Lakatos Levente

Szigor

Hetedik e-könyv:

Meghasonult álmok

Copyright © Lakatos Levente, 2016

Borítófotó © #350389811 - Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-2-5

Az e-sorozat eddig megjelent részei:

Megrepedt álarc - Szigor 1.

Feltörő ösztönök - Szigor 2.

Elillanó remények - Szigor 3.

Szétcsókolt szavak - Szigor 4.

Felhasadó sebek - Szigor 5.

Átszakadó vágyak - Szigor 6.

Eddig megjelent papírkötetek

(melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

21

Mi a fene zajlik körülöttem? Csak kapkodom a fejemet, hogy ilyen hirtelen kifordult magából a világ. Egyik pillanatban még minden rózsaszín, a következőben pedig a legsötétebb kétségbeesésbe zuhanok.

Fürge léptekkel igyekszem a szobámba. Az összeroppanás peremén egyensúlyozva szeretném elkerülni, hogy a nyílt színen egy takaróba csavarva törjön rám a zokogás. Aztán amikor háttal a becsukott szobaajtónak dőlve szépen lassan a földre csúszom, és zöld utat engedek a könnyeknek, azok elmaradnak. Talán hosszú-hosszú évek után most kap bennem erőre a közönyösség, amit annyira irigyeltem a politikai sakktábla parasztjaitól és királyaitól? Vajon az elszenvtelenedett emberek képesek még valaha szeretni, vagy a tudat uralta érzések között nincs helye gyengédségnek?

Kirántom a minibár ajtaját, majd amennyi és amilyen italt csak találok, felsorakoztatom az asztalon, végül összeöntöm azokat egy pohárba. Rendelhetnék épkézláb koktélt a bárból, hiszen az hajnalig nyitva tart, de a saját löttyömnél úgysem kever senki erősebbet. Az első nyelőcsőégető korty után a holmimhoz lépek, hogy rendes ruhára cseréljem a takarót. Öltözködés közben a táskám melletti éjjeli szekrényre állított gyógyszeres fiolámra vándorol a tekintetem. Az elmúlt napokban gond nélkül sikerült megállnom a nyugtatószedést, ami leginkább Igor személyének köszönhető. Tudom, kiveri a víz a piruláktól, de mellette nincs is szükségem bódulatra. Igor közelsége nyugtató hatással van rám.

Legalábbis ma estig így éreztem.

Tanácstalan vagyok. Fogalmam sincs, hogy a fejlemények tükrében mit feltételezzek Igorról, ezzel pedig az elhajlás felé sodor. A gyógyszer rettenetesen csábít, szívem szerint rögtön három szemmel nyitnám az éjszakát, de egyelőre fogcsikorgatva megemberelem magamat. Megelégszem a tiszta alkohollal, és egy újabb korttyal idézem fel a történteket.

Amikor a medencéből kimásztam, és vágytól fűtötten a fürdőszoba felé iparkodtam, a félhomályban úszó szobában felvillant mellettem Igor táblagépe. Egyáltalán nem vagyok kutakodós vagy nyomozós típus, ösztöni reakcióként pillantottam a világító kijelzőre. Igornak e-mailje érkezett. Az értesítés alapján az üzenetet az a Fényes Laura küldte, akivel Igor már reggel is levelezett, és akit viccesen az egyik szeretőjeként aposztrofált. De elsősorban nem a nő neve, hanem a tárgysorba írt mondata keltette fel az érdeklődésemet: „Kereszthy Liza balesete”

Leforrázva álltam ott a masina felett. Ahogy a kijelzővilá- gítás elhalványult, a gombja megnyomásával újraélesztettem, hogy megbizonyosodjam, nem csak a szemem káprázott. A szívem mélyén arra vágytam, hogy az értesítés tűnjön el, mintha csak odaképzeltem volna, de az makacsul virított a képernyő közepén.

Ha akarnám, akkor sem szépíthetném: Igor a hátam mögött levelezgetett vele a jóhiszeműen megosztott tragédiámról, sőt nyomoztatott utánam. Miért tette ezt? Miért háborgatja a múltamat? Csak összezavar és megingat a belé fektetett bizalmamban, hiszen fogalmam sincs, hogy pontosan mi zajlik a háttérben. Egyáltalán megbízhatok benne? Vajon ha nem bukik le, meddig titkolta volna előttem a dolgot? Elmondta volna egyáltalán valaha, vagy vakon belesétáltam egy ordas nagy csapdába? És amint kiderül, hogy a felelőtlenségem miatt valóban meghalt egy ember, Igor a képembe röhög, majd másnap a címlapokról köszönt rám a nyomozás eredménye?

Újabb korty alkohollal igyekszem kimosni az agyamból az aggasztó gondolatokat. Nem szabad Igort szörnyetegnek látnom. Addig semmiképpen, míg be nem bizonyosodik róla, hogy valóban megátalkodott. De ha ez kiderül, biztosan kitekerem a nyakát. A bennem kavargó megszámlálhatatlan kérdés mindegyike csak a mindenevő kételyt táplálja. Fogalmam sincs, hova tegyem Igort. Úgy tűnt, az elmúlt két napban a lábam elé vetette a lelkét, de az mind csak szöveg volt. Ki tudja, valódi-e. Aranyszabály, hogy az embereket nem a szavaik, hanem a tetteik alapján ítéljük meg. És leleplezett titkolózásán felül ott van még az elejtett félmondata, miszerint elkövetett valamit az apám ellen. Meg kell tudnom, hogy mit értett ezalatt.

A következő korty alkohol arra bátorít, hogy bekapcsoljam a telefonomat. Sejtem, kismillió értesítés fogad majd, azt is tudom, legtöbbjük meglehetősen felháborodott lesz, de az első itteni estén eldöntöttem: inkább elviselem a válogatott szidalmakat, minthogy bárki belerondítson az Igorral töltött időbe. Némiképp zavart, de egyetlen rosszalló megjegyzést sem tettem azért, mert ő ebben a kérdésben másképp vélekedett: levelezgetett, üzeneteket váltott, sőt az étteremben még telefonált is Erikával.

Vártam, hogy a visszakapcsolt készülék egybefolyó pityegésekkel sorakoztassa a kijelzőre az üzeneteket. A legtöbb természetesen Elődtől érkezett, írt Aliz és Éva is, valamint akadt egy ismeretlen szám is. Egyikük sem lehet annyira fontos, mint kiderítenem azt, hogy istenigazából mi folyik körülöttem. Az ágyra ülök, és a böngészőben az egyik hírportált nyitom meg, a címlapon pedig egyből apám fotójával szembesülök. Szándékosan olyan képet választottak illusztrációnak, amin gondterhelten fogja a fejét. Már a szalagcímből is kiszagolható, hogy a kenyérszövegben hazugságokat hordanak össze. A vádak alapján az apám annyi pénzt sikkasztott fiatalkorában, hogy kacsalábon forgó palotában kellett volna nevelkednem. De ez nem így történt. Ameddig az apám a saját erejéből nem emelkedett a felkapottabb politikusok közé, családi alamizsnából tengődtünk. Gyakran lehettem fültanúja azon számonkéréseknek, amelyek során a nagyapám feddte a fiát, hogy forradalmi, idealisztikus álmok helyett találjon magának épkézláb állást, hiszen a lángoló politikai hitből nem laknak jól az éhes szájak. Nem védeni akarom az apámat, mert gyakran tényleg számító szemétláda, de a kirobbantott botrány aljas rágalom. Az már csak hab a tortára, hogy a különböző beszámolók Igort idézik, ő nyilatkozott először a témában.

Folyékony feszültségoldót követelnek a cikkek azon sorai, amelyekben engem is belekevernek a történtekbe. A hírportálok nagy része szánja aput, amiért ezekben a nehéz időkben még a lányából is újra felszínre tört a bajkeverő. írnak a szórakozóhelyi verekedésről, a rodoszi kiruccanásról és egy bennfentes tudni véli, hogy az elhalasztott esküvő oka valójában a Sándorral meggyengült jegyességünk. Állítólag párterapeutához járunk.

Ég az arcom, amiért egy ennyire válságos helyzetben - amit ráadásul a titkos szeretőm idézett elő - én még plusz tehernek számítok. Egyrészt rosszat tesz a kampánynak, ha visszaesőként tüntetnek fel, másrészt nekem is szar érzés problémának lenni. Felbugyog bennem a betyárbecsület. Kortyolok, és eltűnődöm azon, hogy valamelyik nap adhatnék interjút egy kiválasztott sajtóorgánumnak, hogy tisztázzuk, mi történt velem. Vagyis hogy hazudjak valamit, ami tompíthat a krízisen. Erre a gondolatra gyorsan leküldök még egy kortyot: Igor csak azt éri el, hogy együttműködőbb leszek apámékkal, pedig azt hiszem, éppen ellenkező cél vezérelte.

Mielőtt azonban bármerre lépnék, akad még dolgom. Az e-mailjeim közül megnyitom az Igor címéről továbbított levelet, és az abban szereplő csatolmányra koppintok.

Megnyílik előttem a múltam. A jelenem. És a jövőm.

Az akta egészen pontosan leírja a balesetbe torkolló estémen történteket. Fogalmam sincs, hogy a nyomozóirodának honnan sikerült előtúrnia a szórakozóhely nevét, hogy kivel voltam és mikor indultam el. Az is szóba került a leírásban, hogy az este nagy részét egy fiatal férfival töltöttem.

- Ez nem ő - sóhajtok, amikor a bő lére eresztett leírásban a férfi nevéhez jutok.

Soha nem fogom elfelejteni, hogy az illető fiút Polnak hívták. Kevés szót ismerek spanyolul, de azt tudom, hogy a csirkét pollonak hívják, ezért egész este ezzel a gúnynévvel hecceltem a szerencsétlen fiút. A nyomozóiroda ezzel szemben egy Adelio García nevű férfit emleget. Nem tudom, hogy ez a tévedés számomra öröm vagy bánat. Kíváncsiságból tovább haladok az iratban, és ahogy lapozok, egy portréfotó kerül elém. A képről Adelio néz rám félmosollyal a szája szegletében. Elszorul a torkom. Ez a fickó bizony az, aki a leggyötrőbb rémálmaimban kísért. Igaz, a kopottas, gyógyszer homályosította emlékeim között kék szemre és egy kicsivel lágyabb arcvonásokra emlékeztem, de ezer közül is felismerném.

Ő Pol.

Mi a fene?

Emelkedő vérnyomással és a poharamból kortyolva folytatom az olvasást. Hamarosan megtudom, hogy Adelio García egy alsó kategóriás, önjelölt spanyol színész. Szerepelt egy-két reklámban, néhány hete pedig egy népszerű helyi énekesnő videoklipjében rázza a kerek seggét. Az utóbbi felvételhez linket is csatoltak. Ha akarnám, megnézhetném, és bár szeretem a latin zenét, most éppen nem vagyok táncos hangulatomban, inkább tovább olvasom a históriám számomra eddig ismeretlen részleteit. A nyomozóiroda alapos munkát végzett, kiderült, hogy Adelio férfiprostituáltként hasznosította testi adottságait, így került néhány hétre Budapestre. Fényes Lauráék azért tudnak róla ennyi mindent, mert a megrendezett balesetemet követő második napon egy bejelentés alapján prostitúció gyanújával a rendőrség látómezejébe került, rabosították, de végül elengedték.

Pol, azaz Adelio tehát él és virul.

Az apám megrendezett egy balesetet és elhitette velem, hogy gyilkos vagyok.

Kelepcébe csalt.

Kihasznált és manipulált.

Új ismerősként köszönthetem a teljes elkeseredést. Gyorsan csüggeszt el és tesz tehetetlenné a letargia. Olyan hevesen ver a szívem, hogy majdnem kiszakad a helyéről, a kezem remeg a gyógyszerért. Az éjjeli szekrény felé fordulok, és a fogamat csikorgatva szuggerálom a fiolát. Érte nyúlok, a tenyerembe szorítom és felpattintom a tetejét. Nagyon nehéz napon vagyok túl, megérdemlem a kikapcsolódást. A számba szórok két szemet, csukott szemmel öblíteném az italkeverékemmel, de mielőtt lenyelném, az utolsó pillanatban inkább magam mellé köpöm.

Dühös vagyok az apámra. Mérges vagyok Igorra. De egyiküknek sem engedhetem meg, hogy hanyatlásba hajszoljon. Alapvetően jó dolog történt velem: szabad vagyok.

Immár az ünneplés hevében egyetlen kortyra lehúzom az poharam maradékát. Aztán a párnámra dőlök.

Míg a gyomrom az alkoholtól, a lelkem az igazságtól kavarog. Könnyem nem csordul. Az agyam, mintha csak védené önmagát, kisöpör magából minden gondolatot, üresen pörög, és színlelt nyugalommal ringat lassan álomba. A fáradtságtól el-elmosódó tekintettel bámulom a telefonom kijelzőjét, céltalanul koppintgatok rajta, mígnem az egyik, még napokkal korábban meglátogatott weboldalra keveredek.

Amikor a Rodoszra érkezésem estéjén kitaláltam, hogy a lányok elfoglaltságai miatt egyedül járom majd be a sziget nevezetességeit, ráleltem a Pillangók völgye nevű helyre. Az ismertető leírásban nemcsak a völgyről, de a pillangókról is szót ejtenek. Több érdekes tény mellett arról is írnak, hogy a pillangók csapongó repkedése a lelket szimbolizálja. Aztán az is előkerül, hogy mivel a pillangók a fény és a láng felé vonzódnak, az önpusztítás megtestesítői.

Ezek alapján én pillangó is lehetnék.

Igorral mindketten pillangók vagyunk.

22

- Takarítás - rikkantom fejhangon angolul közvetlenül azután, hogy bekopogok Igor ajtaján. Nincs válasz, ezért már az öklömmel dörömbölök, közben megismétlem: - Takarítás!

- Megmondtam, hogy nem... - tépi fel másodpercekkel később az ajtót bőszülten, udvariatlan stílusban Igor.

Amint tollseprűvel a kezemben megpillant a küszöbén, beléfagy a szó. Nem számított rám, ezért hosszú másodpercekre van szüksége, hogy az agya feldolgozza a látványt. Nekem nem különben. Elakadó lélegzettel siklik végig a tekintetem Igor meztelen felsőtestén. Elképesztő, hogy alig edz, mindent összeeszik, mégis bordázott a hasfala.

Félrelép, és beinvitál.

Nézem, ahogy belebújik egy teniszpólóba. Felötlik bennem, hogy megkérdezem, muszáj-e magára húznia azt a felesleges ruhadarabot, de a jelen viszonyunkba ez nem fér bele.

- Honnan van tollseprűd? - kérdezi derűs hangon. - Elloptad?

- Fogalmazzunk úgy, hogy kölcsönvettem.

Az egyik szoba mellett elhaladva találkoztam egy magára hagyott takarítóeszközös kocsival. Beszélgetéskönnyítő ötletnek tűnt az arról elemeit tollseprűvel beállítanom és lám, valóban oldott az újratalálkozás hangulatán.

- De ne tartson fel a kérdéseivel, uram! Sok dolgom van. Először is el kell porolnom egy rossz fiú fenekét. Például azért, amit az apámmal kapcsolatban összerendetlenkedett - kezdem játékosan. Látom, hogy szóra nyitja a száját, de határozottan leállítom. - Hallgass végig! Azt hiszem, abban megegyezhetünk, hogy kettőnk közül én tudom jobban, milyen körülmények között nőttem fel. Az apámnak semmi pénze nem volt. Kezdetben a saját szüleitől kuncsorgott alamizsnáért, hogy legalább esélye legyen megvalósítania az álmait, aztán amikor ők beintettek, az anyám családjától lejmolt. Gazdaságilag az utolsókat rúgta, amikor végre a pártban megjutalmazták a kitartásáért, és valamivel nagyobb feladatot, azért pedig több pénzt adtak neki. De az is csak annyira volt elég, hogy legalább megéljünk belőle. Ezt követően évek és kitartó munka árán sikerült még feljebb másznia a ranglétrán. Akkor kerültünk jobb módba. Az általatok felemlegetett időkben a családi szponzoráció, illetve a szüleim csekély fizetésén felül nem volt más forrás, ezt elhiheted.

Igor sóhajt. Nem tudom eldönteni, hogy ez a kételkedés vagy a sajnálkozás jele-e, de valójában nem is annyira érdekel. Nem akarok ebben a témában hosszan civakodni, az apám elég tapasztalt játékos ahhoz, hogy megvédje magát. Ahogyan azt a hírekben olvastam, már van is taktikája.

- Mondtam, hogy... - hanglejtéséből következtetve Igor  magyarázkodni kezdene.

- Tudom - intem le a tollseprűvel. - Az, hogy beszálltál ebbe a lejárató hadjáratba, annak a következménye volt, hogy én kiszálltam az életedből. Ezt meghallottam tegnap is - mondom, majd megköszörülöm a torkomat, és epésen hozzáteszem: - Igyekszem nem úgy értelmezni, hogy magadról rám akarod kenni a felelősséget. Értem, hogy nem ez a célod, sokkal árnyaltabban gondolkozol. De ezennel jelezném, hogy dolgozni kellene még a hasonló szövegeiden, mert más valószínűleg nem lesz hozzám hasonlóan megértő. A saját felelősségedet másra kenni gyávaság. Te pedig szerintem nem vagy gyáva ember.

Igor először elképed, aztán harag torzítja a vonásait, végül elgyengül. Ő is tudja, hogy igazam van.

- Azt gondolom, hogy bármilyen rossz is gyötri az embert, minden kérdésben maga dönt a sorsa felől - folytatom a mondandómat békésen, de határozottan. - Nézőponttól függően vannak helyes és helytelen válaszok, és neked kell eldöntened, hogy melyik oldalról, illetve milyen pozícióból kívánod szemlélni a világot. Ezt nem kenheted másra. És nem hivatkozhatsz arra, hogy valaki összezavart. Felnőtt emberek vagyunk, Igor. Vállalnunk kell a tetteinkért a felelősséget.

Tudom, meglehetősen álságosán hangozhat ez a mondat éppen az én számból, hiszen évekig egy állítólagos gyilkosság árnyékában éltem. De mentségemre szóljon, hogy a  megalkuvásommal hozzájárultam egy másik ember titkának megtartásához, illetve a karrierje felépítéséhez.

- Most, hogy rendet raktam, le kell pucolnom néhány ablakot. Azért, hogy tisztán lássunk - tartom fenn a takarítónős szerepjátékot. - Egyrészről nagyon utállak, másrészről hálás vagyok neked. Utállak, mert titkolóztál előttem. Ilyet ne csinálj többet! Ha nem lennénk kilométerekre a barátnőimtől, már régen itt hagytalak volna.

Örülök, hogy a forrófejűségemnek gátat szabott a távolság, mert így lehetőségem volt nyugodtan átgondolni az  eseményeket. Igaz, az este gyorsan kisütöttem az agyamat az  alkoholkeverékemmel, de korán reggel magamhoz tértem, és  úszás közben akadt időm kitisztult fejjel, józanul gondolkozni.

- Három fronton zajlik a háború. Ami az apám és a pártod között tombol, a ti harcotok, én nem ütöm bele az orromat. De az apám és köztem zajló harchoz, neked semmi közöd - mondom, és a nyomatékosítás kedvéért felé bökök a tollseprűvel. - A mi kettőnk csatározása pedig csak a miénk, Igor. Ahhoz másnak nincs köze.

A fejét ingatja, biztosan arra gondol, hogy nem akar velem háborúzni, de nem várom meg, míg ezt kimondja.

- Haragszom rád, mert a hátam mögött intézkedtél. De a haragom ellenére hálás is vagyok, amiért feltártad a múltamat - ismerem el. - Nem tudom még, hogyan fogom meghálálni...

- Biztosan találunk rá megoldást - morogja zsivány  tekintettel.

Önkéntelenül elmosolyodom. Csillogó szemmel nézek fel rá, legszívesebben forrón megcsókolnám, de egy ideig még muszáj fenntartanom a komolyságot.

- Őrjítő a kettőnk kapcsolata. Egyikünk sem tudja jól kezelni, de azt gondolom, nem is lehet. - Megvárom, míg helyeslőén bólint, aztán folytatom. - Mindketten ugyanabba a csapdába estünk bele. Azt gondoljuk, hogy ismerjük a másikat. Pedig ettől még nagyon messze járunk, Igor. Te például tegnap azt feltételezed, hogy képes lennék egy egész napot eltölteni emberek között fehérnemű nélkül - utalok vissza a lindoszi indulásunk elején tett megjegyzésére. - Azt hitted, hogy azért, mert az első itt elköltött vacsoránkhoz nem húztam bugyit, ez nálam általános. Nem szóltam ezért, mert nem akartam, hogy hisztisnek láss, de ez rendkívül megalázónak hangzott. A vacsoránál azért nem viseltem bugyit, mert a kedvedben szerettem volna járni. Erre nem is gondoltál.

Mély levegőt vesz, ezúttal is közbevágna, de újfent a tollseprűt emelve fojtom belé a szavakat.

- Ennek a néhány napnak éppen az lenne a célja, hogy  megismerkedjünk. Hogy rájöjjünk, az elementáris testi vágyat leszámítva van-e bennünk bármi közös, vagy ez nem több állatias vonzalomnál. De erre képtelenség úgy fény derítenünk, hogy titkolózunk egymás előtt - bámulok rá hosszan. Nagyon hosszan. - Utolsó takarítónői feladatomként rendet kell raknom köztünk, és ebben a te segítségedre is szükség van - váltok témát. - Ha tudsz még valamit rólam, most fedd fel a lapjaidat!

Némán nézzük egymást. Küzdelmet látok a szemében. Egészen biztosan tud még valamit, és tisztában van azzal, hogy a bizalmamat kockáztatja, ha nem rukkol elő vele. Sarokba szorult.

- Amit tudok rólad, az nem az én titkom, hanem a tiéd. Te rejtegeted előlem - morogja. - A szabály rád is legyen igaz. Te se titkolózz, Liza!

Eltátott ajakkal bámulok rá, és próbálom kitalálni, mire célozhat. Az apám által kreált balesetet leszámítva egyetlen hamisság létezik az életemben, de kizárt, hogy Igor arról tudjon.

- Néhány hete megkereste a liberális pártot egy informátor azzal, hogy van a birtokában valami, ami sokat érhet nekünk. Nagyon titokzatos volt. A hasonló, sokat ígérő fickók általában pitiáner hülyeségekkel rukkolnak elő. A kollégáim engem küldtek a találkozóra - meséli. - Emlékszel még arra a telefonra, amit egyszer a lakásomban találtál? A törött kijelzőjűre.

Kutatnom kell az emlékeim között, hogy a memóriám felvillantsa előttem az ominózus készüléket. Az utolsó együtt töltött budapesti éjszakánkon Igor ágyán találtam. Viccelődve kérdeztem, hogy azért törött-e a kijelzője, mert falhoz vágta, mire ő szintén tréfálkozva azt felelte, hogy bosszantó képek vannak rajta.

- Az illető egy fotót kínált megvételre - folytatja. Nehezen jönnek elő belőle a szavak. - Először nem akartam hinni a szememnek, amikor megláttam, hogy milyen képről van szó. Aztán gyorsan beláttam, hogy annak a felvételnek nem szabad eljutni a liberálisokhoz, de még a sokszorosítás lehetőségét is meg kell előznöm. A saját költségemre megvettem az egész telefont, mielőtt az informátor lementhette volna a fájlt.

- Milyen fotó volt az, Igor? - kérdezem suttogva. A kérdés költői, mert sejtem a választ.

- A vőlegényed szerepelt rajta, amint... - szünetet tart.

Együtt fejezzük be a mondatot: - Egy másik férfival csókolózik.

- Egy éjszakai bárban - teszi hozzá.

Mintha megnyílna alattam a föld. Mélyeket lélegzek.

Látnom sem kell, hogy tudjam, ez az a kép, ami azon az estén készült, amikor Sándor a Moustache nevű bárban, az én szorgalmazásomra újratalálkozott élete nagy szerelmével. Rettegve vártuk, hogy mikor és hol jelenik meg a lesifotó, ám annak se híre, se hamva nem volt. Azt feltételeztük, a becsiccsentett Sándor csak beképzelte, hogy vaku villant rájuk. Most kiderült, Igornál kötött ki a kép, és azzal jó helyre került.

Különös helyzet ez: a lelepleződés súlya a mellkasomat nyomja, mégis felszabadultságtól érzem könnyűnek magamat.

- Te hetek óta tudod, hogy Sándor... - fogok bele, de nem kell befejeznem a mondatot, mert Igor bólintással könnyít a helyzetemen. - Ahelyett, hogy odaadtad volna a pártodnak, megtartottad a felvételeket - mondom elhűlten, és erre a megállapításomra is bólintás a felelet. - Megvédtél.

Igor összezárt szája mosolyra rándul, pillantása kedves, törődő. A vágy szétfeszíti az önmegtartóztatásomat. Elejtem a tollseprűt, mindkét kezemmel közrefogom a borostás arcát, majd szenvedélyesen szájon csókolom. Keze először a vállamat szorítja, majd a csípőmre vándorol, ám kényesebb helyre nyúlni vagy vetkőztetni nem próbál. Lélekemelő, szexualitástól mentes, puritán érzelmekkel telített csók ez, és egyikünk sem kísérli meg elrontani a pillanatot.

- Ne gondold, hogy rendben vagyunk - paskolom meg  finoman a jobb tenyeremmel az arcát, amikor percekkel később szétválunk a csókból. - Ez csak az első reakcióm volt. Még meg kell emésztenem a fejleményeket. Közben pedig be kell váltanunk egy ígéretünket. - Igor eddigi, huncutul csillogó tekintete kérdővé válik. - Segítenünk kell Catnek és Johnnak a mai esküvőjükben!

Elnyúló arca beszédes: elfelejtette a mára bevállalt feladatot.

Semmi kedve az akcióhoz, de ellenkezni nem fog.

23

- Itt minden van, csak menyasszonyi ruha nincs - bosszankodik Cat a butik kínálatát felmérve.

- Szerintem ne menyasszonyi ruhát keressünk. A lényeg, hogy világos és olyan legyen, amiben kevésbé feszengsz - vetem fel.

Az internetes keresők segítségével bukkantam rá arra az üzletközpontra, amelyik állítólag a környék legnagyobbja, mégis csupán nyolc különféle bolt található benne, abból pedig csak egyben árulnak ruhákat. A roppant találóan Aphrodité Super Fashion névre keresztelt butikot rogyásig zsúfolták különféle göncökkel, közülük a legtöbb tarka és lenge holmi, elsősorban a turistákat célozhatják velük.

Bajban vagyok, ugyanis első ránézésre egyetlen menyasszonyi ruhának megfelelő hacukát sem látok, ráadásul Cat kismama, szóval esetünkben tényleg a méret a lényeg. Kétségbeesést mégsem mutathatok.

- Akkor valójában jelmezt keresünk. Mert a világos holmiban úgy érezem majd magam, mint egy fehér bálna - ironizál a pocakja miatt lemondó tekintettel. - Lehet, hogy mégis hagyni kellene ezt az egészet a fenébe. Majd otthon, nyugodt körülmények között összeházasodunk.

- Éppen a nehézségek szépítik meg a küldetésünket. Ha  rögtön egy esküvői ruhaszalonba botlottunk volna, semmi izgalom nem volna, nem igaz? - biztatom mosolyogva, és igyekszem lelkileg megerősíteni, mert tudom, hogy szeretné a tengerparti esküvőt. - Néhány óra múlva oltár elé vonulsz, garantálom!

A sors fintora, hogy az otthoni valóságban - ami valójában az álságos hazugság - mostanában én is a menyasszonyi ruhámmal voltam elfoglalva. Szótlanul, a bolt hangszóróiból duruzsoló görög zenét hallgatva lapozgatom a forgó állványokra akasztott holmikat, és próbálok rendszert találni a kínálatban, de feleslegesen teszem. Kutakodás közben felcsipog a telefonom, a kijelzőre pillantva elmosolyodom. Az este visszakapcsolt telefonom egy ismeretlen számot is jelzett. Most az arról érkezett üzenet elolvasását követően könnyen beazonosíthattam: Dolli írt.

Előd lánya kedvesen érdeklődött a hogylétem felől. Biztosra veszem, hogy az apja aljas szándékkal osztotta meg vele a számomat, arra lehetett kíváncsi, hogy ha az övéire nem, a lánya üzeneteire válaszolok-e. Előd megnyugodhatott, ma reggel szinte egyszerre reagáltam mindkettejüknek. Friss üzenetében Dolli most egy szénrajzról készített fotót küldött: az alkotás engem ábrázol tógában, kiengedett hajjal és virágkoszorúval a fejemen, a hátam mögött sziklák magasodnak. Elképesztően tehetséges lány, és nagyon szeretnék segíteni neki a kiteljesedésben. A problémáim sodrásában elfeledkeztem Évának megmutatni Dolli ruhaterveit, de amint vége a vakációmnak, első dolgom lesz pótolni az elmaradásomat.

- Szóval hányadán álltok ezzel az Igor fiúval? - kérdezi váratlanul Cat. Egyik kezével a hasát simogatja, a másikban egy vállfára akasztott ruhát szemrevételez. - Úgy tűnt, hogy ma nincs minden rendben köztetek.

Délelőtt ugyan elástuk a csatabárdot, a három lépés távolság valóban megmaradt, és ez leginkább nekem köszönhető. Egészen biztosan infantilis érv, de nem szeretném, ha Igor elbízná magát, és arra a következtetésre jutna, hogy mindent könnyen megbocsátok neki. Azt hiszem, kifejezetten hasznunkra válik, hogy a saját sebeink nyalogatása helyett ma Caték esküvőjével kell foglalatoskodnunk, ez ugyanis némi különtöltött időt is jelent.

Az üzletközponthoz John is velünk tartott, de a fiúk szerencsére hamar leváltak rólunk. Unták volna a nézelődést, és ha szavakkal nem is, a fancsali képükkel csak siettettek volna bennünket. Elijesztés gyanánt felemlegettem nekik a babonát, miszerint szerencsétlenséget hoz, ha a vőlegény az oltárhoz vonulás előtt látja a menyasszony ruháját. Persze kiröhögtek, de legalább magunkra hagytak. Fogalmam sincs, hogy merre járnak, de gyanítom, hogy John kiszimatolta a legközelebbi kocsmát, és ott csapoltatott magának egy korsó sört. Ha nem kettőt. Talán éppen a legújabb fantasztikus regénye történetével igyekszik lenyűgözni Igort. Mit fogok én ezért kapni...! Már előre élvezem.

- Jól érezzük magunkat együtt - felelem a begyakorolt  műmosollyal a lehető legáltalánosabb választ. - Ha éppen nem gyilkoljuk egymást - teszem hozzá kicsit bizonytalanabbul.

Hetek óta szorongok az Igorral folytatott titkos viszonyom miatt, számtalan alkalommal lett volna szükségem baráti tanácsra, de senkinek nem mesélhettem el, kivel szűrtem össze a levet. Sándor előtt lebuktam ugyan, megtudta, hogy lett egy szeretőm, a kilétét nem osztottam meg vele. Szívrohamot is kapott volna. Az angol kisvárosban élő Catnél érzem először biztonságban a titkomat. Egyrészt jóindulatú, másrészt igen messze él a nagy magyar valóságtól.

- Amit elmesélek, nagyon kényes. És még annál is  bizalmasabb - fogok bele, és várok, hogy bólintással jelezze,  megértett. - Az a helyzet, hogy a közöttünk lévő viszony... - keresem a megfelelő szót. - Tisztességtelen.

Cat ráncolt homlokkal emészti a szavaimat.

- Azt mondtad, hogy nincs családja - értetlenkedik.

- Neki nincs - fordítom magamra a reflektorfényt.

- Te, rosszéletű! - röhög a képembe Cat, és meglegyint a  kezében fogott ruhával. - Van férjed? - sutyorogja cinkosul.

- Még nincs - rázom a fejemet. - Csak vőlegényem. De a kapcsolatunk meglehetősen rendhagyó.

Cat hosszan néz, talán azt várja, hogy folytassam a történetet, ám egyelőre nem teszem. Kicsit bánom, hogy belekezdtem, mert tudom, innentől már nincs kiszállás, Cat máris szorítja a témát.

- Szóval szerelmes vagy egy férfiba, akivel Rodoszon vakációzol, de közben egy másikhoz készülsz hozzámenni - összegzi az eddig ismertetett tényeket Cat. - Ugye érzed, hogy milyen nevetségesen hangzik? - kacagja. - Miért van még vőlegényed, ha közben belezúgtál másba? Miért nem szakítasz?

Egy dologról semmiképpen nem mesélek Catnek, az pedig Sándor nemi orientációja. És ennek nem a bizalmatlanság, hanem a lelkiismeretem az oka. Egy ennyire személyes téma kifecsegéséhez nincs jogom. Igornak sem én mondtam el. Hálás és rettenetesen büszke vagyok rá, amiért megtartotta magának a bizonyítékokat. Ha az a kép kikerült volna, az egész konzervatív párt lehúzhatta volna a rolót. A pártérdek ellenére Igor engem védett.

- Az apám politikus - kezdek egy gondterhelt sóhajt  követően a történetembe. - Én fiatalabb koromban balhés lány  voltam, szerettem bulizni. Drogok, alkohol és szex minden  mennyiségben. Aztán a lecsúszottságom egyik éjszakáján egy közúti balesetben megöltem egy embert. Annyira kiütöttem magamat, hogy semmire sem emlékeztem, csak a kórházban tértem magamhoz. Az apám eltussolta az ügyet, megúsztam a börtönt, cserébe egy érdekházasságra kötelez.

- Elég regényesen hangzik - kommentálja elkerekedő  szemmel a hallottakat Cat.

- Igor a tudtomon kívül egy magánnyomozó segítségével kinyomoztatta, hogy a baleset valójában meg sem történt. Ez tegnapi fejlemény - mesélek tovább. - Szóval most ott tartunk, hogy tudom, az érdekházasságnak meg sem kellene köttetnie, hiszen amivel az apám zsarol, hazugság. - Cat hangtalanul tátog, ezt kihasználva folytatom: - Jogosan kérdeznéd most, hogy akkor miért nem intek be az apámnak, hagyom ott az egészet, és kezdek új életet Igorral. A válaszom az, hogy azért, mert Igor a konkurens párt sajtószóvivője.

Tessék, az utolsó cseppig rázúdítottam a históriámat.

- Szórakozol velem, igaz? - böffen fel az elhűlt kérdés Catből.

Megrázom a fejemet, ő pedig a döbbenettől lehuppan az üzlet egyik puffjára.

- Azt hittem, hogy ilyen csak a filmekben van - ámuldozik.

Követem újdonsült barátom példáját, és az övé melletti puffra ülök.

- Fogalmam sincs, hogy mitévő legyek. Úgy érzem magam, mint egy évekig láncra vert kutya, amelyik akkor sem szalad világgá, amikor elengedik.

- Szíved szerint elmennél és Igorral lennél, de azzal mindent romba döntenél magad körül.

- Pontosan - helyeselek. - Te mit tennél a helyemben?

- Fogós kérdés - hümmögi. - A szerelemnél nincsen  felemelőbb érzés a világon. Függővé tesz, elvakít. De a család az, amire mindig támaszkodhatsz. A biztonságért pedig általában lemondásokkal fizetünk.

Összezavar a válaszával.

- Azt mondod, hogy tovább kellene tocsognom a  hazugságban? - igyekszem kibogozni a szavait.

- Mérlegelek - von vállat. - Hangosan gondolkozom a saját tapasztalatom alapján.

Mindketten magunk elé révedünk, én a butik padlójára fektetett, meglehetősen kiszolgált szőnyeg rojtjára fókuszálok. Elhasznált, megcincált, kikoptatott és összetaposott. Éppen így érzem magam.

- Egyszer már voltam házas. Fiatal koromban - szólal meg újra Cat. - Nagy szerelem volt egy izzó tekintetű, bőrdzsekis fiúval. Oda voltam érte. A vad szabadságért, amit megmutatott. A csókjáért. A szexért. Az izgalomért - mosolyodik el haloványan. - Cyrusnak hívták.

A mindent elsöprő kamaszszerelmeket nekem sem kell bemutatni, volt részem belőlük bőven, sőt tulajdonképpen a húszas éveimet is éretlen falánksággal éltem. Apám szerint például minden érdektől mentes, pusztán izgalomból átélt viszony kamaszos. Igort is csak egy ostoba fellángolásnak tartaná.

- Az anyám tiltott Cyrustól. Azt szajkózta, hogy a tűz csak egy pontig melegít, utána felemészt, de tojtam rá - ingatja merengve a fejét. - Összeházasodtunk. A szüleim nem jöttek el az esküvőre. Én is konok voltam, nem kerestem őket. Ők sem engem. Egy év sem telt el, amikor Cyrus kilépett a munkájából. Azt mondta, hogy többre hivatott annál, hogy téglákat pakoljon építkezéseken. Én is így gondoltam. Nagyon jól zenélt, saját dalokat is írt, szóval támogattam. Még fellépéseket is szerveztem neki az ismerőseim segítségével. De egy idő után alábbhagytak az ambíciói, egyszerűen nem jelent meg a fellépésein, és dalokat sem írt többet. Élősködni kezdett rajtam. És amikor ezt szóvá tettem neki, megkaptam az első pofont.

Homlokomat ráncolva hallgatom a történetet. A párkapcsolati felvilágosodás éveit éljük. A nők sorban nyitják ki a szájukat, egyre több kapcsolatról árulják el, hogy a zárt ajtók mögött a férfiak testileg vagy lelkileg bántalmazzák őket.

- A saját bőrömön tapasztalva tudom, hogy az izgalmas férfiak hamar elveszítik a varázsukat - mondja sóhajtva, majd levegővételnyi szünetet tart, aztán felböffent egy nevetést: - Vagy fájdalmasan izgalmassá válnak! Persze minden nő vágyik arra, hogy ő legyen az, aki a rosszfiút betöri. De a rosszfiúk kivétel nélkül maguktól szelídülnek meg, az akaratra, külső nyomásra megmakacsolják magukat.

Mindketten kuncogunk, pedig sírni volna jó.

- Amit megtanultam, hogy soha ne a férfira fókuszáljak, ne őt, hanem saját magamat elemezzem. Hogy mit vált ki belőlem. Hogy milyen megérzéseim vannak vele kapcsolatban. A férfi mosolya vagy a pillantása könnyen elvarázsolhat, de az ösztöneid sosem hagynak cserben - bölcselkedik. - A szép szavaknak meg egyáltalán nem hihetünk. Egyik pillanatban szerelmet vallanak, a következőben viszont már a szomszédasszonyt döngetik.

- Ez elég elkeseredetten hangzik - jegyzem meg.

- Ez tapasztalat - mosolyodik el. - A női boldogságnak négy szabálya van. Az első, hogy soha ne hódolj be a férfinak, soha ne fogadd el, hogy ő bármiben is feljebbvaló nálad - kezdi a számolást a jobb keze ujjaival. - Soha ne tűrd el, hogy a párod bárhogyan is bántson. A harmadik, hogy ne mentsd ki folyton a férfiakat a szarból. Negyedik szabály, hogy soha, de soha ne fogadd el, hogy rajtad kívül más nője legyen. Ha más kell neki, menjen hozzá, de akkor rólad mondjon le! Kevés olyan férfi van, amelyik mind a négy kitételnek megfelel.

A tapasztalat a kiábrándultság rokona? Érdekes felvetés.

- John első blikkre nem túl izgalmas fickó - tér a jelenére Cat. - Nem egy kiköpött szexisten. De a személyisége és a tiszta lelke mindennél többet ér. Figyel rám, foglalkozik velem és szeret. Megbízhatok benne. Te megbízhatsz Igorban?

Ez egy remek kérdés. A találkozásunk óta ez a talány feszít. Azzal, hogy ma elárulta, hosszú hetek óta őrzi Sándor titkát, azt bizonyítja, hogy nincs mitől félnem. Minden kétségemet felülírta.

- Talán nem túl romantikus, illetve szenvedélyes, de a helyedben a biztonságot választanám. Mondom ezt úgy, hogy az én életemben izgalomból sem volt hiány. - Gondolom, kiül az arcomra az elszontyolódás, ezért megszorítja a kezemet. - Viszont azt tanácsolom, hogy élj! Fiatal vagy, szükséged van a lángolásra. És szereted Igort. Ha szerencséd van, azon kevesek közé tartozhatsz, aki az élete nagy szerelme mellett öregedhet meg. Ha nincs szerencséd, egy újabb tapasztalattal közelebb kerültél ahhoz, hogy erős nő váljon belőled.

Cat ugyan nem foglalt állást, mégis sokat segített. Hálás tekintettel pillantok rá.

- Viszont bárhogy is döntesz, egy valamit mindenképpen jegyezz meg a történetemből. A szülők soha nem akarnak rosszat a gyereküknek. Akkor sem, ha nem értesz egyet a döntésükkel. Az apád valószínűleg meg akart védeni attól, hogy teljesen tönkretedd magad - mondja, és megint a hasára teszi a kezét. - Amikor mosolyszünet volt közöttünk Cyrusszal, mikor bántott, és sírva hívtam a szüléimét, akkor az apám félretette a sérelmeit, felkerekedett, és péppé verte a szemétládát. Megmentett. Ez ösztön.

Apám talán valóban az én javamat szolgálta, amikor megrendezte a balesetet. Talán már a halál torkából ráncigáit ki, és a szerződéssel garantálta, hogy ne csússzak vissza. Hiszen nálam sem a tiltás, sem pedig a szép szó nem használt.

És az is igaz, hogy az apám nem szörnyeteg. Határozott, de soha nem bántott senkit. Miért éppen a saját lányával kezdené? Ez a nézőpont egészen új kontextusba helyezi a kettőnkre váró beszélgetést. Újra és újra át kell gondolnom, mit vetek a szemére, és mit szeretnék nála elérni.

- A szüléink viszont nem maradnak itt örökké. Egyszer mind elmennek, és onnan kezdve nincs, aki megvédjen bennünket a romlásról vagy a rosszfiúktól. Onnantól válunk igazán felnőtté. De nekünk addig kell felnőnünk.

Látja rajtam, hogy elérzékenyültem, ezért megcirógatja az arcomat.

- De menjünk! Keressük meg azt a maskarát, amiben férjhez mehetek! - kurjantja kicsattanó kedvvel.

Ahogy meghatottan, a könnyeimmel küzdve körbenézek a butikban, észreveszem, hogy az egyik sarokban méterárut is forgalmaznak. A csiricsáré textilek között megpillantok egy aranyszínű szalagot.

És máris eszembe villan egy ötlet.

24

- Siessünk! - noszogatom Catet, aki lassan negyed órája a mosdóba zárkózott. - A bejárat előtt vár az autó - mondom két fújásnyi parfüm után.

Mint az ma délutánra kiderült, a művészlélek John alapjaiban szervezte félre a görög esküvőjüket. Nem gondoltam, hogy rá kell nála kérdezni, azt hittem, evidens számára, hogy ha valakivel hivatalosan összekötni készül az életét, akkor nem csupán papot, de anyakönyvvezetőt is szereznie kell. Megpróbáltuk menteni a menthetőt, és átszervezni az egészet, de az elkövetkezendő napokra már nem volt szabad időpont a hivatalban. A méregtől elvörösödött arcú Cat nem csekély drámával kibélelve szorgalmazta, hogy az esküvő egyházi részét is mondjuk le, de nem engedtem. Ha nem is lesz bejegyzett az esküvőjük, legalább mindannyian szerzünk egy kellemes emléket. Tudom, hogy Cat is vágyik a tengerparti romantikára.

A pappal és a fiúkkal úgy egyeztettünk, hogy este hatkor kezdjük a ceremóniát. Néhány perc múlva hat, mi pedig Cattel még a szobámban cihelődünk. Remélem, nem pityeregni vonult a mosdóba, mert a szemfestéke korrigálásával csak újabb értékes perceket pazarolnánk el. Bár igaz, egy menyasszony soha nem tud igazán elkésni.

Délután a porta körül megkerestem a golfautós londinert, és egy kis zsebpénz ellenében felkértem, fuvarozzon el bennünket a partra. Cat lába már nehezen bírja az állapotossága terhét, és nem is szívesen rángatnám végig a hófehér hacukájában a partra vezető sétányon.

- Izgulok - sóhajtja mosolyra húzott szájjal, elvörösödve a mosdóból kilépő Cat. - Ha izgulok, émelygek. És még egy pohárral sem guríthatok le, hogy megnyugtassa a gyomromat.

Hányingerre? Szokatlan fortély.

- Ne izgulj, te vagy a leggyönyörűbb menyasszony, akivel találkoztam - biztatom, miközben barackszínű szájfényt kenek az ajkára. - És ő tesz téged még szebbé - teszem finoman a hasára a kezét.

Cat tekintetében hála csillan.

- Menjünk! Alig várom, hogy végre eljátszhassam a partra vetett fehér bálnát! - szívja fel magát.

- Javíthatatlan vagy! - forgatom a szememet.

A kétszemélyes golfautó hátsó részén egy kis csomagtartót alakítottak ki, oda pakolják a táskákat - ezúttal ez az én helyem lesz. A londiner vigyorogva figyeli, ahogy felkapaszkodom, majd a szertartásra kiválasztott elegáns ruhám szoknyarészét, a menetszél ellen védekezve a lábam közé szorítom. Előttem ma nincs akadály.

- Johnon öltöny van? - kérdezi a válla fölött Cat, amikor pár perc zötykölődés után, immár a parton Igorék felé közeledünk. - Nem is csomagolt magának ünneplőt.

Pontosabb volna a kérdés, ha úgy tenné fel, hogy Johnon öltöny lóg-e. Gondolom, Igor kölcsönadta neki a saját holmiját. A filigrán fickó úgy fest, mint egy kisgyerek, akinek a fejére borult az apja ruhatára. Igoron sötét szövetnadrágot és világoskék inget látok, kezében rózsacsokrot szorongat. Mögöttük virággal díszített boltív látszik, valamint két lobogó fáklyát is leszúrtak a parti homokba. A fiúk láthatóan összefogtak a lenyűgözésünk érdekében: Johnnak Catet kell kiengesztelnie a balfogásai miatt, Igor pedig jól teszi, ha az én kedvemben jár. A romantikus dekoráció láttán Cat is somolyog, a rémesen indult emlék szépen édesül.

A zümmögő kis golfautó prímán halad a homokos parton, majd néhány lépésnyire a ránk várakozóktól parkolunk le. Lesegítem Catet, és a vőlegényéhez vezetem, Igor pedig átadja neki a menyasszonyi csokrot. A páros aztán az esküvői boltív túloldalán álldogáló, díszes ruhába öltözött pap elé járul.

- Fotós? - kérdezem halkan Igortól, és fejemmel egy  hatalmas objektívű fényképezőgépet tartó fickó felé biccentek.

- Nekik ez nagy nap, muszáj megörökíteni - mormolja Igor.

Ellágyulok. Este még dohogott az esküvői tanúzásunk miatt, ma mégis kitett magáért a szervezésben. Még a végén kiderül, hogy ízig-vérig romantikus jellem, csak ügyesen leplezi.

- Jól látom, hogy ez a ruha...? - suttogja derűsen Igor, de az ajkam elé emelt mutatóujjammal elcsitítom, mielőtt befejezhetné a kérdést.

A butik hiányosságával szembesülve mentőötletre volt szükségem. A méteráru részlegen az aranyszínű szalagot megpillantva eszembe jutott Dolli rólam készített szénrajza, és ihletet kaptam. A Tu Casába visszatérve Catre aggattam két hófehér lepedőt. Ő, ahogyan azt az összes kis akadályba ütközve tette, hevesen tiltakozott, már az esküvő lemondását intézte volna, de meggyőztem, hogy várja ki a végét. Néhány ügyesen elhelyezett biztosító tűvel elkészítettem a félvállas tógáját, amit aztán a gömbölyödő pocak felett úgy, ahogy azt Dolli rajzán láttam, a vásárolt aranyszínű szalaggal kötöttem meg. Elegáns, mégis egyszerű ruhát varázsoltam Catre, aki végül elégedetten belátta, hogy a rendhagyó holmiban még különlegesebb emlékké olvad majd az esküvője.

A telefonommal lefotózom a boltív alatt álló Catet, és máris küldöm a képet Dollinak azzal a kísérőüzenettel, hogy az ő tervei alapján készítettem a ruhát. Magam előtt látom a képet nézegető, széles mosolyra húzódó, bájos arcocskát. Felemelő érzés, hogy ez a nap végre az öröm és a béke medrében csordogál, remélem, nem is készül kilépni ebből.

A pap túlvilági mosollyal az angol és a görög nyelv sajátos keverékével vezeti a szertartást. Nehezen értem meg a szöveget, pláne, hogy a színpompában alászálló nap elvonja a figyelmemet. Gyönyörű és szívszorító a tengerparti, naplementével színezett táj. A legtöbb nő - közöttük én is - hasonlóan romantikus kézfogóról ábrándozik gyerekkorában. Hiába próbálnám elidegeníteni magamtól a körülöttem zajló eseményeket, a lírába illő pillanatok már régen feltörték a páncélomat.

Ártalmatlan irigység áramlik szét a mellkasomban, legörbíti a mosolyomat, és könnyel áztatja a szememet.

Fogalmam sincs, hogy nekem lehet-e valaha hasonlóan szentimentális esküvőm, hiszen még az sem tudom, pontosan hogyan alakul a jövőm. Biztosan az apám elé fogok állni azzal, hogy tudomásomra jutott a hazugsága. A folytatás azonban rendkívül kétes. Új megállapodást kötünk? Vagy az üzletünk semmissé válik? Utóbbi esetben hogyan lehetne tovább? Létezik olyan jövőváltozat, ahol Igorral bujkálás nélkül lehetünk együtt? Erre csak abban az idealisztikus változatban látnék esélyt, ha Igor feladná a politikához kapcsolódó feladatait, de jó ideig még akkor sem vállalhatnánk fel a kapcsolatunkat. Hiszen a Sándorral elhintett közös hazugságjövő mindent befolyásol. Ha az esküvő el is marad, és bejelentjük a szakítást, én nem kezdhetek rögtön új kapcsolatba, pláne nem egy olyan alakkal, aki néhány hete még a fő ellenségem volt. Minden jelenleg kirajzolódó út tehát zsákutcába vezet.

Egy átkozott útvesztőben vergődöm.

- Ha valakinek van ellenvetése, lépjen elő, vagy hallgasson örökre! - zökkent ki a merengésemből a pap felszólítása.

Körbepillantok, ekkor veszem csak észre, hogy több tucat arra járó állt meg, és követi csillogó tekintettel a színkavalkádban úszó égbolt alatt tartott esketést. Többen fotókat is készítenek, ami némiképp nyugtalanító, hiszen míg a felbérelt fényképész műveit kontrollálhatjuk, a bámészkodókról nem tudjuk, hogy kicsodák. De ezek a pillanatok nem rólam szólnak, a képek sem rólam készülnek, legfeljebb egy-kettőbe belelógok.

- Catherine! - fordul a pap a menyasszonyhoz. - Akarod Johnt hites férjedül, míg a halál el nem választ?

- Kaphatok egy kis gondolkozási időt? - kérdezi Cat.

Míg mindenki kuncog, a pap rosszalló tekintettel néz rá.

- Jó, egye fene! - mormogja Cat. - Igen, akarom!

Az atya Johnnak is felteszi a nagy kérdést, mire a férfi széles vigyorral a következőképpen válaszol: - Ghuioa!

Senki nem érti, mit mondott.

- Az egyik regényének kitalált nyelvén ez azt jelenti, hogy igen - segít ki minket Cat.

John bólint.

- Húzzátok egymás ujjára a gyűrűket! - szólítja fel a pap a szemét forgatva a jegyespárt.

Cat megköszörüli a torkát, és fojtottan közli a tiszteletessel: - Nincsenek gyűrűk.

Lesütöm a szememet.

- De vannak! - szólal fel Igor, majd a nadrágzsebéből előkotor egy ékszeres dobozkát. - Ma délután szereztük be Johnnal - mondja, miközben felpattintja a doboz tetejét.

Nézzenek oda! Büszkén csillogó szemmel követem, ahogy a figyelmességéről tanúbizonyságot tevő Igor átnyújtja Johnnak a gyűrűket. Amikor visszalép mellém, megszorítom a kezét. Rám pillant, és elveszünk egymás tekintetében.

A mi kis világunkban megállt az idő.

Ő az a férfi, aki a sztereotípiák ellenére nem húzott nyúlcipőt, amikor problémánk akadt. Én viszont rendre faképnél hagytam őt. Ha Cat négypontos női boldogságlistáját nézem, Igor minden kitételnek megfelel. De vajon én ideális nő vagyok-e a férfiak elvárásai alapján? Elég vagyok Igorhoz? Ő jobb ember nálam.

- Csókoljátok meg egymást! - mondja a pap, és kis híján mi is szót fogadunk neki.

Caték csókja taps- és füttyvihart kavar körülöttünk. Meghatottan nézem, ahogy az Igorral első közös küldetésünk éppen beteljesül, ahogy az újdonsült angol barátaink élete - ha hivatalosan nem is, de lélekben - ezennel összekötődött.

- Szeretnék néhány szót szólni! - veszi át a szót Cat, majd körbenéz, hogy meggyőződjön, figyelnek rá. - Köszönetét kell mondanunk két új barátunknak, akiknek a segítsége nélkül most nem állhatnánk itt - fordul felénk. - Ma eldöntöttem, hogy a pocakomban növekedő kislányt Lizának fogom hívni. Szigorúan z betűvel írva - neveti.

A meghatódottságtól kicsordult könnyemet törlőm, miközben Igor a vállamnál átölelve szorosan magához húz.

- Ha pedig lesz valaha fiú gyerekünk, Igornak hívjuk majd - röhög fel John, de Cat finoman tarkón legyinti. - Na, jó, egy regénykarakteremet mindenképpen rólad mintázom majd, haver!

Micsoda megtiszteltetés.

- Én ezt a csokrot rendhagyó módon nem eldobom, hanem átadom - lép hozzám Cat. - Remélem, hogy szerencsét hoz, és ha a melletted álló férfi valaha összeszedi a bátorságát, hogy megkérje a kezedet, te igent mondasz neki.

- Ez az, pajtás! - rikkant fel John, mint akinek világrengető ötlete támadt. - Jegyezd el! Kérd meg a kezét most!

A tömeg kapva kap az alkalmon, és skandálni kezdi John utolsó szavait. Igor tehetetlen meglepettségében résnyire nyitja a száját. Jó kedvre derít a zavara. A szórakozás közepette a kezembe nyomott, illatozó csokorba szagolok.

- Én-én-én... - dadogja Igor. Megismerkedésünk óta először látom így feszengeni, pedig az egész csak játék. Nem valódi.

- Nem készült gyűrűvel - mentem ki kedvesen mosolyogva.

Azt hiszem, hogy Cat is kedvét leli Igor nyilvánvaló kínlódásában, mert annak ellenére, hogy ma megismerte a történetünket, kaján mosolyra húzott szájjal, rám kacsintva olyat tesz, amivel még engem is zavarba ejt.

- A gyűrű nem probléma. Nekem erre már úgysincs  szükségem - mondja, majd leráncigálja az ujjáról a jegygyűrűjét, amit Igor kezébe tuszkol.

- Cat, a gyűrűd emlék - tiltakozom.

- Az emléknél sokkal szebb a tudat, hogy nálatok van.

Igor olyan esetlen finomsággal tartja a tenyerében a gyűrűt, mintha az törékeny madárka volna. Nem tudom, hogy sírjak, vagy nevessek rajta. Kifejezetten megható a pillanat, de hát az egész csak komédia. Ezzel Igornak is tisztában kell lennie, mégis komolyan veszi.

Letérdel elém, és megfogja a kezemet.

- Ne csináld! - villantom rá a tekintetemet.

De csinálja.

- Kereszthy Liza - szólít meg magyarul, férfiasán gyengéd hangon. - Találkozásunk óta a hatalom ellen lázadunk, pedig a hatalom valójában a mi kezünkben van. Amint két, egymáshoz vonzódó ember elbukik a vággyal szemben, hagyják, hogy a másik uralkodjon felettük. Én a te hatalmad alatt állok. Te az enyém vagy - jelenti ki, én pedig nem tiltakozom. - Fogalmam sincs, hogy mi lesz ebből. Hogy mi lesz velünk. Napok óta a valóságtól elrugaszkodva lubickolunk a boldogságban. Habzsoljuk a szép élményeket, és csak reméljük, hogy hazatérve nem tátong majd bennünk a vaksötét hiány. Mert együtt lehetünk. Hiába mondtad ma reggel, hogy még nem ismerjük egymást, én az első találkozásunk óta úgy érzem, mintha ezer éve ismernélek - néz mélyen a szemembe, én pedig alig állom a tekintetét. - Számtalan, az eddigi életemmel ellentétes dolog melletted természetessé vált. Nagyon régen éreztem hasonlóan - mondja, majd gondolatnyi szünetet tart. - Valójában soha nem éreztem hasonlót. Az összes hibáddal együtt a mindennapjaim részévé váltál, és remélem, hogy te is a hibáimmal együtt szeretsz. Az enyémekből van több. Tudom, hogy ez csak színjáték, de az, hogy megszerettelek nagyon is valódi. És szívből szeretném, ha egyszer ez a kérdés is valódivá válhatna. Hozzám jössz feleségül? - kérdezi immár angolul.

Cat mögöttem a könnyeit nyelve szipog. Gondolom, a saját esküvőjét a pityergést elkerülvén szándékosan vette viccre, azonban a mi eljegyzésünket nézve máris sír. Én sem teszek különben.

- Egy kérdésre válaszolnod kell, mielőtt én válaszolnék - akasztom meg a filmbe illő jelenetet. - Ha foglyul ejtene egy baltás gyilkos, kész lennél meghalni értem?

- Naná! - válaszol, és az ujjamra húzza a gyűrűt.

Kismillió vaku villan körülöttünk. Annyira vigyáztunk, hogy még véletlenül se készüljön rólunk a nyaralás idején közös fotó, erre tessék, jegyespárként kapnak le bennünket. Ezek a képek olyan gyönyörű, de annál fájdalmasabb pillanatokat örökítenek meg, amelyeket talán jobb volna azonnal elfelejteni. Mert azzal, hogy talán soha nem válhatnak valóra, komoly fájdalmakat, töréseket okozhatnak. Veszélyes huncutság az emlékezés.

Igor feláll és megcsókol. Úgy érzem, hogy az ajkunk eggyé olvad, és soha nem akar szétválni. A lelkünk szorosan összefonódik. Mi ketten egyetlen egységgé lettünk.

De ez csak színjáték.

Ez csak játék.

Egy durva játék.

A szerelem.

25

- A menyasszonyt szokás átemelni a küszöbön, nem az eljegyzett lányt! - sikoltok fel, ahogy a szobájához érve Igor a karjába kap.

- Nem a küszöbön akarlak átemelni - szuszogja közvetlenül a fülembe. - Hanem biztosítom, hogy rögtön az ágyba menjünk.

Egy hosszú, szenvedélyes csók kíséretében oda is visz. Ahogy a hátamra fektet, és fölém tornyosul az ágyban, a kezemben szorongatott virágcsokor mellém bukfencezik. Igor egész testével az enyémhez simul. Kiszolgáltatott helyzetben vagyok, ő bármelyik pillanatban visszaélhetne az erejével, összeroppanthatna, kiszoríthatná belőlem a szuszt is, de esze ágában sincs bántani.

Igor szeretni akar.

Mindenhol.

Mindenhogy.

Nagyjából háromnegyed órája ért véget Caték szertartása, és ugyanannyi ideje vagyunk mi jegyespár. Miután Igor az ujjamra húzta a gyűrűt, majd hosszan megcsókolt, a meghitt arccal éljenző tapsolok előtt a fülembe súgta: - Az eljegyzés után is ugyanúgy kívánlak, és ugyanolyan gátlástalanul akarlak megdugni, mint ezelőtt.

- Nagy a szád - böktem oldalba a könyökömmel, de elpirulva.

Megbeszéltük Catékkel, hogy együtt vacsorázunk, de ők előbb szerették volna levetni a számukra kényelmetlen gönceiket, szóval kértek némi szabadidőt. Összenéztük Igorral, és egyikükben sem maradt kétség afelől, hogy friss jegyespárként mi mivel töltjük el a kapóra jött fél órát.

Igor felgyűri a ruhámat, a fehérneműmbe kapaszkodik, és leráncigálja rólam. A combom belső részébe marva felhúzatja felem a térdemet, hogy fejét a lábam közé hajthassa, és összhangban mozgatott ajkával és nyelvével élvezetfátyolba bugyolálhasson. Jobb kezemmel Igor hajába túrok, balommal a lepedőt markolnám, ám azt még délután felhasználtam Cat ruhájához. A mellém gurult virágcsokrot szorítom: a sejtjeimen klimpírozó kéj az egyik szál rózsa fejét morzsoltatja velem. Lehunyt szemmel fordítom az arcomat a plafon felé, torkomból sóhajtással lágyított nyögések törnek elő.

Az ágyékomat dédelgető szájhoz Igor egyik keze csatlakozik, fürge ujjával fokozza a gyönyörömet. Szabad keze eközben felfelé kúszik a felsőtestemen, és először a mellemet markolja, majd tovább haladva a mutatóujja az ajkam közé furakszik. Fogadom. Fogammal finoman körbeszorítom az ujját, kicsit rá is harapok, majd rögvest szeretgetni kezdem a nyelvemmel.

Szó se róla, élvezem a kényeztetést, de most nem ezt igénylem. Sokkal több örömömet lelném, ha Igor nem az ágyékomat, hanem a számat csókolná. Ha fölém kerekedne úgy, mint mikor az ágyra fektetésemkor éreztem az egész testét, annak melegét és a bőre illatát. Ha a rendhagyó lánykéréskor emlegetett hatalmát gyakorolná felettem, de nem erőszakosan, hanem csak erősen fogva.

Szeretkezni akarok vele.

Szeretni akarom őt.

- Gyere! - hívom, majd kezemet a feje búbjáról a tarkójára eresztem. Megszorítom, úgy igyekszem feljebb tessékelni.

Vágytól ködös pillantással, kivörösödött ajakkal, kócosán emeli a fejét. Mielőtt hajlana a kérésemnek, kibújtat a ruhámból. Immáron teljesen pőrén fekszem az ágyon. Igor tekintete falja a látványt, aztán felhúzott térdeim között fölém emelkedik, és mindkét könyökével a fejem mellett támaszkodik meg. Ujjai a hajtincseimmel játszanak, ajka először a számra, onnan pedig a nyakamra vándorol. Sóhajtva vonaglok az izmos test alatt, kezem már a sliccén matat. Mielőbb ki akarom szabadítani odalent. Magamba akarom fogadni, hogy kitöltsön.

Tenyeremben szorítom Igor forró férfiasságát. Kivárhatnám, hogy ő irányítson, és minden értelemben a magáévá tegyen, de türelmetlen vagyok. Magamhoz igazítom, és a lábszárammal a derekát körbekulcsolva emelem a csípőmet.

A misszionárius talán a legfantáziátlanabb pozitúra, de lám, ha két ember nem csupán testben, hanem lélekben is összefonódik, igazi ínyencséggé finomul. Ahogy Igor mozdul, az egész testemet feltüzeli. Fogalmam sincs, milyen mélyről fakad ez a kontrollálhatatlan, zsigeri izgalom, de úgy remegek, mintha láz hevítene. Igor kedvét leli az őt istenítő reakciómban. A mámortól szétnyílt ajkam fölé hajol, és úgy sóhajtunk és nyögünk egymás szájába, mintha a testünkön kívül a lelkünk is szeretkezne egymással.

Igor egyre dinamikusabb, közben megrögzötten bámul, mintha az arcizmom legapróbb rezdüléseit tanulmányozva azt keresné, melyik mozdulatával kavar fel leginkább.

Mindegyikkel.

Tekintete megátalkodott:    élvezi a felettem gyakorolt hatalmát. Megragadja a csípőmet, feltérdel, és az ölébe von. Elismerő pillantásokkal dicséri a még kiszolgáltatottabban fekvő testemet, aztán a mellettem heverő csokorra sandít. Komisz vigyorra húzva a száját kirángat egy szál rózsát, és a tövisektől megfosztott szárat az ujjai között forgatva az orrom alá tartja. Hosszan szippantok a kellemes, a helyzetünk tükrében mégis mosolyogtatóan szűzies illatból. Igor miközben mindvégig bennem marad, izgató lassúsággal végigvezeti a rózsafejet a szám körül, a mellem között cirógat vele, onnan pedig lefelé haladva a hasfalamat csiklandozza a szirmokkal. A köldökömnél körkörösen elidőzik, aztán visszafelé indul. Míg a rendhagyó simogatástól vonaglani kezdek az ágyon, Igor a csípőjével hullámozva hatol belém újra és újra. Aztán az eddigieknél is arcpirítóbb ötlete támad. A csiklómhoz engedi a virágot, ott a fejére fordítja, és a száránál fogva ide-oda pörgeti.

- Te jó ég! - sóhajtom, aztán azonnal az alsó ajkamba  harapok.

Miközben tartja a ritmust, Igor oldalára fordítja a virágfejet, és gyengéden, mégis ütemesen izgatni kezd vele csiklótájékon.

- Te... Jó... Ég! - nyögöm immáron minden szónak  nyomatékot adva.

Mivel nincs másba kapaszkodnom, a mellkasomra rántom az egész csokrot, és a megmaradt rózsafejeket markolom.

Tépem.

Nyögve kérem Igort, hogy csinálja intenzívebben. Nem tud fájdalmat okozni, hiszen ahogy durvulnak a mozdulatai, úgy lazulnak a puha rózsaszirmok, amik lágyan, de érezhetően ingerelnek, majd széthullva cirógatják a bőrömet.

Látni akarom. Igort és a rebbenő szirmokat is.

Felkönyökölök, és a hirtelen mozdulattól Igor férfiassága olyan pontot talál el bennem, amitől forró lávaként önt el a gyönyör, ami maga alá temeti az összes gátlásomat.

Felnyögök.

Hangosan.

Izmaim olyannyira szorítják Igor férfiasságát, hogy néhány mozdulattal később, fölém hajolva ő is a csúcsra jut.  Másodpercekig pihegő mozdulatlanságban bámuljuk egymást, végül Igor a virágszirmokkal teleszórt ágyra gördül.

- Mi a szerencsét hozó csokrot is szétszedjük, ha szexről van szó - nevet fel Igor, miközben tenyerével a gyöngyöző homlokát törli.

A vállára hajtom a fejemet, kezemet a mellkasán pihentetem. A kézfejemmel együtt fel-le emelkedő gyűrűt figyelem: a málnaszínű drágakövön belégzéskor megcsillan a fény. Sajog a szívem, és bár a szeretkezésünk teletöltött szenvedélyes érzelmekkel, most mégis üresen kongok. Bárcsak valódi lehetne az eljegyzésünk, mert így ahányszor az ékszerre nézek, annak köve a lelkemet karcolja majd.

Igor lassuló szuszogása elringat. Nem szabadna elbóbiskolnom, hiszen Caték várnak bennünket, de úgy érzem,  mintha a meghittség súlyokat kötözött volna a bokámra, és most az álomvilág feneketlen tavába húzna. Tehetetlenül ereszkedem a mélység sötétjébe. Talán már el is bóbiskoltam, amikor megcsörren a telefonom, ami a földre csúszott borítéktáskámban pihen. Az intim hangulatba belerondító csörgéstől összerezzenek.

- Semmi baj - nyugtat Igor.

Biztosan Cat keres. Lassan vissza kellene indulnunk. Komoly erőfeszítést jelent majd kikelni az ágyból, jelenleg ahhoz sincs erőm, hogy a táskát magamhoz vegyem. A szempillám lomha ellenkezéssel újra lecsukódik, visszaszenderednék, de néhány másodperccel később Igor telefonja is felvisít. Az övé a nadrágjában van. Mivel ő mindvégig ruhában maradt, egyetlen mozdulat volna előkapnia, de a kedvemre téve veszteg marad. A csörgéskoncertnek fél perccel később vége szakad, de a következő pillanatban Igor készüléke ismét felharsan, nekem pedig csilingelve üzenetem érkezik.

- Ki a fene az? - morogja.

Eddig bírta. Amint a zsebébe túr, lecsúszik a fejem a válláról. Már ha akarnék, akkor sem tudnék visszaaludni. Fogadni mernék, hogy ki hívogatja. Lelombozó kedvtelenséggel ülök föl az ágyon, majd a táskámért nyúlok, hogy előhalásszam belőle a saját mobilomat. Arra számítok, hogy Cat sürgetésével szembesülök, de ehelyett Előd nevét olvashatom a kijelzőn.

„Hívj, ahogy tudsz! Apádról van szó.” - áll a frissen érkezett üzenetben. A korábbi hívás szintén Elődtől érkezett.

Több lehetőség is átfut az agyamon. Apám biztosan fő a saját levében, amiért a liberálisok sortüzén felül én is csak egy újabb probléma vagyok. Gondolom, ahogyan azt szokta, egyetlen szuszra készül rendet tenni az életében. Bennem is egy elkallódott kacatot lát. Erre a beszélgetésre most nem vagyok vevő, pláne, hogy nekem is lesz majd egy-két keresetlen szavam az apámhoz.

- Kornél - szólítja meg az ágy szélén ülő Igor az elnököt.  Elcsodálkozom, mert azt hittem, hogy Erika hívta. - Baj van?

Meglep, de kifejezetten tetszik, hogy Igor a jelenlétemben felvette Viharosnak a telefont, hiszen ezek szerint feltétel nélkül megbízik bennem. Nem is élnék vissza a jóhiszeműségével. A beszélgetésük szemtelen kihallgatása helyett válaszolok Elődnek, hogy apám várja meg, amíg hazamegyek.

- Megverték? - kérdez vissza Igor a telefonba teljesen  elhűlten.

Kit verhettek meg? A szörnyűséges hír hallatán a homlokomat ráncolva fordulok Igor felé, ő kétségbeesett tekintettel pillant vissza rám. Ekkor megint felsípol a kezemben  szorongatott telefonom. A kijelzőre sandítva a szám elé kapom a rózsaillatú tenyeremet. Előd azt írja, hogy cirka egy órája egy belvárosi garázsában ismeretlenek törtek az apámra, és félholtra verték. Kórházba szállították, most az intenzíven fekszik, az állapota válságos.

Az eddig békésen csordogáló nap megvadult, és kiöntött a medréből.

Tágra nyílt szemmel újra és újra elolvasom Előd sorait. Közben a fülemben visszhangzik Cat ma délelőtti figyelmeztetése, miszerint minden percünket, amit a szüléinkkel tölthetünk, meg kell becsülnünk, hiszen hamarosan elmennek, és itt hagynak bennünket. Máris tátongó hiányt érzek a mellkasomban.

- Vigyél vissza a városba! - bukik ki belőlem hangosan a kérés.

Igor a válla fölött sandít rám, és a mutatóujját a szája elé emelve kér, legyek csendesebben, hiszen Viharos még vonalban van, de jelenleg teszek a rejtőzködésre.

- Haza kell mennem - mondom az ágyról felpattanva.

Igor a fejét ingatva, kapkodva elköszön Viharostól, majd meredten figyeli, amint magamra rángatom a ruhámat, és sietősen gyűjteni kezdem a szobában szétszórt holmijaimat.

Ez a hír egyetlen pillanat alatt mindent felülírt. A szépet komorrá változtatta, a csordogálót sebessé gyorsította és az elodázhatót sürgőssé tette. Eddig tényleg lubickolhattunk a mesés álomvilágunkban, de most felriasztott bennünket a kegyetlen valóság, akár egy bántó hangon csörömpölő vekker.

- Holnap reggel majd visszamegyünk - közli higgadtságot erőltetve a hangjába.

Majd?

- Igor, most! - ripakodok rá, aztán hátat fordítva folytatom a szedelőzködést. - Még ma haza akarok utazni Magyarországra. Ott kell lennem. Este hét van, ha jól tudom, fél tízkor indul haza egy gép. Azt még elérem.

- Semmi nem történik, ha reggel mész haza - erősködik Igor.

Megtorpanok. Nem akarok hinni a fülemnek. Lassan, kimérten fordulok felé. Farkasszemet nézünk.

- Ő az apám - közlöm vele az egyértelműt. - Bármekkora szemétláda volt is velem, ő az apám. Azt írják otthonról, hogy válságos az állapota. Mielőbb haza kell érnem. És ebben nem akadályozhatsz meg azért, mert te gyűlölöd a saját apádat.

Minden egyes szavammal egyre több könnycsepp gyűlt a szemembe, és most egyszerre ömlenek ki.

Közénk ül a csend, csak a hüppögésem hallatszik.

Tudom, az utolsó mondattal övön alulra ütöttem, de elértem vele, amit akartam. Igor összeszorított szájjal hozzám lép, és anélkül, hogy a szemembe nézne, fejbúbon csókol, végül dühösen, feszült mozdulatokkal ugyan, de ő is szedelőzködni kezd.

Igor

26

Vakuk villannak. Barátságos híresség tévedt Budapest legújabb, kizárólag leveseket kínáló Souper nevű gyorséttermébe. A megőszült filmszínész hajlandó az emblémás papírpohárral a kezében közös fotókat készíteni az arra igényt tartókkal. Figyelem a félénk mosolyú, de rendkívül lelkes vendégeket, amint a karjába pördülnek. Olyan büszke arcot vágnak, mintha életük legnagyobb eredménye volna a találkozás. Talán az is.

- De jó meleg! - szorongatja két kézzel Erika a frissen átvett levesét, ahogy az étterem ablakában felállított pulthoz ülünk. - Nagyon lehűlt az idő az elmúlt napokban.

Erika órák hosszat erőszakoskodott azért, hogy ebédeljünk együtt. Meglepett, hiszen a rodoszi elutasításomat követően eléggé elmérgesedett a viszonyunk. Kíváncsi vagyok, hogy a sütőtökkrémlevesen felül még mit akar tőlem.

- Lehangoltnak látszol - jegyzi meg.

Valóban lehangolt vagyok, és meg is van rá minden okom.

Két nap telt el azóta, hogy Liza apját ismeretlenek eszméletlenre verték. Kereszthy a masszőrjétől tartott az autójához, amikor a fővárosi mélygarázsban rajtaütésszerűen  rátámadtak. Az incidens másnapján kiszivárogott néhány, a  helyszínen készült fotó, amelyeken Kereszthy vérben úszott. Ennél többet azonban sem az állapotáról, sem az elkövetők kilétéről nem tudunk.

A közvélemény is két pártra szakadt.

A konzervatívok azzal vádolják a pártunkat, hogy a rendőrség felett hatalmat gyakorolva, a szimpatizánsaink közül kikerülő vandálokat védve szándékosan, pórázt szorítva lassítjuk a nyomozók munkáját. Ők biztosak abban, hogy Kereszthyt elhallgattatás céljából kapták el, hiszen kitálalással fenyegette a pártunkat.

Eközben a mi pártolóink hiszik, hogy Kereszthy a fiatalkori, általunk kirobbantott sikkasztási botránya miatt kapta a verést. Persze mindenki hozzáteszi, hogy az önbíráskodás helytelen, de az is igaz, hogy a mai magyar jogrendszerben Kereszthy fájdalmasabb retorzió nélkül megúszna egy több évtizede megesett sikkasztási ügyet. Kérdés persze, hogy igaz-e egyáltalán a történet, hiszen Liza például erősködött, hogy szemenszedett hazugság az egész.

És persze az is kérdés, hogy a kétely okozta választói hitevesztettség nem elegendő büntetés-e egy aktív politikusnak.

Nem tudom, hogy kinek higgyek. A hitem mostanában egyébként is folyamatosan cserben hagy, és rendre  önostorozásba keveredek. Ha csak közvetve, de nekem is közöm van Kereszthy elagyabugyálásához. Hiába testáltam át időközben a kommunikációt Erikára, sok hírforrás még mindig az én első nyilatkozatomból idézget.

- Eléggé elkeserítő, ami mostanában körülöttünk zajlik - jegyzem meg. Lepattintom a pohár tetejét, és egy műanyag kanállal kevergetem az illatozó kakaslevesemet. - Nincs okom a vigyorgásra.

- Mi az elkeserítő? - veszi le Erika is a pohár tetejét, és fújni kezdi a levesét. - Kereszthy fenyegetőzött, most pedig elhallgattatták. Esélye sincs előrukkolni azzal, amit mondani akart. Számunkra nem létezhet ennél csodálatosabb fejlemény.

A homlokomat ráncolva, fájdalmas tekintettel nézek rá. Egyrészt a dupla ízesítéssel túlságosan csípősre kevertettem a levest, másrészt felháborít, hogy szemernyi emberséget sem látok Erika szemében. Lényegtelen, hogy Kereszthy kinek az apja vagy melyik párt vezére, ő is ember. Nem várom el, hogy mindenki sajnálja, de gúnyt azért ne űzzünk belőle.

- Szóval nem értem a kiborulásodat - kortyol a leveséből, majd a hüvelyujját emelve, elismerő arckifejezéssel jelzi, hogy isteni. - Kicsit úgy érzem, mintha sajnálnád Kereszthyt. Mintha közöd volna hozzá.

Célozgat? Jó ideje érzem úgy, Erikának sejtése van a Lizával folytatott viszonyomról. Keresem az arcán az árulkodó jeleket, de nincs félreérthetetlen pillantása, és gúnymosolyra sem rándul az ajka, a levesére koncentrál.

- Sajnálom mint embert. Senki nem érdemi meg, hogy péppé verjék a fejét.

- Lehet, hogy nem is annyira komoly a sérülése.

- A képeken meglehetősen komolynak látszott.

- A fej kényes testrész, egy apró karcolás is komoly  vérveszteséget produkálhat - legyinti. - Ha annyira súlyos volna az állapota, a lánya már megszólalt volna, nem gondolod? - kérdezi, de továbbra sem néz rám. - Állítólag fejvesztve rohant haza Rodoszról, azóta viszont nem hallani róla. Szereti magát mutogatni, gondolom, már előpördült volna, ha lehetősége volna egy kicsit nyilvánosan sírdogálni.

Ha akarnék, akkor sem tudnék erre a provokatív felvetésre érdemben válaszolni.

Amióta a rodoszi szállodánál kiszállt a kölcsönzött autómból, én sem hallottam Liza felől. A Tu Casótól vezető utunk szótlanul telt, de öleléssel búcsúztunk egymástól, majd míg ő a barátnőivel már aznap este hazatért, én még egy éjszakát a városban töltöttem.

Arra számítottam, hogy a hazatérése másnapján majd felkeres, de hiába vártam, azóta életjelet sem kaptam felőle. Sem örömében, sem bánatában nem bújt a karjaimba, és egy üzenet nem sok, annyit sem küldött. Hosszan töprengtem azon, hogy hol rontottam el, miért alakulhattak így a dolgaink. A balesetet megelőző napjainkat romantikusan kellemes hangulatban töltöttük, ő most mégis egy huszárvágással lemetszett az életéről, akár egy vadhajtást. Hogyan lehetett erre képes?

Felmerült bennem, hogy írhatnék neki egy üzenetet. Az új telefonszámát nem, az e-mail címét viszont - amire  továbbítottam a balesetéről szóló aktát - ismerem. Némi lamentálás eredményeképpen arra jutottam, hogy habár aggódom érte, az erőszakoskodással csak növelem a kettőnk közötti távolságot.

Türelmet kell gyakorolnom.

- A politikában, ahogy egyetlen hadszíntéren sincs helye megértésnek - oktat Erika. - Ha megsajnálod az ellenséget, elbuktál.

Rettenetesen unom már a háborús hasonlatokat. Az én életem soha nem mások eltiprásáról, hanem arról szólt, hogy jobb legyek a konkurenciánál anélkül, hogy bárkit ellehetetlenítenék vagy tönkretennék.

- Mi a terved, Igor? - kérdezi Erika.

Nem értem, hogy pontosan mire céloz, de ezt elhallgatom előle.

- Úgy tervezem, hogy ma este megnézek otthon egy filmet, aztán kialszom magam - válaszolom félvállról. - De Kristóf barátom hosszú idő után szeretne végre találkozni velem. A politika ellopta a magánéletemet.

A szája elé kapja a tenyerét, nehogy a rátörő kacajtól kiköpje a levesét.

- Imádom a humorodat! - mondja álságos derűvel. - A jövődről szóló elképzeléseid érdekelnek.

Éppen a jövőm az, amiről jelenleg a legkevesebb sejtéssel rendelkezem. Bárhogy - és annak ellentettjeként is - alakulhatnak a dolgaim. Az viszont az elmúlt napok tükrében meglehetősen biztosnak mutatkozik, hogy felmondok a pártnál, ám ezt nem Erikával kívánom először megosztani, ő nem a felettesem. Holnap tervezek előrukkolni a kilépési szándékommal Kornélnál. Úgy fest, Erika képes átvenni és ellátni a feladataimat. Még élvezi is. A felkérésemkor Kornél tőlem leginkább társaságot várt, Szandra bevonásával azonban ezt az igényt is sikerült minimálisra csökkentenem. Már nem vagyok pótolhatatlan kellék, és nekem sincs szükségem a pártra, hiszen nem akarom tovább bosszantani Lizát.

- Beszéljünk nyíltan! - húzza ki magát a székében. - Mit gondolsz, tudnál teljes elhivatottsággal a pártban dolgozni?

Egy kanálnyi időre megvárakoztatom.

- Mire gondolsz?

- Arra vagyok kíváncsi, hogy képes vagy-e befejezni a két kapus játékot.

Keményen bámulunk egymásra.

Jó szokásomhoz híven, amikor kutyaszorítóba kerülök, elnémulok és megvárom, míg a másik a fene nagy  határozottságában rám ömleszti a gondolatait.

- Tudod, Rodoszon, amikor az első interjút adtad a  Kereszthy-ügyben, elzavartam a szobádból egy lengén öltözött betolakodót - húzza elő a táskájából a táblagépét becstelen mosollyal. - Nagyon kíváncsi lettem, hogy ki az a hölgyike, aki veled tölthette az éjszakát. Szóval kikértem a szálloda vezetőségétől a kamerafelvételeket. Nem adták túl könnyen. Meg kellett őket fenyegettem. A megkötött szobafoglalásos szerződésünk alapján, ugyebár, nem engedhettek magyarokat a szálloda területére, és ezt fel is emlegettem nekik. Gyorsan megenyhültek - kacagja mesterkélten. - És ezzel a blöffel egy lépéssel közelebb is kerültem ahhoz, hogy bebizonyosodjon a rossz sejtésem.

Úgy fest, a jóképű görög szállodamenedzser hiába játszotta Liza barátnője előtt a nagymenőt, valójában egy beszari kisfiú. Mentségére szóljon, hogy Erika karakán viselkedésétől sokak a gatyájukba csinálnak. Valaha én is hasonlóan jártam, de azóta kitapasztaltam: az ő hangját túlharsogó magabiztossággal könnyen megszelídíthető.

- Az a típus vagy, aki inkább bebizonyítja a rossz sejtését, semmint megpróbáljon tudomást sem venni róla - jegyzem meg szemtelenül, hogy egy kicsit összezavarjam.

Elengedi a füle mellett a kekeckedésemet, és felém fordítja a táblagépét.

- Ez a lány nagyon hasonlít Kereszthy Lizára, nem gondolod?

- szembesít. A fekete-fehér kameraképen Liza minden kétséget kizáróan felismerhető. - Mióta van viszonyotok?

Bassza meg!

Hallgatok.

Higgadtságot erőltetve az arcomra kanalazom a levesemet, ám a gondolataim vad táncot járnak a fejemben. Felmérek és mérlegelek. A felvétel akkor készült, amikor Erika megkergette Lizát a szállodafolyosón, de ez önmagában semmire nem bizonyíték. A közvélemény tudja, hogy Liza Rodoszon járt, egyedül szerepel a felvételen, még csak az sem látszik, hogy az én szobámból indult el. Szóval azt leszámítva, hogy Erika meggyőződhetett róla, közöm van Kereszthy lányához, nem tud mit tenni. Ez pedig nem érdemel többet gúnyos félmosolynál.

- Zivataros idők következnek, nagy változások várhatóak, Igor. Tudnom kell, hogy kinek az oldalán állsz - vonja fel komolykodóan a szemöldökét Erika.

Várakozva nézem, hátha magától elbüszkélkedik a tervével, de hallgat.

- Mire készülsz? - kérdezek rá.

- Előbb kiderül, mint azt gondolnád - vigyorodik el ördögien.

- Onnantól viszont kő kövön nem marad. Hamarosan egy új korszak kezdődik. Csak rajtad áll, hogy milyen szerepet szerzel benne. Király leszel vagy az, akit a király eltapos - mondja vészjósló hangon, aztán a beszélgetés lezárásaként oldottabban summázza a beszélgetésünket: - Finom és laktató volt ez a leves. Máskor is ebédelhetnénk itt.

Az Erika szemében lángoló őrület ijesztő.

27

A pártközpontban ma reggel szokatlanul nagy a nyüzsgés. A folyosón általában egy-két, a teakonyhába vagy a mosdó felé vánszorgó emberen felül mással alig találkozni, mert az élet az irodákban, a tárgyalókban, illetve a néhány hónapja átadott kreatív közösségi térben zajlik. Ezúttal az emberek izgatottan futkáróznak fel-alá, a legtöbben néhány fős csoportokba verődve diskurálnak, arcukra kiült a tehetetlenség.

- Mi a fene...? - érdeklődnék Viharos titkárnőjétől, de ahogy az asztalához fordulok, azt üresen találom.

Kornél irodájának ajtaja nyitva, benézek. Öt perccel a leegyeztetett találkozónk előtt érkeztem, ezért nem lep meg, hogy a helyiségben az elnökön és a titkárnőjén kívül még négyen tartózkodnak, többen közülük a vezetőség tagjai. Gondolom, még zajlik az előző megbeszélés.

Amikor Kornél meglát, egy karlendítéssel behív.

- Végre, hogy itt vagy! - sóhajtja megkönnyebbülten.  Köszönést mellőzve rögvest nekem szegezi a kérdést: - Keresett már bárki a kép miatt?

Mielőtt visszakérdezhetnék, hogy milyen fotó felől érdeklődik, a titkárnője kedves mosoly kíséretében elém tolja a News című napilap legfrissebb példányát. A címlap gyakorlatilag teljes egészében egy lesifotóból áll. A felvétel minősége silány, de az kivehető, hogy Kereszthyről készült, amint a kórházi ágyában fekszik, teste különböző pontjaiból csövek lógnak ki. A három sorosra tördelt szalagcím dermesztő: A konzervatív vezér haldoklik.

Liza.

Végigfut a gerincemen a jeges rémület, de a következő pillanatban már úgy érzem, mintha egy befutott szaunában ücsörögnék. Muszáj meglazítanom a nyakkendőmet, és megbontok egy üveg ásványvizet az asztal közepéről.

A szalagcím alatti, lényegesen kisebb betűkkel szedett, szösszenetnyi összefoglalóban leírják, hogy Kereszthy állapota a kórházba szállítása óta nem változatlan: vegetál, gépek tartják életben.

Liza.

Felcsapom az újságot. A cikkszerző ugyan egy neve elhallgatását kérő - tehát nem feltétlenül megbízható - forrásra hivatkozva azt írja, hogy Kereszthyt baseball ütőkkel verték, minek hatására eszméletlenül találtak rá. Életveszélyes állapota miatt sürgős sebészeti beavatkozásra volt szükség, állapota továbbra is válságos, a felépülése esélyeit pedig jócskán rontja a kora.

A folytatásban a szerző azt fejtegeti, hogy miért hallgatnak a konzervatívok. A kérdésben a párt mindig csiricsáré ruhákat viselő szóvivőjénél is érdeklődtek, aki „nesze semmi, fogd meg jól” típusú válasszal szolgált. Egy keretes kiegészítésben Kereszthy családjára is kitértek, így szembe találom magamat egy Lizáról készült távoli lesifotóval, amin egyedül érkezik a kórházba. A mellé írt néhány sor szerint Liza vőlegénye, Födöri Sándor a politikai csoportosulásuk krízishelyzetén igyekszik úrrá lenni, mert éppen most játsszák azokat a hatalmi meccseket, amelyek eredményeképpen kialakul majd az új vezetőségi struktúra.

Liza.

A lap tulajdonképpen már keresztet vet Kereszthyre. Azt írják, hogy ha túl is éli az incidenst, soha nem lesz képes újra teljes mellszélességgel irányítani a konzervatívokat. íme, így tört derékba egy több évtizedes karrier. Kiverhetetlenül lüktet a fejemben a gondolat: ennek a csúfos végnek én is része vagyok.

- Mit reagáljuk erre, Igor? - kérdez tanácstalanul Kornél.

Annyira elvakított a döbbenet, hogy fel sem tűnt, a betoppanásom óta reményvesztetten bámult. És ezzel az irodájába gyűltek sincsenek másképpen. Megvárták, míg tájékozódom, és most az összes felmerülő kérdésükre választ követelnek. Hiszen én vagyok a kommunikációs szakember, aki egy válságstábba csöppent.

Összeszorított ajakkal bámulok magam elé. Egészen máshogy terveztem a mai napot, konkrétan felmondani érkeztem Kornélhoz. A Kristóf barátommal és egyben cégtársammal lefolytatott tegnap esti, néhány pohár sörrel leöblített beszélgetés végérvényesen bizonyossá tett abban, hogy nekem a reklámszakmában a helyem. Még a kocsmában voltam, amikor üzenetet írtam Kornélnak, hogy beszélni akarok vele. Szóval nekem tulajdonképpen részt sem kellene vennem ezen a mostani megbeszélésen. Legszívesebben megrántanám a vállamat, és azt mondanám, egyék meg, amit főztek. Csakhogy én is kevergettem azt a kurva kondért.

- Ugye hogy semmit? Semmit nem kell ilyenkor reagálni - mondja vad bólogatások közepette egy kövérkés, idősebb férfi. Vörös haja rendesen kifakult, több helyen már ősz foltok tarkítják. Államtitkár, de fogalmam sincs, melyik területért felel.

- Kell tartanod egy sajtótájékoztatót. Személyesen neked - fordulok Kornélhoz. - El kell mondanod, hogy mennyire sajnálod Kereszthyt, és mélyen elítéled azokat a vandálokat, akik ezt a súlyos bűncselekményt elkövették. A médián keresztül biztosítanod kell Kereszthy családját, a konzervatív pártot és az ország összes polgárát a támogatásodról, együttérzésedről, valamint arról, hogy a rendőrség a tőle telhető összes energiájával a tettesek felkutatására koncentrál. Eközben nyilvánvalóvá kell tenni, hogy az önbíráskodást semmilyen körülmények között nem tűrjük - sorolom higgadtan.

- Micsoda badarság! - méltatlankodik egy másik férfi. Ő az egyik vastagon fogó tollú tanácsadó.

- Ha mindebből csak egyet is elfelejtesz, máris támadni fognak - mondom továbbra is Kornélnak.

- Lejegyezted? - mordul az elnök a titkárnőjére, aki most egy füzetbe gyorsírással körmöli a szavaimat.

- Biztosan jó ötlet a miniszterelnöknek kiállnia? - veti fel a harmincas éveit taposó, a kultúráért felelős miniszter asszony. - Kereszthy csak egy pártvezető volt.

- Még él - fordulok a nő felé, aki értetlenül és némileg riadtan néz rám. - Múltidőben beszélt róla. Kereszthy még él. És Isten adja nekünk, hogy túl is élje ezt az egészet, különben a liberális párt is kezdheti ásni a sírját.

- Kereszthy a saját ostobasága miatt került ebbe a helyzetbe. Nem kellett volna lopnia és hazudnia - prüszköli az államtitkár, és lassan az arca is a hajához vörösödik. A szobában senki nem reagál neki, csak néhányan lesütik a szemüket. - Mi csak napvilágra hoztuk azt, amit elkövetett - fröcsögi pökhendi stílusban.

Összenézünk Kornéllal. Az orrcimpámnak sem kell rándulnia ahhoz, hogy tudja, mire gondolok.

- Nincs rá bizonyítékunk - vallja be a bajsza alatt motyogva.

A miniszter asszony megkéri, ismételje el a mondatot.

Nehezen eldönthető, hogy valóban nem értette, vagy inkább nem akar hinni a fülének.

- Nincs sziklaszilárd bizonyítékunk arra, hogy Kereszthy valóban elkövette a sikkasztást - ismeri el Kornél, majd azon nyomban magyarázkodni kezd. - Arra számítottunk, hogy az ügy néhány hétig tematizálni fogja a közvéleményt, a pártjuk veszít a támogatottságából, aztán a dolog elül.

Az egybegyűltek többsége háborog. Zavartak, nem tudják eldönteni, hogy egyetértsenek-e a vezérükkel, vagy ítélkezzenek felette. Ha van is saját véleményük, azt most nem merik felvállalni, mert túlságosan kétséges a dolgok kimenetele, egy-egy félresikerült megjegyzéssel a saját karrierjüket is kockáztatják. És egyikük sem pótolhatatlan.

Szerencsére én sem.

- Tehát azért kell az elnöknek beszélnie, mert a pártunk kavarta ezt a szart - összegzem. - Tompítanunk kell.

- De ezzel Viharos úr elismeri, hogy mi vagyunk a hibásak - érvel ellen a tanácsadó. - Szabadkozik, és ezzel kibillen az erős vezetői szerepéből.

- Én nem értek azzal egyet, hogy egy határozott vezető ne láthatná be a hibáját. Ennek ellenére Viharos úrnak nem kell bocsánatot kérnie, csak a támogatásáról biztosítani az embereket - ágálok.

- Miért nem maga áll ki? - szólal fel az addig csendben figyelő férfi. Ő a belügyminiszter jobbkeze. - Maga a szóvivő. Ráadásul maga robbantotta az egész botrányt - rántja meg a vállát. - A szóvivő egyik feladata, hogy elvégezze a piszkos munkát. Például azt, hogy ne Kornélnak kelljen kiállnia. Azzal ugyanis elismerné, hogy Kereszthy fontos figura.

Mély levegőt veszek, aztán mégsem mondok semmit. A fickó a saját nézőpontjából helyes megállapítást tett. Én ugyan állítom, a kialakult szituációban Kornélnak jót tenne egy szolidáris beszéd, de az is igaz, hogy nem vagyok teljesen elfogulatlan. Leginkább a Liza iránt érzett szeretet és tisztelet mondatja velem azt, hogy az országunk miniszterelnökének kell vezekelnie az apja állapota miatt.

Megtörtént az, amitől tartottam: Liza összezavart.

Talán valóban nekem kellene kiállnom a nyilvánosság elé, majd a beszédet követően tiszta lelkiismerettel  visszavonulhatnék a politikától. Az elhangzó sorok között pedig  üzenhetnék Lizának.

Megbuktam. Magam előtt biztosan.

Mielőtt elhatározhatnám magamat, egy nyugtalan arcú fiatalember toppan az irodába.

- Ne haragudjanak a zavarásért! Miniszterelnök úr, azt  hiszem, látnia kell, mi történik a televízióban! - hadarja  feszülten, majd amikor Kornél teketóriázva ugyan, de bólint,  bekapcsolja a falra erősített készüléket.

A legnézettebb kereskedelmi csatorna élő, reggeli műsora villan fel a képernyőn. A leginkább magánéleti válságai kapcsán ismertséget szerzett riporternő komoly ábrázattal beszél a kamerára. Mivel a mondandója kellős közepén kapcsolódtunk az adásba, idő kell, mire sikerül kibogozni, miről is van szó. Egy olyan interjút konferál fel, amit előző este rögzítettek, és amelynek vendége: Viharos Ágnes.

A név hallatán az irodában tartózkodók újra mozgolódni és sutyorogni kezdenek. Kornél lepisszegi őket, aztán aggodalmas tekintetéből kiolvasható, benne is megkondultak a vészharangok.

- Mindenek előtt mondjuk el a nézőknek, hogy mivel évek óta ismerjük egymást, tegeződni fogunk. Hálás vagyok, amiért nekem meséled el a történetedet. Tudom, hogy sok erőre volt hozzá szükséged - köszönti Ágnest a műsorvezető. Negédes kommunikációja az ízléstelenség határát súrolja.

- Sokkal inkább volt szükségem erőre egy másik döntés meghozatalához - mondja, majd egy kis hatásszünetet tart. - Ahhoz, hogy elváljak a férjemtől.

Körülöttünk a sugdolózás morajjá hangosodik.

Kornél eltátott ajakkal, fájdalmas arckifejezéssel kapkod levegőért. Utolérte a végzete: Ágnes előttünk lépett a sakktáblán. Ez egyrészről az én vétségem, hiszen a legkritikusabb pillanatokban kiszálltam a béketárgyalásból. Másrészről Erika hibája, hiszen ő vette át az ügyet, neki kellett volna elsimítania a nézeteltérést, ráadásul büszkélkedett azzal, hogy nőként hamarabb szót fog érteni a sértett feleséggel. Tessék, így sikerült.

- Mielőtt elmélyülnénk a részletekben, egy valamit muszáj tisztáznunk - komolykodik a riporternő. - Többen  gyanakodhatnak arra, hogy Kereszthy Miklós a válási ügyeteket készült napvilágra hozni, amikor ismeretlenek rátámadtak. Igaz ez?

- Soha nem találkoztam Kereszthy Miklóssal - feleli Ágnes, de valójában nem válaszol a kérdésre.

Érkezésemkor Kornél megkérdezte, hogy kerestek-e ma már újságírók, de akkor még a Kereszthy címlap miatt aggódott. Most már égetőbb okom is akadt, hogy előszedjem a hivatali telefonomat. A munkaidőn kívül lenémítva tartott készüléken máris villog egy hívás. Természetesen nem fogadom, és a kijelzőjével lefelé az asztalra fektetem a mobilt.

- Komoly lelki tusákat vívtam az elmúlt időszakban - kezd bele a körmét piszkálva. - Tudod, én világ életemben karakán nő voltam, éppen a szókimondóságommal hívtam fel magamra az egyetemen Kornél figyelmét. A határozottságom aztán az évek múlásával kikopott belőlem, gyakorlatilag elnémultam. - A füle mögé tűri a haját. - Két dolog miatt mesélek el most neked mindent. Egyrészt a saját lelkiismeretemnek is szüksége van a kitárulkozásra, mint valamiféle megtisztulásra ahhoz, hogy tovább tudjak lépni. Másrészt szeretném, ha az emberek tudnák, milyen ember vezeti az országunkat.

- Mi történt? Mitől romlott meg annyira a viszonyotok, hogy a válás mellett döntöttetek?

- Sok álmatlan éjszakám van ennek a kérdésnek a  fejtegetésében. Azt hiszem, hogy a legnagyobb baj éppen az alárendelődésemből fakadt - mosolyodik el fájdalmasan. - Amikor a férjemet miniszterelnökké választották, én  kimondatlanul, de alkut kötöttem. Elfogadtam, hogy minden  nézeteltérésünket a négy fal között tartom, még a barátaimnak sem beszélek róluk. Es elfogadtam, hogy sokkal többet kell  tűrnöm, mint egy civil asszonynak, hiszen a férjem a nemzetünk legfelelősségteljesebb munkáját végzi. De betelt a pohár.

- Mit jelent az, hogy többet kellett eltűrnöd? - kérdezi a riporternő, az interjúalanya pedig válasz gyanánt lesüti a szemét.

- Bántott?

Ágnes beszippantja az alsó ajkát. A kamera objektívjét és a riporter tekintetét egyaránt elkerülni igyekszik, amikor a könnyeivel küszködve bólint.

A szobában a morajlás úgy, mintha elvágták volna, abbamarad. Mindenki - beleértve engem is - elhűlve figyeli a képernyőt. Ez volt az a tárgyalásunkat befolyásoló tényező, ami végig ott lógott a levegőben, és amiről Ágnes nekem nem beszélt. Érthető, férfi vagyok, ráadásul a férje stábjában dolgozom, jogosan hihette, hogy a munkaadómhoz leszek lojális.

- Egy éve kaptam az első pofont - kezd a történetébe Ágnes.

- Bocsánatot kért, szabadkozott, hogy nem fordul elő többször. De előfordult. Többször.

Ágnes natúr sminkben, kibontott hajjal és egyszerű szabású ruhában is rendkívül elegánsan fest. A külseje bizalmat sugároz, bármit mond, ha az hazugság is, a nézők elhiszik majd neki. Ráadásul a beszélgetés egy, kifejezetten nőket célzó műsorban zajlik, az együttérzés csaknem garantált. Ez profi kommunikációs munka.

- Ezek komoly vádak, Ágnes - biccenti előre a fejét a riporter. - Van bizonyítékod?

Azt hiszem, erre a néhány szekundumra az egész országban megállt az élet.

- Vannak látleletek a sérüléseimről. Fotók is. Ezeket a gyerekeim nyugalma érdekében nem kívánom nyilvánossá tenni. De léteznek.

Elvesztünk.

- Gondolom, tisztában vagy azzal, hogy ezzel az őszinteséggel nagy valószínűség szerint megbuktatod a férjedet.

- Ahhoz én kevés vagyok - vágja rá. - Kizárólag a választók, a nép tudja őt megbuktatni. Én csak meg akarom mutatni, milyen ember ő. Mert így lesz nyugodt a lelkiismeretem.

- Még mindig nehéz elhinnem, hogy volt elég erőd ezt  elmondani - mondja a riporternő, akinek arcán büszkeség és  döbbenet talál egymásra. - A férjed nem próbált meggyőzni, ne adj Isten, megfélemlíteni, hogy ne áll ki a nyilvánosság elé?

- Őszinte leszek veled. - Ágnes már teljesen feloldódott, úgy beszél a nővel, mintha nem is volnának körülöttük kamerák. -

Próbáltam megállapodni a férjemmel. Pontosabban az általa irányított kollégáival. Kezdetben úgy terveztem, hogy minél több pénzt csikarok ki belőle. Arra számítottam, hogy a vagyon majd enyhíti a fájdalmamat. Aztán a tárgyalási folyamat során rádöbbentem, a pénz nem boldogít, nem ad elégtétel. Egyetlen dolog könnyíthet a lelkemen, mégpedig az igazság.

A bejátszás ezen a ponton félbeszakad, és a riporternő fellengzős stílusban tájékoztatja a nézőket, hogy az interjút teljes hosszában ma késő este, rendkívüli műsorszámként vetítik.

- Ez puccs! - robban ki Kornélból vádként megfogalmazva a gyanú. - Erika műve!

Szóval ezért nincs a bennfentes Erika ma délelőtt ebben a szobában.

Mindenki lapít.

Én leszek a rossz hír hozója: - Kornél, ez a te műved.

28

A pulpitushoz közeledve a reflektorok és a fényképezőgépek vakujának villogó fénye elvakít. Egy lelket sem látok az emelvény előtt, pedig tudom és a neszezésükből hallom, hogy a teremben legalább száz ember zsúfolódik. A televíziók képernyőin, valamint az interneten keresztül pedig több százezren, ha nem millióan várják kéztördelve, amit mondani készülök.

A fekete bőrdossziémat az állványra helyezem, felcsapom, és a benne található két oldalnyi szöveget egymás mellé terítem. Elfektetve a lapokra teszem a saját, lenémított mobilomat. A munkára használt készülékem szüntelenül csörög, kezelhetetlenné vált, így egy asszisztensre bíztam. A pártvezetőség a saját telefonomon üzenhet, ha a sajtótájékoztató közben eszükbe jutna valami elengedhetetlenül fontos közlendő. A mikrofontól elhajolva megköszörülöm a torkomat, mielőtt megszólalnék.

- Jó estét kívánok mindenkinek! - köszöntőm higgadtan az egybegyűlt érdeklődőket, majd egy rövid bemutatkozást követően belefogok a mondandómba. - Több napirendi pontunk is akad. Mindenek előtt szeretném a pártunk nevében kifejezni legőszintébb sajnálatunkat Kereszthy Miklós állapotával kapcsolatban. Bízunk a mielőbbi felgyógyulásában - mondom, és egy szempillantásnyit hezitálok, mielőtt kimondanám: - A családjának külön kitartást kívánunk. Mind őket, mind Magyarország összes polgárát biztosíthatom, hogy a hatóság minden követ megmozgat annak érdekében, hogy Kereszthy úr támadóit mielőbb rendőrkézre kerítsük. Az önbíráskodást semmilyen formában és semmilyen körülmények között nem tartjuk elfogadhatónak.

A szemem fokozatosan hozzászokik az éles fényhez, az első sorban ülők közül egyre több arc rajzolódik ki előttem. Közömbösen bámulnak rám. Az iménti szavaim órákkal ezelőtt még izgalmat gerjesztettek volna, ezúttal már keveseket érdekel, legfeljebb három soros hírecskeként kerülhetnénk be vele a lapokba. Egy grandiózusabb téma ugyanis mindent felülírt, a jelenlévőket a második napirendi pontom érdekeli.

- Viharos elnök úr a felesége ma reggeli televíziós  interjújának hatására úgy döntött, bizalmi szavazásra bocsátja a politikai jövőjét - közlöm és hallom, ahogy az újságírók tolla a papíron serceg, többen a számítógépük klaviatúráján verik a szavaimat.

Ágnes kitárulkozása után Kornélnak nem maradt túl sok választási lehetősége, de azok mindegyikét átrágtuk az  összeverbuválódott válságstábbal. Kornél kizárólag abban a helyzetben tarthatta volna meg a tisztségét, ha képesek vagyunk bebizonyítani Ágnes állításainak valótlanságát. Különben a nép fellázad és elfordul. Egyedül én voltam, aki elég bátornak bizonyult kerek perec rákérdezni Kornélnál, igaz-e vád. A hallgatása mindent elárult.

Megbukott.

És én is elbuktam a feladatomat. Bosszús vagyok, mert gyűlölök más faszsága miatt veszíteni. Viharos rám bízta a magánélete helyrepofozását, de elhallgatta előlem a pofonokat. Hogyan keveredhettem volna ki egy aknamezőről, ha nem ismerem a terepet? Ám a ma délután nem az én érzéseimről szólt. Se nem Kornélról. Immáron annak a kormánypártnak a nimbuszát kellett megóvni, amelyiket az elmúlt hetekben módszeresen mi tettük tönkre. És amelyik a nagyon közeli jövőben választást akar nyerni.

Mindösszesen két lehetőség maradt. Az egyik szerint Kornél egyszerűen lemond, de azzal elismerné a tettét. A másik, hogy párton belüli bizalmi szavazásra bocsátjuk a sorsát. Mindkettő ugyanazon eredményre vezetett, de a válságstábon belüli kézfeltétes szavazás eldöntötte, az utóbbi úton haladunk tovább.

- A kora délután megejtett bizalmi szavazás egyértelmű eredménnyel szolgált - hirdetem ki a fénybe révedve, kemény arccal az utóbbi évek legnagyobb hazai politikai lépését. - Viharos Kornél lemondott mind a miniszterelnöki, mind pedig a liberális pártban betöltött tisztségéről. Pontot tesz a politikai karrierje végére.

Utolsó mondatom zsivaj kísérte vakuvihart kavar a teremben. Egy újságíró nő kérdést is intéz hozzám: - Ezzel Viharos úr elismeri, hogy bántalmazta a feleségét?

Nem felelek azonnal. Szeretném megvárni, amíg mindenki elcsendesül. Várakozás közben alaposabban is szemügyre veszem a kérdezőt. Felismerem, egyszer megdugtam.

- Szeretném megkérni önöket arra, hogy tartsák tiszteletben a szabályokat! Kérdezni kézfeltétel és felszólítás után lehet - nézek jelentőségteljesen a nőre, aki erre fintorog. - Viharos elnök úr se nem ismert be, se nem tagadott le semmit - közlöm a hivatalos, őt is védő álláspontot. - A bizalmi szavazás lényege éppen az volt, hogy az elnök úr demokratikusan a párttársaira bízza az ország, azzal együtt pedig a saját politikai jövőjét. A magánéletével innentől fogva nekünk semmiféle dolgunk nincs.

- Lemondott volna? - kérdezi egy másik újságíró. Természetesen a kézfeltartás elhagyásával.

Nevetségesnek érzem újfent felhívni a figyelmet a szabályokra, de nemtetszésemnek azért jelet adva, a  szemkontaktust kerülve, a papírjaimba mélyülve felelek.

- Ahogy azt már elmondtam, amikor a lemondásról kellett döntenie, Viharos úr úgy határozott, bizalmi szavazásra bocsátja a kérdést - térek ki a válasz elől, és hogy elkerüljem a körbekérdezősködést, levegővétel nélkül folytatom a mondandómat. - A bizalmi szavazás eredményeképpen Viharos Kornél elnök úr holnap az országgyűlés előtt is bejelenti lemondását.

- Ki veszi át Viharos helyét? - kiabál be ismét valaki.

Fogd be a pofád!

Eddig sem volt örömökben dúskáló a sajtótájékoztatóm, de legalább képes voltam koordinálni a jelenlévőket. Most viszont egy olyan bejelentés következik, ami sokaknál kiveri majd a biztosítékot. A sürgetést figyelmen kívül hagyva a saját tempómban folytatom a tájékoztatást.

- A délután másik nagyon fontos kérdése a miniszterelnöki mandátum örököltetése volt. - Iszom egy kortyot a pulpitusra kikészített pohár vízből, mielőtt folytatom. - A választásokig fennmaradó időre szükséges új miniszterelnököt kineveznünk. A választottunk holnaptól állhat munkába, amennyiben személye ellen az országgyűlés nem emel kifogást.

- Nem gondolkodtak előrehozott választásokon? - harsan ismét egy szemtelenül feltett kérdés a tömegből.

Nem, baszd meg!

Lenyelem az első, a kérdezőt melegebb éghajlatra kívánkozó mondatomat. Bosszant a türelmetlenség és a szemtelenség. Ez is remekül bizonyítja, hogy nekem semmi, de semmi keresnivalóm ezen az emelvényen. Lezavarom ezt az elnökváltást, és holnapról veszem a kalapom.

- Nem gondoljuk, hogy szükség volna előrehozott  választásokra. Sem a frakciónk, sem a pártunk nem hibázott. Viharos úr magánélete pedig... - zárnám rövidre a témát, de az egyéjszakás ágymelegítőm félbeszakít.

- Elárulná végre, hogy ki az új miniszterelnök-jelölt? - türelmetlenkedik flegmán a szőkeség. Ahogy zsigerileg felötlik bennem, hogy jó volna móresre tanítanom a hölgyeményt, felvillan előttem Liza arca.

A picsába is!

A miniszterelnöki pozíció utódlásának elsimítása volt a mai délután legfejfájdítóbb feladata. A párt egyáltalán nem számolt azzal, hogy a választók körében eddig igen népszerű Viharost egyik napról a másikra le kell majd cserélni. Nem volt alternatíva, és karizmatikus politikusokban sem bővelkednek. Az egyre burjánzó tehetetlenség aztán személyeskedésbe torkolló vitákat szított a frakcióban, nem egyszer kellemetlennek éreztem a jelenlétemet.

- A választás három jelöltet felvonultató belső szavazás alapján született - kezdem a körítéssel, aztán felolvasom a papíromra írt propagandaszöveget. - A párt mindenképpen megbízható, a közelgő választásokig rendet teremtő miniszterelnököt akart. Bízunk abban, hogy az országgyűlés is támogatni fogja... - Nyelek egyet mielőtt kimondom a nevet. - Harmat Erikát.

A korábban tapasztalt zsivaj kétszeresére, ha nem a háromszorosára hangosodik. Hallom, ahogy a zsurnaliszták egymást kérdezgetik arról, hogy kiről beszélek. Közülük egy-kettő ismeri a nevet, a többieket én segítem ki.

- Harmat Erika évek óta a párt tagja. Kommunikációs és marketingszakember. Klasszikus értelemben véve politikai munkát eddig nem végzett, a háttérből azonban mindvégig befolyással volt a kormány működésére - olvasom tovább a papíromra nyomtatott, kötelezően felolvasandó sorokat. - Teljes meggyőződéssel hisszük, hogy ő a legjobb választás az ország előtt álló időszakra - mondom, végül önhatalmúlag hozzáteszem: - Egyelőre.

Sejtem, bajt hoz majd a fejemre ez a kis kiszólás, de leszarom.

Erika délután betipegett a válságegyeztetésre, magához ragadta a szót, és néhány mondatban, törődésnek álcázva gyakorlatilag mindenkit megzsarolt. Megjegyezte, hogy a pártban töltött évek alatt az összes vezetőről több titkolandót megtudott, mint amennyit ők szívesen megosztanának magukról. Ehhez gyorsan hozzátette, hogy a kulminálódott krízisben a szervezet nem engedhet meg magának több botlást és napvilágot látó mocskos kis titkot. A múltból a jövőre térve kifejtette, hogy mivel Kornél nőverőként vonul ki a politikából, bölcs döntés volna egy hölgyet tenni a helyére. Sokszor hallott mondás, hogy a választásokat a női szavazók döntik el, így ha a liberális párt labdába akar rúgni a következő nagy megmérettetésen, a férfiaknak most hatalmi áldozatot kell hozniuk. Ebből a nézőpontból pedig Erika valóban tökéletes jelölt, hiszen vonzón érett, elvált, de a munkájában sikeres anyaként sok nőben kelthet együttérzést. És a liberális eszmék mezsgyéjén haladva, az emancipáció zászlóvivőjeként különösen is jól jöhet, ha a párt a magyar történelemben először női elnököt mutat fel.

- Hogyan tudták meggyőzni a férfi politikusokat arról, hogy nő legyen a miniszterelnök? - érkezik az első kézfeltétel után elhangzó kérdés.

Úgy tűnik, hogy többen érzik, ezzel a lépéssel probléma lehetett. Amit Erika délután a liberálisok megmentésének nevezett, valójában egy ravaszul kitervelt orvtámadás része volt. Ez akkor nyert kristálytiszta bizonyosságot, amikor a személye ellen kifogással élő vezetőknek odaszúrt egy-két botrányszagú, ezért szájbefogó megjegyzést. Gyakorlatilag megzsarolta őket. Szívesen osztanám meg ezt a tapasztalatomat a jelenlévőkkel, de nem tehetem.

Kitérő válasszal készülök, amikor a mappa mellé helyezett telefonom felvillan. Számítottam arra, hogy a vaskezű Erika leszid majd, amiért azt mondtam, csak egyelőre ő a legjobb választás miniszterelnöknek, de azt nem gondoltam, hogy mindezt a sajtótájékoztató közben teszi.

A kijelzőre pillantok.

A rendszer e-mailt jelez.

Nem Erika zargat.

Elsápadok.

Liza!

Annyira vártam, hogy írjon.

Képtelen vagyok megfékezni a kezemet, feloldom a képernyőt, és sietve átfutom az üzenetet. Hideg zuhanyként ér, amit olvasok benne: „Hazudtál nekem. Te nem védenél meg. Te magad vagy a baltás gyilkos.”

Tessék?

- Szentesy úr... - ránt vissza a kérdező noszogatása a sajtótájékoztatóra.

- Tessék? - pillantok fel zavartan.

Minden szem rám szegeződik.

Emlékeztetem magamat, hogy élő adásban vagyok.

- Mit szóltak a férfi politikusok ahhoz, hogy nő lesz a miniszterelnök? - ismétli meg a kérdést az újságíró.

- Elfogadták, hogy a nők irányítják ezt a kibaszott világot - mondom teljes komolysággal, és összecsapom a mappámat. - Köszönöm a figyelmet!

29

- A liberális párt büszke arra, hogy tiszta kormányt sikerült alakítania. Az elmúlt években megfeszített munkával gyökerestül irtottuk ki az országunkból a fehér galléros bűnözést - szónokol Kereszthyre utalva a lángoló tekintetű Erika a televízió képernyőjén keresztül. - Arra is büszkék vagyunk, hogy ha valamely politikusunk eltéved, azonnali retorzióval számolhat - tér ki Viharosra.

Félelmetes, hogy van bőr a képén összemosni a két, természetében egymástól abszolút különböző ügyet. A közönség mégis éljenzi.

- Valljuk, hogy a liberális életfilozófia nem egyenlő az esztelen szabadsággal. Mi egy olyan világ megteremtésén fáradozunk, amelyben mindenki a kiérdemelt életszínvonalán, nyugalomban és boldogságban élhet a családjával, az élettársával vagy éppen egyedül, ahogy neki megfelel. Nekünk a tisztességen és a tisztaságon felül nincsenek elvárásaink a polgárokkal szemben, nem teszünk különbséget vallás, politikai elhivatottság vagy szexuális preferencia, nemi orientáció szerint - szónokol. - A párt remek úton haladt. Egyetlen területet leszámítva. A női egyenjogúság kérdéskörében komoly elmaradásaink vannak.

Sört kortyolva, a vacsorámat fogyasztva nézem vissza a kora délutáni elnökbeavatást követő beszéd ismétlését. Viharos gatyában és fehér pólóban fekszik a díványomon, és válogatottan cifra káromkodással kíséri a hallottakat, pedig valójában ő szerette volna megnézni a műsort. Fogalmam sincs, miért kínozza magát, talán még mindig hitetlenül áll a történtek előtt, és filmként éli meg a fejleményeket. Nehéz lesz megszoknia a hirtelen jött változást, hónapokig fog élni abban a fantomtudatban, hogy továbbra is ő az ország első embere. Bár igaz, ami igaz, tegnap este eléggé megfeledkezett magáról: a bizalmi szavazás eredményével szembesülve elnökhöz méltatlanul viselkedett. Olyannyira leitta magát, hogy gyakorlatilag beájult a kanapémra. A jó érzésem nem engedte, hogy felügyelet nélkül indítsam útnak, és béreltessek ki vele egy szállodai szobát. A karrierje ugyan gallyra ment, nem kellene, hogy a lecsúszásáról szóló cikkek még tovább rombolják az ázsióját.

És őszintén szólva nekem sem jön éppen rosszul a társaság. Liza levele az agyamat és a szívemet egyszerre facsarta ki. Több választ is megfogalmaztam, de végül mindegyiket a piszkozatok közé mentettem. Idegen nőket baszni sincs hangulatom, de egyedül sem szívesen lennék ezekben a zivataros időkben, ezért átmenetileg befogadtam szerencsétlen flótást. Ilyen, amikor a szemetet összehordja a szél.

A tegnap esti kiszolgáltatottságával szemben Kornél ma nagyon is magánál van. Nehezen viselem. Ha ebben a dohogó kocsmai stílusban folytatja, és nem mos záros határidőn belül lábat, lehet, hogy én alszom szállodában.

- Eljött a nők ideje! - rivallja Erika. - Az elkövetkezendő időszakban a már megkezdett küldetéseinken felül azért is dolgozom majd, hogy a nők helyzetét átvizsgáljuk, és válaszokat találjunk még meg nem válaszolt kérdésekre. Például egy nő se kaphasson egy férfinél kevesebb pénzt ugyanazért a munkáért! Ezen felül a családon belüli erőszak kérdéskörében is zéró toleranciát szorgalmazok, a bántalmazott nőknek pedig teljes biztonságot kell garantálunk ahhoz, hogy kitárhassák a zárt ajtókat - zengi metaforáját, ami után egy kis hatásszünetet tart, majd szinte ordítva közli: - Először a sarkára, majd talpra állítunk minden magyar nőt!

A női választópolgárok számára népszerű programpontokat harsog, egyik-másik talán átverhető is volna a törvényhozókon. Egyetlen szépséghibájuk, hogy a puszta létezésükkel is meghazudtolják Erika párton belüli kommunikációját. Amikor a tegnapi vezetőségi szavazást megelőzően a saját rátermettsége mellett korteskedett, főként azzal érvelt, hogy az aktív, döntéshozói vezetés helyett inkább egy kirakatemberre volna szükség, aki a közelgő választásokig képes visszaépíteni a kiábrándult szavazók lebombázott bizalmát.

Ha most szembesíteném Erikát a tegnapi kijelentéseivel, rávágná, hogy a beiktatását ünneplő feminista kiáltványa csak a látszat része. És ezzel újfent hazudna. A felszín alatt Erika véresen komolyan gondolja az államfői szerepkört. Megelégelte a férfiuralmat, és most bármit mond, a tettei alapján úgy fogja szőni a szálakat a választásokig, hogy akkor már a többség számára is evidens legyen az újrajelölése.

Erika dörzsölt. Retorikában, mozdulatokban és az át érezhető elhivatottságban is hozza mindazt, amit a tankönyvek írnak. Vezértémáját tekintve is jól választott. A nők helyzete kényes topik, de a konzervatív értékeket a haladó, liberális felfogással elegyíteni alapvetően fejfájdító feladat, egyetlen nemzet sem ismeri a receptjét. Ellenben kifejezetten jól kommunikálható. Pláne, ha sziklaszilárd támogatottsága akad.

- Első miniszterelnöki lépésemként felkértem egy tanácsadót a női egyenjogúság finomhangolásának kidolgozására. - Erika arcáról leolvasható: felforgató bejelentéssel készül. - Büszke vagyok, hogy egy olyan nő támogatását élvezhetem, aki a saját bőrén tapasztalta, milyen egy sikeres férfi testi-lelki elnyomásban élni, és akinek volt ereje ez alól felszabadulni.

- Viharos Ágnes - mormolom a visító Erikával egyidőben.

Egyszerre pimasz és zseniális ötlet volt a bulvárban éppen túlfolyatott Ágnest az oldalára édesgetnie. Nem szívesen mondom, de összességében nézve Erika feltűnése új szellőként lebbentheti szét mindazt, ami Magyarországon a politika fogalmaként halmozódott fel az emberek fejében. Az összes elemző arról beszél, hogy valamilyen új erőre volna szüksége az országnak. Miért ne lehetne egy kommunikációs szakember ennek az első elvetett köve?

- Íme, a két nő, aki tönkretette az életemet - kommentálja kiábrándultan a képernyőn látottakat Kornél. - Erre a két nőre bíztam a legtöbb titkomat. És most együtt beleznek ki. Remélem, a lányomból nem csinálnak ilyen lelki szörnyszülöttet.

Némán harapok a pitába töltött gíroszomból. Éhesen sétáltunk hazafelé, amikor eleredt az eső, az árus éppen útba esett. Úgy gondoltam, heccelődöm egy kicsit a sorshaverommal, és felidézem magamban Rodosz ízeit. Felemás ötletnek bizonyult, ugyanis Liza fájón fel-felsajdul bennem. Próbálom elterelni a figyelmemet róla.

- Mi történt valójában Ágnessel? - hozakodok elő az egyik falat legyűrése után a kérdéssel. Érdekel is a história, és Kornélnak is szüksége van a kibeszélésre. - Nem vagy kifejezetten agresszív típus, nehezen tudom elképzelni rólad, hogy hazamész, és a napod zárásaként jól ellátod a feleséged baját.

Viharos iszik a söréből, a távirányítóval lejjebb állítja a tévé hangerejét, és a képernyőn mosolyogó feleségére fókuszálva kezd bele.

- Ági irányító típus. Addig erőlteti rád az akaratát, ameddig át nem veri rajtad - morogja. - És sokszor erőszakoskodott. El akart intéztetni velem olyan dolgokat, amikhez nem fűlött a fogam. Mondtam neki, hogy hagyjon a badarságokkal, de csak tovább erőltette.

- Miket? Miket akart elintéztetni? - kérdezem a homlokomat ráncolva.

- Nézd, én tényleg nem akarom őt bántani... - mondja felém fordulva.

- Szerintem már kurvára mindegy, hogy akarod-e bántani... - emelem a szemöldökömet keserű vigyorral.

Kornél siralmasan elröhögi magát. Megvakarja a tarkóját.

- Szerette volna, ha néhány üzletet, illetve támogatást intézek az ismerőseinek - húzza el a száját. - Először azt hittem, hogy viccel. Olyan segítséget várt, amivel az én politikám mindvégig szembement. Nem vagyok korrumpálható. Azzal, ha akár egyszer is elcsábulok, besároztam volna magamat, és előszedhető volnék. Ebben legalább érintetlen maradtam.

- Ez még mindig nem indok arra, hogy megüsd - világítok rá arra, hogy nem a kérdésemre válaszolt.

- Tudom - bólint. - De hiába várod, nem lesz olyan indokom, amit elfogadhatónak tartanál. Tisztában vagyok azzal, hogy nincs bocsánat arra, ha egy férfi megüt egy nőt. Én is így gondolom. Azt tudom elmondani, hogy mi hozott ki annyira a sodromból, hogy mégis megtegyem.

Kornél nem nőgyűlölő, sőt Szandráért például kamaszosan rajongott. Ráadásul jámbor jellem, Ágnesnek hosszan és mélyen kellett irritálnia, hogy kezet emeljen rá.

- Az például kihoz a sodromból, ha a feleségem az anyámat szidja, amiért nemet mondok egy megvesztegetésre. Ahogy az is, ha a kérésem és a magyarázatom ellenére folytatja a mocskolódást, sőt ököllel ütlegelni kezd - vonja fel a szemöldökét. - Hülyén hangzik, de a pofonokkal védekeztem ellene. Hogyan kellene védekeznie egy férfinak, ha megtámadja egy nő? - kérdezi mélyen a szemembe nézve.

- Úgy, hogy otthagyja, míg le nem higgad - felelem. - Közben pedig beadod a válókeresetet.

Rendben, könnyen beszélek, nem tudhatom milyen miniszterelnökként, a párt elvárásaitól szenvedve válás közelébe sodródni. Kornél saját és pártérdekből egyaránt függött Ágnestől, és annak ellenére is a végsőkig kihúzta mellette, hogy jó ideje mindketten kutyaként szűkölhettek. Biztosan lehetett volna tökösebb megoldásokat találni. Viharos lebiggyeszti az ajkát. Azt hiszem, éppen most csapott bele, és járta át a testét a felismerés: alaposan elkúrta az életét. Család és karrier nélkül egy másik férfi lakásában csövezik. Tapsot neki. Vastapsot.

- Tudod, szerintem direkt csinálta. Szándékosan piszkált, hogy megüssem, és megszorongassam - mereng el. - Miután kapott egy kizökkentőnek szánt legyintést, ő nem visszakozott, hanem még inkább jött rám. Vékony a bőre, ha erősebben nyúlok hozzá, máris véraláfutásos lesz.

- Ez összeesküvés-elmélet - fékezem meg, mielőtt  elragadtatná magát.

- Azért vedd fontolóra, hogy mi van, ha Erikával  összebeszéltek - néz megint a szemembe jelentőségteljesen, mégis elesetten.

Feldereng az emlékeim közül azon beszélgetésünk, amely során Erika - még Födöri Sándor sors- és statisztikafordító beszédét megelőzően - azt ecsetelte nekem, hogy a párt biztos sikerét csak Kornél válása húzhatná keresztbe. Vajon véletlen egybeesés volt, hogy közben Kornél valóban válni készült, vagy Ágnes beavatta a férje kolléganőjét? A háttérben talán jó ideje szervezkedtek? Vagy csak akkor találtak egymásra, amikor a Lizával zavartalanul töltendő napok érdekében átpasszoltam az ügyet Erikának?

Én tehetek erről is?

Megrázom a fejemet. Most nem hibást keresek.

A konspiráció feltételezése mellett szól továbbá, hogy a kemény tárgyalófélként is bemutatkozó Ágnes ennyire gyorsan rábeszélhető volt a frissen bejelentett szerepvállalásra. Ez biztosan nem mai fejlemény. A két nő szövetkezésénél a minden tekintetben professzionálisan elkészített, lavinának bizonyult tévéinterjú is része lehetett.

Ágnes a férje mögött szemlélődve, Erikához hasonlóan sokat tudhat a politikai színtér szereplőiről, és Kornél elmondása szerint pénzes ismerősökkel is rendelkezik. Veszélyes párost alkotnak.

Erika talán valóban bábú, de nem a párté. Ágnes irányítja őt? Lehet, hogy az egész puccsot Viharos felesége fundálta ki? Kétségbeejtő, hogy ez nem is tűnik annyira elképzelhetetlen ötletnek.

Hümmögő tűnődésem közepette felsípol a kaputelefon. Valaki belépett a társasházba a kódommal. Nem várunk vendéget, és meglehetősen kevesen ismerik a kapunyitáshoz szükséges kódsort.

Ki az?

Szédítő sebességgel cikáznak a lehetőségek a fejemben, de mindegyik ugyanoda vezet. A kezemben tartott gíroszra  pillantok. Talán Liza látogat meg váratlanul? A kifejezetten  elutasító levele után ez örömteli, de eközben rettenetesen aggasztó meglepetés volna, tekintve, hogy Kornél a lakásomban tartózkodik. Hiába iktatták ki a politikából, ez a találkozás egyszerűen nem jöhet létre.

Bassza meg, ez rosszabb, mint mikor Szandrával kapott rajta!

Felpattanok a székből, és az ajtóhoz sietek. Ahogy kitárom a bejáratot, már meg is látom az esernyővel közeledő női alakot.

Szandrát.

Némi csalódottsággal a mellkasomban félreállok. Hogyan is gondolhattam, hogy Liza az üzenete után beállít? Én kis naiv.

- Kornél itt van? Nem tudom elérni - hadarja, miközben megtapossa a lábtörlőt, majd a fém tartóba állítja az esernyőjét.

Bólintok, mire fellelkesült arccal a nappaliba tipeg.

- Nem teheted ezt velem! - korholja Szandra a kócos és szó szerint legatyásodott volt elnököt. - Nem tűnhetsz el! Nem iktathatsz ki az életedből!

Önkéntelenül is elvigyorodom. Nagyon szórakoztató ez a kis közjáték.

- Én azt hittem, hogy... - védekezne Kornél, de belé akad a szó. Rám sandít. A pillantásából kiolvasom: azt gondolta, hogy a pozíciójával, illetve a vagyonával együtt Szandra érdeklődését is elveszítette.

- Mit hittél? - kapaszkodik a félbe hagyott mondatba a lány.

- Ebben a lakásban nincsen háború - jelentem ki az esetleges félreértéseknek elejét véve, félmosolyra húzott szájjal.

Mindketten bólintanak, és szerelmesen néznek egymásra.

- Bármit is mondanak rólad, én melletted állok - biztosítja a férfit Szandra. - Megszerettelek, te... - Végignéz rajta, és  cukkolóan becézi: - Viharvert!

Viharvert?

Vajon Szandra szándékosan élt a szóviccel? Nem hinném. Kornél viszont boldog lehet, a jelek szerint mégsem annyira kisemmizett, mint azt gondolta. Ez a lány fülig belehabarodott, jó ideig, ha akarná, akkor sem tudná magáról levakarni. És ha az eddig belé fektetett pénz-, illetve ajándékmennyiséget nézzük, Szandra igazán értékes példánya lett a női nemnek.

Na, jó, elég ebből a faszfej stílusból, Igor!

- Ebből a szipirtyóból nem lehet elnök - fröcsög a tévében szépelgő Erika láttán Szandra. Jó, hogy le nem köpi a képernyőt.

- Van egy rossz hírem - közlöm pikírten. - Ő már elnök. Sőt, az országunk első női miniszterelnöke. Történelmet írt. Neked pedig imádnod kellene, hiszen a nőkért harcol.

- Olyan ember nem lehet elnök, aki szándékosan tönkretesz egy másik embert - jelenti ki magabiztosan.

Szandra ezek szerint az igazságért harcol.

Kornéllal egymásra nézünk.

- Miről beszélsz? - kérdezi Szandrától.

Szandra lesüti a szemét, és szendén elhúzza a száját.

- Erika Rodoszon nagyon felbosszantott a viselkedésével - sutyorogja, aztán Kornélnak célozva, határozottabban folytatja: - Te pedig azzal, hogy nem álltái ki mellettem, amikor minősítgetett. Hagytad, hogy bántson. Én viszont ha bántanak, megvédem magamat! Felvettem egy-két beszélgetéseteket - vallja be a körmét piszkálva.

Nemcsak az én szemem kerekedik el, hanem Kornélé is. A megbeszéléseink idejére Szandra rendre félrevonult, zenét kapcsolt és olvasott. Megvezetett volna bennünket? Ahogy hitetlen mosollyal csóválom a fejemet, látom, hogy a televízióban véget ér Erika beszéde, integetve búcsúzik, majd reklámblokk veszi át a helyét. A zavartalan beszélgetés érdekében kikapcsolnám a készüléket, de a távirányító Kornélnál van.

- Valójában nem szólt zene a fülembe, a telefonomat pedig diktafonra állítottam - avat be minket a kis trükkje részleteibe, majd Kornél kiábrándult tekintete láttán magyarázkodni kezd. -

Esküszöm, hogy nem szándékoztam visszaélni a felvételekkel. Csak szerettem volna, ha akad, amivel... Valami... Ami... Ami adott esetben megvédhet.

Bizonygatásával csak egyre szorosabbra húzza a nyaka köré tekert hurkot. Kornél kifejezéstelen arccal fordul a televízió felé.

- Térjünk a lényegre! - szabadítom ki Szandrát az  önsorsrontás spiráljából, mire ő hálás mosolyt küld felém.

- Hangfelvételem van arról, ahogy Erika erőlteti a konkurens párt feje elleni akciót úgy, hogy közben ti tiltakoztok ellene - böki ki. - Szeretném, ha ezt kiadnánk a médiának.

Micsoda fordulat! Nő szúr oda a női egyenjogúság vezérlovasának! Imádom!

- Micsoda időzítés! - kiált fel Kornél erőltetetten lelkendezve, majd felhangosítja a tévét.

- A családja néhány perce megerősítette a Távirati Irodának, hogy Kereszthy Miklós ma este elhunyt - közli kíméletlenül a komoly ábrázatú hírolvasó.

A kurva életbe!

A bemondó nekrológ gyanánt feleleveníti Kereszthy politikai érdemeit, majd emlékezteti a nézőket, hogy a halálát egyelőre ismeretlen tettesek okozták, amikor egy mélygarázsban rátámadtak és megverték. Mindeközben vágóképeken Kereszthy különböző szerepléseiből összevágott, lelassított, szép és mosolygós pillanatokat vetítenek. A bejátszás legvégén pedig meglátom Lizát és Sándort mint gyászoló családot.

- Már akartam tőled kérdezni, nem ő az a nő, akivel egyszer itt...

Mielőtt Szandra Kornél füle hallatára befejezhetné a kérdését, közbevágok: - Szerinted?

- Hát... - hunyorog a képernyőre. - Akivel egyszer itt  találkoztam szerintem kicsit kövérebb volt.

30

Egy hete szüntelen hull ez az átkozott októberi eső. A nyár már távol jár, vissza sem kacsint. Nem is olyan régen még meleg napsütésben koptattam a lindoszi akropolisz lépcsőit, most a sáros földön tocsogok az egyik köztemető sírjai között. Választhattam volna az aszfaltozott utat, de Kereszthy Miklóst az utolsó útján több száz konzervatív hívő - köztük számtalan szépkorú, a véleményét nem szégyenlő, sőt fennhangon hirdető hölgy - és politikus kíséri. Pórul járnék, ha felismernének.

Meglehetősen ritkán van szükségem a láthatatlanságra, gyakorlatlan vagyok az álcázás művészetében; fejfájást is okozott kitalálnom, hogyan rejtőzködhetnék a legtökéletesebben. Apámtól valamelyik karácsonyra kaptam egy grafitszürke kalapot, amit akkor bevágtam a szekrénybe, nem gondoltam, hogy felveszem valaha. A szövetkabátom gallérját felhajtottam, és néhány perccel ezelőttig napszemüveg is feszült a fejemen, de beláttam, utóbbival a borús időben csak felhívom magamra a figyelmet, ezért inkább a kabátzsebembe süllyesztettem. Aztán a szemembe húztam a kalapot és leszegett fejjel, a hömpölygő tömegtől méterekre, egy rózsaszállal a kezemben baktatni kezdtem Kereszthy sírhelyéhez.

Szándékosan késtem el. Lehangolóak a temetési gyászbeszédek, a hazatérésem óta pedig csak elkeserítő dolgok  történnek velem, nem rontanám tovább a kedvemet, szóval úgy határoztam, hogy a szertartás ravatalozási részét nem szűkölöm végig. És a búcsúzásnak álcázott, de valójában pátoszba bugyolált propagandaszövegek sem érdekeltek. Meglátásom szerint akkor sem ildomos pártpolitikusnak szónokolnia egy gyászszertartáson, ha közel állt az elhunythoz. Én a tiszteletemet a földbe helyezéskor is le tudom róni, és közben Lizát is láthatom. Mert ha teljesen őszinte akarok lenni, sokkal inkább az ő személye, semmint a kegyeletgyakorlás vonzott ide.

Még indulásom után is el-elgondolkodtam, hogy van-e nekem ezen a temetésen keresnivalóm, vagy forduljak inkább vissza. Ha a gyászoló tömeget kérdeznénk, élből rávágnák, hogy nincsen, sőt takarodjak vissza a nőverő „szektámba” az új anyucika szoknyája alá. De ezek az emberek nem ismernek. Ahogyan valójában Kereszthy Miklóst sem ismerték, az aljasabb húzásairól nem tudtak, mégis bálványozzák. Ám engem ez hidegen hagy. Én azután sem akartam ártani Kereszthynek, hogy bebizonyosodott előttem, miközben börtönnel zsarolta a lányát, valójában ő tartotta kelepcében. És azt hittem, hogy ez Liza számára is nyilvánvaló.

Aztán megérkezett tőle az az átkozott levél.

Jól tettem, hogy nem válaszoltam rögtön a sajtótájékoztató közben küldött e-mailjére. Mint kiderült, amikor Liza írt, Kereszthy már halott volt. A médiának csak később erősítették meg a hírt. Ebben a megvilágításban Liza levele egészen új értelmet nyert, azt hiszem, nem metaforaként nevezett gyilkosnak. A számtalan megfogalmazott, de el nem küldött válasz idővel egyetlen kérdéssé tisztázódott bennem: Miért?

Miért gondolja Liza, hogy én lennék a felelős az apja haláláért?

Miért engem vádol?

Miért?

Tisztázni szeretném vele a vádjait, de persze sejtem, hogy ennek nem ma lesz a napja. Tulajdonképpen azt sem bánnám, ha nem tűnnék ki neki a tömegből, de ha mégis összeakad a tekintetünk, már a csillanásból tudni fogom, hogy gyűlöl vagy szeret. Bár a szeretetre jelenleg sajnos nem látok túl sok sanszot, de ahhoz, hogy legalább esélyem legyen elfelejteni őt, a gyűlöletéről meg kell bizonyosodnom.

Lökjön el magától, ha szeretne, de azt ne az internet takarásában, hanem szemtől szembe tegye.

A Kereszthyt utolsó útján kísérők a frekventált helyen kiásott sírgödör köré gyűlnek, én jóval távolabb, a vállammal egy fa törzsének dőlve cövekelek le. Príma helyen kötöttem ki, a töpörödött asszonyok feje felett zavartalan a rálátásom Lizára. Hosszú, fekete kabátban és fátyolos fejdíszben áll a pap mögött, jobbján a konzervatívok piperkőc sajtófőnöke, balján Sándor. Nem sír, de látszik rajta, hogy megviselt. A kialvatlanságtól nyúzott, sápadt arcát megcsípte az októberi hideg. Szomorúan gyönyörű árva. Ahelyett, hogy védelmezőn magamhoz ölelhetném, összeszorított állkapoccsal nézhetem végig, amint azt a sajtófőnök, amolyan lélekerősítő gyanánt megteszi helyettem.

Vedd le róla a mocskos kezedet!

Liza hálásan visszamosolyog a nyálgépre, én pedig feladom, nem viselem a látványt. A kezemben lógó rózsaszálra nézve a sors kegyetlenségén morgolódom. Míg a rodoszi pap boldogságot, a mostani bánatot hozott. Görögországban a rózsa is örömet szerzett.

Gyorsan kirázom a fejemből az utóbbi gondolatot.

Biztosan az életem végéig erotikus emlékképek vetülnek majd elém, ha rózsaszálat látok, de azt nem engedhetem, hogy a gyász perceiben az elhunyt lányának meztelen testéről fantáziának. A vágyképeket hessegetendő dúdolni kezdem a hangszórókból szálló, a temető nagy részét belengő dallamot. Először fogalmam sincs honnan ismerős a zene, de hamar beugrik, hogy ez Liza naplementéről, pontosabban az elmúlásról szóló dalának zongoraváltozata.

Újabb tőr a szívembe.

Keservesen mély sóhajtással konstatálom, hogy a közösen töltött néhány nap mennyi egyértelmű jellel hívta fel a figyelmünket a közelgő tragédiára. De mi ezekből semmit nem érzékeltünk, mert félálomba ringattuk egymást a hamis boldogság bölcsőjében. Ha éberebbek vagyunk,  megakadályozhattunk volna Kereszthy halálát?

Talán igen. Talán nem.

Kár ezen rágódni.

A zenét a pap hihetetlenül mély és erőteljes orgánuma szorítja ki a hangszórókból, azt gondolnám, hogy befejezi a prédikációt, de szövevényes mondataival Kereszthy Miklós lányának adja át a szót. Liza tekintete összevillan Sándoréval, majd előre lép. Mozdulatait meglepetésemre egy kamera is követi. Gyűrött papírost húz elő a kabátzsebéből, és miközben kihajtogatja, a szájához igazítja az állványra erősített mikrofont. Bal kezén eljegyzési gyűrű csillan, de nem az, amit én húztam az ujjúra, hanem ami hazugságból Sándorhoz köti.

Hogy is várhatnék mást?

- A jelenlévők közül sokan ismerték az apámat - kezdi egy kicsit szemérmesen. - Tudják, hogy vaskezű és hajthatatlan természetű embert volt. Mindezek pedig fáradhatatlan munkamániával párosultak. Hazudnék, ha azt mondanám, könnyű volt a gyermekének lenni. Eközben azt hiszem, neki sem volt könnyű az én apámnak lenni - rándul szomorú, nosztalgikus mosolyra a szája. A jegyzetéről megfeledkezve folytatja. - Tizenhat éves voltam, amikor az édesanyám itthagyott bennünket. Nehéz időszak volt, és kifejezetten rosszul kezeltem, pláne, hogy az apám... - hallgat el egy pillanatra. - Mindketten rosszul kezeltük.

Borzalmasan nehéz lehet Lizának a szituáció, hiszen tudvalevő, hogy nem volt túlságosan fényes a viszonyuk az apjával. A múltban szerzett, a médiából is ismert sérelmekhez ráadásul a közbenjárásommal Rodoszon újabbat kapott. Vita várt rájuk, de a tisztázás örökre elmaradt.

Vajon Liza szorgalmazta ezt a beszédet, vagy rábírták a párt kommunikációs szakemberei? A kamera jelenlétéből az utóbbira tenném a voksomat. A temető jelenleg a színpad, ő pedig a gyűrött cetliből, fékezett habzásúan játssza a szerepét. A szórakozóhelyi verekedés óta nem nyilatkozott, pedig bőven akadt vele kapcsolatban friss téma, így a sajtó kezdte újra bajkeverőként beállítani.

- Tizenhét évesen néhány barátommal betörtem egy üzlet kirakatát - elevenít fel Liza egy régi történetet. - Mindenki azt gondolta, hogy a barátnőm vitt a rosszba, de az én ötletem volt. Fogdába kerültünk.

Oldalra sandít, most veszem csak észre a hozzátartozók között ácsorogó gyerekkori barátnőjét, Évát. A nő szomorú mosolyra húzza az ajkát, majd a mellette álló, olíva bőrű, meglehetősen unott férfihoz fordul, aki értetlenül pillant vissza rá. Felismerem a fickóban azt a görögöt, akivel Éva a karaoke esten csőrözött. Nem érti, miről van szó, azt hiszi, Éva csókra vágyik, ezért szájon cuppantja. Elvigyorodva ingatom a fejemet. Elképesztő ez a nő. Először megtépi a fiúja szeretőjét, majd hazacitálja magával a Rodoszon felcsípett ágy melegítőjét. Tud élni.

- Ez volt az én ordításom. A toporzékolásom. Fel akartam hívni magamra az apám figyelmét - folytatja Liza rezignáltam A gördülékenységből ítélve újfent eltért a papírka soraitól. - Meggyőződésem volt, hogy az anyám a magányba halt bele, és zavart, amiért az apám ekkora áldozat árán sem változtatott az életén. Csak dolgozott és dolgozott. Tisztában voltam azzal, hogy ha bajba kerülök, köztiszteletben álló ember lévén különösen kínos pillanatokat okozok majd neki - ismeri be. - Ő maga jött el értem az őrsre. Amikor megláttam, azt hittem, hogy itt a világvége. Hogy nem haza, hanem egy javítóintézetbe visz. Vagy egyszerűen ott fog hagyni - néz könnybe lábadt szemmel a tömegbe. - Szörnyű volt, hogy az apám láttán nem boldogság, hanem félelem töltött el.

Látom, hogy a legutolsó sorban három-négy fős csoportokba verődött gyászolók közül többen összedugják a fejüket. Gondolom, hinni sem akarnak a fülüknek, amiért Liza elvakult méltatás helyett kellemetlenségekkel idézi meg az apja emlékét. Halottról jót vagy semmit - tartja a mondás, és különösen igaz ez akkor, ha közben minden egyes másodpercünket kamera rögzíti. Érdeklődve hallgatom, hova fog Liza kilyukadni, és nincs ezzel máshogy a mögötte strázsáló, az elhangzottakért felelős szóvivőjük sem. Az arcán ugyan nincs jele pániknak, de az ökölbe szorított kesztyűs keze feszültségről árulkodik.

- Beültetett az autójába, és anélkül, hogy bármit mondott volna, elvitt a gyerekkori kedvenc hamburgerezőmbe. Ezzel alaposan meglepett. Büntetésre számítottam, helyette vacsorát kaptam. Kérdezett az iskoláról, a barátaimról és a terveimről. Mintha mi sem történt volna. A vacsora vége felé megkérdeztem, hogy miért nem haragszik rám. Elmesélt egy történetet - mondja nosztalgiával átitatott mosollyal. - A születésem előtti időkben nehéz sorsa volt. Ambiciózus fiatalemberként jobbá akarta tenni a világot, ezért a politika felé kacsintgatott, de a dolgok valamiért mégsem akartak beindulni. Bármerre lépett, protekcióra lett volna szüksége, amivel vele ellentétben a kortársai nagy része rendelkezett. Azon kapta magát, hogy munka nélkül maradt. Azt hitte, hogy vele van a baj, aztán amikor az egyikük megkereste egy kecsegtető, de tisztességtelen ajánlattal, rájött... - Elharapja a mondatot, majd nagyot nyel, mielőtt befejezné. - A többiekkel volt a baj - mondja közvetlenül a kamera optikájába.

Nyílt üzenet ez mind a közvéleménynek, mind a liberális pártnak, azon belül pedig valószínűleg nekem. Nem pontosan arról az ügyről beszél, amit megszellőztettünk, de a történettel nem is cáfolni kívánja a vádakat, hanem Kereszthy gerincességét igyekszik bizonyítani. Ügyes, de az én ízlésemnek túlságosan gyomorforgató húzás ez a háttérben feszítő piperkőctől.

- Apám büszke volt arra, hogy bárki bármekkora erővel is próbálta meghajlítani, ő soha nem engedett. Nem hozott helytelen döntést. - Egyre felszabadultabban, lelkesebben beszél, és ezzel egyre hevíti a szívemet. - A felelevenített történetébe kapaszkodva a hamburgerezőben megosztotta velem a sikere egyik titkát, miszerint az egyik legfontosabb emberi erény a türelem. A türelem befolyásol mindent. - Profikhoz méltó módon vár, hogy a szavai leülepedjenek a hallgatóságában. - Azt is türelemmel kell várnunk, hogy a szeretteink elvesztésének hiánya a hétköznapjaink részévé olvadjon. Nem szabad siettetünk az időt, vagy mások piszkálásával könnyíteni a helyzetünkön.

A gyászolók számottevő része egy emberként bólogat, néhányan tapsolnak, de a helyzet morbiditását felismerve gyorsan abba is hagyják.

- A másik, amit az apám a hamburgerező asztalánál jó tanácsként mondott, hogy ha nehéz a türelmetlenségemet kordában tartanom, emlékeztessem magamat mindarra, amiben hiszek. A céljaimra. Soha ne hozzak türelmetlenség miatt olyan döntést, ami a céljaimmal szemben való. De nekem kamaszként még nem voltak céljaim. Nem értettem ezeket a szavakat. És azt hiszem, igazából az apám halála után kezdtem tisztán látni.

Várom, mi sül ki ebből. Liza a Fényes Laura által összeállított aktával szabadságot kapott tőlem. Vajon élni fog vele? Felszabadítja magát a kényszer alól?

- Az apám ártatlanul halt meg, de mi, akik itt maradtunk, értelmet adhatunk a halálának. Türelem kell hozzá és hit - mondja izgatottságtól remegő ajakkal. - Mától az elsődleges célom az, hogy az apám szellemiségét követve segítsem újra hatalomra a konzervatív pártot. Hogy valóra váltsuk az álmát! - Hatásszünetet tart, majd szemével az egybegyűlteken végigpásztázva folytatja. - Ha mostanában voltak is elhajlásaim, ünnepélyesen fogadom, hogy ezeknek véget vetek. Hiszem, hogy mi állunk az igazság oldalán. Támogatom a vőlegényemet, Födöri Sándort abban, hogy a kormánypárt összes hazugságára fény derülhessen. Ahogy abban is, hogy ő lehessen Magyarország következő miniszterelnöke. Ebben a tervben pedig nem gátolhat meg semmi... - Tekintete ekkor már hozzám ér. Egy pillanatra meghökken. Tudom, hogy a távolság miatt nem láthat, de úgy érzem, mintha közvetlenül a szemembe mondaná: - És senki.

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor hetedik e-könyv részének elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente

Tudtad?

A történetben megjelenő News napilap a LoveClub című regényben is feltűnik. A regény főszereplője az újság egyik fiatal riportere, Lili.

Table of Contents

Liza

21

22

23

24

25

Igor

26

27

28

29

30

Kedves olvasó!

Tudtad?