méreg annyira lecsökkenti a pulzusát és a légzését, hogy úgy tűnik majd, meghalt. Ám az eredmény zavaróan meggyőzőre sikeredett. Nyina egy része tudta, hogy a világ valószínűleg biztonságosabb volna, ha Kuvej meghalna, de azt is tudta, hogy ha valaki rájönne a parem titkára, a fiú volna Ravka legnagyobb esélye, hogy megtalálja az ellenszert. Küzdöttek érte, hogy kiszabadítsák a Jégbörtönből. Azért volt az összes mesterkedés, cselszövés és küzdelem, hogy a fiú nyugodtan folytathassa a munkáját a grisák között. Kuvej volt a reményük.

És megérdemelte, hogy ne célkereszttel a hátán kelljen élnie.

– Az ellenszer? – kérdezte Nyina a Zsenya kezében lévő injekciót bámulva.

– Most adta be a második adagot – felelte Kaz.

Mind nézték, ahogyan Zsenya ellenőrzi a pulzusát és a légzését. Megrázta a fejét.

– Zója – mondta Sturmhond. Hangja parancsolóan csengett.

Zója felsóhajtott, és feltűrte az ingujját.

– Gombold ki az ingét!

– Mit csináltok? – kérdezte Kaz, miközben Zsenya kigombolta Kuvej minden gombját. Mellkasa keskeny volt, kilátszottak a bordái, és a viasztömlőből származó disznóvér borította.

– Vagy működésre bírom a szívét, vagy megpörkölöm a belső szerveit – felelte Zója. – Álljatok félre!

Minden tőlük telhetőt megtettek, hogy engedelmeskedjenek a parancsnak a zsúfolt helyen.

– Mit ért ez alatt? – kérdezte Kaz Nyinától.

– Nem tudom – ismerte be a lány. Zója előrenyújtotta a kezét, és lehunyta a szemét. A levegő hirtelen hidegnek és párásnak hatott.

Inej mély levegőt vett.

– Mintha vihar közeledne.

Zója kinyitotta a szemét, és összetette a két kezét, mintha imádkozna, majd erősen összedörzsölte a tenyerét.

Nyina érezte, hogy csökken a nyomás, és fémes ízt érzett a szájában.

– Szerintem… szerintem villámlást idéz elő.

– Ez biztonságos? – kérdezte Inej.

– Távolról sem.

– Legalább csinált már ilyet? – tudakolózott Kaz.

– Ilyen célból? – kérdezett vissza Sturmhond. – Én kétszer láttam. Csodásan működött. Egyszer. – Hangja furcsán ismerősen csengett, és Nyinának az volt az érzése, hogy már találkoztak.

– Kész? – kérdezte Zója.

Zsenya betett egy vastagra összehajtogatott anyagdarabot Kuvej fogai közé, és hátralépett. Nyina beleborzongott, amikor arra gondolt, hogy anélkül összeharaphatja a nyelvét.

– Remélem, sikerül neki – motyogta Nyina.

– Nem annyira, mint Kuvej – felelte Kaz.

– Nem olyan egyszerű – magyarázta Sturmhond. – A villámlás nem szereti, ha irányítják. Zója a saját életét is kockáztatja.

– Nem olyannak ismertem meg.

– Pedig ha tudnád – vágta rá egyszerre Nyina és Sturmhond. Nyinának megint az a kísérteties érzése volt, hogy ismerik egymást.

Látta, hogy Rotty összeszorította a szemét: nem bírta nézi. Inej ajka mozgott, és Nyina tudta, hogy imádkozik.

Zója tenyerei között halványkék fény sistergett. Mély levegőt vett, majd rácsapta a fényt Kuvej mellkasára.

Kuvej háta begörbült, egész teste olyan ívet vett fel, hogy Nyina azt hitte, eltörhet a gerince. Azután visszahanyatlott a hordágyra. Nem nyílt ki a szeme. Mellkasa mozdulatlan maradt.

Zsenya ellenőrizte a pulzusát.

– Semmi.

Zója összehúzta a szemöldökét, és megint összeérintette a tenyerét. Tökéletes szemöldöke fölött gyöngyözni kezdett a homloka.

– Biztos, hogy azt akarjuk, életben maradjon? – fortyogott. Senki sem felelt, ő pedig tovább dörzsölte a kezét, míg az megint sisteregni nem kezdett.

– Egyáltalán mi a cél ezzel? – kérdezte Inej.

– Hogy helyreálljon a szívritmusa – felelte Zsenya. – A meleg pedig denaturálja a mérget.

– Vagy megöli – szólt közbe Kaz.

– Vagy megöli – ismerte be Zsenya.

– Most – mondta Zója határozott hangon. Nyina elgondolkozott, hogy vajon Kuvej élete miatt aggódik, vagy csak utálja, ha nem sikerül valami.

Zója Kuvej mellkasára tette nyitott tenyerét. A fiú teste úgy meghajlott, mint egy zöld ág, amit elkap egy kegyetlen széllökés, majd megint a hordágyra omlott.

Kuvej levegőt vett, és kipattant a szeme. Megpróbált felülni és kiköpni az anyagdarabot.

– Hála a szenteknek – mondta Nyina.

– Hála nekem – felelte Zója.

Zsenya odalépett, hogy lefogja a fiút, akinek a szeme ijedtében még jobban elkerekedett.

– Csitt – mormolta Nyina, és odalépett. Kuvej csak a ravkai delegáció tagjaként ismerte Zsenyát és Zóját. Szinte idegenek voltak a számára. – Minden rendben. Megmenekültél. Biztonságban vagy.

Inej is odalépett, kivette az anyagot a szájából, és kisimította a haját az arcából.

– Biztonságban vagy – ismételte.

– Az árverés…

– Vége van.

– És a shuk?

A fiú aranyszínű szeme ijedtséget sugárzott, és Nyina megértette, mennyire félt.

– Látták, hogy meghaltál – nyugtatta meg Nyina. – Ahogyan mindenki más is. Minden ország képviselője látta, hogy szíven lőnek. Az orvos és a kórház személyzete tanúskodik a halálodról.

– A holttest…

– Ma este összeszedik a hullaszállítók – felelte Kaz. – Vége van.

Kuvej visszahanyatlott, szemére szorította a karját, és könnyekben tört ki. Nyina kedvesen megpaskolta.

– Átérzem, kölyök.

Zója csípőre tette a kezét.

– Megköszöni valaki ezt a kis csodát nekem vagy Zsenyának?

– Köszönjük, hogy majdnem megölted, majd felélesztetted a világ legértékesebb túszát, hogy a saját javadra használhasd – mondta Kaz. – Most mennetek kell. Az utcák majdnem üresek, és el kell jutnotok az iparnegyedbe.

Zója gyönyörű kék szeme összehúzódott.

– Ha Ravkában mutatkozol, Brekker, megtanítunk a jó modorra.

– Észben tartom. Amikor elégetnek a Kaszás Bárkáján, úgy akarok élni az emberek emlékezetében, mint aki udvarias volt.

– Gyere velünk, Nyina! – bátorította Zsenya.

Nyina megrázta a fejét.

– Még nincs vége a munkának, és Kuvej még túl gyenge, hogy megtegye az utat.

Zója összeszorította a száját.

– Csak ne felejtsd el, kihez kell hűnek lenned. – Kimászott a palackhajóból Zsenyával és Sturmhonddal a nyomában.

A privatér visszafordult a palackhajó felé, és Nyinára nézett. Szeme furcsa színben játszott, és vonásai mintha nem illettek volna össze.

– Ha nem akarsz visszamenni, szívesen látunk Ravkában a fjerdai lovagoddal együtt. Nem tudjuk, mennyi paremjük van még a shuknak, vagy hogy hány kherguud katonát hoztak létre. A Második Hadseregnek szüksége van a képességeidre.

Nyina habozott.

– Én már nem… nem az vagyok, aki voltam.

– Katona vagy – mondta Zója. – Grisa vagy. És szerencsések vagyunk, hogy közénk tartozol.

Nyinának leesett az álla. Most tényleg megdicsérték?

– Ravka hálás a szolgálatodért – mondta Sturmhond, miközben elindultak. – Ahogyan a korona is. – Intett egyet. A késő délutáni fényben, a nappal a háta mögött kevésbé tűnt privatérnak, mint… De ez butaság.

– Vissza kell mennem a templomhoz – mondta Kaz. – Nem tudom, mit akar csinálni a tanács Wylannel.

– Menj! – mondta Nyina. – Mi itt megvárjuk Matthiast.

– Legyetek résen! – figyelmeztetett Kaz. – Éjszakáig ne lássa senki! Utána tudjátok, hová kell mennetek.

Kaz kimászott a hajóból, és eltűnt a Barter-templom irányában.

Nyina úgy gondolta, nem lenne biztonságos borral kínálni Kuvejt, ezért vízzel kínálta, és arra bátorította, hogy pihenjen.

– Félek lehunyni a szememet – felelte a fiú.

Nyina kihúzta magát, hogy átlásson a csatorna peremén az utcára.

– Miért nincs még itt Matthias? Szerinted gondja volt az orvossal? – Utána azonban meglátta a fiút, ahogyan felé siet az üres téren át. Üdvözlésre emelte a kezét.

Nyina kiugrott a hajóból, odaszaladt, és a karjába vetette magát.

– Drüsje – mondta Matthias a lány hajához simulva. – Hát jól vagy.

– Persze hogy jól vagyok. Te késtél el.

– Azt hittem, nem talállak meg a viharban.

Nyina hátrahúzódott.

– Útközben megálltál berúgni?

A fiú a két kezébe fogta az arcát.

– Nem – mondta, majd megcsókolta.

– Matthias!

– Rosszul csináltam?

– Nem, tökéletesen csináltad. De mindig én szoktalak először megcsókolni téged.

– Ezen változtatnunk kell – felelte, majd ráborult.

– Matthias?

– Semmiség. Még egyszer látnom kellett téged.

– Matthias… ó, szentek! – Matthias elejtette a karján lévő kabátot, és Nyina meglátta a lőtt sebet a hasán. Inge vérrel volt átitatva. – Segítség! – kiáltotta Nyina. – Segítsen valaki! – Az utcák azonban üresek voltak. Az ajtókat elreteszelték. Az ablakokat becsukták. – Inej! – kiáltotta.

Matthias túl nehéz volt. A macskakőre hanyatlottak, és Nyina gyengéden az ölébe vette a fejét. Inej odarohant hozzájuk.

– Mi történt? – kérdezte.

– Meglőtték. Ó, szentek, Matthias, ki tette ezt? – Annyi ellenségük volt.

– Nem számít – felelte a fiú. Légzése furcsa volt, és gyenge. – Csak még egyszer látni akartalak. Hogy elmondjam…

– Hozd Kuvejt! – utasította Nyina Inejt. – Vagy Kazt. Nála van parem. El kell hoznod nekem. Meg tudom menteni. Meg tudom gyógyítani. – De vajon tényleg igaz volt? A kábítószer segítségével tényleg visszakapja régi erejét? Megpróbálhatja. Meg kell próbálnia.

Matthias meglepő erővel megragadta a csuklóját. Keze nedves volt saját vérétől.

– Nem, Nyina.

– Másodjára is elbírok vele. Meggyógyítalak, utána leküzdöm.

– Nem éri meg a kockázatot.

– Minden kockázatot megér – felelte. – Matthias…

– A többieket kell megmentened.

– Milyen többieket? – kérdezte a lány kétségbeesetten.

– A többi drüskellét. Esküdj meg, hogy legalább megpróbálod felnyitni a szemüket!

– Együtt megyünk, Matthias. Kémek leszünk. Zsenya átszab minket, és együtt megyünk Fjerdába. Olyan csúnya, kötött mellényt veszek fel, amilyet csak akarsz.

– Menj haza Ravkára, Nyina! Légy szabad, amilyennek születtél! Légy harcos! Mindig is az voltál. Csak könyörülj a népemen! Kell lennie egy megmentésre méltó Fjerdának. Ígérd meg!

– Megígérem – mondta Nyina zokogva.

– Az a feladatom, hogy megvédjelek. Még halálomban is megtalálom a módját.

Matthias megszorította a kezét.

– Temess el, hogy lejuthassak Djelhez! Temess el, hogy gyökeret verhessek, és követhessem a vizet északra!

– Megígérem, Matthias. Hazaviszlek.

– Nyina – mondta, és a szívére szorította a lány kezét. – Már otthon vagyok.

Ezzel eltűnt a fény a szeméből. Mellkasa mozdulatlanná dermedt Nyina keze alatt.

Nyina felsikoltott, üvöltése abból a fekete űrből tört elő, ahol a szíve dobogott pár pillanattal korábban. Kitapintotta a pulzusát, azt a fényt és az erőt kereste, ami egykor Matthias volt. Ha meglenne a képességem. Ha sohasem vettem volna be a paremet. Ha lenne nálam parem. Nyina érezte maga körül a gyász fekete folyójának hömpölygését. Lenyúlt a hidegbe.

Matthias mellkasa felemelkedett, teste megrázkódott.

– Gyere vissza hozzám! – suttogta Nyina. – Gyere vissza!

Képes rá. Képes új életet adni neki ebből a mély vízből. Nem egy átlagemberről volt szó, hanem Matthiasról, az ő bátor fjerdai lovagjáról.

– Gyere vissza! – utasította. Matthias lélegezni kezdett. Szemhéja megremegett, majd kipattant a szeme, és feketén ragyogott.

– Matthias – suttogta. – Mondd ki a nevemet!

– Nyina.

Az ő gyönyörű hangja volt. Nem változott meg. Nyina megragadta a fiú kezét, és a fekete ködben utána kutatott. Matthias szeme azonban olyan volt, mint az északi jég, világoskék, tiszta. Valami nem stimmelt.

Inej mellette térdelt.

– Hagyd elmenni, Nyina!

– Nem lehet.

Inej átkarolta barátnőjét.

– Hadd menjen az istenéhez.

– Itt kell maradnia velem.

Nyina megérintette a fiú hideg arcát. Valahogyan biztosan vissza lehet csinálni, helyre lehet hozni. Mennyi őrült dolgot tettek meg együtt?

– A következő életben újra találkoztok – mondta Inej. – De csak ha ezt most elszenveded.

Rokonlelkek voltak, katonák, akiknek az ellenkező oldalon kellett küzdeniük. A végzetük volt, hogy egymásra találjanak, és az is, hogy ilyen hamar elveszítsék egymást. Nyina nem fogja az élők között tartani. Így nem.

– A következő életben – suttogta. – Menj! – Látta, ahogyan Matthias szeme megint lecsukódik. – Farvell – suttogta fjerdaiul. – Djel vigyázzon rád, amíg én nem tudok.

40. Matthias

Matthias újra álmodott. Nyináról álmodott. Tombolt körülötte a vihar, elnyomva a lány hangját. Furcsamód biztosan tudta, hogy Nyina biztonságban lesz, és menedékre lel a hideg elől. Ismét a jégen találta magát, és valahonnan a messzeségből hallotta a farkasok üvöltését. Ám ezúttal már tudta, hogy hazaérkezőként üdvözlik.

41. Wylan

Wylan a templom elején ült egy padban Alys és Jesper között. A ravkaiak, shuk és fjerdaiak heves csetepatéba keveredtek, aminek eredményeként több katona ábrázatán is véres sebek és zúzódások díszelegtek, a fjerdai nagykövet válla pedig kificamodott. Minden oldalon haragos beszélgetések folytak mindenféle kereskedelmi szankciókról és retorziókról. Egyelőre azonban helyreállt valamiféle látszólagos rend. Az aukcióra járók többsége már régen elmenekült, vagy kitessékelték őket a stadwatch őrei. A shuk távoztak, katonai megtorlással fenyegetőzve egyik polgáruk halála miatt.

A fjerdaiak a hírek szerint egyenesen a Stadhall ajtajához masíroztak, ahol is Matthias Helvar előállítását és letartóztatását követelték, de csupán azt a tájékoztatást kapták, hogy a rendkívüli járványügyi intézkedések szerint tilos mindenféle nyilvános gyülekezés. Felszólítást kaptak, hogy haladéktalanul térjenek vissza a nagykövetségükre, mert különben kénytelenek lesznek erőszakkal eltávolítani őket az utcákról.

Sokan megsebesültek vagy agyrázkódást szenvedtek, és Wylan azt hallotta, hogy egy asszony keze szilánkokra zúzódott, amikor a földre taszították a katedrális ajtaját ostromló roham során. Kevesen fordultak azonban a kórházakhoz ellátásért. Senki sem akarta vállalni a kockázatot, hogy fertőzésnek teszi ki magát a Hordóban egyre erősebben terjedő pestissel szemben. Csak a Kereskedőtanács és a stadwatch néhány katonája maradt az oltár közelében, suttogó hangon vitatkozva egymás között, ami időnként kiabálásba csapott át.

Wylant, Jespert, Alyst és az asszony komornáját közrefogta a stadwatch, és Wylan azt remélte, hogy Kaznak igaza volt, amikor ragaszkodott hozzá, hogy a templomban maradjon. Nem tudta biztosan megállapítani, hogy a katonák a védelmét szolgálják-e, vagy inkább csupán szemmel akarják tartani. Jesper folyamatosan a térdén dobolt az ujjaival, így Wylan gyanította, hogy hozzá hasonlóan feszült és ideges. Nem sokat segített, hogy minden lélegzete borzalmasan fájt, és a feje úgy lüktetett, mintha a dobhártyáját egy túlzottan lelkes dobos szaggatná cafatokra.

Teljesen ki volt készülve. Kis híján zendülés tört ki, Ketterdam hírneve romokban volt, Wylan mégis mosolygott magában.

– Te meg minek örülsz ennyire? – kérdezte Jesper.

Wylan gyors pillantást vetett Alysre, majd suttogva válaszolt:

– Megcsináltuk. Tudom jól, hogy Kaz a saját érdekeit is szem előtt tartotta, de biztosra veszem, hogy az imént sikerült megakadályoznunk egy háborút. – Ha Ravka nyeri meg az árverést, a shuk vagy a fjerdaiak bizonyára találtak volna valamiféle kifogást, hogy megtámadják Ravkát, és a kezükbe kaparintsák Kuvejt. Az események után Kuvej immár biztonságban élhet, és még ha valaki másnak végül sikerül is paremet gyártania, a ravkaiak addigra talán már elő is álltak egy hatásos ellenszerrel.

– Valószínűleg – értett egyet Jesper, felvillantva hófehér fogsorát. – Ugyan mit számít egy kis barátok közötti nemzetközi incidens?

– Azt hiszem, Keeg eltörte az orromat.

– Ráadásul miután Zsenya olyan szépen kiegyenesítette.

Wylan egy pillanatig habozott.

– Nyugodtan elmehetsz, ha szeretnél. Biztosan aggódsz az édesapádért.

Jesper gyors pillantást vetett a stadwatch irányába.

– Alig hiszem, hogy új barátaink csak úgy hagynának kisétálni innen. Különben sem akarom, hogy bárki a nyomomba eredve eljusson hozzá.

Wylan pedig hallotta, amikor Kaz maradásra szólította fel Jespert.

Alys megsimogatta a hasát.

– Éhes vagyok – jelentette be az asszony, tekintetével a Kereskedőtanács még mindig vitatkozó tagjait fürkészve. – Szerintetek mikor mehetünk haza?

Wylan és Jesper összenéztek.

Abban a pillanatban egy fiatalember sietett végig a katedrális padsorai között, és átnyújtott egy köteg papírt Jellen Radmakkernek. A Gemensbank világoszöld pecsétje virított a papírlapokon, és Wylan gyanította, mi áll bennük: a Kereskedőtanács teljes vagyona átkerült egy hamis jurda pénzügyi alapból egyenesen a shuk számára fenntartott folyószámlára.

– Őrület! – kiáltott fel Van Eck. – Nehogy bárki akár egy szót is elhiggyen ebből!

Wylan felállt, hogy jobban lásson, majd hangosan felszisszent, amint a bordái közt éles fájdalom nyilallt a testébe. Jesper kinyújtotta a kezét, hogy megtámogassa. Ám a pódiumnál lezajló jelenet minden gondolatot kiűzött Wylan fejéből: egy stadwatchőr éppen megbilincselte az apja csuklóját, aki úgy vergődött a katona markában, akárcsak egy horogra akadt hal.

– Ez Brekker műve! – tiltakozott Van Eck. – Brekker állította fel az alapot. Keressék meg azt a földbirtokost! Keressék meg Pekka Rollinst! Mindent el fognak mondani.

– Hagyja abba ezt a kínos jelenetet! – suttogta Radmakker dühösen. – A családja érdekében tanúsítson némi önuralmat!

– Önuralmat? Amikor bilincsbe vernek?

– Higgadjon le, ember! Most a Stadhallba vezetik, ahol megvárja a vádemelést. Miután pedig kifizette az óvadékot…

– Óvadékot? A Kereskedőtanács tagja vagyok. A szavam…

– Egy fityinget sem ér! – csattant fel Radmakker. Karl Dryden úgy felháborodott, hogy Wylant haloványan Alys mókust szimatoló terrierjére emlékeztette. – Még hálás is lehet, amiért nem vetjük most rögtön a Pokol Kapuja legmélyebb zárkájába. Hétmillió kruge párolgott el csak úgy a Tanács kincstárából. Kerch nevetség tárgyává lett. Van fogalma róla, miféle kárt okozott ma?

Jesper felsóhajtott.

– Mi végezzük el a munkát, és Van Eck aratja le a babérokat?

– Mi történik? – kérdezte Alys, és megragadta Wylan kezét. – Miért került Jan bajba?

Wylan szíve megesett az asszonyon.

Alys kedves volt, butácska, és nem követett el semmit, csupán férjhez ment ahhoz, akit a családja kijelölt számára. Ha Wylannek igaza van, az apját csalás és árulás vádjával fogják bíróság elé állítani. Tudatosan megkötni egy hamis szerződést, azzal a céllal, hogy felforgassa a piacot, nem csupán törvényellenesnek, hanem egyenesen szentségtörésnek számított. Ghezen munkájának megrontása, amiért súlyos büntetés jár.

Ha az apját bűnösnek találják, megfosztják a jogától, hogy ingatlant vagy tőkét birtokolhasson. Akkor pedig teljes vagyona Alysre és a még meg nem született gyermekére száll. Wylan nem volt meggyőződve, hogy Alys készen áll egy effajta felelősségre.

Megszorította az asszony kezét.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta meg csendesen. – Megígérem. – Komolyan is gondolta. Feltett szándéka volt, hogy keres egy jó ügyvédet vagy üzletembert, aki segíteni tud Alysnek a birtok kezelésében. Elvégre Kaz ismeri Ketterdam összes csaló gazemberét, így bizonyára azt is pontosan tudja, kik a becsületes kereskedők; legalább messzire elkerülheti őket.

– Haza fogják engedni Jant ma este? – kérdezte Alys, alsó ajka megremegett.

– Nem tudom – vallotta be Wylan.

– De te visszajössz a házba, ugye?

– Én…

– Tartsd magad távolt tőle! – fröcsögte Van Eck, miközben a stadwatch katonái levonszolták a lépcsőn az emelvényről. – Alys, ne hallgass rá! Meg kell kérned Smeetet, hogy szedje össze a pénzt az óvadékhoz. Menj…

– Nem hiszem, hogy Alys segíteni tud ebben a dologban – szólalt meg Kaz. A folyosón állt, varjúfejes botjára támaszkodva.

– Brekker, te mocskos kis féreg! Tényleg azt hiszed, hogy vége? – Van Eck kiegyenesedett, megpróbálta összeszedni elveszett méltóságának maradványait. – Holnap ilyenkorra óvadék fejében ismét szabadlábon leszek, és helyreállítom a hírnevemet. Bizonyára van rá mód, hogy kapcsolatba hozzalak a Rietveld-alappal, és meg is találom. Esküszöm!

Wylan érezte, ahogyan Jesper megmerevedik mellette. Colm Fahey volt az egyetlen kapcsolat.

– Csak nyugodtan esküdözzön! – válaszolta Kaz. – Méghozzá ünnepélyesen. Azt hiszem, már mindnyájan tisztában vagyunk vele, mennyit ér a szava. De könnyen kiderülhet, hogy némileg korlátozott források állnak a rendelkezésére. Nem igazán tudom, vajon Wylan mennyi pénzt szán a maga védelmére, vagy éppen az óvadékára, ha már a témánál vagyunk.

Van Eck keserűen felnevetett.

– Kitagadtam a végrendeletemből, amint Alys teherbe esett. Wylan soha egyetlen fillért sem kap a vagyonomból.

Meglepett moraj futott végig a Kereskedőtanács tagjain.

– Biztos benne? – kérdezte Kaz. – Pedig úgy hallottam Wylantől, hogy sikerült kibékülniük. Persze, még mielőtt ez az egész csúnya ügy lezajlott volna.

– A végrendeletem tökéletesen egyértelmű. Van belőle egy másolat… – Van Ecknek hirtelen torkán akadt a szó, és Wylan figyelte, ahogyan az apja arca eltorzul a borzalomtól. – A széfben – fejezte be a mondatot suttogó hangon.

A következő pillanatban Wylan szívébe hasított a felismerés. Specht hamisított egy levelet az apja kézírásával a hajó kapitányának. Miért is ne hamisított volna valamilyen másik iratot is? „Egy igazi tolvaj néhanapján nem csak elvesz. Valamit hátra is hagy.” Azon az éjjelen, amikor betörtek Wylan apjának házába, Kaz nem csupán a pecsétet akarta ellopni. Kicserélte Van Eck végrendeletét egy hamisítványra. Wylan jól emlékezett Kaz szavaira: „Ugye tudod, hogy a te pénzedet lopjuk el?” Komolyan beszélt.

– Van még egy példány – mondta Van Eck. – Az ügyvédem…

– Cornelis Smeet? – kérdezte Kaz. – Vajon tenyészti is az őrkutyáit? Fura dolog, amikor az ember engedelmességre kényszerít egy állatot. Időnként előfordul, hogy utána túl könnyen lehet parancsolni nekik. Bölcsebb, ha meghagyunk egy keveset a vadságukból.

„Sosem győzhetsz, ha csak egy játékot űzöl.”

Vajon mióta tervezgette Kaz, hogy tálcán nyújtja át Wylannek az apja birodalmát?

– Nem – rázta Van Eck a fejét. – Nem! – Meglepő erővel lerázta magáról az őrei kezét. – Nem adhatod a vagyonom irányítását ennek a hülyének! – kiabálta kétségbeesetten, megbilincselt kezével Wylanre mutogatva. – Még ha akarnám is, hogy az örökösöm legyen, alkalmatlan rá. Nem tud olvasni, és még a legegyszerűbb mondatot is alig képes papírra vetni. Egy tökkelütött idióta, gyengeelméjű gyerek.

Wylan felismerte a Kereskedőtanács tagjainak arcára kiülő megrökönyödést. Számtalanszor gyötörte gyermekkorában ez a rémálom: ahogyan a fogyatékossága nyilvánosan lelepleződik.

– Van Eck! – csattant fel Radmakker. – Hogy mondhat ilyet a saját véréről?

Van Eck vadul felnevetett.

– Ezt legalább be tudom bizonyítani! Adjanak neki valamiféle olvasnivalót. Rajta, Wylan! Mutasd meg nekik, milyen remek üzletember lesz belőled!

Radmakker megnyugtatón Wylan vállára tette a kezét.

– Nem szükséges teljesítened az őrült követelőzéseit, fiam.

Wylan azonban oldalra hajtotta a fejét, amint felötlött benne egy gondolat.

– Semmi gond, Radmakker úr – felelte végül. – Ha így segíthetek lezárni ezt a tragikus ügyet, készséggel teljesítem az apám kívánságát. Ami azt illeti, ha akad kéznél egy meghatalmazás, máris aláírhatom, és elkezdhetem összegyűjteni az apám védelmére szükséges pénzösszeget.

Halk mormolás hangzott az emelvény irányából, majd előkerült egy akta a szerződés irataival. Wylan tekintete találkozott Jesperével. Vajon megértette Wylan szándékát?

– Ezek az iratok Kuvej Jul-Bo számára készültek – magyarázta Dryden. – De egyelőre még nincsenek kitöltve. Lennie kell közöttük egy meghatalmazásnak is.

Wylan felé nyújtotta az aktát, de Jesper vette át, és rögtön lapozgatni kezdett benne.

– A fiam olvasson! – ordította Van Eck. – Ne a másik bitang!

– Szerintem legelőször egy szájkosárba kellene befektetned – mormolta Jesper.

Átadott Wylannek egy iratot. Az égvilágon bármi lehetett volna. Wylan látta ugyan a szavakat, felismerte az alakjukat, de képtelen volt megfejteni a jelentésüket. Hallotta azonban a muzsikát a fejében, emlékezete csalafinta kis trükkjét, amit gyermekkorában olyan gyakran használt. Fülébe csengett egy emlék, ahogyan Jesper felolvasott neki a Szent Hilde kapujában állva. Látta lelki szemei előtt a halványkék kaput, megcsapta orrát a lilaakác illata.

Wylan megköszörülte a torkát, és úgy tett, mintha a papírlapot tanulmányozná.

– A jelen okirat alapján, amely Ghezen tanúsága és az emberek becsülete szerint jött létre, Kerch bírósága és Kereskedőtanácsa által érvényesítve, alulírott – Wylan egy pillanatig habozott. – Úgy hiszem, ezen a helyen kell szerepelnie a saját nevünknek. Jan Van Eck a fiára, Wylan Van Eckre ruházza át minden vagyonát, birtokát és tulajdonjogát, hogy saját hatáskörében kezelje, amíg Jan Van Eck újra képessé nem válik… saját ügyei intézésére.” Tényleg szükséges folytatnom?

Van Eck tátott szájjal bámult Wylanre. A Kereskedőtanács tagjai a fejüket csóválták.

– Egyáltalán nem, fiam – felelte Radmakker. – Már éppen elég megpróbáltatásban volt részed. – Szánakozó pillantást vetett Van Eckre. – Vezessék a Stadhallba! Valószínűleg egy orvost is találnunk kell a számára. Valami nyilván megzavarta az elméjét, mindenféle őrült gondolatokat plántált a fejébe.

– Csalás! – tiltakozott Van Eck. – Csak Brekker egyik újabb trükkje. – Kiszakította magát az őrei markából, és Wylan felé rohant. Jesper azonban elállta az útját, megragadta a vállánál, és a karját kiegyenesítve távol tartotta. – Tönkre fogsz tenni mindent, amit felépítettem, mindent, amit az apám és a nagyapám felépített. Te…

Jesper közelebb hajolva, egészen csendesen, hogy senki más ne hallhassa, így szólt:

– Majd én felolvasok neki.

– Igazán megnyugtató baritonja van – tette hozzá Wylan, majd az őrök már vonszolták is végig az apját a templom folyosóján.

– Ezt nem fogod megúszni! – ordította Van Eck. – Ismerem már a trükkjeidet, Brekker! Az én eszem jobban vág…

– Egy pengét sem lehet a végletekig élesíteni – jegyezte meg Kaz, amint csatlakozott hozzájuk a templom elejében. – Végül minden a fém minőségén múlik.

Van Eck üvöltött kínjában.

– Még azt sem tudják, hogy a fickó tényleg Wylan-e! Talán egy másik fiú arcát viseli éppen. Nem érthetik…

A Kereskedőtanács többi tagja is követte őket, mindnyájan döbbent arcot vágtak, mintha villám csapott volna beléjük.

– Teljesen becsavarodott – állapította meg Dryden.

– Tudhattuk volna, hogy Van Eck nincs eszénél, amikor szövetségre lépett azzal a semmirekellő Pekka Rollinsszal.

Wylan visszaadta az iratokat Radmakkernek.

– Talán jobb, ha most nem foglalkozunk ezzel az üggyel. Egy kissé megráztak az események.

– Hát persze. Később bekérjük a végrendeletet Smeettől, és meggyőződünk róla, hogy minden a legnagyobb rendben van. Majd házhoz küldjük a szükséges iratokat.

– Az én házamhoz?

– Nem tervez hazamenni a Geldstraatra?

– Nos…

– De igen – vágta rá Jesper.

– Nem értem – szólalt meg Alys, amint a komornája gyengéden megpaskolta a kezét. – Jant most letartóztatták?

– Alys – szólt Kaz. – Mit szólna hozzá, ha ezt az egész csúnya ügyet inkább vidéken várná ki? Távol a pestisjárvány fenyegetésétől. Esetleg abban a szép kis házban a tónál, amiről beszélt.

Alys arca felragyogott, de azután egy kissé bizonytalankodni látszott.

– Mit gondolnak, illendő dolog, hogy a feleség magára hagyja a férjét ilyen szorult helyzetben?

– Valójában a kötelessége – válaszolta Kaz. – Hiszen nem úgy helyes, hogy a gyermeke érdekét tekintse elsődlegesnek?

Jesper bölcsen bólogatott.

– A friss vidéki levegő, temérdek zöld mező… barangolásra. Én is vidéken nevelkedtem. Ezért nőttem ilyen magasra.

Alys a homlokát ráncolta.

– Egy kissé túlságosan is magasra.

– Nagyon nagy birtokon éltünk.

– Folytatódhatna a zenetanulás is… – tette hozzá Wylan.

Alys szeme immár valósággal sziporkákat szórt.

– Bajan úrral? – Arca elpirult, és az ajkába harapott. – Talán tényleg így a legjobb. A babának.

42. Jesper

A sűrűsödő esti sötétségben sétáltak együtt Van Eck házához. Kaz a botjára támaszkodott, Alys pedig a komornája karjára. Az utcák kísértetiesen kongtak az ürességtől. Időnként felbukkantak a stadwatch katonái, és Jesper szíve rögtön a torkába ugrott, hirtelen megrettenve, hogy talán minden bajuk újrakezdődik. Miután azonban Van Eck és Pekka Rollins hírnevét sikerült teljes mértékben a porba tiporni, sokkal sürgetőbb gondja is akadt a stadwatch őreinek, a Hordóban kitört zavargások pedig a bandákat is ellátták éppen elég tennivalóval. Úgy tűnt, hogy a város minden törvénytisztelő és törvényen kívüli polgára csakis a saját dolgával törődik, és békében hagyja Jespert a barátaival együtt.

Ám Jespernek mindez egy fikarcnyit sem számított. Csupán az édesapját akarta biztonságban tudni. Nagy volt a kísértés, hogy elmenjen a pékségbe, de nem kockáztathatta, hogy valaki netán a nyomába eredjen.

Nyughatatlanná tette a gondolat, de egyelőre képes volt ellenállni az érzésnek. Talán segített, hogy végre használta az erejét. Vagy talán csak megszédítette a nemrég lezajlott összecsapás heve. Még túl korai volt, hogy megpróbálja kibogozni. De legalább ma éjjelre megfogadhatta, hogy nem követ el semmi ostobaságot. Leül szépen egy szobában, ahol kifabrikálja a színt egy szőnyegből, vagy célba lövést gyakorol. Vagy akár megkéri Wylant, hogy kötözze egy székhez, ha szükséges. Jesper tudni akarta, mi fog történni. A része akart lenni.

Akármilyen botrány sújtotta is ma a Van Eck nevet, a ház ablakaiban ugyanúgy égtek a lámpák, a szolgák pedig szívélyesen nyitottak ajtót Alysnek és az ifjú Wylan úrfinak. Amint áthaladtak egy étkezőnek látszó helyiségen – ahonnan azonban fájdalmasan hiányzott egy asztal –, Jesper felpillantott a mennyezeten tátongó hatalmas lyukra. Egyenesen átlátott rajta a felső szintre és a falakat díszítő csodaszép ácsmunkára.

Rosszallóan megcsóválta a fejét.

– Igazán jobban is vigyázhatnál a holmidra.

Wylan megpróbált mosolyogni, de Jesper látta rajta, hogy pattanásig feszültek az idegei. Óvatos léptekkel járt szobáról szobára, néha-néha futólag megérintve egy bútordarabot vagy éppen egy pontot a falon. Wylan még mindig eléggé rossz bőrben volt. Elküldtek az egyetemre orvosért, de még sok időbe telhet, mire bárki is megérkezik.

A zeneszobába érkezve Wylan végül megállt. Gyengéden végigsimított a zongora fedelén.

– A háznak egyedül ebben a részében voltam valaha is boldog.

– Remélhetőleg ez most meg fog változni.

– Betolakodónak érzem magam. Mintha az apám bármelyik percben beronthat azon az ajtón, hogy kikergessen innen.

– Sokat fog segíteni, amikor végre aláírod a papírokat. Tartósabbnak fogod érezni a helyzetet. – Jesper elvigyorodott. – Egyébként egészen elképesztő voltál az előbb.

– Halálosan rettegtem. Még mindig rettegek. – Lenézett a zongora billentyűire, és lejátszott egy finom akkordot. Jesper csodálkozott magán, hogyan is téveszthette össze Kuvejt Wylannel. Teljesen más volt a kezük, az ujjaik alakja, a kézfejük. – Jes – szólalt meg Wylan. – Komolyan gondoltad, amit az apámnak mondtál? Velem maradsz? Segítesz nekem?

Jesper háttal a zongorának dőlt, és a könyökére támaszkodott.

– Lássuk csak! Hogy hajlandó volnék-e egy pazar kereskedőházban lakni, ahol szolgálók lesik minden óhajomat, és időt tölteni egy bimbózó tűzszerésztehetséggel, aki pocsékul fuvolázik? Azt hiszem, el tudnám viselni. – Jesper lassan végigmérte Wylant aranyvörös fürtjeitől kezdve a lábujja hegyéig, majd vissza. – De igencsak magas árat kérek érte.

Wylan arca gyönyörűséges lángba borult.

– Nos, remélhetőleg hamarosan megérkezik az orvos, és rendbe hozza a bordáimat – válaszolta, amint elindult visszafelé a szalonba.

– Igazán?

– Igen – felelte Wylan, futó pillantást vetve hátra a válla fölött. Arca immár vérvörös volt. – Szeretnék előleget fizetni.

Jesper száján kurta kacaj tört elő. Már nem is emlékezett rá, mikor érezte magát utoljára ilyen csodálatosan. S még csak nem is lövöldözött rá senki.

A szakács hideg vacsorára terített meg, és Alys visszavonult a lakosztályába. A többiek együtt várakoztak a hátsó kertbe vezető lépcsőn kuporogva, és figyelték a nap különös látványát, amint lenyugodni készült a csaknem elhagyatott Geldkanal fölött. Csupán a stadwatch csónakjai, a tűzoltók és időnként egy-egy elsősegélyhajó siklott végig a vízen, széles, zavartalan hullámokat vetve maga mögött. Egyikük sem evett túl sokat. Mindnyájan feszülten várták, hogy leszálljon végre az este. Vajon a többieknek sikerült épségben kijutniuk? Minden a terv szerint alakult? Még temérdek tennivaló várt rájuk. Kaz tökéletes mozdulatlanságban ült, Jesper azonban érezte a belőle áradó feszültséget. Akár egy lecsapni készülő csörgőkígyó.

Jesper érezte, ahogyan hervadni kezd szívében a remény, és végül teljesen fel is őrölte az apja miatti aggodalom. Felderítette a házat, bebarangolta a kertet, és csodálkozva szemlélte a Van Eck irodájára mért rémes pusztítást. Ugyan mióta tart ilyen sokáig a naplemente? Annyiszor mondogathatja magának, hogy az apjának nincs semmi baja, ahányszor csak akarja, mégsem fogja elhinni, amíg a saját szemével nem látja Colm Fahey cserzett arcát.

Végre-valahára beesteledett, és egy hosszú óra elteltével a nagy palackhajó befutott a stéghez Van Eck elegáns csónakházánál.

– Megjöttek! – ujjongott Wylan.

Kaz melléből mély sóhaj szakadt fel. Jesper felkapott egy lámpást és az előre behűtött pezsgőt. Rohanvást vágtak át a kerten, felrántották az ajtót, majd beözönlöttek a csónakházba. Örömteli üdvözlés helyett azonban torkukra fagyott a szó.

Inej és Rotty éppen Kuvejt segítette ki a hajóból. Habár törődöttnek és reszketegnek látszott, nyitott inge alól pedig kilátszott malacvérrel befröcskölt mellkasa, legalább egy darabban volt. Jesper édesapja még a hajóban ült, lehorgasztott vállal, és megviseltebb látványt nyújtott, mint korábban valaha, szeplős arcára mély ráncokat vésett a szomorúság. Lassan felállt, majd kiszállt a csónakház stégjére. Szorosan a karjába zárta Jespert.

– Nincs semmi bajod. Semmi bajod – ismételgette megkönnyebbülten.

Nyina a hajóban maradt, fejét Matthias mellkasán nyugtatva. A fjerdai mellette feküdt, szemét lehunyva, hamuszürke arccal.

Jesper kérdő pillantást vetett Inej irányába. A lány arca maszatos volt a könnyektől. Csupán megrázta a fejét.

– Hogyan történt? – kérdezte Kaz csendesen.

Friss könnyek szöktek Inej szemébe.

– Még mindig nem tudjuk.

Wylan előhozott egy takarót a házból, kiterítették a csónakház egyik sarkában, majd Jesper és Rotty segítségével kiemelték Matthias hatalmas testét a hajóból. Ügyetlen, méltóságon aluli, szinte már nevetséges folyamat volt. Jespernek akaratlanul is eszébe jutott, hogy Matthias gyűlölte volna az egész tortúrát.

Óvatosan lefektették a takaróra. Nyina letelepedett mellé, egyetlen szót sem szólt, csak némán fogta Matthias kezét. Inej hozott egy kendőt, amit gondosan Nyina karja alá rendezett, majd csendesen lekuporodott a barátnője mellé, és fejét a vállára hajtotta.

Hosszú ideig egyikük sem tudta, mihez kezdjenek, mígnem Kaz végül az órájára pillantott, és csendesen jelzett a többieknek. Még mindig munka várt rájuk.

Hozzáláttak átalakítani a palackhajót. Úgy szólt a terv, hogy mire tízet ütnek a harangok, a csatornán árusító kereskedőhajónak úgy kell festenie, mint egy betegbárkának. Számtalanszor alakítottak már át vízi járműveket, egyszerű hajótestből virágárus bárkát, halászhajót vagy akár úszó piaci standot építve a vázra. Ami éppen szükséges volt a melóhoz. A mostani könnyebb átalakításnak ígérkezett. Nem volt szükséges építeniük semmit, csupán bontaniuk kellett.

Becipelték az üvegeket a házba, és feltépték a fedélzet felső részét, hogy megszüntessék a raktárhelyiségeket, szélesebbé és laposabbá alakítva a hajót. Colm is segített, egymás mellett dolgoztak Jesperrel, akárcsak régen a tanyájukon. Kuvej a kert és a csónakház között ingázott, még mindig gyenge volt a megpróbáltatásai után.

Jesper homloka hamarosan gyöngyözött a verejtéktől, miközben igyekezett összpontosítani a munka ritmusára, de képtelen volt megszabadulni a szívét szorongató bánattól. Korábban is veszített már el barátokat. Részt vett olyan melókban, ahol balul sült el a tervük. Miért olyan egészen más most mégis ez az érzés?

Amikor befejezték a munka utolsó részét is, Wylan, Kaz, Rotty, Jesper és az édesapja tétlenül álldogáltak a kertben. Nem maradt más tennivalójuk. A bárka elkészült. Rotty tetőtől talpig feketét viselt, és még a hullaszállítók kapucnis köpönyegét is sikerült megalkotniuk Van Eck egyik elegáns fekete öltönyéből. Ideje volt indulni, de egyikük sem mozdult. Jesper körös-körül érezte a tavasz édes elevenségét, a liliomok, jácintok és korán szirmot bontó rózsák illatát.

– Mindnyájunknak életben kellett volna maradnunk – szólalt meg csendesen Wylan.

Talán naiv kijelentés volt, egy gazdag kereskedő fiának tiltakozása, aki éppen csak belekóstolt a Hordó életébe. Jesper azonban ráébredt, hogy pontosan ugyanez jár a fejében. A temérdek őrületes menekülésük után, amikor csak egy hajszálon múlt az életük, lassacskán elhitte, hogy a bandájuk hat tagját valamiféle varázslat védi, hogy a revolverei, Kaz esze, Nyina furfangja, Inej tehetsége, Wylan zsenialitása és Matthias ereje sérthetetlenné teszi őket. Szenvedhetnek, elterülhetnek, de utóvégre Wylannek igaza van: mindnyájuknak túl kellett volna ezt élniük.

– Nincs gyász – mondta Jesper, és maga is meglepődött a torkát szorongató könnyeken.

– Nincs temetés – felelték mindnyájan halkan.

– Rajta! – szólt Colm. – Búcsúzzatok el!

Lesétáltak a csónakházhoz. Ám mielőtt Wylan belépett volna, szó nélkül lehajolt, és letépett egy szál tulipánt a virágágyásból. Mindenki követte a példáját, és néma csendben bevonultak. Szép sorjában letérdeltek Nyina mellé, egy szál virágot fektettek Matthias mellére, majd mind felálltak, és körülvették a testét, mintha megkésve ugyan, de megvédelmezhetnék.

Kuvej volt az utolsó. Könnyek csillogtak arany szemében, és Jesper örült, hogy csatlakozott a körükhöz. Matthiasnak köszönhették, hogy Kuvej és Jesper megmenekült a Fekete Fátyol-szigetre törő támadás során; többek között neki volt köszönhető, hogy Kuvej igazi grisaként folytathatja az életét Ravkában.

Nyina a víz irányába fordította a fejét, tekintete végigsiklott a Geldkanalt szegélyező keskeny épületek során. Jesper észrevette, hogy a lakók gyertyákat gyújtottak az ablakokban, mintha az apró gesztussal elűzhetnék a sűrű sötétséget.

– Azt képzelem, hogy ezek a fények érte ragyognak – suttogta Nyina. Kezébe vett egy elhullott piros szirmot Matthias mellkasáról, mélyet sóhajtott, majd elengedte a fjerdai kezét, és lassan felállt a társai mellé. – Tudom, hogy eljött az idő.

Jesper átölelte a lányt.

– Nagyon szeretett téged, Nyina. Az irántad érzett szerelme jobb emberré tette.

– Jelentett ez a végén bármiféle különbséget?

– Hát persze – felelte Inej. – Bár Matthias és én nem ugyanahhoz az istenséghez imádkoztunk, mindketten tudtuk, hogy létezik valami ezen az életen túl. Könnyebben lépett a következő létbe annak tudatában, hogy ebben jót cselekedett.

– Ravkában maradsz? – kérdezte Wylan.

– Csak amíg sikerül megszerveznem az utat Fjerdába. Ravkában élnek grisák, akik segíthetnek megőrizni a testét az utazásra. De nem mehetek haza, nem nyugodhatok, amíg Matthias végső nyugalomra nem talál. Északra viszem. A jégvidékre. A part közelében fogom eltemetni. – Nyina hirtelen a többiek felé fordult, mintha akkor látná őket először. – Veletek mi lesz?

– Ki kell találnunk, hogyan költsük el a pénzünket – válaszolta Kaz.

– Miféle pénzt? – kérdezte Jesper. – Az utolsó fillérig a shuk pénzesládájába folyt minden.

– Tényleg?

Nyina szeme gyanakvóan összeszűkült, és Jesper látni vélte, ahogyan visszatér a lányba egy cseppnyi a korábbi életkedvéből.

– Hagyd a játszadozást, Brekker, vagy rád uszítom a szentségtelen, élőhalott seregemet!

Kaz lazán megrándította a vállát.

– Úgy gondoltam, hogy a shuknak elég lesz negyvenmillió is.

– A harmincmillió, amivel Van Eck tartozott… – mormolta Jesper.

– Négymillió kruge fejenként. Per Haskell részét Rottynak és Spechtnek adom. A Söpredék egyik üzleti vállalkozásán keresztül mossuk át a pénzt, aztán jut csak vissza a Gemensbankon keresztül hozzánk, de a hónap végére mindenki számára külön bankszámlán lesz az összeg. – Egy pillanatig habozott. – Matthias része Nyinára száll. Tudom, hogy a pénz nem számít…

– Számít – vágott Nyina a szavába. – Megtalálom a módját, hogy számítson. Ti mihez kezdtek a részetekkel?

– Keresek egy hajót – mondta Inej –, és legénységet toborzok hozzá.

– Segédkezem egy birodalom irányításában – válaszolta Jesper.

– Megpróbálom elkerülni, hogy csődbe juttassam – felelte Wylan.

– Na és te, Kaz? – kérdezte Nyina.

– Építek valami újat – vont vállat a bandavezér. – Aztán nézem, ahogy porig ég.

Jesper erőt vett magán, és így szólt:

– Igazság szerint jobb lenne, ha az én részemet az apám nevén helyeznéd letétbe. Nem hiszem… Nem hiszem, hogy készen állok egy ekkora pénzösszegre.

Kaz egy hosszú pillanatig fürkészte az arcát.

– Ez a helyes döntés, Jes.

Egy kicsit olyan érzés volt, mint amikor bocsánatban részesül az ember.

Jesper szívét szomorúság szorongatta. Hosszú évek óta most először dúskált a pénzben. Az apja birtoka végre biztonságban volt. Mégsem érezte jól magát.

– Azt hittem, hogy a gazdagságtól minden jobb lesz – bökte ki Jesper.

Wylan hátrapillantott az apja pazar házára.

– Megmondhattam volna neked, hogy nem így működik a dolog.

A távolban megkondultak a harangok. Jesper kiment az apjáért a kertbe. Colm a ház lépcsőjének közelében álldogált, kalapját a kezében gyűrögetve.

– Most legalább megengedhetjük magunknak, hogy vegyünk neked egy új kalapot – jegyezte meg Jesper.

– Ez is kényelmes.

– Haza fogok menni, apa. Amikor a város újra megnyílik. Miután Wylan megtalálta a helyét.

– Rendes fiú. – Túl rendes nekem, gondolta Jesper. – Remélem, hogy tényleg meglátogatsz. – Colm lepillantott jókora kezére. – Meg kellene ismerkedned édesanyád népével. A lány, akit anyád hosszú évekkel ezelőtt megmentett… Úgy hallottam, hogy rendkívüliek a képességei.

Jespernek fogalma sem volt, miként válaszoljon.

– Én… nagyon szeretném. Annyira sajnálom. Hogy belekevertelek ebbe az egész kalamajkába. Hogy kis híján elveszítettél mindent, amiért olyan keményen dolgoztál. Azt hiszem… annyit akarok mondani, hogy e tettnek nem lesz visszhangja.

– Tessék?

– Szuli nyelven jobban hangzik. Igyekezni fogok, apa.

– A fiam vagy, Jesper. Nem tudlak megvédeni. Talán nem is lett volna szabad megpróbálnom. De ott leszek, még ha meg is botlasz. Minden alkalommal.

Jesper szorosan megölelte az édesapját. Emlékezz erre az érzésre! – figyelmeztette magát. Vésd eszedbe, mi mindent veszíthetsz! Sejtelme sem volt, vajon elég erős-e ahhoz, hogy betartsa a ma éjjel tett ígéreteit, de meg akarta próbálni.

Együtt sétáltak vissza a csónakházhoz, ahol csatlakoztak a többiekhez.

Inej mindkét kezét Nyina vállára fektette.

– Még viszontlátjuk egymást.

– Úgy lesz. Megmentettétek az életemet. Megmentettem a tiéteket.

– Szerintem te vezetsz ezen a téren.

– Nem a mindent elsöprő értelemben gondolom. – Nyina szeme mindegyikükön végigsiklott. – Hanem az apró megmentésekről beszélek. Amikor a tréfáimon nevettetek. Megbocsátottatok, amikor ostoba voltam. Sosem próbáltatok megalázni. Nem számít, hogy a jövő hónapban, a jövő évben vagy akár tíz év múlva találkozunk, ezekre a dolgokra fogok emlékezni.

Kaz búcsúzásra nyújtotta kesztyűs kezét.

– Találkozunk még, Zenyik.

– Számíthatsz rá, Brekker. – Kezet ráztak.

Rotty lemászott a betegszállító bárkába.

– Készen álltok?

Kuvej akkor Jesperhez fordult.

– Meglátogathatnál Ravkában. Együtt tanulhatnánk használni a képességeinket.

– Mi lenne, ha most belöknélek a csatornába? Akkor kiderülne, hogy tudsz-e úszni – válaszolta Wylan, mégpedig meglehetősen jól utánozva Kaz morcos tekintetét.

Jesper vállat vont.

– Úgy hallottam, hogy immár Ketterdam egyik leggazdagabb embere. A helyedben biztosan nem húznék ujjat vele.

Kuvej sértődötten szipogott, majd leheveredett a bárka aljára. Szépen keresztbe fektette a karját a mellkasán.

– Nem – szólt rá Kaz. – Ne csináld! A hullaszállítók nem veszik a fáradságot, hogy elrendezzék a halottakat.

Kuvej keze lehanyatlott az oldala mellé. Colm következett, és Jesper azon nyomban ki akarta verni a fejéből az édesapja holtan heverő testének képét.

A takaró segítségével emelték Matthiast a hajóra, azután kihúzták alóla a szövetet. Nyina fogta a mellkasára fektetett tulipánokat, és szétszórta őket a vízen. Azután lefeküdt Matthias mellé.

Rotty a hosszú farudat a csatorna homokos fenekére támasztva ellökte magukat a stégtől. A bárka lassan sodródott tova a vízen. A sötétben Rotty úgy festett, mint akármelyik hullaszállító, néma csendben fuvarozva komor rakományát a csatornákon keresztül. Csupán a betegbárkák közlekedhettek szabadon a városban, és hagyhatták el a kikötőt, összegyűjtve a halottakat, hogy a Kaszás Bárkáján elégessék őket.

Az volt a terv, hogy Rotty egészen az iparnegyedig viszi őket, ahová a grisák menekültek az árverés után, megszabadulva a kék köpenyektől, amikben az Árapálytanács tagjaiként pózoltak. Kaz kezdettől fogva tudta, hogy nem lehetséges annyi grisát észrevétlenül elszállítani. Éppen ezért a titkos úton mentek a nagykövetségtől a fogadóba, majd lobogó kék köpenyben vonultak végig az utcán, arcukat elrejtették, kinyilvánítva az erejüket, nem pedig megpróbálva elleplezni. Jesper gyanította, hogy akár le is vonhatná a tanulságot a történtekből, ha úgy tartaná a kedve. Csak négy igazi hullámhívó akadt a grisák között, de annyi elég is volt. Természetesen fennállt a lehetősége, hogy a valódi Árapálytanács is megjelenik az aukción, de a múltjuk alapján Kaz úgy ítélte meg, hogy érdemes vállalni a kockázatot.

A grisák és Sturmhond nem messze az Édes-zátonytól várják, hogy felszállhassanak a bárkára. Amint mindnyájan a fedélzeten lesznek, Rotty kihajtja a bárkát a kikötőn túlra, azután felküld egy jelzőfényt, ahol Sturmhond hajója találkozik velük. Csakis így volt esély kijuttatni a városból egy csapat grisa menekültet, egy földművest, aki segített bolonddá tenni az egész Kereskedőtanácsot, és egy fiú testét, aki alig néhány órával korábban még a világ legkeresettebb túsza volt.

– Mozdulatlannak kell maradnod – mormolta Inej.

– Néma és mozdulatlan, akár a sír – felelte Nyina.

A bárka kisiklott a csatornába, Nyina pedig búcsút intett a kezével, tenyere fehér csillagként fénylett az éjjeli sötétségben. Még sokáig álltak a víz szélén, miután elhalványult a távolban.

Jesper egyszer csak felfigyelt rá, hogy Kaz szó nélkül eltűnt.

– Nem igazán rajong a hosszas búcsúzkodásért, ugye? – mormolta.

– Sosem búcsúzik – válaszolta Inej. Tekintetét a csatorna fényeire szegezte. Valahol a kertben dalra fakadt egy éjjeli madár. – Egyszerűen csak elmegy.

43. Kaz

Kaz felpolcolta sérült lábát egy alacsony zsámolyra, miközben meghallgatta Anika jelentését a Varjú Klub bevételeiről és a Keleti Donga turistaforgalmának helyzetéről. A Kuvej árverése és a pestisjárvány miatti riadalom óta eltelt három hétben Kaz elfoglalta Per Haskell irodáját a Deszka földszintjén. Továbbra is a legfelső emeleten töltötte az éjszakáit, de könnyebb volt Haskell barlangjából intéznie az üzleti ügyeit. Nem hiányolta a lépcsőmászást, és a régi irodája az utóbbi időben már üresnek érződött. Valahányszor leült dolgozni egy kicsit, pillantása újra és újra az ablakpárkány felé vándorolt.

A városban még mindig nem tért vissza az élet a megszokott kerékvágásba, ami ugyanakkor érdekes lehetőségeket teremtett. A Dongákon csökkentek az árak, mivel az emberek elhúzódó pestisjárványra készültek, és Kaz igyekezett gyorsan kihasználni a helyzetet. Megvásárolta a Varjú Klub melletti épületet, hogy terjeszkedhessenek, és még a Tetőn is sikerült megszereznie egy kisebb ingatlant. Kaz egy magasabb osztályba tartozó palimadarat óhajtott megkopasztani, amikor a pánik megszűnik, és a turizmus ismét fellendül. Kedvező áron sikerült felvásárolnia Per Haskell részvényeit is a Varjú Klubban. A Hordóban uralkodó zűrzavar miatt akár ingyen is megszerezhette volna őket, de nem akarta, hogy bárki túlságosan is megsajnálja az öregfiút.

Amikor pedig Pekka Rollins végül visszatér a városba, Kaz megtalálja a módját, hogy teljesen kiszorítsa az üzletből. Legkevésbé sem vágyott rá, hogy saját kemény munkájának eredménye Rollins pénzesládájába folyjon be.

Anika végzett a beszámolójával, majd Pim vette át a szót, és ismertette Van Eck tárgyalásának részleteit. A rejtélyes Johannus Rietveld nem került elő, amint azonban megvizsgálták Van Eck bankszámláit, hamarosan kiderült, hogy a Kereskedőtanácsban tudomására jutott értesüléseket felhasználva jurdaföldeket vásárolt fel. Mi több, nem csupán becsapta a barátait, beavatkozott egy árverésbe, és elrabolta a saját fiát, hanem még olyan szóbeszédek is lábra keltek, miszerint felbérelt egy bandát, hogy betörjenek egy fjerdai kormányépületbe, sőt talán még a cukorsilóit is szándékosan szabotáltatta. Van Ecket nem helyezték óvadék fejében szabadlábra. Igazság szerint nem úgy festett, hogy egyhamar kikerül a börtönből. Bár a fia rendelkezésére bocsátott némi pénzt a jogi képviseletére, az összeg legfeljebb mérsékeltnek volt nevezhető.

Wylan úgy döntött, hogy újonnan lelt vagyonának egy részét az otthona helyreállítására fogja fordítani. Jespernek egy kisebb járadékot adományozott, hogy piaci spekulációkat folytasson, és az édesanyját is hazahozta. A Geldstraaton az emberek döbbenten figyelték, ahogyan Marija Hendriks a fiával üldögél a parkban, vagy az egyik szolgálójukkal csónakázik a csatornán. Néhanapján a vízről is meg lehetett pillantani őket, ahogyan a Van Eck-ház kertjében állnak a festőállványuk előtt.

Egy ideig Alys is velük lakott, végül azonban úgy határozott, hogy a terrierjével együtt hátat fordít a városnak és a pletykáknak. A tóparti Hendriks-házban tervezte kivárni a terhessége utolsó napjait, és állítólag meglehetősen kétséges haladást ért el az énekórák alatt. Kaz csak annak örült, hogy nem kell a szomszédságában laknia.

– Szép munka – nyugtázta Kaz, amikor Pim befejezte a mondandóját. Mostanáig nem gondolta, hogy Pimnek különösebb tehetsége volna a hírszerzéshez.

– Roeder állította össze a jelentést – válaszolta Pim. – Azt hiszem, nagyon igyekszik, hogy előlépjen az új pókoddá.

– Nincs szükségem új pókra – mondta Kaz.

Pim megvonta a vállát.

– Kísértetnek mostanában a színét sem láttuk. Az emberek beszélnek.

Kaz útjára küldte Anikát és Pimet, majd egy hosszú pillanatig csak ült az irodája csendjében. Az elmúlt hetekben alig hunyta le a szemét. Csaknem a fél életében várta, hogy ez a pillanat valósággá váljon, és attól félt, ha most álomra hajtja a fejét, hirtelen minden szertefoszlik. Pekka Rollins elmenekült a városból, és nem is tért vissza. A szóbeszéd szerint egy vidéki házban húzta meg magát a fiával, fegyveres őrökkel körülvéve.

Pekka Rollins üzleti vállalkozásai a csőd szélén álltak a Smaragdpalotát, a Kaeli Herceget és az Édességboltot sújtó karantén miatt, és persze a távolléte sem segített, hiszen nem tudta rendezni az ügyeit.

Még olyan hír is járta, hogy a Tízes Oroszlánok sorain belül zendülés készülődik. A vezérük faképnél hagyta őket, és a Van Eckkel kötött megállapodása nyomán csupán egy gazdag zsarnok pribékjeinek tűntek. Akár a stadwatch katonái közé is beállhattak volna.

Tégláról téglára. De Rollins végül úgyis kimászik a romok alól. Kaz tudta, hogy készen kell állnia.

Halk kopogás hallatszott az ajtón. Az egyetlen gond azzal, ha az ember a földszinten rendezi be az irodáját, hogy sokkal gyakrabban zaklatják.

– Jött egy levél – mondta Anika, és az íróasztalára dobta a küldeményt. – Úgy látom, sűrűn váltogatod a társaságodat, Brekker – tette hozzá gúnyos mosollyal.

Kaz sokatmondó pillantást vetett az ajtóra. Nem érdekelte sem Anika, sem pedig a verdeső, szőke szempillája.

– Értem – felelte a lány, és elhagyta az irodát, becsukva maga mögött az ajtót.

Kaz felemelte a levelet a fény felé. Halványkék viaszpecsét díszelgett rajta, amin egy kétfejű aranysas alakja rajzolódott ki. Felvágta a borítékot, elolvasta a levél tartalmát, majd mindkettőt elégette. Azután megírta a válaszát, és a borítékra a saját fekete pecsétjét nyomta.

Kaz tisztában volt vele, hogy Inej az utóbbi időben Wylan házában lakik. Időnként talált egy-egy sebtében firkantott üzenetet az íróasztalán – valamilyen jelentést Pekka Rollinsról vagy a Stadhallban folyó eseményekről –, és Kaz rögtön tudta, hogy a lány az irodájában járt. Felvette a kabátját, kezébe fogta a kalapját és a pálcáját, azután a zsebébe rejtette a levelet. Futárral is elküldhette volna, de ezt a levelet személyesen akarta kézbesíteni.

A Deszkából kifelé menet elsétált Anika és Pim mellett.

– Egy óra múlva visszajövök – közölte Kaz. – Jobban teszitek, ha addigra odébbálltok, és nem itt lopjátok tovább a napot.

– Alig néz be valaki a klubba – válaszolta Pim. – A turisták túlságosan félnek a pestistől.

– Menjetek a szállókba, ahol a rémült galambocskák várakoznak, hogy kiderüljön végre az ég. Mutassátok meg nekik az egészségtől kicsattanó arcotokat. Hozzátok tudomásukra, hogy éppen az imént játszottatok egy fergeteges kártyapartit a Varjú Klubban. Ha nem válik be, fogjátok magatokat, vonuljatok le szépen a kikötőbe, és hajtsatok fel néhány palimadarat a hajók munkásai és matrózai közül.

– Hiszen most értem vissza a műszakomból – panaszkodott Pim.

Kaz a fejébe nyomta a kalapját, és végighúzta hüvelykujját a peremén.

– Egy szóval sem kérdeztem.

Keleti irányban vágott át a városon. Nagy kísértést érzett, hogy kerülőúton menjen, és a saját szemével is megnézze, hogyan alakul a helyzet a Nyugati Dongán. A shuk támadása és a pestis kitörése nyomán a bordélyházak gyakorlatilag üresen tátongtak. Több utcát is elbarikádoztak, hogy érvényt szerezzenek az Édességboltot és a Vadaskertet sújtó karanténnak. Olyan pletykák keringtek, hogy Heleen Van Houden nem lesz képes kifizetni a havi bérleti díjat. Milyen kár!

Pillanatnyilag egyetlen csónak sem üzemelt, így hát gyalog volt kénytelen megtenni az utat a pénzügyi negyedig. Amint egy kisebb, elhagyatott csatorna mentén haladt, hirtelen gomolygó párafelhőre lett figyelmes, ami a vízről szállt felfelé. Néhány lépéssel később már olyan sűrű köd vette körül, hogy alig látott. A pára a kabátjához tapadt, súlyosan és nyirkosan, igencsak szokatlan módon egy meleg, tavaszi naphoz képest. Kaz megállt a csatorna fölött ívelő, alacsony hídon, és figyelmesen várakozott, pálcáját készenlétben tartva. A következő pillanatban három alak bukkant fel a balján, fejükön csuklyát viseltek. Három másik a jobb oldalán bukkant fel, kék köpönyegük hullámzón lobogott a levegőben, jóllehet még enyhe szellő sem lengedezett. Kaz tehát ennyit legalább sikeresen eltalált, bár az álarcuk nem ködből volt. A valódi Árapálytanács tagjainak arcát – ha valóban ők voltak azok, nem pedig felettébb meggyőző csalók – olyasvalami takarta, amitől olyan benyomása támadt az embernek, mintha a csillagos éjszakai égboltra tekintene. Szép hatás.

– Kaz Brekker – szólt a fő hullámhívó. – Hol van Kuvej Jul-Bo?

– Meghalt, nincs többé. Teste elhamvadt a Kaszás Bárkáján.

– Hol van az igazi Kuvej Jul-Bo?

Kaz megvonta a vállát.

– Egy egész templomnyi szemtanú látta, ahogy lelövik. Egy orvos halottnak nyilvánította. Ezen túl semmiféle információval nem szolgálhatok.

– Bizonyára nem kívánja magára haragítani az Árapálytanácsot, fiatalember. Egyetlen szállítmánya sem fogja többé elhagyni a várost. Elárasztjuk az Ötödik kikötőt.

– Csak nyugodtan árasszák el! Nincsenek többé részvényeim az Ötödik kikötőben. Ha meg akarják állítani a szállítmányaimat, akkor meg kell állítaniuk minden egyes hajót és csónakot, ami a kikötőbe érkezik, vagy éppen távozik. Nem vagyok kereskedő. Nem bérelek hajókat, és nem vezetek rakományjegyzéket sem. Tolvaj és csempész vagyok. Próbáljanak csak megfogni, és hamarosan meglátják, hogy pusztán a levegőt markolásszák.

– Tudja, milyen könnyű megfulladni? – kérdezte a hullámhívó. Felemelte a kezét. – Bárhol megtörténhet.

Kaz hirtelen érezte, ahogyan a tüdeje megtelik vízzel. Köhögött, tengervizet köpködött, levegő után kapkodva összegörnyedt.

– Árulja el, amit tudni akarunk! – követelte a hullámhívó.

Kaz reszketeg lélegzetet vett.

– Sejtelmem sincs, hol van Kuvej Jul-Bo. Itt helyben vízbe fojthat, az sem változtathat rajta.

– Akkor talán felkeressük a barátait, és álmukban fojtjuk vízbe őket.

Kaz prüszkölve köhögött.

– Az obeliszktornyok pedig hamarosan karantén alá kerülnek a pestis miatt. – Az Árapálytanács tagjai nyugtalanul megmozdultak, és a köd velük együtt libbent. – Én szólaltattam meg a szirénákat. Én teremtettem ezt a pestisjárványt, és én is irányítom.

– Blöfföl – mondta a hullámhívó, köpenyének ujja a ködgomolyban libegett.

– Tegyen próbára! Elterjesztem a betegséget minden drágalátos tornyuk környékén. Így a járvány gócpontjaivá fognak válni. Talán azt gondolják, hogy a Kereskedőtanács nem fogja zár alá helyezni mindnyájukat? Vagy azt követelni, hogy végre-valahára fedjék fel a kilétüket? Valószínűleg még örülni is fognak a kínálkozó kifogásnak.

– Nem merészelnék. Ez az ország elsüllyedne nélkülünk.

– Nem lesz választásuk. A lakosság követelni fogja, hogy intézkedjenek. Lángra lobbantják az obeliszktornyokat, hogy porig égjenek a földtől a tetejükig.

– Szörnyeteg!

– Ketterdam a szörnyetegeké. És történetesen nekem van a leghosszabb fogam.

– A jurdaparem titka sohasem kerülhet nyilvánosságra. Egyetlen grisa sem lenne soha többé biztonságban. Sem ebben a városban, sem máshol.

– Akkor szerencsésnek tarthatják magukat, amiért az a szegény shu fiú sírba vitte a titkot.

– Nem felejtünk, Kaz Brekker. Egy napon még megbánja az arcátlanságát.

– Mondok maguknak valamit – szólt Kaz. – Amikor eljön az a nap, jegyezzék fel a naptárba. Rengeteg embert ismerek, aki szívesen megünnepelné.

A köpenyes alakok lassan elhalványultak, majd amikor a köd végül eloszlott, Kaz nyomát sem látta többé az Árapálytanácsnak.

Megcsóválta a fejét, és folytatta útját a csatorna mentén. Ez volt Ketterdam legcsodálatosabb tulajdonsága: sohasem hagyta unatkozni az embert. Egy szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy az Árapálytanács a jövőben még követelésekkel fog előállni, amiket kénytelen lesz teljesíteni.

Ám egyelőre még egyéb teendők vártak rá.

44. Inej

Inej nem gondolta volna, hogy sikerül feljutnia a lépcsőn az ágyába. Hogyan volt képes órákon át időzni Jesperrel és Wylannel a vacsoránál?

A szakácsnő sűrű bocsánatkérések közepette szolgálta fel az ételt aznap este. Továbbra sem tudott jó minőségű, friss alapanyagokat vásárolni a piacról, hiszen az emberek túlságosan rettegtek, és nem merészkedtek be a városba. Igyekeztek megnyugtatni a csüggedt szakácsnőt, teletömték magukat sajttal és póréhagymás pitével, majd a zeneszoba padlóján üldögélve mézbe áztatott süteményt eszegettek. Wylan édesanyja korán visszavonult a szobájába. Úgy tűnt, hogy az asszony szép lassan újra önmagára talál, de Inej gyanította, hogy még hosszú út áll előtte a gyógyulás felé.

Wylan zongorázott, Jesper pedig előadta a legmocskosabb matrózdalt, amit valaha hallott. Fájdalmasan hiányzott Nyina társasága. Nem érkezett levél, és Inej csupán reménykedni tudott, hogy a barátnője biztonságban megérkezett Fjerdába, és békére talált a fagyos jégvidéken. Inej azt fontolgatta, hogy amikor megszerzi végre a hajóját, talán az első útja Ravkába vezet majd. A szárazföldön utazhatna tovább Os Alta felé, hogy megpróbálja felkutatni a családját az egyik régi, ismerős útvonalon, és újra találkozzon Nyinával. Egy szép napon.

Inej nemrégiben úgy döntött, hogy Wylan házában fogja tölteni az éjszakáit, és csupán azért tért vissza a Deszkába, hogy összeszedje csekélyke holmiját. Miután a szerződését kifizette, és a bankszámlája is csordultig telt pénzzel, már nem is tudta igazán, hová is tartozik valójában. Elkezdett nehéztüzérségű hajókat keresgélni, és a város titkairól szóló tudását felhasználva további értesüléseket gyűjtött, amiktől azt remélte, hogy elvezetik a kerchi kikötőkön keresztül üzletelő rabszolga-kereskedőkhöz. Biztosra vette, hogy a Kísértet szerepében szerzett tudása és képességei hasznára lesznek. Ma éjszaka azonban már csak az alvás járt az eszében.

Felvonszolta magát a lépcsőn, majd bemászott jólesően kényelmes, pihepuha ágyába. Csupán akkor pillantotta meg az üzenetet – egy lepecsételt levelet Kaz kusza kézírásával –, amint kinyújtotta a kezét, hogy eloltsa a lámpáját. Napkelte. Ötödik kikötő.

Természetesen Kaznak sikerült bejutnia a lezárt házba, észrevétlenül elsurrant a szolgálók és a torkaszakadtából dalolászó három bolond mellett. Végül is így igazságos, vonta le magában a következtetést Inej. Ő is észrevétlenül és szó nélkül járt ki és be a Deszkában, óvatosan lopakodott be az ablakokon vagy az ajtókon, és információkat hagyott hátra Kaznak, amikor szükségesnek érezte. Egyszerűen be is kopoghatott volna Kaz irodájának ajtaján, így azonban könnyebb volt.

Kaz megváltozott. A háló. Inej szerződésének kiegyenlítése. Még mindig érezte Kaz ajkának finom érintését a bőrén, ahogyan csupasz keze a kötése csomójával ügyetlenkedik. Inej egy röpke másodpercre megpillantotta, mivé válhatna Kaz, ha megengedné magának. Képtelen lett volna elviselni, hogy újra bezárkózva lássa, tetőtől talpig begombolkozva makulátlan öltönye és rideg viselkedése páncéljába. Nem akarta hallani, amint Kaz úgy beszél, mintha a Jégudvar és az utána történtek csupán egy szokványos meló részei lettek volna, csak egy újabb eredmény, egy újabb kiaknázható előny.

Az üzenetét azonban nem akarta figyelmen kívül hagyni. Eljött az ideje, hogy véget vessen egy olyan dolognak, aminek sohasem volt lehetősége elkezdődni. Elmondja Kaznak, amit Pekkáról hallott. Felajánlja, hogy megosztja titkos útvonalainak és búvóhelyeinek egy részét Roederrel. Minden lezárul. Eloltotta a lámpát, majd hosszú idő múltán végül elnyomta az álom, miközben kezében Kaz üzenetét szorongatta.

Másnap reggel Inej csak nagy nehezen tudta rávenni magát, hogy kikecmeregjen az ágyából. Szert tett néhány rossz szokásra az elmúlt három hétben: akkor aludt, amikor csak akart, és akkor evett, amikor kedve tartotta. Nyina biztosan büszke lett volna rá. Wylan házában élve úgy érezte, mintha egy elvarázsolt világba csöppent volna. Korábban is járt már az épületben, amikor Kazzal ellopták a DeKappelt, majd később is, még az Édes-zátonyon történtek előtt. Ám egészen más, amikor nem tolvajként, hanem vendégként van jelen az ember. Inej egy kissé zavarban érezte magát a kényeztetéstől, amiért szolgálók lesik minden kívánságát, Van Eck személyzete azonban észrevehetően örült a jelenlétüknek. Talán tartottak tőle, hogy Wylan bezárja a házat, és elveszítik a munkájukat. Vagy esetleg úgy gondolták, hogy Wylan érdemel némi kedvességet.

Az egyik cselédlány kikészített Inej számára egy türkizkék selyemköpenyt és egy pár szőrmével díszített papucsot az ágyához. Forró víz gőzölgött a kancsóban a mosdón, egy friss rózsákkal teli üvegtál mellett. Megmosakodott, kifésülte a haját, majd újra befonta, azután felöltözött, és szép csendben elhagyta a házat – mégpedig a bejárati ajtón keresztül.

Fejébe húzta a kapucniját, és gyors léptekkel haladt a kikötő irányába. Az utcák többnyire még néptelenek voltak, különösen ilyen hajnali órán, de Inej pontosan tudta, hogy elővigyázatosnak kell lennie. Pekka Rollins elmenekült. Van Eck börtönben ül. Ám akár szerződés kötötte a Söpredékhez, akár nem, amíg Kaznak akadtak ellenségei az utcákon, addig bizony neki is.

Kaz a rakparton állt, tekintetével a vizet fürkészte. Fekete kabátja szorosan simult a vállára, és a tenger felől érkező sós szél összeborzolta sötét hajának hullámait.

Inej tudta, hogy nem szükséges bejelentenie az érkezését, így csupán megállt mellette, szeme végigsiklott a kikötőben horgonyzó hajókon. A jelek szerint számos hajó futott be aznap reggel. A városban az élet lassacskán talán újra felveszi korábbi ritmusát.

– Milyen az élet a házban? – törte meg végül Kaz a csendet.

– Kényelmes – vallotta be Inej. – Egészen ellustultam. – Egy röpke pillanatig Inej fejében felmerült a kérdés, vajon Kaz irigyli-e ezt a kényelmet, vagy egyszerűen csak idegen számára. Vajon képes lesz valaha is nyugodtan pihenni? Hosszasan aludni? Elidőzni egy étkezés fölött? Inej már sohasem fogja megtudni.

– Úgy hallom, Wylan engedélyezte Jespernek, hogy piaci spekulációkba kezdjen.

– Nagyon óvatosan és rendkívül korlátozott pénzösszegekkel. Wylan abban reménykedik, hogy Jesper kockázat iránti rajongását sikerül gyümölcsöző útra terelni.

– Vagy csodásan beválik a dolog, vagy teljes katasztrófával végződik, de Jesperrel egyébként is így szoktak állni a dolgok. Legalább az esélyei jobbak, mint bármelyik játékbarlangban.

– Wylan nem is adott rá engedélyt, amíg Jesper meg nem ígérte, hogy elkezdi a tanulmányait egy fabrikátor segítségével. Már ha sikerül találniuk egyet. Könnyen meglehet, hogy egészen Ravkáig kell utazniuk miatta.

Kaz oldalra hajtotta a fejét, egy sirályt figyelve, ami szárnyát szélesre tárva keringett fölöttük.

– Üzenem Jespernek, hogy hiányzik. A Deszka társaságából.

Inej meglepetten felvonta a szemöldökét.

– A Deszka társaságából. – Kaz szájából ez a rövid megjegyzés is felért egy virágcsokorral és egy szívélyes öleléssel. Jesper szemében pedig a világot fogja jelenteni.

A szíve mélyén szerette volna minél hosszabbra elnyújtani ezt a pillanatot, hogy egy kicsivel tovább maradhasson Kaz közelében, hallgathassa nyers és csiszolatlan hangját, vagy csupán állhasson mellette kényelmes csendbe burkolózva, ahogyan számtalanszor tették már korábban. Olyan sokat jelentett a számára Kaz, olyan hosszú időn át. Inej azonban csak így szólt:

– Milyen ügyben hívtál, Kaz? Csak nem tervezel újabb melót ilyen hamar…

– Tessék – mondta Kaz, átnyújtva egy hosszú távcsövet. Inej döbbenten vette észre, hogy nincs rajta a kesztyűje.

Óvatosan átvette tőle a távcsövet, és a szeméhez illesztette, kitekintve a kikötőre.

– Nem tudom, mit keressek.

– Huszonkettes állás.

Inej beállította a lencséket, majd tekintete végigsiklott a mólókon. S éppen abban az állásban, ahonnan a Jégudvar felé vitorlát bontottak, egy csinos kis hadihajó horgonyzott. Karcsú volt, és tökéletesen arányos, ágyúi készenlétben álltak, főárbóca tetején pedig Kerch három halat ábrázoló zászlaja lobogott. A hajó oldalán kecses, fehér betűkkel a következő felirat díszelgett: Kísértet.

Inej szíve hirtelen nagyot dobbant. Nem lehetséges.

– Az ott nem…

– A tiéd – vágott a szavába Kaz. – Megkértem Spechtet, hogy segítsen megfelelő legénységet toborozni. De ha inkább egy másik elsőtisztet szeretnél…

– Kaz…

– Wylan jó árat szabott. Az apja flottája tele van remek hajókkal, de az ott… illett hozzád. – Kaz szemügyre vette a csizmája orrát. – A kikötőhely is a tulajdonod. Mindig készen fog állni, amikor… Ha vissza akarsz térni.

Inej képtelen volt megszólalni. Szíve csordultig telt; egy száraz patakmeder, ami korántsem volt felkészülve ilyen esőzésre.

– Sejtelmem sincs, mit mondjak.

Kaz mezítelen keze megfeszült a pálcája varjúfejes végén. Olyan idegenszerű volt Inej számára a látvány, hogy csak nehezen tudta elszakítani róla a pillantását.

– Mondd, hogy visszatérsz!

– Még nem végeztem Ketterdammal. – Inej maga sem tudta, hogy komolyan gondolja a szavait, amíg ki nem ejtette őket a száján.

Kaz vetett rá egy gyors pillantást.

– Azt hittem, hogy rabszolga-kereskedőkre akarsz vadászni.

– Úgy is van. És a segítségedet kérem. – Inej megnyalta az ajkát, érezte rajta az óceán ízét. Egész eddigi élete lehetetlen pillanatok sorozatából állt, miért is ne kérhetne valami lehetetlent éppen most? – Nem csupán a rabszolga-kereskedőket akarom térdre kényszeríteni. Hanem a kerítőket, ügyfeleket, Hordó-főnököket és politikusokat is. Mindenkit, aki szemet huny a sok szenvedés fölött, amikor pénz forog kockán.

– Én is a Hordó egyik főnöke vagyok.

– Te sosem adnál el senkit jó pénzért, Kaz. Mindenkinél jobban tudod, hogy nem szokványos főnök vagy, akit csak a legjobb nyereség érdekel.

– Főnökök, ügyfelek, politikusok – tűnődött Kaz. – Ketterdam fél lakossága beletartozhat… Te pedig mindnyájukkal szembe akarsz szállni.

– Miért is ne? – kérdezte Inej. – A tengeren és a városban. Szép sorjában.

– Tégláról téglára – mondta Kaz. Azután megrázta a fejét, mint aki igyekszik megszabadulni még a gondolattól is. – Nem hősnek születtem, Kísértet. Mostanra már rá kellett volna jönnöd. Azt akarod, hogy jobb ember legyek, jó ember…

– Ennek a városnak nem egy jó emberre van szüksége, hanem rád.

– Inej…

– Hányszor mondtad nekem, hogy szörnyeteg vagy? Akkor viselkedj szörnyeteg módjára! Légy a legrettegettebb éjszakai rémálmuk! Nem lesz minden banda az ellenségünk. Nem zárjuk be azokat a házakat, ahol igazságosan bánnak az alkalmazottakkal. Olyan nőket veszünk célba, mint Tante Heleen, és olyan férfiakat, mint Pekka Rollins. – Inej pillanatnyi szünetet tartott. – Gondolj csak bele! Így megritkíthatod a versenytársaidat.

Kaz olyan hangot hallatott, ami akár nevetés is lehetett.

Egyik keze a pálcáján egyensúlyozott. A másik az oldalánál pihent, közvetlenül Inej mellett. A lánynak csak egy egészen picit kellett volna megmozdulnia, hogy egymáshoz érjenek. Egészen közel volt. Mégis elérhetetlen.

Inej kézfeje óvatosan súrolta Kaz kezét. Könnyed érintés volt, akárcsak egy tollpihe. Kaz tartása hirtelen megmerevedett, de nem húzódott el.

– Még nem vagyok hajlandó lemondani erről a városról. Szerintem érdemes megmenteni. – Szerintem téged érdemes megmenteni.

Egyszer régen egy hajó fedélzetén álltak, és Inej ugyanígy várt. Kaz akkor nem beszélt, és most sem szólalt meg. Inej érezte, ahogyan egyre távolabb sodródik, lehúzza egy víz alatti örvény, és egyre távolabb ragadja a parttól. Inej megértette a szenvedést, tisztában volt azzal is, hogy oda nem követheti Kazt, hacsak nem maga is a hullámokba akar veszni.

A Fekete Fátyol-szigeten Kaz azt mondta neki, hogy együtt megtalálnák a kiutat. Kivont késsel, tüzelő pisztollyal. Mert ahhoz értünk. Inej készen állt, hogy harcoljon Kazért, de meggyógyítani nem volt képes. Sőt, nem is állt szándékában elvesztegetni az életét a próbálkozással.

Inej érezte, ahogyan Kaz kézfeje az övét súrolja. Azután megfogta a kezét, tenyerük egymáshoz simult. Kaz testén reszketés futott végig. Szép lassan hagyta, hogy összefonódjanak az ujjaik.

Hosszú ideig néma csendben álltak, összekulcsolt kézzel, tekintetükkel a tenger hatalmas, szürke víztükrét fürkészve.

Egy ravkai hajó kötött ki alig néhány állásnyira a Kísértettől, főárbócán a Lancov-dinasztia kétfejű sast ábrázoló zászlaja lobogott. Valószínűleg érdeklődő turistákat vagy munkát kereső bevándorlókat hozott. Megváltozott a világ. Folytatódott az élet.

– Kaz – törte meg Inej hirtelen a csendet. – Miért éppen varjú?

– A varjúra és a pohárra célzol? Talán mert a varjú dögevő állat. A maradékokra csap le.

– Nem a Söpredék tetoválására gondolok. Az olyan ősrégi, mint a banda. Te miért vetted fel? A pálcád. A Varjú Klub. Választhattál volna magadnak egy új jelképet, felépíthettél volna egy új mítoszt.

Kaz feketekávéra emlékeztető szeme kitartóan a horizontra szegeződött, és a felkelő nap sugarai halvány, aranyló fénybe borították az alakját.

– A varjak megjegyzik az emberek arcát. Emlékeznek, kik etetik őket, kik kedvesek hozzájuk. Emlékeznek azokra is, akik igazságtalanul bánnak velük.

– Komolyan?

Kaz lassan bólintott.

– Nem felejtenek. Figyelmeztetik egymást, kinek viseljék gondját, és kitől óvakodjanak. Inej! – szólt Kaz, botjával a kikötő irányába mutatva. – Odanézz!

Inej a szeméhez emelte a távcsövet, tekintetét ismét a kikötőre és a leszálló utasokra irányította, de homályos volt a kép. Vonakodva elengedte Kaz kezét. Ígéretnek érezte az érintését, és nem akarta kiengedni a szorításából. Beállította a lencséket, majd a pillantása megakadt két alakon, akik a kikötőhídon haladtak. Kecses léptekkel közeledtek, egyenes háttal, akárcsak két fűszál. Úgy mozogtak, mint a szuli akrobaták.

Inej lélegzet után kapott. A belsejében egyszerre minden fókuszba került, mint a távcső lencséi. Elméje visszautasította az eléje táruló képet. Lehetetlen. Csupán egy illúzió, hamis tükörkép, szivárványos üvegből teremtett hazugság. Lélegzik egy mélyet, és mindjárt darabokra hullik.

Megkapaszkodott Kaz kabátujjában. Rogyadozott a lába. Kaz villámgyorsan átkarolta, hogy megtámogassa. Inej gondolatai kettészakadtak. Lényének egyik része fájdalmasan tudatában volt Kaz csupasz ujjainak a karján, kitágult pupillájának, támaszt nyújtó, szilárd testének. A másik része pedig még mindig igyekezett felfogni, amit maga előtt látott.

Kaz összevonta sötét szemöldökét.

– Nem voltam biztos benne. Nem kellett volna…?

Inej alig hallotta a szavait kalapáló szíve dörömbölésétől.

– Hogyan? – kérdezte könnyektől elcsukló hangon. – Hogyan sikerült rájuk találnod?

– Szívesség Sturmhond jóvoltából. Felderítőket küldött ki. A megállapodásunk részeként. Ha hibát követtem el…

– Dehogy! – A könnyek végre kigördültek Inej szeméből. – Nem követtél el hibát.

– Persze, ha valami balul sült volna el a meló során, csupán a holttestedet vihetnék most haza.

Inej a könnyeit nyelve felkacagott.

– Csak bízd rám! – Inej kihúzta magát, lassacskán visszanyerte az egyensúlyát. Valóban azt gondolta, hogy sohasem változik a világ? Bolond volt. A világ káprázatos csodákból, váratlan földrengésekből, sőt viharokból áll, amik a semmiből törnek elő, és képesek átformálni egy egész kontinenst. Mellette a fiú. Előtte a jövő. Bármi lehetséges.

Inej most már egész testében remegett, kezét a szájára szorította, és figyelte a két alakot, amint végighaladnak a kikötőn a rakpart irányába. Inej elindult feléjük, majd mégis megtorpant, és visszafordult Kazhoz.

– Gyere velem! – kérte. – Gyere, találkozz velük!

Kaz bólintott, mint aki igyekszik megacélozni magát, és még egyszer megfeszítette az ujjait.

– Várj! – Hangja még a szokásosnál is nyersebben csattant. – Egyenesen áll a nyakkendőm?

Inej felnevetett, kapucnija hátracsúszott a hajáról.

– Ezt nevezem igazi nevetésnek – mormolta Kaz, de a lány már eliramodott a rakparton, lába alig érte a földet.

– Mama! – kiáltotta boldogan. – Papa!

Inej látta, ahogyan a szülei megfordulnak, ahogyan az édesanyja megragadja az apja karját. Futni kezdtek feléje.

Túláradó szíve magával sodorta Inejt, ki, a végtelen tengerre.

45. Pekka

Pekka vidéki házának elülső szobájában üldögélt, kilesve az egyik fehér csipkefüggöny mögül. Kaeli csipke. Egyenesen Maroch Glenből. Pekka nem kímélt semmiféle költséget, amikor felújította ezt a helyet. Az alapoktól építtette fel a házat, minden szobát a saját kezével tervezett, maga választotta a parkettalakkot, és még a bútorokat is nagy gonddal válogatta össze. A Smaragdpalota volt Pekka nagy büszkesége, a Kaeli Herceg pedig birodalmának koronaékszere, a pompa és a stílus megtestesítője, a Hordó legelőkelőbb díszeivel ékesítve. Ez a ház volt azonban a saját otthona, a vára. Minden egyes részlete tiszteletreméltóságról, vagyonról és állandóságról tanúskodott.

Pekka biztonságban érezte magát ezen a helyen, biztonságban a fiával és a jól megfizetett testőreivel. Mégis inkább elhúzódott az ablaktól. Jobb nem kísérteni a sorsot. Rengeteg remek búvóhely volt odakinn egy mesterlövész számára. Talán ki kellene vágatnia a gyepet szegélyező bükkfákat.

Képtelen volt felfogni, milyen irányt vett az élete. Egy hónapja még gazdag ember volt, olyan ember, akivel számolni kell, egy király. Most pedig?

Szorosabban karjába zárta a fiát, és megsimogatta vörös haját. A kisfiú türelmetlenül fészkelődött Pekka ölében.

– Játszani akarok! – követelte Alby. Leugrott Pekka öléből, hüvelykujját a szájába dugta, és magához szorította egyik puha plüssoroszlánját a sok közül. Apja ránézni is alig bírt a játékra. Kaz Brekker egy blöffel csapdába csalta, Pekka pedig beugrott a cselnek.

Ám még rosszabb is volt a helyzet. Brekker beférkőzött a fejébe. Pekka képtelen volt kiverni fejéből a képet, ahogyan a fia, saját tökéletes kisfia egy rakás föld alá temetve fekszik, rémülten kiáltva, könyörögve az apjáért, és Pekka nem tud a segítségére sietni. Rémálmaiban a fia néha valahol a szántóföldek mélyén sírt, de Pekkának fogalma sem volt, hol kezdjen ásni. Máskor Pekka feküdt a sírban, bénultan a félelemtől, miközben hányták rá a földet – először csupán szemenként szórva, ahogyan az eső szitál, majd egyre súlyosabb göröngyök hullottak rá, amik betömték a száját, és kiszorították tüdejéből a lélegzetet. Nevető hangokat hallott a feje fölött: fiúkat, lányokat, nőket és férfiakat. Sötét sziluettjük kirajzolódott a kék alkonyi égbolton, arcuk az árnyékba veszett, de Pekka felismerte őket. Saját áldozatai voltak, akiket átvert, becsapott, meggyilkolt. A sok szerencsétlen nyomorult, akiken átgázolva hágott egyre feljebb a ranglétrán. Még mindig képtelen volt felidézni Brekker bátyjának a nevét. Hogy is hívták?

Pekka volt Jakob Hertzoon; ezernyi különböző álarcot viselt. Kaz Brekker azonban rátalált. Eljött érte, hogy bosszút álljon. Ha a bolondok egyikének sikerült megtalálnia, miért is ne lelne nyomára egy másik, majd még egy? Vajon hányan állnának sorba a sírjánál, hogy rádobják a következő göröngy földet?

Nehezére estek a döntések, még a legegyszerűbb döntések is. Milyen nyakkendőt vegyen fel? Mit rendeljen vacsorára? Kételkedett magában. Pekka korábban sohasem kételkedett magában. Senkiként kezdte az életét. Kőtörő volt a Vándorló-szigeten, egy keménykötésű fiú, akit csupán erős háta és ifjúsága miatt értékeltek, ahogyan képes volt megforgatni a csákányt és elcipelni egy nagy rakás követ. Ám fondorlat és csalás útján végül sikerült feljutnia egy Ketterdamba tartó hajóra, és az öklével szerzett hírnevet magának. Bokszolóként, verőemberként dolgozott, és a bandák legrettegettebb bunyósává lépett elő. Életben maradt, mert ő volt a legaljasabb, a legkeményebb, és mert senki sem tudta megtörni az akaratát. Most viszont nem vágyott többre, mint hogy a házában ülve whiskyt kortyoljon, és figyelje a mennyezeten átvonuló árnyakat. Minden más halálos fáradtsággal töltötte el.

Azután egy reggel ragyogó, sziporkázón kék égre ébredt. A levegőt betöltötte a madarak éneke. Érezte a nyár érkezésének illatát, a perzselő forróságot, a kertben érő gyümölcsöket.

Felöltözött. Megreggelizett. A délelőttöt odakinn töltötte a szabadban, dolgozott a napsütésben, és önfeledten játszott Albyvel. Amikor elviselhetetlen lett a forróság, letelepedtek a teraszon, és hideg limonádét ittak. Azután Pekka bement a házba, ahol szembenézett az íróasztalán tornyosuló iratok és számlák felhalmozódott sokaságával.

A Smaragdpalotában és a Kaeli Hercegben katasztrofális helyzet uralkodott. Egészségügyi óvintézkedésként mindkét helyet bezáratta a városvezetés, az ajtókon és az ablakokon fekete X jelezte a járvány kitörésének gócpontját. A Ketterdamból érkező hírek szerint a pestisjárvány csupán téves riasztás volt. Valójában valamilyen furcsa, gyorsan terjedő gomba vagy vírus okozta a riadalmat, de végeredményben ártalmatlannak bizonyult. A város vezetése óvatos derűlátásnak adott hangot.

Pekka a kimutatásokat tanulmányozta. Idővel talán mindkét kártyabarlangot meg lehet menteni. Veszteséget fog elkönyvelni az évre, de miután megnyugodtak a kedélyek, kifesti az épületeket, új nevet ad nekik, majd újra elindítja az üzletet. Az Édességboltot valószínűleg be kell zárnia. Egyetlen férfi sem fogja lehúzni a nadrágját, amikor pestisfertőzés lehet a gyönyör ára, főleg ha számos másik intézményben is kielégítheti a vágyait. Felettébb sajnálatos. Ám korábban is ütközött már nehézségekbe. Tudta jól, hogy remek forrásokra támaszkodhat, amikor ingyen „szerződéses” munkaerőről van szó. Hiszen még mindig ő Pekka Rollins, a Hordó királya. S ha az utcai patkányok időközben el is feledték ezt a tényt, szíves-örömest az emlékezetükbe vési.

Mire Pekka végzett a hírek és a levelek tömegének átnézésével, lassan leszállt az éj. Nagyot nyújtózott, felhörpintette az utolsó korty whiskyjét, majd bekukkantott Alby hálószobájába. A kisfiú már az igazak álmát aludta, karjába szorítva azt az átkozott kis oroszlánfigurát. Pekka jó éjszakát kívánt a fia szobája előtt strázsáló őröknek, azután végigsétált a folyosón.

– Nyugovóra tér, főnök? – kérdezte Doughty. Egy másik bunyóssal együtt őrizte éjszakánként Pekka lakosztályát. Rollins tudta, hogy megbízhat bennük.

– Igen, Doughty. És tudom, hogy jó éjszakám lesz.

Amikor lehajtotta fejét a párnájára, biztos volt benne, hogy nem fog a zokogó fiáról, a sírról vagy a fölötte kacagó baljós kórusról álmodni. A Vándorló-szigetet akarta felidézni álmában, a zöldellő mezőket és a hegyeket körülölelő sejtelmes ködöt. Reggel pedig frissen és kipihenten fog felébredni, készen arra, hogy nekilásson a trónja visszaszerzéséhez vezető munkának.

Ehelyett arra riadt fel, hogy egy szikla súlya nehezedik a mellkasára. Először a sír jutott eszébe, a ránehezedő föld súlya. Azután hirtelen magához tért. A hálószobában sötétség uralkodott, és valaki teljes súlyával ránehezedett. Pekka levegő után kapkodott, és megpróbált felemelkedni az ágyról, de támadójának könyöke és térde visszaszorította a lepedőre, és egy penge szúrós éle feszült a nyakára.

– Megöllek! – kapott Pekka lélegzet után.

– Egyszer már megpróbálta. – Egy nő hangja szólt… Nem. Egy lányé.

Kinyitotta a száját, hogy az őreiért kiáltson.

A lány a nyakához szorította a kését. Pekka fájdalmasan felszisszent, amint vér csordogált le a gallérja mélyére.

– Egyetlen kiáltás, és a pengémmel a párnához szegezem a torkát.

– Mit akarsz tőlem?

– Szereti az életet, Pekka Rollins? – Amikor nem érkezett válasz, a lány újra megbökte a kés pengéjével. – Kérdeztem valamit. Szereti az életet?

– Hogy jutottál át az őreimen?

– Azokat őröknek nevezni…

– Végeztél velük?

– Nem vettem magamnak a fáradságot.

– Az ablak be van rácsozva. Nem…

– Én vagyok a Kísértet, Rollins. Komolyan azt hiszi, hogy a rácsok utamat tudják állni?

Brekker kis szuli akrobatája. Most már átkozta a pénzt, amit a ravkai zsoldosra áldozott.

– Brekker azért küldött, hogy átadd az üzenetét? – kérdezte Pekka.

– A saját üzenetemet akarom átadni.

– Áruld el, miféle megállapodást kötöttél Brekkerrel. Akármennyit fizet is, megduplázom.

– Csitt! – szólt rá a lány, ránehezedve a térdével. Pekka érezte, hogy megreccsen a válla. – A szép Dunyása agyát szétloccsantottam Ketterdam macskakövein. Szeretném, ha belegondolna, mit tudnék művelni magával.

– Miért nem ölsz meg most rögtön? Megspórolhatnád a fenyegetéseket. – Pekkának esze ágában sem volt eltűrni, hogy egy vadaskerti csitri megfélemlítse.

– A halál olyan ajándék, amit még nem érdemelt meg.

– Te kis…

A lány betömött valamit a szájába.

– Most már nyugodtan kiabálhat – dünnyögte. Lehámozta Pekkáról a hálóingét, majd pengéje hegyét a mellkasába mélyesztette. Pekka felüvöltött kínjában a szájpecken át, és megpróbálta letaszítani magáról a támadóját.

– Csak óvatosan! – figyelmeztette a lány. – Biztosan nem szeretné, ha megcsúszna a kezem.

Pekka mozdulatlanságot kényszerített magára. Hirtelen ráébredt, milyen régen nem érzett már igazi fájdalmat. Évek óta nem merészelt kezet emelni rá senki.

– Így már jobb.

A lány egy kissé hátradőlt, mint aki szemügyre akarja venni a művét. Pekka lihegve lepillantott, de nem látott az égvilágon semmit. Rosszullét kerülgette.

– Ez volt az első vágás, Rollins. Ha valaha is megfordul a fejében, hogy visszatér Ketterdamba, újra találkozni fogunk, és elvégzem a másodikat.

Azzal visszahúzta Pekka mellkasára a hálóinget, finoman megpaskolta, majd eltűnt a sötétben. Pekka nem is hallotta, amikor elment, csak azt érezte, ahogyan a súlya felemelkedik a testéről. Kitépte a rongyot a szájából, és az oldalára fordult, kezével a lámpásért nyúlt. A szoba fényárba borult – az öltözőasztal, a tükör, a mosdó. Senki sem volt rajta kívül a helyiségben. Pekka az ablakhoz tántorgott. A rács és a zár érintetlen volt. Fájdalmasan égett a mellkasa, ahol a lány kése a bőrébe vájt.

Az öltözőasztalhoz támolygott, és felrántotta a véráztatta hálóinget. A lány egy precíz vágást ejtett rajta, közvetlenül a szíve fölött. Sűrű vér szivárgott belőle mély lüktetéssel. „Ez volt az első vágás.” Hányinger szorongatta a torkát.

Magasságos szentek és jóságos szentanyák! – gondolta magában. Ki fogja vágni a szívemet a testemből.

Pekkának eszébe jutott Dunyása, a földkerekség legtehetségesebb bérgyilkosa, egy lelkiismeret és kegyelem nélküli teremtmény – és a Kísértet mégis legyőzte. Talán nem is teljesen ember.

Alby.

Kirontott a szobája ajtaján a folyosóra, elrohant a még mindig strázsáló őrök mellett. Vigyázzba vágták magukat, arcukon döbbenet tükröződött, de Pekka csak rohant tovább, végigszáguldva a folyosón a fia szobájához. Kérem, könyörgött Pekka némán. Kérem, kérem, kérem…

Felrántotta az ajtót. A folyosóról fény áradt az ágyra. Alby az oldalán feküdt, mély álomba merülve, hüvelykujjával a szájában. Pekka az ajtógombra támaszkodott, egészen elgyengülve a megkönnyebbüléstől, hálóingét vérző mellkasához szorítva. Azután észrevette a plüssjátékot a fia karjában. Az oroszlán eltűnt. Egy fekete szárnyú varjú bújt meg a helyén.

Pekka iszonyodva hátrahőkölt, mintha a fia szunnyadó feje egy szőrös lábú pókon pihenne.

Óvatosan becsukta az ajtót, majd visszasétált a folyosón.

– Verjétek fel Shayt és Gerrigant az ágyából! – parancsolta Pekka.

– Mi történt? – értetlenkedett Doughty. – Hívjak orvost?

– Mondjátok meg nekik, hogy kezdjenek csomagolni. És szedjétek össze a készpénzünket az utolsó fillérig.

– Hová megyünk?

– Minél messzebbre.

Rollins nagy hanggal becsapta maga mögött az ajtót. Visszament a szobája ablakához, és újra megvizsgálta a rácsot. Teljesen szilárdan állt. Továbbra is be volt zárva. A feketén csillogó üvegből a saját tükörképe nézett vissza rá, mégsem ismerte fel magát. Ki ez a ritkuló hajú és rémült tekintetű férfi? Volt olyan idő, amikor magasra emelt fővel és tüzelő pisztollyal nézett volna szembe bármilyen fenyegetéssel. Mi változott meg? Csak az idő múlását okolhatja? Nem, ébredt rá Pekka. A siker az oka. Elkényelmesedett, és élvezte is a kényelmet.

Pekka leroskadt a tükre elé, és elkezdte letörölgetni a vért a mellkasáról. Büszke volt rá, hogy a markában tartja Ketterdamot. Csapdákat állított, tüzeket gyújtott, rátaposott a kihívói nyakára, és learatta a merészsége babérjait. Ellenfelei többsége elhullott a harcban, könnyű prédaként, és még az időnként felbukkanó kihívásokat is örömmel fogadta némi izgalomért cserébe. Az akarata alá hajtotta a Hordót, saját szájíze szerint írta a játékszabályokat, majd újraírta őket, ahogyan a kedve tartotta.

Csak az volt a baj, hogy a teremtmények, akiknek sikerült életben maradniuk az általa uralt városban, egészen másfajta nyomorból fakadtak: Brekker, a Kísértet királynője, banditákból álló rothadt kis udvara. Rettenthetetlen, kemény tekintetű, vad banda, akik jobban éheznek a bosszúra, mint az aranyra.

„Szereti az életet, Rollins?”

Igen, szerette. Mégpedig nagyon is. S feltett szándéka volt még jó hosszú ideig élni.

Megszámolja a pénzét. Felneveli a fiát. Talál magának egy jó asszonyt, vagy kettőt, sőt akár tízet is. S talán csendes óráiban poharat emel a hozzá hasonló férfiakra, a nyomorúság alkotóira, akik segítettek felnevelni Brekkert és a bandáját. Iszik a szerencsétlenekre, de főleg azokra a szánalmas bolondokra, akik még nem sejtik, miféle megpróbáltatás vár rájuk.

Szereplők

Adem Bajan

Zenetanár Jan Van Eck szolgálatában

Aditi Hilli

Jesper Fahey édesanyja

Alina Sztarkov (elhunyt)

Étherál grisa (napidéző), a Második Hadsereg korábbi vezére

Alys Van Eck

Jan Van Eck második felesége

Anika

A Söpredék tagja

Ánya (elhunyt)

Gyógyító grisa Hoede tanácsos szolgálatában

Bastian

A Söpredék tagja

Betje

Szent Hilde templomának gondnoka

Bogár

A Söpredék tagja

Bo Jul-Bajur (elhunyt)

A jurdaparem feltalálója, aki megpróbált elmenekülni Shu Hanból, Kuvej Jul-Bo apja

Colm Fahey

Jesper Fahey édesapja

Cornelis Smeet

Jan Van Eck ügyvédje és birtokkezelője

Danil Markov

Pokolhívó grisa az Üllő szolgálatában

Dirix

A Söpredék tagja

Doughty

A Tízes Oroszlánok tagja

Dunyása Lazareva

Zsoldos, Ahmrat Dzsen Fehér Pengéjeként is ismert

Eamon

A Tízes Oroszlánok hadnagya

Éjúr

Étherál grisa, valódi neve ismeretlen.

Korábban az Éjúr megnevezés a Második Hadsereg vezéreinek titulusa volt.

Elzinger

A Fekete Cápák tagja

Emil Retvenko

Szélhívó grisa Hoede tanácsos szolgálatában

Eroll Aerts

A Tízes Oroszlánok tagja

Filip

A Tízes Oroszlánok tagja

Geels

A Fekete Cápák hadnagya

Gerrigan

A Tízes Oroszlánok tagja

Gorka

A Söpredék tagja

Hanna Smeet

Cornelis Smeet lánya

Heleen Van Houden

A Vadaskert (Egzotikumok Háza) tulajdonosa és legfőbb kerítője, Páva néven is ismert

Inej Ghafa

A Söpredék tagja, pók és kém, a Kísértetként is ismert

Jan Van Eck

Hajómágnás és befolyásos kereskedő, a kerchi Kereskedőtanács tagja, Wylan Van Eck apja

Jarl Brum

A fjerdai drüskellék parancsnoka

Jellen Radmakker

Befolyásos kereskedő

Jesper Fahey

A Söpredék tagja, mesterlövész

Jordan Rietveld (elhunyt)

Kaz Brekker bátyja

Karl Dryden

A kerchi Kereskedőtanács legifjabb tagja

Kaz Brekker

A Söpredék hadnagya, Piszkoskéz néven is ismert

Keeg

A Söpredék tagja

Kuvej Jul-Bo

Pokolhívó grisa, shu szökevény, Bo Jul-Bajur fia

Marija Hendriks (elhunyt)

Jan Van Eck első felesége, Wylan Van Eck édesanyja

Matthias Helvar

Kegyvesztett fjerdai drüskelle

Miggson

Jan Van Eck alkalmazottja

Milo

A Söpredék tagja

Muzzen

A Söpredék tagja

Nagy Bolliger

A Söpredék egykori tagja, száműzött

Naten Boreg

A kerchi Kereskedőtanács tagja

Nyikolaj Lancov

Ravka uralkodója

Nyina Zenyik

A Söpredék tagja, szívtörő grisa

Onkle Felix

A Fehér Rózsa Házának legfőbb kerítője

Oomen

A Fekete Cápák tagja

Pekka Rollins

A Tízes Oroszlánok tábornoka

Per Haskell

A Söpredék tábornoka

Pim

A Söpredék tagja

Prior

Jan Van Eck alkalmazottja

Raske

Szabadúszó robbantástechnikai szakértő

Roeder

A Söpredék tagja

Rotty

A Söpredék tagja

Savid Kostyk

Fabrikátor grisa, a ravkai Triumvirátus tagja

Seeger

A Söpredék tagja

Shay

A Tízes Oroszlánok tagja

Specht

A Söpredék tagja, hamisító és egykori tengerésztiszt

Sturmhond

Privatér, a ravkai kormány küldötte

Swann

A Söpredék tagja

Támár Kir-Bataar

Szívtörő grisa, Nyikolaj cár személyes testőrségének kapitánya

Varian

A Söpredék tagja

Vörös Félix

A Söpredék tagja

Wylan Van Eck

Jan Van Eck fia

Zója Nazjalenszkaja

Szélhívó grisa, a ravkai Triumvirátus tagja

Zsenya Szafin

Szabó grisa, a ravkai Triumvirátus tagja

Köszönetnyilvánítás

Joanna Volpe, azaz a Farkas, a legviccesebb, legkeményebb, legokosabb, legtürelmesebb ügynök az egész világon. Köszönöm, hogy jó barátom és elszánt támogatóm vagy. Hálás vagyok továbbá a Team New Leaf teljes csapatának, különösképpen Jackie-nek, Jaidának, Mike-nak, Kathleennek, Miának, Chrisnek, Hilarynek, Danielle-nek és Pouya „All Star” Shahbaziannek. Köszönöm, hogy egyszerre vagytok ügynökség, család és hadsereg. Szeretlek titeket.

Holly Black és Sarah Rees Brennan segített rátalálni a történetem szívére, amikor én pusztán a csontokat láttam. Köszönöm Robin Wasserman, Sarah Mesle, Daniel Jose Older és a briliáns Morgan Fahey felbecsülhetetlen értékű szerkesztői visszajelzéseit. Rachel, Robyn és Flash temérdek órát töltött a nappalimban és a kertemben, hogy társaságot nyújtsanak. Amie Kaufman és Marie Lu mulatságos, gyönyörű harcos angyalok, akik elviselték nevetséges e-mailjeim tömkelegét. Rainbow Rowell a Griffendélbe tartozik, de azt hiszem, ezen nem veszünk össze. Anne Grasser könnyedén és türelmesen menedzselte az időbeosztásomat és a sütirendeléseimet. Nina Douglas pártfogolta a könyveimet az Egyesült Királyságban, és közben egész úton kacagtatott. Noa Wheeler, köszönöm, hogy Ketterdamban maradtál még egy rövid ideig, és átsegítettél engem (és szedett-vedett bandánkat) ezen a kalandon.

Mint mindig, most is a véremmel vagyok adósa Kayte Ghaffarnak, jobbkezemnek, ügyeletes géniuszomnak, aki oly sok időt és kreativitást áldozott rám és a könyveimre.

Hálás köszönetem a Macmillan Kiadó családjának: Jonnak, Laurának, Jeannek, Laurennek, Angusnek, Liznek, Hollynak, Caitlinnek, Kallamnek, Kathrynnek, Lucynek, Katie-nek, Aprilnek, Marielnek, Melindának, Eileennek, KB-nek és Richnek (akinek valahogyan sikerült még magát is túlszárnyalnia ezzel a borítóval). Köszönettel tartozom az értékesítési csoport minden egyes tagjának, akik a polcokra juttatták ezt a könyvet, továbbá a marketingeseknek is, hogy az olvasók kezébe adták. Különös hálával tartozom a publicisták hihetetlen csapatának, akik velem turnéztak, gondomat viselték, és hallgatták az üres fecsegésemet a reptereken: Morgannek, Brittanynek, Marynek, Allisonnak és elsősorban a Bámulatos Molly Brouillette-nek, aki csodákat művelt ezzel a sorozattal.

Köszönöm Steven Kleinnek a szemfényvesztéssel és illúziókkal kapcsolatos gondolatokat, Angela DePace-nek pedig a vegyi gabonazsizsik és a hidrogén-tetrakloro-aurát tökéletesítésében nyújtott segítségét. Hálás köszönetem Josh Minutónak, aki felszította a gondolataim viharát, amikor eljött az ideje, hogy visszahozzuk Kuvejt a halálból.

Lulu, hálás vagyok, amiért elhalasztottad a szabadságodat, eltűrted a hangulatingadozásaimat, és elárasztottál bazsarózsákkal. Christine, Sam, Emily és Ryan, úgy örülök, hogy egy családba tartozunk. Kukoricapite mindenkinek!

Minden olvasónak, könyvtárosnak, bloggernek, booktubernek, instragrammernek, booklr-bennfentesnek, írónak, művésznek, lejátszási listák és válogatások készítőinek: köszönöm, hogy életre keltettétek a grisaverzumot a könyvek oldalain túl is. Őszintén hálás vagyok.

Végezetül pedig, ha szeretnél véget vetni az emberkereskedelemnek és kényszermunkának a világban, nem lesz szükséged hajóra és nehéztüzérségre. A GAATW.org online forrásokat és információkat kínál a jó hírű szervezetekkel kapcsolatban, amik szívesen fogadják a támogatást.

© Taili Song Roth

Leigh Bardugo

New York Times fantasy-sikerszerző és a Grisa-univerzum megalkotója. A több mint egymillió eladott példányt számláló Grisa-univerzum az Árnyék és csont-trilógiát, a Hat varjú két kötetét, valamint a Language of Thornst foglalja magában, illetve további kötetek is várhatók. Leigh Bardugo Jeruzsálemben született, Dél-Kaliforniában nőtt fel, a Yale Egyetemen végzett, majd a reklámszakmában dolgozott, újságírással, sőt sminkekkel és speciális látványelemekkel is foglalkozott. Jelenleg Los Angelesben él, és írással tölti napjait, illetve olykor énekesként is fellép az együttesével.