Lakatos Levente

Szigor

Hatodik e-könyv:

Átszakadó vágyak

Copyright © Lakatos Levente, 2016

Borítófotó © #454669831 - Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-1-8

A sorozat eddig megjelent részei:

Megrepedt álarc - Szigor 1.

Feltörő ösztönök - Szigor 2.

Elillanó remények - Szigor 3.

Szétcsókolt szavak - Szigor 4.

Felhasadó sebek - Szigor 5.

Eddig megjelent papírkötetek

(melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

11

Néhány nap leforgása alatt másodjára ébredek idegen szobában, anyaszült meztelenül. Az ágy túloldala ugyan ezúttal is üres, mégsem kell túl sokat gyötrődnöm ahhoz, hogy emlékezzek: Igor hotelszobájában vagyok. Az este éppen csak elkezdődött, a színpadra szólításom előtt csupán két szem gyógyszert vettem be. Az én fogyasztási szokásaimhoz mérten ez semmi, ennyitől még másnapos sem leszek. Tudom, hogy Igor kifejezetten elítéli a kedélyjavítókat, így bíztam abban, hogy nem veszi észre a szemem elé húzott, fátyolnyi mámort. És azt hiszem, valóban más kötötte le a figyelmét: a saját érzései.

Bátor volna Igorral kapcsolatos kijelentéseket megfogalmaznom, hiszen személyisége rejtett bugyrait nem volt alkalmam felfedezni, de az eddig tapasztalt szexuális elvakultság helyett tegnap este csillogó szemmel nézegetett. Volt pillanat, amikor azt gondoltam, nem leli örömét az együttlétünkben, de ő nem az a fajta, aki szó nélkül hagyná elsikkadni a kiélvezhető pillanatokat. Aztán előállt az őrültséggel, hogy szökjünk meg. Nem értem, miért tréfálkozik velem.

Kikelek az ágyból, hogy megkínáljam magamat a minibárból egy üveg ásványvízzel. Az első kortyot nyelve a zárt erkélyajtóra pillantok. Azzal, hogy borzalmas ötletként Igor bezárta este, az összes levegőt kiszorította a helyiségből. Kiszellőztetném a szobát, ám ahogy félrehúzom a sötétítőt és a csipkefüggönnyel küszködök, az üvegen kipillantva megtorpanok. A teraszon álló tojás alakú asztal körül egy, a negyvenes éveit taposó szőke nő, Viharos, valamint Igor ülnek. Az előbbiek meredten hallgatják, amint az utóbbi telefonál, gondolom, pártügyben beszélhet.

Pontosan ilyen érzés lehet az oroszlán barlangjában ébredni. Igaz, a két szem gyógyszer este nem taszított önkívületbe, a veszélyérzetemből alaposan lefaragott. Fogalmam sincs, hogy a tabletták nélkül felmerészkedtem-e volna Igor szobájába, vagy sem.

A terebélyes erkélyen alig észrevehető az oldalsó napozóágyak egyikén fekvő csinos, fiatal lány. Bikiniben magazint lapozgat, és zenét hallgatva élvezi ki a görög indiánnyár melengető napsugarait. A testalkatából és a haja színéből megállapíthatom, Viharos vele hetyegett tegnapelőtt este a bárban. Aztán ahogy nézegetem a lányt, rájövök, hogy már találkoztunk. Mégpedig Igor lakásán. Ő volt az, aki a távozásakor gúnyosan odaköpte, hogy vigyázzak Igorral, mert egyszerre több vasat tart a tűzben. Nem volt alkalmam megkérdezni a nevét, aztán meg is feledkeztem róla. Talán ő a rejtélyes Erika, aki Igort hívta? Viharossal ugyanazt a nőt döngetik?

Émelygek.

Ahogy a döbbenettől eltátott ajakkal nézem a fruskát, az idősebb, hatalmas napszemüvege mögé rejtőzött, cigarettázó asszony az erkély ajtó felé fordul. Félreugrok, hátammal a falnak simulok. A csipkefüggöny eltakar, talán nem vett észre. Amikor óvatosan visszakukucskálok, a nő ugyanúgy felém bámul, körmével az asztallapon dobol.

Mielőbb el kell innen pucolnom!

Magamra kapom a fürdőruhám melltartóját, majd az alsóért nyúlok, de az a tegnap esti hevességünkben használhatatlanul kitágult, most lecsúszna rólam. Igor esetében a tökéletes kielégüléssel vonzatos károk járnak - most például a rodoszi szupermarketben vásárolt fürdőruhámat dobhatom a kukába. Nem mintha kár volna érte, sokkal inkább izgat, hogy meztelen altesttel nem léphetek ki az ajtón, majd futhatok végig a szállodaszárnyakat összekötő átjárón.

Abban bízva, hogy találok benne sortot, Igor bőröndjéhez fordulok. Túrom a holmijait, de egy alsónadrág nem sok, annyi sem akad a kezembe. Leesik, hogy Igor nem hord alsóneműt. Legfeljebb hosszú szövetnadrágot kölcsönözhetnék tőle, de az szerintem a szegycsontomig felérne. A fürdőszobába masírozom, hogy köntös után nézzek. Fél szemmel látom, az idősebb nő már felállt az asztaltól, és a ruháját igazgatva nyomja el a cigarettáját.

Meglátott. Be fog jönni!

A fürdőszobában pechemre még használt köntösre sem lelek. Igor talán kitette a folyosóra a szennyest. Forgolódom, mígnem egy összegyűrt törülközőre leszek figyelmes. Ahogy kitekerem az anyagot, csalódottan konstatálom, hogy nem éppen egy fürdőlepedő. Hajmosás után a hajamat szoktam ekkorába tekerni.

Csessze meg!

Az erkélyajtó felől zörgés zaja üti meg a fülemet, majd rekedtes hangján a nő elmormol egy káromkodást, amiért nem sikerült bejutnia. Vajon feladja? Igor szobája egy, a miénkhez hasonló lakosztály része, ami azt jelenti, hogy a nappaliból a nő simán bejuthat. A jelen állás szerint anyaszült meztelenül érne tetten, és Viharos stábjának tagjaként azonnal felismerne.

Rázárjam belülről az ajtót? Ha ezt megteszem, teljesen egyértelmű lesz számára, hogy valaki rejtőzködik idebent, és mindenkit összecsődítene. Bújjak el a fürdőszobában? Nincsen megfelelő zug a bújócskára.

Mennem kell!

Kétségbeesve keresek valamit, amit magamra kaphatok, de a törülközőn felül semmit nem látok - vagy legalábbis elvakít a rémület. Szakítsam le a sötétítőt? Túl hosszú volna, belegabalyodnék. A takaróval is csak meggyűlne a bajom.

- Pillanat és megyek vissza! - rikkantja. Olyan közel hallom, mintha már a nyakamban lihegne.

A kényszer nagy úr: a csípőm köré tekerem a törülközőt. Kifelé sietve felmarkolom az ágyról a telefonomat, nehogy itt felejtsem, pláne, hogy a tokjában van a lakosztályunk ajtaját nyitó mágneskártya. Kikukucskálok a nappaliba: tiszta a terep, de a szomszédos szobából már kihallatszanak az asszony kopogó léptei. Éppen velem szemben van a kijárat, hezitálás nélkül nekiiramodom. Feltépem a bejárati ajtót, és meghallom: - Hé!

Komolyan azt gondolja, hogy megállók? Futólépésben igyekszem minél távolabb kerülni a 154-es lakosztálytól.

- Hé, álljon csak meg! - kiabál utánam angolul a nő.

A pokolba is, üldözőbe vesz!

Reggeliidőben lehetünk, feltűnően sok lődörgő ember állja az utamat. Furcsálló tekintetekből nincsen hiány, sejtem, miket feltételezhetnek rólam. A fiatal, igencsak alulöltözött lány egy szállodában iszkol az érettebb asszony elől. Tipikus, felszarvazós képlet.

- Fogják meg! - rikoltja a nő továbbra is idegen nyelven.

- Szakadj már le rólam! - mormolom, ahogy a szállóvendégek között lavírozva a szárnyamba vezető átjáró felé sietek.

Kezd eluralkodni rajtam a pánik, amiért képtelen vagyok lekoptatni, ráadásul még csak hátra sem fordulhatok, hogy felmérjem, milyen messze jár, hiszen megismerne.

- Állítsák már meg! - károgja az asszony.

Nem adja fel.

A hangjából kikövetkeztetve eléggé lemaradt ahhoz, hogy a szomszédos épületbe érkezve, a liftnél kicselezhessem. Egy emelettel lejjebb kell ereszkednem, ehhez pedig három út közül választhatok:    mehetek a felvonóval, a főlépcsőn, vagy befordulhatok a tűzvédelmi lépcsőházba. Az utóbbi mellett döntök, és remélem, az üldözőm ott nyomomat veszti.

Lihegve robbanok be a nehéz ajtón, fürge léptekkel szelem a lépcsőfokokat, majd egy szinttel alább visszatérek a folyosóra. Körültekintés nélkül sietek a lakosztályunk irányába, ott az idegességtől remegő kézzel előkotrom a mobilom tokjában tárolt mágneskártyát. Az ajtó enged, a túloldalra érve a hátammal nekidőlve csapom be.

Ahogy oldódik bennem a stressz, elvigyorodom. Magam sem hiszem, hogy sikerült megnyernem a hajszát. Megmenekültem.

A lakosztály közös része üres, a lányok tegnap esti bulijához képest nagyon korán van még. Megtörlöm a karommal a homlokomat, aztán hagyom, hogy a sietségben meggyengült csomó kioldódjon, a törülköző pedig a földre hulljon. Lábujjhegyen fordulok a konyhába, hogy a hűtőből egy palack vízzel vonulhassak el a szobámba. Néhány lopott pillanatig kiélvezem a hűtőből áramló jeges levegőt, aztán amikor becsukom az ajtót, a szemem sarkából megpillantok egy alakot. Ahogy felé pördülök, ösztönösen leeresztem a palackot, hogy azzal is eltakarjam a lábam közét.

- Te jó ég! - horkanok fel magyarul, amikor felismerem az előttem álló férfit. Aztán angolul kérdezem tőle: - Mit keresel itt?

Éva felcsípett animátor ágymelegítője valamiért kényszert érzett, hogy bemutassa nekünk az egyik haverját. A testépítő Kristo nekem kezdte csapni a szelet, de én Igort üldözve faképnél hagytam. Ezért sem értem, mi a frászt keres itt kora reggel, ráadásul hozzám hasonlóan pucéran.

- Vízért jöttem - válaszol angolul, majd a hűtőt nyitja. -

Szomjasak vagyunk.

Mielőtt rákérdezhetnék, melyik barátnőmnél töltötte az éjszakát, kiszúrom Éva szobájának résnyire nyitva hagyott ajtaját. Odabentről kuncogás szűrődik ki, a többesszám tehát nem csupán két embert foglal magában.

- Nem csatlakozol? - néz végig kaján mosollyal rajtam. Nagyon várja, hogy én is hasonlóképpen tegyek, de abból nem eszik. - Látom, kicsomagolni már nem kell.

Velős választ fogalmaznék, aztán belátom, sokkal több figyelmet szenteltem a témának, mint amennyit megérdemel. Ahogy a szememet forgatva hátat fordítok Kristónak, a palackot a fenekem elé helyezem, egy villantásnyi örömöt sem akarok neki szerezni. A szobámba térek, magamra zárom az ajtót, kicsatolom a melltartót, és helyette felkapom a hálóingemként használt kinyúlt pólót. Az ágyamra ülök, iszom, majd a telefonomat nyomkodva eldőlök.

A nagy izgalom közepette még nem volt érkezésem átnézni az értesítéseimet. Néhány érdektelen jelzésen felül Elődtől kaptam üzeneteket, amikben azt ecseteli, hogy képtelen tovább kordában tartani a médiát. Az újságírók mindenképpen nyilvánosságra akarják hozni, hogy Sándor nélkül, a balhés barátnőimmel utaztam Rodoszra. Előd azt találta ki, hogy mondhatnám, a rodoszi utat a leánybúcsúra fizették a barátnőim, és nem akartuk, hogy kárba vesszen csak azért, mert eltoltuk az esküvőt. Semmi kedvem újabb hazugságokba keveredni, ráadásul a lányokkal is le kell nyeletnem a blöfföt, de jól tudom, nem nagyon van más választásom.

A szomszédos szobában örömittas, kacagásba torkolló sikkantás hallatszik. Éva hangja. Hogyan fogok tudni pihenni? A fülhallgatómért nyúlok, zenét kapcsolok, és lehunyt szemmel relaxálni próbálok, ám zavaróan feszít a mellkasom, nem hagy lazítani. Először felteszem magamnak az arcpirító kérdést: vajon ha Igor nem csal el az este, ma Kristo mellett ébredtem volna? Kínos beismernem, de azt hiszem, legfeljebb két szem nyugtató választhatott el attól, hogy engedjek a testépítő csábításának. Aztán Igorra gondolok. Ha nem velem tölti, mit művelt volna az este? Vajon Viharossal együtt döngették volna azt a fiatal lányt? Úgy tűnik, divat lett az édes hármas.

Pokolian zavar a gondolat, hogy Igor mással is ágyba bújik. Az pedig, hogy milyen izgatóan mocskos dolgokat művelhet a nőkkel, különösen felkavar. Pláne most, hogy az egyik szeretőjéhez arcot is köthetek.

Ahogy bőszítem önmagamat, ébredezik bennem a zöld szemű szörny. El akarom szeretni Igort. Azt akarom, hogy rajtam kívül ne legyen más nő az életében. Tudom, ez önzőség, hiszen én nem lehetek alternatíva az életében, mégis arra vágyom, hogy rajtam kívül soha ne öleljen más nőt.

A zene elhalkul, mert a telefonom csipogással emlékeztetőt jelez. Tegnap napközben egyedül vettem nyakamba a várost. A tartalmas kiránduláson felbuzdulva, az esti bulit megelőzően megterveztem, ma merre megyek. Természetesen egyedül, hiszen a barátnőim mind elfoglalják magukat.

Habár tudom, hogy veszélyes, a körülményeket mérlegelve most mégsem tűnik annyira rossz ötletnek igent mondanom Igor szökési ajánlatára. Legalább jól érezném magam, mielőtt visszatérek az otthoni börtönbe. És őszintén szólva, nagyon szeretnék utánajárni annak, hogy mit is jelent az Igor tekintetében tegnap éjjel megcsillant gyengédség.

Igen, mindig az kell, amit tiltott.

Szeressen fülig belém!

12

A viszonyunkat Igorral megismerkedésünktől fogva gátlástalanság jellemezte, ma mégis olyan távolságtartó velem, mintha idegenek volnánk.

Mivel a budapesti elválásunk részeként és a kísértést csírájában elfojtandó elhagytam Igor telefonszámát, mobilon nem kereshettem. Szóval vagy személyes visszalátogatással, vagy a porta bevonásával vehettem fel vele délelőtt a kapcsolatot. Érthető okokból az utóbbi mellett döntöttem. A recepciósnál a lakosztályának száma alapján üzenetet hagytam neki, pontosabban azt kértem, hívjon fel a saját mellékemen. A saját számmal akartam közölni Igorral a jó hírt, miszerint meggondoltam magam, és benne vagyok a szökésben.

A magányos túrámra összeírt listámat lapozva lelkesen tervezgettem, merre megyünk majd a rodoszi látnivalók után, de a kicsattanó jó kedvem alábbhagyott, amikor Igor néhány órával később végre felhívott. Némiképp zavartan és komoran kérdezte, hogy    mit    szeretnék. Amolyan könnyű hangulatoldóként először rötyögve elmeséltem neki, hogy a szőke asszony végigkergetett a folyosón, ám ő nem mulatott velem, mélyen hallgatott. Szótlanságából ítélve meglepte a történet, eszerint az üldözőm nem kürtölte világgá a kudarcát. Az egyre kínosabb csendben végül a tőlem telhető legvidámabb hangon bedobtam, hogy habár az este ellenkeztem, most mégis elutazhatnánk.

Nem tudom pontosan, hogy mire számítottam, de egészen biztosan nem zavarba ejtő dadogásra. Igen, a mindig határozott Szentesy Igor dadogott. Az esti buzgósága elszivárgott, már ha egyáltalán az ágyban fekve komolyan beszélt. Talán csak az egoját akarta simogattatni a tudattal, miszerint csupán egyetlen szavába kerülne, és világgá mennék vele. Viszont a saját egomnak ez nem tesz jót. Csak én lehetek az a hülye, aki először körültekintően kikerüli a csapdát, majd visszasétál, hogy elhullhasson benne.

Teátrálisan felvihogtam, közöltem vele, hogy ugrattam, majd kurtán elbúcsúztam, és lecsaptam a telefont. Nem a legbölcsebb, de legalább a leggyorsabb megoldás volt.

A gyógyszeres fiolámért nyúltam, ám a készülék azon a rettenetesen fülsértő hangján újra felcsörgött. A vonal túlsó végén Igor közölte: ha komolyan meggondoltam magam, délután kettőkor találkozzunk a főbejáratnál.

Már zúgott a fejem a szomszédos szobából kiszűrődő hangok elfedésére bömböltetett zenétől. Egészen az indulás előtti pillanatig a mosdóba sem merészkedtem ki, nehogy véletlenül szembe találkozzam Éva valamelyik játszópajtásának tizenvalahány centijével. Az időt pakolással, valamint az otthoni dolgaim rendezésével töltöttem. Üzenetben azt kértem Elődtől, hogy a leánybúcsú helyett Éva születésnapi ajándékaként kommunikálja az utazást, hiszen Mónikával és Alizzal koránt sincs kifejezett barátnői kapcsolatom. És egyébként is ez az igazság. Nem hiszem, hogy számítana, melyik koncot dobjuk a médiának.

A légyott időpontja előtt néhány perccel értem a megbeszélt helyre. Arra számítottam, hogy várnom kell majd Igorra, ehelyett ő várt rám. A bérelt, vörös bőrüléses, fekete kabrió volánja mögött ülő elegáns, napszemüveget viselő, jól fésült rosszfiú látványától elszorult a szívem.

Hogy lehet valakiben ennyi ellentmondás? És hogy lehet valaki ennyi ellentmondással ennyire vonzó?

Szinte repültem mellé az anyósülésre. A nagy lelkesedésben egy lopott csókkal próbáltam köszönteni, de elfordította a fejét. Intő jele volt ez annak, hogy az álomút gyorsan rémálommá silányulhat. Persze belátom, még Rodoszon sem túl okos nyilvánosan enyelegnünk, de az életnek akadnak olyan kivételes pillanatai, amikor egy csókért semmi nem drága. Engem ráadásul ma már egyszer megkergettek, kétszer ugyanoda pedig nem csap villám, nem igaz?

- Ennyi csomagot hoztál? - csodálkozik el Igor a hátsó ülésre dobott kis sporttáskámon.

- Úgy készültem, hogy nem sokszor lesz rajtam ruha - válaszolom. - Vagy menjek vissza csomagolni?

Válasz gyanánt Igor a gázba tapos, amitől a sportautó szinte kilő a szálloda portájáról. A menetszél a hajamba kapaszkodik, az elemekkel harcolva fogom össze, különben mint csápok csaponganának a koponyám körül.

Úgy sejtem, Igor sem ismeri Rodosz városát a tenyereként, mégis a sebességhatárnál gyorsabban halad, és a lámpák színeit is csak tájékoztató jellegű információként kezeli. Némiképpen megkönnyebbülök, amikor sikerül baleset nélkül kikeverednünk a lakott területről. Határozott tempóban és a leengedett tető miatt gyakorlatilag szótlanul haladunk.

- Ki az a nő, aki megkergetett reggel? - töröm meg  érdeklődésemmel a kettőnk közötti csendet. - Félelmetes volt. Úgy üldözött, mintha éppen kiloptam volna a szemét.

Igor fanyalgóan elhúzza a száját, de hallgat.

- Ugye nem az anyád volt? - kacagom.

Továbbra sincs felelet, viszont tovább gyorsít a tempón, ezért a biztonsági övért nyúlok. Meg akar ölni mindkettőnket? Milyen bizarr lenne, ha Rodoszon egy kölcsönzött autóban, az liberális párt szóvivője mellett érne a halál. Biztosan Diana hercegnő felhőszomszédja lennék. Már ha nem a pokolba kerülnék.

Fehéredő ujjakkal markolom az ölemben tartott retikülömet.

- Mégis hova megyünk pontosan? - érdeklődöm egy nagyobb fékezést követően, egy piros lámpánál várakozva Igortól.

Egyrészt vakon jöttem vele, másrészt bárkivel utazik az ember, szeretne közben kommunikálni. Kivéve persze, ha utálják egymást.

- Ha megmondom a címet, előrébb leszel? - feleli foghegyről anélkül, hogy felém fordulna. Gondolom, megérzi, hogy túlzottan durván szólt, ezért mélyet sóhajtva, kedvesebben kezdi újra. - Egy szállodába megyünk. Az idén nyitották meg. Tökéletes hely arra, hogy az ember elvonuljon a világ elől.

- Miért nem oda mentettek Viharossal? - igyekszem szóval tartani, de mindhiába, erre a kérdésre sincs normális feleletet.

Megértem, hogy nem akar a pártról diskurálni. Felőlem arról is beszélhetne, hogy milyen szép kék az ég, csak mondjon valamit. Rendben, nem az a szószátyár típus, de egy kicsit megerőltethetné magát, mert így egyre inkább koloncnak érzem magamat. Mintha én találtam volna ki, hogy töltsük el közösen az elkövetkezendő néhány napot. Mintha tukmáltam volna magamat. Mintha...

- Ugye nem csak azért viszel el, hogy biztonságban tudd tőlem Viharost? - kellemetlenkedem a kérdésemmel.

Megeshet, hogy nem jókedvéből, hanem érdekből hozott el? Ahelyett, hogy megnyugtathatna, ez pusztán buta tévképzet, felhangosítja a rádiót. Igazán disztingvált jelzés arra, hogy fogjam be a számat, de engem nem hallgattathat el.

- Mi bajod van? - förmedek rá, miközben leveszem a  hangerőt. - Kitaláltad, hogy szökjünk el, itt vagyok veled, te pedig úgy viselkedsz, mint egy utolsó bunkó! Mintha hálásnak kellene lennem, hogy velem vagy.

Habár igyekszik leplezni, le sem tagadhatná, hogy a húsba vájó megállapításaim felidegesítik. Állkapcsa megfeszül.

- Ha meggondoltad magad, miért nem vontad vissza az ajánlatot? - ostorozom tovább. Provokálom, mert szeretném, ha végre kibökne valamit.

- Nagyon szeretném, ha beszéd helyett most másra  használnád a szádat - préseli ki fogai között a mondatot, és míg én hápogva veszek levegőt, ő visszahangosítja a zenét.

Lecsavarom.

- Te most komolyan arra céloztál, hogy egy kabrióban  szopjalak le? - fordulok felé elképedt arccal.

- Az ötlet nem rossz, de arra gondoltam, hogy énekelj - mutat az autórádióra. - Abban is igen tehetségesnek mutatkoztál.

Dühömben ezúttal én csavarom fel a hangerőt, majd tüntetőleg elfordulok Igortól. A bömbölő, görög rádióadón a nyolcvanas évek slágereiből csemegéznek. Éppen Rick Astley legismertebb dala szól. Szívesen énekelném, ha Igor nem kergette volna világgá a kellemes hangulatomat.

Azt hiszem, mégsem volt jó ötlet Igorral tartanom. A lelke legeldugottabb bugyraira voltam kíváncsi, de ha nála ez a kellemetlen viselkedés az általános, inkább messziről elkerülném. Kifejezetten taszító. Ha nem vigyázunk, megutálom.

Az ágyban tökéletesen összepasszolunk, viszont azon kívül emelkedik közöttünk egy fal, amit lerombolni, majd széthordani volna jó. De ahhoz én egyedül kevés vagyok. Ha ő a füle botját sem mozdítja, én mire fel törjem magamat?

Karba font kézzel bámulom a mellettünk elsuhanó tájat. Rodosz sziklás adottsága még az októberi elmúlás idején is meséssé teszi a szigetet. Gyönyörű, narancssárgás halált hal a nyár. Örömömet lelném a látottakban, ha az meghittséggel átitatva tárulna elém, de egy ártalmatlan combfogás nem sok, Igortól annyit sem kapok. Elhagyatottnak érzem magam, mintha a Görögországra olyannyira jellemző, bozótosokból ki-kivillanó, félbe hagyott vagy éppen félig lebontott épületek egyike volnék. Akár pompázhatnék is, de elhanyagolnak.

Nem telik tíz percbe, az autó műszerfalába szerelt navigációs rendszer leterel bennünket a főútról. Hangulatos, fasorral szegélyezett szűk utcán gurulunk felfelé egy domboldalon, aztán néhány kanyart követően a rendszer jelzi, hogy hamarosan a célállomáshoz érünk. Elkerekedő szemmel figyelem a környéket: ez a semmi közepének, nem pedig a titkos édenkert környékének látszik. Ám Rodosz híres a meglepetéseiről, bármelyik kanyar mögül luxus kacsinthat az emberre.

Terméskőből épített, a szálloda emblémájával ellátott tábla jelzi, hogy megérkeztünk a Tu Casa nevű helyre. A szálloda a megszokottaktól eltérően nem emeletes, földszinti házacskák formájában, kaktuszokkal és pálmafákkal szegélyezve nyújtózik el. Lenyűgözve szállók ki az autóból.

Az üvegfalú recepciót közvetlenül a parkoló mellé alakították ki, előtte hosszú bicikliparkoló van. Az egységesen hófehér bringákat legalább tucatnyi fiatal fickó nézegeti.

- Azt mondtad, hogy elvonulhatunk a világ elől - jegyzem meg pikírten.

Igor szokásához híven reakció nélkül hagy, és mellettem haladva igyekszik az üvegépületbe. A nevetgélő, fémdobozos sört iddogáló férfiak közül többen felfigyelnek rám, és poros, brit akcentussal megjegyzik egymásnak, hogy rúdra akarják húzni a pipit.

- Igazi férfi vagy! - csattan ki belőlem gúnyosan, ahogy Igor után átlépem a recepció küszöbét. - Hallod, hogy  megjegyzéseket tesznek rám, és nem teszel semmit.

Az elmúlt közel húsz perc leginkább az elvadításomra volt alkalmas. Jelenleg bármit csinálna Igor, az nekem nem felelne meg, sőt epés megjegyzésre késztetne. A közömbösség kiirtott belőlem minden irgalmat. Igazából már sajnálom, hogy nem kértem, forduljunk vissza.

Igor leveszi a napszemüvegét. Indulásunk óta most látom először a tekintetét. Szomorú és sebezhető. Merőben más, mint ahogy tegnap este láttam. Valami olyasmi történt, ami  megviselte. Ami megtörte. Nagyon szeretnék osztozni a  gondjában, ezt talán el is mondanám neki, ha nem szólalna meg előttem.

- Sándorod kitekerné a nyakukat, ugye? - kérdezi  hunyorogva.

Félúton megtorpanok, mert övön aluli ütésével belém fojtja a szavaimat. Alig várom, hogy a szobában legyek, és végre bevehessem a gyógyszereimet. A piruláim majd kisimítják az idegeimet.

Igor a recepciós pulthoz lép, ahol széles mosollyal üdvözlik. A lány az előtte álló számítógépből máris keresi a foglalásunkat. Ekkor belém nyilall a felismerés: a szobában össze leszünk zárva Igorral. Ott nem hangosíthatjuk egymásra a zenét.

Megölnénk egymást.

- Van kétszobás lakosztályuk? - kérdezem angolul Igor mellé toppanva.

A recepciós zavartan felpillant, majd a fejét ingatva közli, hogy nincsen.

- Akkor két külön szobát szeretnénk - jelentem ki, mire megfagy körülöttünk a levegőt. Kapkodva rángatom elő a retikülömből a pénztárcámat. - Az enyémet én fizetem.

- Mi ez a cirkusz? - kérdez magyarul, de fojtott hangon Igor. Szerintem elfelejtette, hogy az előttünk álló nő nem ért a nyelvünkön.

- Hallottad. Szeretnék egy saját szobát - válaszolom, de le sem veszem a portásról a szememet. Mindvégig őt figyelem, és a tőlem telhető legkedvesebben mosolygok. - Engem nem elég szép helyekre hozni, Igor. Engem ez az egész nem érdekel. Én nem vagyok olyan, mint Erika.

Igor felmordul, talán mondana is valamit, de nem hagyom.

Ha eddig nem akart beszélni, most ne is tegye!

Hallgasson!

- Nem érdekel a fényűzés, nem kápráztat el ez a szálloda, felőlem egy faházba is mehettünk volna az erdő szélére, pottyantós vécével - hadarom, aztán levegővételnyi szünet után korrigálok: - Jó, az kicsit túlzás lenne. A lényeg, hogy nem vagy nyeregben! Meg kell küzdened azért, hogy veled aludjak. A vacsoránál elkápráztathatsz.

A recepciós néhány kósza másodpercig ide-oda vándoroltatja közöttünk a tekintetét, aztán a korábbi higgadt kedvességével közli: - Sajnos nincs több szabad nászutas szobánk. Sem privát...

- Mi nem vagyunk... - csattanok fel angolul, de elnyelem a mondat végét. Egészen belepirulok a gondolatba, hogy Igor nászutas szobát választott. Megköszörülöm a torkomat. - Nekem bármilyen szoba megfelelő lesz, ameddig elmúlik a migrénem.

A nő az arcára ragadt, idegesítő vigyorral érdeklődik: - A szobafoglaláshoz tudnom kellene, hogy meddig tart majd a migrénje.

13

A Tu Casa merőben különbözik attól a hoteltől, ahonnan Igorral megszöktünk. Az idén megnyitott, fiatalos és meglehetősen bohém koncepciójú, mégis ötcsillagosként besorolt szállodában olyan vendégeket várnak, akik természet- és egyben emberközeli vakációra vágynak.

A bejelentkezést követően egy fiatal és kifejezetten jóképű alkalmazott felmarkolta a csomagomat, és egy golfautóhoz invitált. A halkan zúgó kis járgánnyal körbevitt a hotel területén. Megmutatta, merre találom az éttermet, a különálló bárrészt - ahol egy vigyorgó lány ajándék mojito koktéllal kedveskedett -, az edzőteremhez is elvitt, a túra zárásaként pedig a szobámhoz gurultunk.

A belsőépítész munkája teljesen lenyűgözött. Az autentikus stílusjegyeket a modernnel ötvözve természetes színű, illetve anyagú bútorokkal rendezték be a belteret.

Amint a londiner magamra hagyott, a táskám oldalsó zsebéből előtúrtam a gyógyszeres fiolámat. A tenyerembe szórt szemeken elmerengtem. Néhány hete azért fordultam újra nyugtatóhoz, hogy azzal Igor hiányát és a lelkem sajgását csillapítsam. De ő most mellettem van, ennél közelebb soha nem kerültünk egymáshoz. Ha most mindezek ellenére beszedem a gyógyszereket, beismerem, hogy csak kifogásként hivatkoztam a kapcsolatunkra. Felhasználtam Igort a saját gyengeségem leplezésére?

Visszapotyogtatom a pirulákat a fiolába. Ameddig Igorral vagyok, mindenképpen türtőztetnem kell magamat.  Elveszíteném a teljes kontrollt és azzal együtt a reményt, hogy nem csak a laboratóriumokban kevert boldogság jár nekem.

Önuralmam eredményeként a vizet nem a gyógyszer leöblítésére, hanem pancsolásra használtam. A Tu Casaban  minden egyes szobához feszített víztükrű medencébe torkolló erkély tartozik; hat szobánként alakítottak ki egy-egy hosszabb, összenyitott medenceszakaszt. A vizes teraszom a szállodát körülvevő hegyoldalra néz, ott rácskerítés mögött vadon élő kecskék mekegnek.

A szomszédos szobában lakó pár hölgy tagja olyannyira élvezi a gyermekmentes Tu Casa szabadságát, hogy monokinire vetkőzve tölti a napját. Nem vagyok kifejezetten szemérmes típus, de én idegenek számára nem szívesen fedem fel a mellemet, ezért ruhában, a szememet lehunyva relaxáltam a napozóágyamon. A tökéletes pihenés érdekében a telefonomat is kikapcsoltam. Habár a magány és az unalom elől utaztam Rodoszra, arra jutottam, hogy ebben a szállodában egymagám is ellennék. A fene nagy nyugalmamban kitaláltam valami olyasmit, amivel alapjaiban alakíthatjuk át a szexközpontú kapcsolatunkat. Alig vártam, hogy előrukkolhassak Igornak az ötlettel.

Még mielőtt elváltunk, vicsorogva megbeszéltük, hogy este hatkor együtt vacsorázunk. Szerencsére a kevés holmi között is csupa olyan hacukát hoztam magammal, amelyekben feszengés nélkül mehetek társaságba. Lazán felfogtam a hajamat, leheletnyi sminket kentem, és parfümöt fújtam a csuklómra. Magasított sarkú, de kényelmes cipőben, a borítéktáskámat szorítva indultam az étteremhez. A szobámba bekészített brosúra alapján tudom, a szálloda étterme - sajátos módon konyhaklubnak hívják - késő estig várja helyi specialitásaival a vendégeket, mellette a bár hajnal egyig tart nyitva. Bőven van tehát időnk elbeszélgetni. Bízom abban, hogy az eltelt néhány órában Igor is átértékelte a viselkedését, és lényegesen kedvesebben, felnőtt módjára áll majd kettőnkhöz. Ideje belátnia, örömteli, hogy napokig együtt lehetünk. Jó ómen, hogy mire a konyhaklubhoz érek, ő már az egyik asztalnál ül, és egy pohár bor mellett az étlapot tanulmányozza.

Takarásba húzódom, hogy néhány kósza másodpercig titkon figyelhessem. Igor a tőle megszokott elegáns stílusban öltözött, most is inget és szövegnadrágot visel. Bár szívesen látnám végre farmerben és teniszpólóban, ezúttal a szokásosnál is jobban imponál a komolysága. Ha belegondolok, valójában ez az első normális közös vacsoránk, az első normális randevúnk. Meg kell adnunk a módját. A gondolat mosolyra fakaszt, az alsó ajkamba harapva indulok az asztalhoz.

- Szép estét, fiatalember! - szólítom meg magyarul. Olyan izgatott vagyok, mint egy kamasz, de mindent megteszek annak érdekében, hogy ezt leplezzem. - Kicsit idegenül érzem magam ezen a helyen. Leülhetek önhöz?

Belemegy a játékba. Felpattan, és a székemet kihúzva biccent, hogy foglaljak helyet.

- Örömömre szolgál, ha csatlakozik hozzám egy ennyire csinos hölgy - súgja a fülembe, ahogy besegíti a széket.

- Nocsak, még a végén kiderül, hogy a nyers stílus egy kedves fickót takar!

Az étterem illik a létesítmény fesztelen hangulatához. A Tu Casa megálmodói kétség kívül azt szeretnék, ha valamiféle földi paradicsomként a lakók közös élményeket szerezzenek. Úgy sejtem, hogy Igor erről a filozófiáról mit sem tudott, amikor a szobát foglalta. Őt az ilyen nyitottságtól kiveri a víz, nem éppen az az osztozkodós típus. Ezért is lepett meg, hogy a fiatal szeretőjét megosztotta Viharossal. Szívesen rákérdeznék erre a nem mindennapi helyzetre, de most éppen nem ennyire közvetlen a viszonyunk. Annak a lánynak sem itt, sem Igor életében nincsen helye, és mindent el kell követnem annak érdekében, hogy végérvényesen eltávolítsam.

Igor a pult felé int, majd egy hosszabbnak ígérkező monológba fog: - Szeretnék neked...

Megértés.

A legtöbb férfi a megértést keresi a nőkben. Úgy döntök, megértő nőként megkönnyítem Igor dolgát.

- Tudom, hogy mit akarsz mondani... - szakítom félbe mosolyogva. - De nem kell bocsánatot kérned azért, amit tettél.

Igor szeme elkerekedik, meglepettségében még a száját is eltátja. Vajon a kedvességem lepi meg? Túl hosszan bámul rám az elhűlt képével, így úgy érzem, muszáj újra szólnom.

- Szeretném, ha mindent, ami ezelőtt történt, kizárhatnánk ettől az asztaltól. Tekintsük úgy a mai estére, hogy... Mintha ez lenne az első randink - mondom ki pironkodva, aztán vigyorogva gyorsan hozzáteszem: - És te nem hoztál virágot.

Pincér lép mellénk, felé fordulok, de mielőtt megkérhetném, hogy térjen vissza később, a tekintetem megakad a kezében tartott fekete dobozon. Pontosabban a ráerősített, kurta ágnyi, lila hibiszkuszon.

- Az a helyzet, hogy készültem ajándékkal - jegyzi meg  kedvesen, miközben átveszem a dobozt. - Valójában azt szerettem volna mondani, hogy...

- Egy fürdőruha? - kérdezem kacagva, amint felnyitom a dobozt.

Igor fáziskéséssel felel. Talán azt várja, hogy a pincér magunkra hagyjon.

- Egyet már tönkretettünk.

- Honnan szerezted a virágot? - érdeklődöm, közben  igyekszem a hajtincseim közé szúrni a lemetszett virágot.

- Loptam - súgja félmosollyal. - Fogalmam sem volt, hol  tudnék itt virágot venni.

- Azt mondják, hogy virágot lopni nem bűn - súgom vissza. - Ahogy csókot sem.

Csak nézzük egymást, gyönyörködünk a másikban, aztán amikor a meghittség pirosra csipkedi az arcomat, az étlapra ejtem a tekintetemet.

- Szóval helyi specialitások alatt a tengeri herkentyűket értik - kommentálom az étellistát. - Nem igazán ismerem ezeket az ínyenc fogásokat.

- Akkor csak bízd rám magad - mormolja.

- Ez egy nagyon szexi kérés - állapítom meg kedvesen. - Vajon azt is szexinek találod majd, ha fognod kell a hajamat, amikor visszafelé úszik a polip?

- Ez arra enged következtetni, hogy velem akarod tölteni az éjszakát - jegyzi meg derűs önhittséggel.

- Fogalmazzunk úgy, hogy van rá esélyed - kacsintok rá mosolyogva. - Azért jöttünk, hogy kellemesen töltsük el az időt. Együtt - hangsúlyozom. - Illetve azért, hogy megismerjük egymást. Legalábbis én kíváncsi vagyok rád.

Kedvesen elhúzza a száját, ebből értem, hogy ő is kíváncsi rám.

A fiatal, hófehérbe öltözött pincérlány visszatér hozzánk, és megkérdezi, hogy mit szeretnénk inni. Egyértelmű pillantással adok engedélyt Igornak arra, hogy a saját szája íze szerint rendeljen. A korábban magának is kikért bor mellett dönt, majd aziránt érdeklődik, hogy a vacsorát is megrendelheti-e. Bólintok. Jelenleg bármit kérdezne, bólogatnék. Az egyetértés a nap végére a karjába vezet.

- De mindenek előtt meg kell fogadnunk, hogy... - térek vissza a témánkhoz, amikor a pincér magunkra hagy. Igor a szemét forgatja. - Tudom, hogy unalmas már ez a  fogadalomszöveg meg az esküdözés, de ez velem jár.

Hitre van szükségem. Hinnem kell, hogy erre a néhány napra teljes tűzszünetet köthetünk.

- Bárhogy is alakuljanak a dolgok, bármi is hangozzék el, az sem most, sem pedig később nem használható fel - mondom.

Igor tétovázik, de végül elfogadóan bólint.

- Kitaláltam az itt tartózkodásunk idejére egy játékot - folytatom a monológomat, mire lesújtó pillantással ostoroz. Olyan hangosan kacagok fel, hogy többen felénk fordulnak. - Élvezni fogod! Szó szerint.

Tekintetében érdeklődés csillan.

- A játék lényege, hogy csábítgatnunk kell egymást. Aki képtelen ellenállni a másiknak, el kell mondania magáról egy titkot - ismertetem a nem túl bonyolult, ám több szempontból is célravezető szabályokat.

Ha a kitárulkozást élvezettel kötjük össze, valamelyest csökkentjük a lélekre gyakorolt terhét. Kérem, ez tudomány, Kereszthy Liza professzor asszony felfedezése! Bizonyítani pedig - reményem szerint - most fogjuk.

Igor a vártnál nyitottabb, nem akadékoskodik, sőt ízlelgetni kezdi a felvázolt ötletemet. Előre dől, és közvetlenül a fülembe morogja a kérdést: - Milyen eszközöket használhatunk fel?

Lúdbőrzik a karom.

- Eszem ágában sincs téged korlátok közé szorítani - mondom lehunyt szemmel, kéjesen mosolyogva.

A játékot tulajdonképpen a saját javamra formáltam, hiszen már Igor összes erogén zónáját ismerem, könnyen felizgathatom, de így most mélyebben megismerhetem. Nem mellesleg hacsak nem akar folyton ő mesélni magáról - Igornak ki kell tapasztalnia, engem mivel indíthat be.

- Legyen - bólint.

- Jól átgondoltad? - ráncolom a homlokomat  elbizonytalanítóan, mint amikor egy kvízmester szekálja a játékosát.

- Most sétáltam a csapdádba, ugye? - vonja fel a  szemöldökét.

Diadalittas ábrázattal húzom el a borítéktáskám cipzárját, kiemelem belőle a piperetükrömet, aztán egy rúzst.

Igor felszisszen.

Látom, ahogy a szeme megtelik vággyal. Lecsavarom a kupakot, és kecsesen kenni kezdem a rúzzsal az ajkamat, majd dolgom végeztével cuppantok.

Igor perzselő tekintete elárulja, hogy az első kört máris megnyertem.

14

- Csiklandozol! - csuklók fel. Igor a csókolgatás minden egyes lehetőségét megragadja. - Kilöttyintem a boromat miattad!

A trükköm bevált: a rúzsom felkenését követően Igor nem fért a bőrében, nyerésre álltam az élvezetjátékban. A felszolgáló tálcájáról elemeltük az italunkat, majd az étteremből kifelé Igor megkérte, hogy a rendelt vacsoránkat a szobájába szervírozzák.

- Majd hozatok egy teljes palackkal, hogy mindig legyen utántöltés, ahányszor csak kilöttyinted miattam - mondja kamaszosan komisz hangon. Még a mágneskártyát is úgy érinti a zárhoz, hogy közben a nyakamat puszilgatja. - Annyi bort hozatok, hogy fürdőzhetsz is benne.

Felnőttek vagyunk, mindketten tudjuk, mit fogunk csinálni néhány percen belül, de ha ezt teljesen egyértelműnek  tartanánk, szépen lassan kikopna az együttléteinkből a varázs. Nekem legalábbis szükségem van a felvezető incselkedésre, mert inkább belecsúszni, semmint beleugrani szeretek az erotikába.

Igor öleléséből kipördülve lépem át a szoba küszöbét. Körbepillantok: az első, ami feltűnik, hogy a helyiség lényegesen tágasabb az enyémnél, akkor sem ütköznénk falnak, ha keringőznénk benne. Bár a berendezési tárgyak hasonlóak, a dobogóra állított széles, baldachinos franciaágy szembetűnő különbség. Úgy fest, a Tu Casa megálmodóinál a bohémság fogalma alig-alig különbözik a bujálkodásétól.

A derekamnál érintve Igor az ágy felé terelne, de egy kicsit még éheztetni szándékozom. A borítéktáskámat a közeli komódra helyezem, a fekete ajándékdobozt a hónom alá csapom, majd a borommal egyenesen a teraszajtó felé lépdelek.

- Ehhez a szobához privát medence tartozik? - ámulok el az üvegen kipillantva. - És a tengerre néz?

Nekem öt másik szomszéddal kell osztozkodnom, az Igor által foglalt szobához viszont különálló medence tartozik. Izgatottan húzom el az ajtót.

- Ráadásul nyugati fekvésű. A nászutasság előnye a giccs - morogja mögöttem, miközben a táskám mellé helyezi a telefonját és a pénztárcáját.

- Ezt hívják romantikának, Igor - felelem a vállam fölött, de azt hiszem, a falnak beszélek. A vetkőzést előkészítendő a mandzsettáját gombolja.

Míg a nőknek a romantika leginkább a hangulatot jelenti, a férfiaknál időhúzást. A hangulat és az idő azonban nem  ellenségek.

Ide-oda csapó szélvészként suhannak át a fejemben azok a lehetőségek, amelyeket egy, a külvilágtól teljesen elszeparált medencében művelhet férfi és nő. Bizonyos pontján mind közös: le kell vetkőzni hozzá.

- Bor helyett inkább a medencében fürödnék - jelentem ki, és a járólapra helyezem a poharamat, az ajándékos dobozt szintén. - Fürdőruha nélkül.

Kibújok a ruhából, mire az anyag tehetetlenül csúszik végig a testemen. Igor hátulról nyakszirten csókol, keze a hasam aljához ereszkedik.

- Rajtad nem volt az étteremben fehérnemű - állapítja meg az egyértelműt. Mellém lép, és komoly hangon folytatná. - Ezt nem...

Nem érdekel, hogy mit szeretne mondani, ezt pedig szavak helyett ártatlan tréfával adom tudtára. Megszorítom a karját, a másik kezemmel a hátánál támasztom, és minden erőmet összeszedve a vízbe lököm. Igor a csobbanás előtt felordít. Megelőzvén, hogy hahotázva kiröhögjem, mindkét tenyeremet a számra tapasztom. Döbbent arckifejezéssel bukkan fel a felszínen, megrázza a fejét, és tátogva keresi azt a mondatot, amivel a legkevésbé tűnhet szánalmasnak.

- Tetszik, amikor vizes vagy - közlöm vele. Képtelen vagyok tovább tartani, kipukkan belőlem a nevetés.

Igor a medencevízzel telt borospoharát emelve úszik a medence széléhez.

- A görög fröccs - viccelődik.

- Majd rendelünk egy teljes palackkal... - ismételném azt a választ, amit korábban ő mondott nekem, de nem tudom befejezni a mondatot, mert megragadja a bokámat, és a vízbe ránt. Felsikoltok. Mielőtt elmerülhetnék a vízben, erős karjával magához ölel.

- Ezek szerint egy közös tulajdonságunk már van - duruzsolja mélyen a szemembe nézve, miközben a fejemre borítja a poharában lötykölődő boros medencevizet. - Én is imádom, amikor nedves vagy.

- Csessze meg, de hideg a víz! - sziszegem összeszorított szájjal a fogaim között.

- Akkor melegítsük fel, Reszkető!

Szájon csókol, és a víz alatt a fenekembe markol. Középső ujja lassan, de határozottan bentebb kúszik, én eközben az inge gallérját markolom. Bizsergető örömöt lelek abban, ha az aktusaink közben Igoron marad egy-két ruharab. Nem mintha rossz teste volna, sőt kifejezetten izgatóak az izmai. Fogalmazzunk úgy, hogy nekem ez az egyik fétisem: ami neki a rúzs, nekem a ruha. Beindít. Főképpen az ing.

Átölelem a nyakát, lábam a csípője köré fonódik. Immár mindkét keze a fenekemen, én a szájáról a fülére fordulok, és óvatosan megharapom a cimpáját. Érzékien bele is sóhajtok, minek következében az összes ellenállása megszűnik. Máris az övével matat.

- Az ing maradjon! - utasítom buján a fülébe suttogva.

Szót fogad. Azt hiszem, hogy neki az ing nem számít, csak az a fontos, hogy a férfiasságát mielőbb szabadjára engedhesse, és érzem is, ahogy odalent a bőrömhöz ér. A hideg víz ellenére is úgy érzem, mintha égetne.

Vágyom rá.

Kívánom.

Igor lábszáron ragad, megpördít, majd a medence széléhez úsztat. Felhasaltat a peremre, amin a könyökömmel támaszkodom, vállamat két oldalról közre fogja a vízi létra korlátja. Némiképp kiszolgáltatott, béklyózott helyzet, mégis kedvemet lelem benne. Pláne, amikor Igor a száját használva kezd kedveskedni. Emelem a csípőmet, hogy minél szabadabban szerethessen a forró, fürge nyelve. Borostája súrolja a bőrömet, és fokozza az érzést.

Amikor az ánuszom környékére siklik, meglepettségemben felnyögök. Következő mozdulatként vissza is tér a vaginámhoz, aztán újra és újra megteszi ezt az utat. A testemet feszítő örömben a terasz csempéit karmolom.

Már nem is olyan hideg a víz...

Igor nyelve szemérmetlenül hosszan időz az ánuszomnál.

Zavarba ejt az innen fakadó, a mellbimbómig kisugárzó, borzongató élvezet. De hiába tetszik, muszáj tennem ellene: ha veszteg maradok, úgy ítélné, szabad utat hagytam, és akkor a nyelvét az ujja, majd egy még vastagabb testrésze követné. A gyönyörből szabadulva visszacsúszom a vízbe, szembe fordulok Igorral, és a létra kapaszkodójába csimpaszkodva a medence szélére ülök. Lábammal ezúttal az inggalléros nyakat kulcsolom. Kaján mosollyal vonom közelebb magamhoz Igort, ő rögvest az ágyékomra tapasztja az ajkát. Nyelve hihetetlen mélységeket képes bejárni. Arcomat az ég felé fordítva hangosan felnyögök. Jelenleg hidegen hagy, hogy bárki meghallhat. A nászutas lakosztályban mindent szabad, nem igaz?

Fölöttem mintha lángokban állna az égbolt, a Nap színpompás fénykoszorúval ereszkedik a tenger mögé. Gyönyörű, valóban romantikus kép, mégis inkább lehunyom a szememet, mert a testemet nyaldosó ingerhullám transzba ejt.

Igor lefejti magáról a combomat, és a csípőm mellett megtámaszkodva kiemelkedik a vízből. Lehajtott fejjel nyálat csorgat a lábam közé. Feltüzel a gátlástalan látvány.

A létra egyik fokán állhat, ezért tudja egyik kezével a kapaszkodót markolni, másikkal pedig a férfiasságát belém segíteni.

Kerüli a pillantásomat, a nedves testemre koncentrál, tekintete pedig újfent olyan ködös, mint az első aktusaink idején. Ez egyrészről jó, hiszen kevésbé zavarba ejtő, másrészről aggaszt, mert talán megváltozott benne valami tegnap este óta.

Nincs túl sok időm a tűnődésre, mert Igor néhány gyengéd mozdulat után hevesedni kezd. Tartanom kell magamat, különben kibillent az egyensúlyomból, és a hátamon csúszok végig a teraszon.

A testére tapadt fehér inge alatt kirajzolódó, megfeszülő mell-és vállizmaira koncentrálok, majd mindkét kezemmel Igor felkarjába kapaszkodom. Kőkemény, akárcsak odalent. Belé mélyesztem a körmömet, ő pedig ettől még gyorsabb tempóra kapcsol. Fejét a mellemre hajtja, és ajka közé szippantja a mellbimbómat. Remegni kezd a testem, az érzés lentről árad szét felfelé.

Úgy érzem, semmi sem választhat szét bennünket. Ez a gondolat és az bőröm alatti bizsergés minden egyes öklelésénél öntudatlan nyögést fakaszt belőlem. Az érzés az arcomig kúszik, onnan a fejem búbja felé húzódik, és mikor a csúcsra ér, szétrobban, aztán visszaömlik a testemre, végül egészen a talpamig hull.

Görcsösen kapaszkodom Igor testébe, miközben kontrollálatlan hangok szakadnak fel a torkomból.

Igor sem bírja tovább, és tövig hatol.

Minden értelemben teljesen eltölt.

15

- Biztosan meglátott - sopánkodok.

A szobaasztalon két tálcára szortírozva várt a vacsoránk. Elhűlve álltunk a jelenség előtt, aztán Igor bevallotta, hogy elfelejtette felkapcsolni a bejáratnál felszerelt „Ne zavarj!” lámpát. Ezért történhetett, hogy miközben mi a medencénél egymásba feledkeztünk, a felszolgáló gond nélkül behozta a megrendelt ételt. Biztosan kopogott, csak nem hallottuk. Fülig vörösödöm, amiért a hotelszemélyzet egyik tagja meghallhatott, sőt akár láthatott is intim helyzetben, és mindezt - diszkréció ide vagy oda - egészen biztosan szétkürtöli a kollégái körében. Én leszek a hibbant nőszemély, aki először migrén miatt külön szobát követelt, néhány óra múlva viszont már úgy sikítozik, hogy zeng belé a környék.

Igor a hüvelykujjával megcirógatja a kipirult arcomat.

- Lazíts!

Az ágyon egymással szemben, törökülésben vacsorázunk. Egy napja még nem hittem, hogy a mindig jólfésült, elegáns Szentesy Igor valaha kócos hajjal és egy szál alsónadrágban vigasztal. Imádom ebben az egyszerű, kicsomagolt és felszabadult formában. Lényegesen emberibb.

- Engem zavar - suttogom lesütött szemmel, villámmal az ételemet turkálva.

A számomra kényelmetlen körülmények elvették az étvágyamat, alig csúszott le néhány falat hal a torkomon, pedig a vacsora fenséges ízeit tekintve Igor remekül választott.

- Te jó ég, hogy fognak rám nézni a reggelinél! - jut eszembe az ételről.

- Tudod, mit? Holnap ágyba hozom neked a reggelit - veti fel, majd eszik egy falatot. - Néhány nap múlva elhagyjuk a szállodát, és soha többet nem találkozunk ezekkel az emberekkel.

A férfiak általában fesztelenebbül kezelik a szexualitást, sokukat például hidegen hagyja, ha véletlenül közönséget kapnak. Talán ez is annak a rossz beidegződésnek tulajdonítható, miszerint egy fiú szüzességének elvesztése ünnep-, ugyanakkor egy lányé gyásznap. Míg a férfi nyer, a nő veszít, ha szexei, és ez az attitűd mindenkit végigkísér az életutunkon. Ha valaha lányom születik, egészen biztosan arra nevelem majd, hogy legyen zabolázatlanabb nálam, és józanul se szégyellje se a testét, se a vágyait. Valamint arra, hogy magasról tegyen mások véleményére, hiszen a szorongás alapja az ítélkezés.

- Most élvezd ki, hogy itt senki nem ismer. Önmagad lehetsz, felszabadulhatsz, és nem kell egy hamis színjátékban élned - nyugtat tovább Igor. Megüti a fülemet a színjáték kifejezés, de mielőtt rákérdezhetnék, pontosan mire céloz, folytatja: - És gondolom, nem én vagyok az első, aki azt tanácsolja, hogy ne rágódj feleslegesen múltbéli eseményeken.

Micsoda bölcsesség. És ez micsoda magabiztosságot sejtet. Ideje legalább egy kis darabkát letörni Szentesy Igor szarvából.

- Kivéve, ha azon tapasztalataimból tanulhatok a jövőre nézve - emelem figyelmeztetőleg a villámat, mire Igor kérdő tekintettel rágja az ételt. - Nem alszom veled meztelenül.

Horkanása halovány mosolyt fakaszt belőlem.

- Mi köze a meztelen alváshoz annak, hogy egy felszolgáló megláthatott, miközben egy... - félbehagyja a mondatot, tekintetében alávalóság csillan. - Miközben egy tökéletes férfi dolgozott a lábad között?

A felköhögött nevetésemet leöblítendő kortyolok a maradék boromból, majd teljes komolysággal közlöm vele: - Semmi kedvem reggel a takarítók előtt is meztelenül hemperegni az ágyban.

Számomra abszolút értelmezhetetlen a szállodák takarítási rendszere. Ha pihenni érkezek, szeretnék reggelente minél tovább lazsálni, de nem tudok, mert a takarítók rám rontanak.

- Már most felkapcsolom a táblát - mondja, és a  problémámat orvosolandó kikel az ágyból.

- De lelkes lettél hirtelen! - kacagok fel.

- Hozzá is láthatsz a meztelenkedéshez!

- Aztán majd elterjesztik rólunk a szállodában, hogy koszosak vagyunk - rántok elő egy újabb kifogást.

Somolyogva várom a választ, de az csak nem érkezik. Kíváncsian hátra sandítok.

- Most mit csinálsz? - hördülök fel, amikor megpillantom a füléhez szorított telefonkagylót.

- Megoldom a problémádat - von vállat, a telefonba pedig angolul folytatja: - Szeretném lemondani az itt tartózkodásunk idejére a szoba napi takarítását. Imádom nézni, ahogy a barátnőm fehérneműben takarít, ő pedig szeretne a kedvemben járni. Köszönöm!

- Ho-ho-hozzád vágom! - dadogom a fenyegetésemet a borospoharamat emelve.

- Es kérem, küldjenek egy üveg bort a szobába - kéri még mindig a telefonba Igor.

Eltátott ajakkal bámulom, amint leteszi a kagylót, és mint aki jól végezte dolgát, visszasétál az ágyhoz.

- U-ugye ezt most csak eljátszottad? - hebegem továbbra is zavaromban a hálóingem varrását babrálva.

- Te soha nem hiszel nekem? - kérdez vissza.

Visszaheveredik az ágyra, hátával a fejtámlának dől, pillantásában csillog a komiszság. Ismét kedvem szottyan móresre tanítani.

- Nem tudom, emlékszel-e arra, hogy megnyertem a  játékunk első fordulóját... - húzom fel a szemöldökömet.

- Sajnos túlságosan rövidtávú a memóriám - mondja, majd előre dől, és szájával az enyémhez közelít. - Segítesz emlékezni?

A mutatóujjamat kettőnk közé emelve fékezem meg a közeledését.

- Ezt most nem bagatellizálhatod el! - csóválom a fejemet. - Üzletet kötöttünk, kezet is ráztunk rá, és most behajtom a tartozást!

Eltűnik az arcáról a derű, kezeit a tarkójánál keresztezve visszadől a támlának.

- Mit szeretnél hallani? - ajánlja fel nagyvonalúan a választás lehetőségét.

Legszívesebben Erika felől érdeklődnék, de túlságosan értékesnek találom ezeket a perceket ahhoz, hogy egy kis cafkával osztozzam rajtuk. Igor érdekel. Pontosabban az, hogy milyen lelket véd a dögös páncél. Ha már csipkelődünk, mint két éretlen kamasz, olyan ötlettel rukkolok elő, ami egy domináns hímnek felér egy övön aluli ütéssel.

- Mutass gyerekkori képeket!

Méltatlankodón felhorkan, és úgy néz rám, mintha azt várná, hogy hanyagoljam végre az ugratást, és egy épkézláb ötlettel álljak elő. Látom az arcán, hogy megbánta az iménti gálánsságát.

- Aktkép nem váltja ki?

- Sok mindent elárul rólad, hogy szívesebben mutatnál pucér képet, mint gyerekkorit - provokálom.

- Szerinted szégyenkeznem kellene a meztelen képekkel? Úgy tűnt, hogy élőben kifejezetten tetszik a látvány - bök vissza. Farkasszemet nézünk, ő veszít. - Fogalmam sincs, hogy mit esztek ti, nők a gyerekkori fotókon...

- Gondolom, nem én vagyok az első, aki azt mondja, hogy soha nem fogod megérteni a nőket - fektetem két vállra a saját, nagy ívű bölcsességével, mire elvigyorodik. - Megnevetettem Szentesy Igort! Ezt a napot bekeretezem a naptáramban. De mutasd a képeket!

Megadóan emeli mindkét kezét, és az éjjeli szekrényen lévő táblagépéért nyúl.

- Kép nincs nálam, de másfél hónapja bedigitalizáltattam egy tucat VHS kazettát - mormolja.

- A nosztalgia szexi - mondom kacsintva.

- Feleslegesen sok helyet foglaltak a lakásban a kazetták, a lejátszót meg már évekkel korábban leselejteztem - jegyzi meg lesújtó tekintettel.

Maradinak tartott generáció tagjai vagyunk:    a mi fiatalkorunkban még nem voltak kikerülhetetlenül jelen a számítógépek, a fejlődő világ mégis elvárja, hogy életvitelszerűen használjuk a kütyüket. A gyerekkorunkat idéző videokazetta sok mai fiatal számára ismeretlen, megmosolyogtató tárgy. A videókat ma már digitális eszközökkel készítik, és felhőtárhelyekre töltik azokat, ahogy azt Igor is teszi. Most kapóra jön, hogy halad a korral, és ezáltal bárhonnan elérheti a felvételeit, ugyanis a mozgókép sokkal többet átadhat az állóképeknél.

Igor elindítja az első felvételt. A képen egy, a testalkata alapján négy év körüli fiúcska látható, és a kamerának háttal, egy biciklin ül. Középtájon egy partvisnyél szeli ketté a képet, azt férfikéz markolja, ami egyértelműen a házi operatőré.

- Ezt a videót az apám csinálta rólam - kommentálja a látottakat Igor.

Az öreg Szentesy hírhedt vállalkozó, a nyolcvanas években alapozta meg a vagyonát, amikor is iskolás jó barátja, a konzervatív elveket valló Polgár került az ország élére. Az én apám szintén abban az időben settenkedett a politika közelébe. Aranyévek voltak ezek azoknak, akik alkalmasnak bizonyultak az igazságtalanságot igazságként kezelni.

A videofelvételen a férfi zordan utasítja a fiát, hogy tartsa határozottan, ne hagyja kifordulni a kormányt a kezéből. A kis Igor cérnavékony, félelemtől remegő hangon kéri az apját, hogy ne eressze el a botot, azonban a férfi ennek ellenére kocogni kezd, aztán ellöki magától a biciklit. Néhány méternyi fékezetlen gurulást követően a kerékpár megbokrosodik, kacsázni kezd, leveti a nyergéből Igort, majd kormányozatlanul az árokba borul. Az útszélen fekvő fiú hangosan sír, mire az apja aggodalmas sietség helyett csak cammog felé.

- Gyenge vagy! - feddi a gyerekét. - Ha valaha nagy  emberré akarsz válni, minden körülmények között meg kell  őrizned a magabiztosságodat! És bármennyire fáj, nem sírhatsz! A bömbölés a gyengeség jele!

- Nem... - szólna a gyerek.

- Ne feleselj velem! - ordít rá az apja úgy, hogy recsegni kezd a régi kamera mikrofonja.

Homlokomat ráncolom az erőszakos hangzavartól.

- Sze-szerintem eltört a lá-lábam - hebegi a könnyeit nyelő fiú.

- Állj fel! - parancsol rá az apja.

A fiú forgolódik a földön, de lábra állni képtelen. A férfi megragadja a karját, és megkísérli felráncigálni, ám Igor félúton felvisít és összecsuklik.

- Azt mondtam, állj fel! - kiáltja a férfi, a felvétel pedig megszakad.

A recsegő óbégatás nyomán ránk szakad a csend. A végére a családi felvétel mellbevágóan eldurvult, nincsen lélekjelenlétem a táblagépről Igorra pillantani. Mit is mondhatnék vagy kérdezhetnék? Hogy tényleg eltört-e a lába? Elég együgyű volna. Ahelyett, hogy szólnék, a feszült csendet oldandó a táblagép felé nyúlok, és a következő videóra koppintok.

- Így legalább férfikezdeménynek nézel ki - hallom az öreg

Szentesy hangját, de a képen ismét csak Igort látom. Tízéves kora körül rögzíthették a felvételt.

A fiú farmerdzsekit visel, arra ordító oroszlánt mintázó foltot varrtak. A fejébe nyomott Chicago Bulls emblémás  baseballsapkája alól kigöndörödnek a hajtincsei. Meg kell zabálni. Ám mindezeket eljelentékteleníti a kezében szorongatott puska.

- Elég félelmetesen áll a kezedben a fegyver - kommentálom a látottakat.

- Apám megszállott vadász. Azt vallja, hogy egy vérbeli férfiban ott kell élnie a kegyetlen gyilkosnak, amit néha szabadjára kell engedni - magyarázza. - Fénykorában a vadászatok során számtalan üzletet kötött a partnereivel. Sorsok dőltek el az erdő fái között. Próbálta belém nevelni a hóbortját.

- Ha jól látom az arcodon, neked nem volt túl sok kedved a céllövöldézéshez - állapítom meg.

Igor egyetlen vonallá húzza a száját.

- Nem vagy férfi, ha nem tudsz pontosan célozni - recseg fel az apja hangja. - Ha pedig nem mered a fegyveredet használni, inkább harapj rá a csőre, és húzd meg a ravaszt.

Letaglóz ez az életfilozófia.

Igor kelletlenül emeli a puskát, céloz, Szentesy pedig a csövön végigfuttatva, a lövés várható irányába mozdítja a kamerát. Elszörnyedve látom, hogy a céltábla egy fiatal, a bőrszínéből és vonásaiból következtetve egy kamaszkorú roma. Luftballont kötöttek rá, ami a feje fölött ringatózik.

- A kertészünk egyik kisegítője. Tizenhét évesen már volt egy gyereke. Apám egy valag pénzt fizetett neki, hogy bevállalja a mutatványt.

Mielőtt izgulni kezdhetnék a fiúért, a fegyver elsül. A dörrenéstől összerezzenek, lehunyom a szememet, és amikor újra felnézek, a léggömb sehol, a fiú pedig lisztes képpel pislog.

- Ez az! - röhög fel a kamerát tartó Szentesy apuka. - Hogy kifehéredett a kis kormos képű!

A felvétel megszakad. Igor, talán elkerülendő, hogy újabb videóra koppintsak, ezúttal nem hagyja túl hosszúra nyúlni a hallgatást.

- Mennyit tudsz a családomról? - érdeklődik, és iszik egy kortyot a minibárból szerzett Metaxájából.

Amikor kiderült, hogy a véletlenül megismert Igor nem más, mint a liberális párt egyik kommunikációs szakembere, kétségbeestem. Hogy ne legyek neki teljesen kiszolgáltatott, igyekeztem valamilyen szorongató tényt előkaparni a múltjából. Mindenkinek vannak sötét foltjai, a kérdés az, hogy mennyire gyakorlottan tudja azokat eltakarni a firtató tekintetek elől. A pártunk informatikai háttércsapatának egyik tagját kértem fel, hogy némi kenőpénz fejében nyomozza le Igort. Nem is kellett túl mélyre ásnia, hogy kiderüljön, Szentesy családja körül nem minden gömbölyű.

Az anyja állítólag a házukban dolgozó orosz származású takarítónő. Az apja ismert vállalkozóként előszeretettel nyilatkozott a témában, nem csinált titkot abból, hogy Igor fia egy kaland eredménye. Nem tervezték, és nem is állt szándékában elvenni a teherbe ejtett nőt, ennek ellenére természetesnek vette, hogy felneveli a fiút. Arról szólt a fáma, hogy a cseperedő Igor évente kirepült az időközben hazaköltözött anyjához látogatóba, ám egyetlen adatbázisban sem regisztráltak hozzá oroszországi utat. Ennyi információm volt, semmi több, de egy kényes szituációban beblöfföltem, hogy Szentesyék legsötétebb múltbéli titkait is ismerem.

Árulkodóan hosszan hallgatok, ezért Igor magától, egy bólintás kíséretében folytatja: - Sejtettem, hogy semmit. Nem fenyegetőztél volna azzal, hogy kitálalsz, ha ismered az igazságot. Az ugyanis a pártotokra nézve visszafelé sült volna el.

Elkerekedik a szemem. Szentesyék családi titka a mi pártunkra volna romboló hatással? Mi a fenéről hadovái?

- Azt biztosan tudod, hogy apám baráti viszonyt ápolt Polgár elnökkel, a holdudvarához tartozott. Apámnak már akkor sikeresen működtek a különböző vállalkozásai, kézenfekvőnek tűnt, hogy bedolgozzon állami megbízásokba - meséli, közben a táblagép internetes böngészőjének keresőjébe beírja az apja, valamint az egykori miniszterelnök nevét, majd a folyamat eredményeként elénk szórt képeket nézegetjük. - A közös munkájuk nem is annyira a nyerészkedésről szólt, mint arról, hogy Polgár megbízott az apámban.

Biztosan látja rajtam, hogy az utolsó mondatot akkor sem hinném el, ha nyeretlen kétévesként mozognék a politikai életben.

- Rendben, nem akarom őket mentegetni... - somolyog. - De én is szívesebben üzletelnék a barátaimmal, mint idegenekkel, akiktől nem tudom, mire számíthatok - mondja, aztán eltűnődik. - Bár azt hiszem, hogy apámmal akkor sem üzletelnék, ha a barátomnak tartanám. Az ő szótárából hiányzik a barátság kifejezés, ezáltal fogalma sincs a jelentéséről.

A fotók lapozgatásában megáll egy olyan képnél, ahol a fiatalfelnőtt korú Szentesy-Polgár páros sportmezben, egymást átkarolva vigyorog a kamerába. Ahogy aztán kis hezitálás után tovább halad, egy, a nyolcvanas években készülhetett fotó kerül elénk.

- Polgárnak van egy kis problémája - tér a lényegre Igor. - Mégpedig az, hogy nem képes gyermeket nemzeni.

- Ez nem egészen így van - kacagok fel.

Polgár és a neje gyerekkoromban meglehetősen sokat vendégeskedett nálunk. Régi história ugyan, de pontosan emlékszem, hogy a feleségének volt meddőségi problémája. Mielőtt a saját tudásom szerint kijavíthatnám, Igor határozott tekintete belém fojtja a szót.

- Polgár összesen nyolc évig vezette az országot. A két ciklus idején mindent megtettek a feleségével azért, hogy gyermekük születhessen. Titokban genetikai vizsgálatokon is részt vettek, amiknek eredményeként kiderült, hogy Polgár magtalan - mormolja. - Érdekében állt, hogy ezt eltitkolja. Az emberek sebezhetetlen hősként, már-már istenségként akarnak tekinteni a vezetőikre. Mindezek alapján egy terméketlen férfi nem vehető komolyan.

A politikában valóban nagy buktató lehet, ha az ember nem teljesen egészséges. A választók potens vezetőkre vágynak, nem választanak meg olyan figurákat, akik időközben lerobbanhatnak. A hatalom kimeríthetetlen erőt követel.

- Aztán egy szép napon Polgár felesége mégis teherbe esett - vezet egyre mélyebbre a titokba Igor, és az internetes kereső képgalériájából kinagyítja azt a fotót, amin az apja, Polgár és annak felesége hármasban mosolyognak.

Hitetlenkedve hallgatom a sztorit.

- Polgár majdnem kiugrott a bőréből. Azt hangoztatta, hogy csoda történt, Isten meghallgatta az imáit, mígnem a negyedikötödik hónap környékén, amikor a sajtómunkatárs erősködött, hogy végre jelentsék be a hírt, a felesége megtört. Beismerte, hogy nem Polgártól van a gyerek - hadarja, majd nagyot nyel. - Hanem az apámtól.

- Az édesanyád... - szólok lassan, óvatosan és félve, nehogy siettetésnek vélje, és bezárjon előttem.

- Polgár Valéria - fejezi be a mondatomat rezignált tekintettel. - Polgárnak döntenie kellett, hogy magáénak vállalja-e a zabigyereket vagy sem. A mérleg egyik oldalán az volt, hogy született volna egy, a népnek mutogatható fia. De folyton retteghetett volna attól, hogy kiderül az igazság. Becsülöm, amiért nem az elsődleges érdeke alapján választott, hanem beismerte magának, hogy képtelen lenne egy olyan fiút a nevére venni és felnevelni, aki a legjobbnak hitt barátjától fogant. Gondolom, még abban sem volt teljesen biztos, hogy a feleségére ugyanúgy tud majd nézni a jövőben - mondja, mély sóhajában pedig ott a megértés. - Tárgyalni kezdtek az apámmal, és megállapodtak, hogy ő felnevel, cserébe a száját betömendő, a hátralévő időben minden nagyobb költségvetésű állami pályázatot neki ítélnek.

Igornak igaza volt, ettől a bombától a mi várunk rogyadozna. Polgár köztiszteletben áll, a konzervatív, családcentrikus értékek egyik szószólója, így ha kiderülne a titka, mindent megkérdőjelezne. És a titok alatt most nem a terméketlenségre gondolok, hanem arra, hogy ellökte a felesége házasságon kívül fogant gyermekét. Igaz, Igor nézőpontjából jól döntött, a polgárok nem volnának ennyire megértőek vele. A gyerek nem tehetett semmiről.

- Az anyád eközben? - fakad ki belőlem a kérdés. Egy anya nem hagyja, hogy a feje fölött döntsenek a gyermeke sorsáról.

- Soha nem beszéltem az anyámmal - vallja be kifejezéstelen arccal. - Találkoztunk már, de ő talán azt sem tudja, hogy én tisztában vagyok az igazsággal. A balhé után, nyilván nyomásra, a házasságát féltve bevállalta, hogy hazudik a nyilvánosságnak. Akkor kezdték el azt kommunikálni, hogy Valéria a terméketlen. Ezzel megtartották Polgár tekintélyét, sőt piedesztálra emelték, amiért kitart egy olyan asszony mellett, aki soha nem ajándékozhatja meg utóddal.

Felcsipog a telefonom. Ösztönösen előkapom, de ahelyett, hogy elolvasnám a beérkező üzenetet, gondolkodás nélkül kikapcsolom a készüléket. Bárki is írt, nem lehet annál fontosabb, mint ami itt történik.

Kíváncsian pillantok Igorra, és bízom abban, hogy nem zökkentettem ki.

- Szóval nekem sincs anyám, Liza - summázza mélabús tekintettel, majd iszik egy újabb korty Metaxát, mielőtt hozzátenné: - Soha nem is volt.

Csak nézem szótlanul a férfit, akit az ismerősei Szigorként emlegetnek, és aki most mégis kitárta előttem a szívét. Levette a páncélt, és sebezhetővé tette magát.

- Apám sem volt igazán - folytatja önszántából. - Megértő apa semmiképpen. Éretlen volt a gyereknevelésre, rögeszméi voltak, és teljesíthetetlen elvárásokat támasztott velem szemben. Nem érdekelte, hogy én milyen személyiség vagyok valójában. És a legmegdöbbentőbb, hogy szerintem a mostohatestvéremet is jobban szerette nálam.

Annyi fájdalom és megannyi tragédia tarkítja Igor múltját. Elmesélte már, hogy volt egy Míra nevű menyasszonya, aki véget vetett az életének és most itt ez a gyermekkori trauma. Annyi kérdésem lenne hozzá, de azokat jelenleg nem akarom rázúdítani. Nézem az ablak felé fordított, merengő arcát. Könnyek nélkül, lélekben sír. Nem tudtom megállni, és hozzábújok. Szorosan fonom át a karja alatt, és amikor visszaölel, számomra eddig ismeretlen forróság árad szét a mellkasomban.

Beleremegek.

- Erről eddig egyetlen embernek beszéltem - suttogja. Nem kell kimondania, tudom, hogy Mírára céloz. - És biztos voltam abban, hogy többet soha senkivel nem osztom meg.

Képtelen vagyok felelni.

Ölelem.

Szorítom.

El nem engedem.

Kettőnk között ezen a rodoszi estén csoda történt. Aprócska csoda, de a miénk. A mi emlékünk, amit senki nem vehet el tőlünk. Csak a miénk. Amire emlékezni fogok, amíg élek.

Kopognak.

- Meghoztam a bort! - rikkant egy indokolatlanul vidám férfihang az ajtó túloldaláról.

Igor

16

Ha vallásos volnék, most azért imádkoznék az Úrhoz, hogy minden reggelem hasonlóképpen induljon. Hiába parázna a kérés, ha a Magasságos a felhőfodrok közül a medencémre kukucskál, biztosan együttérez velem. Férfiszemet  gyönyörködtető a párductestű Liza lubickolása. Anyaszült  meztelen. Körülötte mintha szikrázna a korai napfényben meg megcsillanó víztükör.

- Nem csatlakozol? - csalogat a nyirkos hajú szirénem,  amikor észreveszi, hogy a táblagépem helyett őt figyelem, de én a fejemet csóválom.

O legszívesebben minden percét a medencében töltené: az úszás fellazítja a lelki görcseit, aminek kifejezetten örülök. Vele ellentétben nem vagyok pancsolós kedvemben, a kínzó lelkiismeret-furdalásom minden bizonnyal fajsúlyosabb a víznél.

- Remélem, hogy nem pornóoldalakat nézegetsz, hanem a listámat tanulmányozod - kacagja. - Jól válassz!

Aranyos kis listát állított össze az általa preferált rodoszi látványosságokból. Úgy terveztem, hogy az elkövetkezendő napjainkat a szállodában töltjük majd: szeretkezünk, eszünk, szeretkezünk, eszünk és... Nos, szeretkezünk.

Összeszorult a gyomrom, amikor felvetette, hogy kirándulgatni van kedve, mert még a szállodában sem tudta magát fesztelenül elengedni, folyamatosan rágódik valamin. Az összes árnyékban a lebukásunkat sejti. Azt hiszem, ezt a rossz berögződést kizárólag az tudja majd belőle kimasszírozni, ami odanövesztette: az eltelő idő. Habár a sors régi haverom, az idővel nem ápolok túl szoros barátságot, nem siettethetem.

Mindezek ellenére nem tiltakozom. Ha Liza szeretne világot látni, én akkor is zokszó nélkül elviszem, ha a kiruccanásunk várhatóan egy lidércálommal válik majd egyenértékűvé. Magam előtt látom, ahogy a kocsiból kiszállva, egymástól méternyi távolságra sétálgatunk majd, és idegenekként társalgunk az elénk táruló panorámáról vagy a számomra teljességgel érdektelen ókori romokról. Liza rám bízta az úti cél kiválasztását, de nekem teljesen mindegy, hogy a pokol melyik bugyrába ereszkedünk alá, a szenvedés mindenhol egyforma. Szóval annyi kedvem van a mai csámborgáshoz, mint darálóba lógatni a farkamat. Bár igaz, a tegnap esti, gyerekkori videóim mutogatásához sem volt sokkal több hangulatom. Azt hittem, hogy fájdalmasabb lesz megnyílnom Liza előtt, ám van, amit a lelki kitárulkozásnál nehezebben kezelek.

A Liza által felsorakoztatott úti célok helyett valójában a hazai híroldalakat böngészem. Miután tegnap reggel felhívtam a legtekintélyesebb liberális értékrendű hírportálnál dolgozó újságíró ismerősömet, e-mailben átküldtem neki a gyűjtött aktát, hogy szemezgessen a ténymorzsákból. Aztán interjút adtam. A téma jelentőségét mi sem bizonyítja jobban, minthogy internetes újság létükre nem a megjelenés gyorsaságát tartották szem előtt. Megvárták a reggelt a cikk publikálásával, hogy a lapszemléző média híréhes vadállatként vethesse rá magát Kereszthyre. Cafatjaira tépik. A legkülönbözőbb portálokon bukkan fel a hír, mostanra gyakorlatilag nincs olyan médiatermék, ahol ne volna a vezető sztorik között. Kereszthy pechére még a szimpatizáns portálok sem túl elnézőek a fehérgalléros bűnözéssel. Holnapra a nyomtatott sajtóba is bekerül, valahol nyilván ő is nyilatkozik majd, és biztosan lesznek olyan orgánumok, amik további részleteket közölnek az üggyel kapcsolatban.

Szép munka, te barom!

A forráscikkre hivatkozva, azt idézgetve a nevemet gyakorlatilag mindenhol leírják, bizonyos helyeken az arcképem is feltűnik. Letagadni sem tudnám, hogy közöm volt a botrányhoz. Nyakig merültem a szarban.

Annak ellenére is undorítónak érzem magamat, hogy próbáltam megelőzni a kialakuló drámát. Bosszúságomban a tenyeremmel átdörzsölöm az arcomat.

Bassza meg!

Azt sem tudtam, hogy hányadán állunk Lizával. A budapesti szétválásunkkor ő hagyott faképnél, minek eredményeképpen elhatároztam, hogy kérlelhetetlen politikai terminátorként magasról szarok az érzelmekre. Ennek ellenére az újratalálkozás estéjén, egy lépéssel a dolgok előtt járva felajánlottam, hogy szökjünk el. Ha Liza akkor, az ágyban hajlandóságot mutat, most nem sodródtunk volna ebbe a faramuci helyzetbe.

De nem hibáztathatom őt. Én voltam a gyenge.

Az aznap délelőtti, portán hagyott üzenetekor kellett volna megfékeznem magam, de azt hittem, hogy a bejelentést követő néhány órával már visszajutott hozzá a támadás híre, és számonkérés céljából keres. Nem vagyok gyáva nyúl, vállalom a tetteimért a felelősséget. Őszintén meglepett, amikor csattanós verbális pofonok helyett azt csicseregte a telefonkagylóba, hogy mégis velem szeretné eltölteni a hátralevő rodoszi napjait.

És ekkor elbuktam. Puhány voltam visszautasítani.

Ez a nő következetlen, puha pöccsé lágyít.

Eljöttem vele, pedig tudtam, hogy a kettőnk közé furakodó titok megmérgezi és megkeseríti a hangulatot. Össze is kaptunk, amiért a belém rekedt szavak miatt kelletlenül viselkedtem. Végül beláttam, a tettem inkább előbb, mint utóbb úgyis kiderül, jobb lesz elébe mennem. Bármi is legyen rá a reakció. A vacsoránál megkíséreltem előállni a farbával, de Liza félbeszakított, utána egyszerűen nem volt szívem belerondítani a hangulatba. Olyan ritkán van felhőtlenül jó kedve.

A közhelyes bölcselkedők azt szajkózzák, hogy az idő mindent megold, de ez együgyű látásmód. A feldobott kő előbb-utóbb leesik. Liza az este önszántából kikapcsolta a telefonját, majd később megkért, rakjam el a szobához tartozó széfbe, mert úgysem használja. Nagyjából annyi időm van a becsapódás tompítására megoldást találni, ameddig visszakéri, és újra üzembe helyezi a készüléket. Megpróbálhatom bebizonyítani neki, hogy a botrány a látszat ellenére az ő javát is szolgálja. Nem lesz egyszerű mutatvány, de van rá esély, hogy sikerül.

Egyszer korábban már megnyíltunk egymásnak, feltártunk titkokat a múltunkból. Liza akkor megosztotta velem a szívét nyomó legsúlyosabb terhét, miszerint két éve, egy általa ittasan okozott balesetben megölt egy embert. A história szerint az apja eltussolta az ügyet, és ezért fizetséget várt. Liza ugyan nem árulta el, hogy pontosan mit követel tőle Kereszthy, de a sorsnak köszönhetően többet tudok róluk, mint ahogyan azt sejtik: fény derült előttem az álházasságára.

Liza tragikusnak emlegetett éjszakának zanzásított változatát végighallgatva nagyon csodálkoztam. Nincs akkora befolyással rendelkező élőlény a földkerekén, aki képes volna egy ember halálát nyom nélkül eltussolni. Nem Kereszthy korrumpálható rendőrségi kapcsolataiban kételkedek, én az áldozat oldaláról közelítek. Ha a balesetben valóban meghalt egy ember, biztosan keresték. Szerencsétlen flótásnak kell legyen legalább egy olyan hozzátartozója, aki a világvégére is elment azért, hogy megtalálja őt. A család, illetve a barátok igazság iránti vágya soha nem lankad, és semmi pénzért nem eladó.

Felkerestem a testvérem magánnyomozó párját, és megkértem, nézzen rá az esetre. Fényes Laura első körben  kiderítette, hogy a fennálló bizonyítékok alapján Liza közúti balesetének nem volt másik szereplője. Persze a felszínes kutakodás édeskevés, hiszen az eltussolt ügyek legfőbb ismérve, hogy első blikkre tiszták. Mivel Laura éppen akkor hívott ezzel a hírrel, amikor Liza angolosan távozott az életemből, jobbnak láttam, ha nem bolygatom tovább a múltat. Annak ellenére döntöttem így, hogy a Laura által elindított folyamatok már nagyrészt zajlottak, végeredményében sokkal több derült ki az ominózus éjszaka körülményeiről. Az összegyűlt aktát viszont nem kértem, az Lauránál maradt. Amennyiben a dosszié igazolja a feltételezésemet, és a Lizának beadott, az egész életét megváltoztató történet hazugság, az apja gaztette enyhítheti az enyémet.

- Kiválasztottad már a mai úti célunkat? - emelkedik ki a vízből Liza.

Merengésemben fel sem tűnt, hogy Liza a medence széle felé úszott. Kapkodva váltok a táblagép böngészőablakai között, a hazai hírgyűjtő portálról a közeli Lindosz várost bemutató oldalra ugróm. Liza felé fordítom a gépet.

- Városnézés. Jó választás - mondja kacsintva. - Bejössz velem tusolni?

Végignézek a vízcseppes, barna bőrén. Őrjítően csábító, de tudom, a nap hátralevő részében nem adatik majd arra lehetőség, hogy magamra maradjak, és intézkedhessek. Minden erőmet összegyűjtve felelem: - Meg kell írnom egy levelet.

Csodálkozóan néz rám.

- Hát, jól van... - hümmögi. - Elkészülök, és indulhatunk Lindoszba.

Visszatérek a táblagépemhez, és amint meghallom a fürdőszobából kiszűrődő vízcsobogást, megnyitom a  levelezőprogramot. Az automatikusan letöltődő beérkező levelek listájában többek között Ágnes asszony, valamint Erika neve is feltűnik. Utóbbi kapcsán eszemben villan a Liza által elmesélt üldözéses történet. Erika viselkedése csak megerősített abban, hogy mielőbb el kell távolítanom Lizát abból a szállodából. Erika szagot fogott, és félő volt, hogy a nagy kutakodása során egymásba botlottak volna Lizával. Az pedig elhozta volna a világvégét.

Új üzenetet kezdek írni: Laurának pötyögöm, hogy a korábbi elzárkózásom ellenére most mégis szeretném Liza aktáját. Biztosan zakkantnak tart, amiért egyszer feketét, másszor fehéret mondok, de ez most a legkevesebb. Aztán ahogy elküldöm az e-mailt, kíváncsiságból megnyitom Ágnes üzenetét. Az asszony továbbra is variál. Amikor eldöntöttem, hogy Kornél stábjához szerződöm, a válási ügyhöz szükséges információszerzéssel is Laurát bíztam meg. T alán magát Viharost is le kellene nyomoztatnom ahhoz, hogy tudjam, milyen erős aduász adhat ekkora önbizalmat Ágnesnek.

Ahelyett, hogy válaszolnék a feleségnek, Erika üzenetére lépek: az elkövetkezendő napok kommunikációs stratégiáját ismerteti. Amikor kiderült, hogy Liza mégis elszökne velem, jobb híján azt hazudtam, hogy probléma akadt az athéni szerződéssel, muszáj visszautaznom, hogy személyesen képviseljem magunkat az egyeztető megbeszéléseken. Mivel mindenki belátta, hogy ennyi feladatot egész egyszerűen nem bírok el, Erika átvette tőlem a Kereszthy-botrány ügyintézését. Azt hiszem, hogy még örült is a kínálkozó lehetőségnek, hiszen hiába ő szerezte nekem a munkát, amióta kineveztek pártszóvivővé, tulajdonképpen a beosztottammá vált. Néhány napig fontosnak érezheti magát, ezt pedig még tetézhetem, ha Ágnes asszonyt is átpasszolom neki.

A csobogás abbamaradt, Liza pillanatok belül visszatér. Gyorsan jelzem Erikának, hogy Ágnessel is beszéljen, mint nő a nővel. Mire Liza mögém lép, már a Lindosz városába vezető térképet tanulmányozom.

- Indulhatunk? - kérdez kedvesen.

Bólintok, majd feltápászkodom a napozóágyból, amikor felsípol a táblagép. Levél érkezett, Liza elcsípi a nevet.

- Ki az a Fényes Laura? - kérdezi, érdeklődésében ott a  gyanakvás.

- Az egyik szeretőm - felelem a cipőmet húzva.

- Sokan vannak?

- Nem elegen - tréfálkozom.

Ahogy kitárom az ajtót, csaknem átesek a küszöb elé helyezett papírdobozon.

Takarítószerek.

17

- Szerinted hogy áll? - pördül felém Liza. Arcán széles mosoly, fején szalmakalap.

Lindosz óvárosában sétálgatva lépten-nyomon megállunk. Liza egy kis túlzással minden harmadik boltocska kínálatát szemügyre veszi, pedig azok többségükben megegyeznek. Kacat kacat hátán. A második üzlet után, a zsúfolt tolongást elkerülvén, inkább az utcán várakozom. A kitárt ajtóknak köszönhetően óvó szememet onnan is Lizán tarthatom.

- Neked minden jól áll - sóhajtom némiképp unottan, de legalább őszintén.

Nem vagyok egyedül a véleményemmel. A bazár görög eladója alaposan megnézi magának Lizát, tekintete elidőzik a fenekén. Ökölbe szorul a kezem.

Lassan görcs áll a tenyerembe.

Kevés olyan férfi teng-leng a környéken, aki ne fordulna Liza után. Fogalmam sincs, hogy ezt ő érzékeli és élvezi-e, de engem borzalmasan idegesít, amiért húsként tekintenek rá. Pláne, hogy sejtem, milyen mocskos gondolatok járhatnak a fejükben, amikor végignéznek a fehér, rövid csipkeruhába bujtatott testén. Amikor az anyósülésre huppant, és a ruha a combja közepéig felcsúszott, komolyan fontolóra vettem, hogy visszazavarom átöltözni. Egyrészt nem szeretném, ha más ennyit látna belőle, másrészt komolyan veszélyezteti a testi épségünket, ha vezetés közben folyton a selymes belső combjára téved a tekintetem. De tudtam, a rosszallásom kicsapná nála a biztosítékot, mindössze egy viccesen elejtett, ártalmatlannak álcázott megjegyzésre vetemedtem, miszerint remélem, ezúttal visel fehérneműt. Visszacsípett egy szellemes replikával, aztán annyiban hagyta a témát. Jobb a békesség. Ha ő jól érzi magát ebben a ruhában, hát viselje. Én pedig majd elviselem.

Valahogy.

- Lefotózol a kalapban? - kérdezi, és egy kis fényképezőgépet nyújt felém.

Leplezett döbbenettel konstatálom, hogy a következményektől mindig félő Reszkető fotókkal készül megörökíteni a kirándulásunkat. Egy-egy fénykép nemcsak emlék, hanem terhelő bizonyíték is lehet, hiszen akkor is magyarázkodásra kényszeríthetik, ha én egyiken sem vigyorgok az oldalán.

A görög árus észreveszi a fényképezőt, és az ujjával nemet intve jelzi, hogy tilos a bazárban fotózni.

- Annyira tetszik - fordul a göröghöz angolul Liza kedves tekintettel.

A férfi rám sandít, és tetőtől talpig végigmér. Tekintetében mintha gúny villanna. Mintha arra gondolna, hogy mit keres egy ilyen szemrevaló nő mellettem, ha még egy olcsó kalapot sem vásárolok neki.

- A tied - villantja foghíjas vigyorát Lizára, majd kajánul hozzáteszi: - Egy csókért.

Mi a fasz?

- Mennyibe kerül? - kérdezem emelt hangon.

Ahogy a bolt bejáratához lépek, összeütközöm egy másik járókelővel, de mit sem törődök vele. A farzsebemből előtúrom a pénztárcámat, közben barátságtalan tekintettel követelem a görög válaszát. A gyufaszálat rágcsáló férfi kihasználja, hogy a tulajdonomat védem, és a rendes ár többszörösét kéri. Lássa, kivel van dolga, én még rákínálok. így válik pillanatok alatt egy filléres szalmakalapból közel tízezer forint értékű vagyontárgy.

De egy ajándék csak attól a nőtől válik drágává, aki elvárja.

- Egy kicsit sokba került, nem? - jegyzi meg Liza a boltból kifelé.

Egy erőltetett vigyor a válaszom.

Ő az új kalapját igazgatja, én pedig zsebre dugott kézzel caplatok mellette.

Lindoszban úgy érzem, időcsapdába kerültem: lelassult körülöttem az élet, minden eltelt másodpercet megszenvedek. Az óvárosba autóval tilos, de egyébként is képtelenség volna behajtani, mert az utcák sikátorszűkek. Ez egyrészről hasznos: Lindosz a sziget leforróbb városa, de a házfalak vetett árnyéka összeér, így valamelyest megóvja az embert a hőgutától. Másrészről a bazárosok portékáival teleaggatott és a turistákkal zsúfolt utcákon bezárva érzem magamat. Alig várom, hogy kikeveredjünk.

Liza velem ellentétben arcán letör élhetetlen derűvel mindenhová bekukucskál, és mindent alaposan szemügyre vesz, egy-két számomra érdektelen tárgyról vagy épületről fotót is készít. Az ő lelkes örömének látványa némiképp enyhíti a szenvedésemet, azzal viszont kiborít, hogy séta közben rendszeresen elszakad tőlem. Most például szó nélkül tért be egy kávézóba, méterekkel később vettem észre, hogy nincs mellettem.

Az elmúlt néhány óra felfedte előttem, hogy valójában nekem vannak problémáim a közös kiruccanással. A szállodánk környékén, főképp a szobámban eltöltött időben, a lelki tusáinkon felül semmi mással nem kellett számolnom. Amint kimozdultunk, hirtelen megsokszorozódtak a veszélyforrások, így felszínre tört belőlem az óvó ösztön.

Vagy a birtokló.

Nincs ínyemre a saját lelki állapotom. Az elszabadult érzéseim megijesztenek, félő, hogy elfajzanak. Muszáj valahol vagy valamivel kifüstölnöm a mellkasomat feszítő feszültséget, különben felrobbanok.

És akkor valaki megsérül.

Betérek Liza után a kávézóba, ő angyalian ártatlan mosollyal jégkásával kínál. A fejemet csóválva nyúlok a pénztárcámért, mire a kezét az enyémre teszi.

- Nem kell kifizetned, Igor! Van pénzem.

A barista lány a szavainkból biztosan nem, a testbeszédből viszont kristálytisztán ért. Somolyogva tölti az átlátszó műanyag pohárban szervírozott, bíbor színű hűsítőt. A megfelelési kényszer is kezd eluralkodni rajtam, és ezt a környezetem is észreveszi.

- Egy kortyot sem kérsz? - fordítja felém a szívószálat Liza az utcára visszatérve. Én megint csak a fejemet rázom, ő vállat von. - Legalább több marad nekem.

A nyilvános parkolóból lejtőn kellett ereszkednünk, hogy az óvárosba érjünk, onnan viszont felfelé kell baktatnunk, hogy az akropoliszba jussunk. Jó kis gyalogos hullámvasút. Egyikünk sem ismeri az irányt, de a kanyargó kőlépcsők sejthetően mind célirányba visznek. A nyüzsgő központtól távolodva ritkul az embertömeg, és ez részben javít a komfortérzetemen.

- Szerinted ezekben a házakban laknak? - veti fel Liza az egyik kanyar után.

- Fogalmam sincs - vonok vállat.

- Lessünk be! - biccent az egyik ház résnyire nyitott bejárati kapuja felé.

- Te most komolyan...? - csodálkozom.

Liza ráncolt homlokkal csuklón ragad, és maga után ránt.

A penészszagú kőház hűvös félhomályban úszik. Látok néhány öreg, meglehetősen eklektikusán összeválogatott bútordarabot, de a birtokháborító Lizát nem a kukkolás izgatja. Felém pördül, és forró csókkal a vakolatlan falnak taszít.

- Tényleg finom a jégkásád - hümmögöm a málnaízű, hűvös csókba.

Egyik tenyerem Liza kerek fenekére vándorol, a másikkal lepöccintem a fejéről a kalapot. Nem kell az oda, felőlem itt is hagyhatjuk. A hajgumijáért nyúlok, hogy kioldjam a copfját. Imádom a szabadjára engedett, illatozó tincsei közé lúrni az arcomat.

Liza a jégkását tartó karjával átfonja a nyakamat, a csuklójára erősített fényképezőgép újra és újra a vállamnak koccan. Szabad kezével a sliccem környékére igyekszik, és a nadrágomon keresztül dörzsöli az ágaskodó farkamat. Az imént  feszültségoldásra vágytam, és tessék, máris megadatott. Érzéki mozdulataival Liza kikapcsol, módszeresen eloszlatja az ingerültségemet, így kezd bujább színekbe öltözni az eddig sötéten szürke világ. Stíröljék csak Lizát a férfiak! Járhat közben bármilyen disznóság a fejükben, az biztosan köszönőviszonyban sincs a csipkeruhás szépségem pajzán ötleteivel. Ki gondolná, hogy ez a törékeny virágszál Lindosz egyik ősrégi házába szökve akar szeretkezni?

Erről csak én tudok.

Liza csak az enyém.

Dús hajába kapaszkodva hátra vonom a fejét, és miközben ő hangosan felsóhajt, finoman harapdálom a nyakát. A fenekét szorító kezem a csipkeruha alá tolakszik. Van rajta fehérnemű... Mutatóujjamat a szélébe akasztom, hogy félrehúzzam. Liza a lábát fel-, a sliccemet pedig lehúzza.

Ez az!

A cipzár zizzenésével egy időben artikulálatlan rikácsolás harsan mellettünk. Az árnyékból kirajzolódik egy fogatlan, ráncos, cirokseprűt lóbáló vénasszony. Ijedtünkben egy emberként ordítunk fel, fejvesztve kitárolunk a házból, és mint két tinédzser, kéz a kézben szaladunk felfelé a macskaköves emelkedőn. Néhány futva bevett kanyar után megállunk, és lihegve fordulunk hátra. A banya útközben leszakadt. Egymásra nézünk és anélkül, hogy eleresztenénk egymás kezét, hangos hahotában törünk ki.

- Ott hagytuk a gyönyörű új kalapomat a boszorkány  vityillójában - törli a nevetéstől kicsordult könnyeit Liza.

- Ez nagyon szomorú - morgom somolyogva.

Vállon öklöz, aztán verbálisán is visszavág: - Tudod, hogy mi az igazán szomorú? Az, hogy egy boszorkány kellett ahhoz, hogy végre megfogd a kezemet.

- Nem akarok rád erőltetni...

- Ezt most fejezd be, Szentesy Igor! - figyelmeztet. - Ne gondolkodj helyettem! - utasít, majd szürcsöl a megolvadt jégkásából. Kitikkadtam, most én is elfogadok egy kortyot. - Egyezzünk meg abban, hogy szólni fogok, ha problémám van. És tégy te is így! - húzódik halovány mosolyra a szája. - És meg se próbálj ellenkezni!

Liza érzéki málnacsókot lehel a vigyorra ránduló ajkamra, ezzel a maradék feszültséget is kiűzi belőlem. Mogorván feszülő arcvonásaim lágyulnak. Ha nem figyelek, még egy megboldogult félmosoly is a szám szélére telepszik, és a nap hátralevő részére ott is ragad. Ahogy Liza ajka elválik az enyémtől, először rám, majd mögém pillant. Arca elkerekedik, mintha valami kétségbeejtőt látna. Riadtan fordulok hátra, de az azúrkék, kopár sziklák ölelte öblön kívül semmit nem látok.

- Elképesztően gyönyörű - ámul a festői panorámán. Nála a gyönyör és a gyötrelem nagyon hasonló tőről fakad. - Szerinted nem meseszép?

- De! - vágom rá feltűnően hirtelen, ezáltal kifejezetten átlátszóan. Érzem, hogy magyarázkodnom kell. - Közelebb áll hozzám a nagyvárosi élet. Ennyi.

- Az ízlésednek semmi köze ahhoz, hogy képes vagy-e megélni pillanatokat - mondja mosolyogva. Felveszi a napszemüvegét, majd kézen ragad és tovább sétálunk. – A szépséget meg kell élni.

Hol is lenne jobb helye a filozofálgatásnak, mint egy ókori akropolisz felé törtetve.

- A szépség ízlés kérdése, nem igaz? - vetem fel, amint elhaladunk egy saját készítésű térítőkét árusító asszony mellett. - Az én ízlésem nagyon...

- Csak nehogy azt mondd, hogy egyedi! - pukkan ki belőle nevetve.

- Azt akartam mondani, hogy nagyvilágibb. Téged  gyönyörűnek talállak, de ezt az idős nőt nem - biccentek az árus felé.

Liza lapockán csap. A lindoszi túra végére csupa folt leszek.

- Hogy mondhatsz ilyet? - háborog. - Kortól és nemtől függetlenül mindenkinek megvan a maga szépsége. Ha nem a külcsín, akkor a belbecs. Ritkán mindkettő. A te szemeddel van baj, ha nem találod meg. Igaz ez emberre, állatra és összességében a természetre.

Erősen közhelyes, mégis lélekre ható élettételek ezek. Önkéntelenül is a gondolataim közé szivárog egy-két ismerősöm arca, és valóban mindegyiküknek van legalább egy őt megszépítő tulajdonsága.

- Micsoda jogvédő lenne belőled - mormolom.

- Mi a világon a kedvenc helyed? Ahová bármikor  visszamennél - érdeklődik Liza.

- Könnyű kérdés - jegyzem meg. - New York.

- Tipikus - horkan fel. - Mit szeretsz annyira New Yorkban?

Ezúttal megrágom a válasz.

- A lehetőséget. Ha New Yorkban vagyok, úgy érzem, hogy nincs előttem lehetetlen, és mindenre képes vagyok.

- Egyébként nem érzed úgy? - csapja le az általam elővigyázatlanul feldobott labdát Liza. - Nem olyan férfinak ismertelek meg, aki ne döntene le minden akadályt.

Megtorpanok, és mímelt szigorúsággal kérdezem tőle: - Te most csapdákat állítasz nekem?

- Ismerkedünk - vonja meg a vállát. Az alsó ajkába harap, mielőtt megkérdezi: - Mit látsz bennem szépnek? A számon, a fenekemen és a mellemen kívül persze.

- A hajad nagyon szép - közlöm komiszán sandítva.

Orra hegyére húzza a napszemüveget, és lesújtó tekintettel várja a viccelődéstől mentes válaszomat.

A kérdés jó. Nem tűnődtem még azon, hogy Liza mely tulajdonsága számomra a legkedvesebb. A leleményessége, amivel izgató játékokat talál ki? Vagy az empatikus finomsága, amivel az emberekhez és köztük hozzám is áll? Bizonyosan nem vagyok könnyű eset.

- A reszketésed - bököm ki a végső megfejtést, mire a tekintete még lesújt óbbá sötétedik. - Amennyire törékeny, annyira bátor vagy. Nem riadsz meg attól, hogy szembenézz a félelmeiddel. Ha ez a tulajdonságod nem volna, most például nem sétálnánk itt együtt ebben az unalmas városban - mondom, miközben a kézfejemmel végigsimítok a napfényes orcáján. - Úgyhogy igen, azt szeretem, ha reszketsz. Mert akkor tudom, hogy éppen a félelmeddel birkózol, és utána még erősebb leszel.

A romantikus hangulatban csókot várok, de ő ehelyett elpirulva, hosszan szippant a jégkásából. Az ital kifogy, a szívószál szörcsög a pohár alján.

Talán rosszat feleltem?

Sértőt mondtam?

Ha megbántottam, miért nem szid le olyan édesen, ahogy szokott?

Némán, de a számtalan turista ellenére is kéz a kézben caplatunk az akropoliszba vezető meredek lépcsőn. Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez biztonságos. Olyan ismert figura ő most otthon, hogy hiába a fél arcát eltakaró napszemüveg, egy hazánk fia biztosan felismerné. Engem nem különben.

Az oszlopromok tarkította csúcsra érve elengedi a kezemet, cserébe belém karol, testével szorosan hozzám simul. Aztán a fülembe súgja: - Nézd! - mutat elénk. - Egy felhő sincs felettünk. Olyan, mintha az ég egybeolvadna a vízzel. Mintha egy üveggömbben lennénk.

- Egy üveggömbben - ismétlem meg.

Az üveggömböknek három fő jellemzője van.

Az egyik, hogy bárki felrázhatja őket. A másik, hogy könnyen törnek. A harmadik, hogy megjavíthatatlanok.

18

Amikor a Tu Casában elfoglaltam a szobát, a londiner a többi bemagolt reklámszövege között arról is tájékoztatott, hogy egy spirituális vezető közbenjárásával minden reggel sétát szerveznek a környező hegyre, és szívesen látják a csatlakozni vágyó vendégeket. A túra legfontosabb állomása a hegytetőre épített több száz éves templom, ahol az arra fogékonyak teljes némaságban meditálhatnak fél órát. A lehetőségről aztán a szobaasztalon lévő prospektusban is olvastam, gondolom, Liza is ezen források valamelyikéből szerzett tudomást a szent helyről. Alig keveredtünk ki Lindoszból, amikor a szállodánkba visszavezető úton megkérdezte, volna-e kedvem még egy utolsó állomáshoz. Nyitottságot tanúsítottam, ezért bátran közölte, hogy nagyon szeretné megnézni magának ezt a bizonyos kápolnát.

Na, ne!

Kivert a víz az ötlettől. Felelevenedett bennem annak a rémálomnak az emléke, amelyben Liza a sziklaszirtre épített templom kapujából zuhan alá. Eddig az összes ötlete előtt fejet hajtottam, de a kápolnalátogatás hallatán heves tiltakozás szakadt fel belőlem. Kérdezte, hogy mi lelt, és tulajdonképpen mi bajom van. Fontolóra vettem, hogy elmesélem neki a lidércálmomat, de azzal csak kinevettetném magamat. Mondjam azt, hogy éhen halok? Az akropoliszból visszafelé ettünk egy-egy gír oszt. Vagy hivatkozzak a munkára? Az a közös vakációnk kellős közepén meglehetősen szánalmas kifogásként hangzana, és azt hiszem, fel is bőszíteném vele Lizát. De talán még egy heves vita is jobban esne a kápolnalátogatásnál.

Mialatt épkézláb kifogás után kutattok, Liza felkiált: - Ott a tábla! Itt kell lefordulni!

És én lefordulok.

Vajon mikor lesz az első olyan alkalom, amikor képes leszek Lizának nemet mondani? Tudom-e majd valaha vele szemben a saját érdekemet érvényesíteni? Megtagadhatok-e neki egyáltalán bármit úgy, hogy közben bensőséges marad a viszonyunk? Vajon az ellenkezésem egyenlő lesz az elhidegülés kezdetével? A kapcsolatunk talán csak a Liza által kijelölt mederben folyhat, különben elapad.

Kátyúiból ítélve a kitáblázott utat réges-régen betonozhatták, a kölcsönzői, sportosan alacsony alvázú Mercedesszel csak csorogni merek, nehogy kárt okozzak az ékszeres dobozban, míg a kápolna előtti parkolóba érünk.

- Imádkozni szeretnél, vagy megbánnád a bűneidet? - teszem fel a viccesen szurkálódó kérdésemet a kézifék  behúzásával egy időben.

- Félsz, hogy rád szakad a templom, igaz? - bök belém a nyelvével és a könyökével egyaránt. - Nem a templom érdekel. A naplementét szeretném megnézni a szirtről.

Egy nő és az áhított romantika végzetes párosítás.

- Éppen egy templom a legjobb kilátóhely?

- Valójában mi bajod a templomokkal? - ráncolja a homlokát.

Nem felelek. Kiszállok az autóból, aztán ahogy a kék-fehérre festett kápolna felé sétálunk, egyre határozottabban szorítom Liza kezét. Az álmomban talán sorshaver üzent: lehet, ez a legalkalmasabb hely beismernem Lizának a gaztettemet. De a szálak sajnos még nem értek össze - Laura délelőtt küldött válaszlevelében mindössze annyit közölt, hogy majd kora este tudja eljuttatni hozzám az aktát. A telefonom kijelzőjére pillantok, az nem jelez friss levelet Laurától. A várva várt iratpakkot tanácsos áttanulmányoznom, mielőtt Liza elé tárnám.

A naplemente intenzív színeiben fürdőző kápolna pontosan úgy fest, ahogyan egy, a szentlélek által éppen megszállt zarándokpont elképzelhető. Hagyom, hogy Liza vezessen, az épület oldala mentén egészen a hátsó kijáratáig andalgunk. A házfal és a szikraszirt legszéle között legfeljebb két méternyi a távolság. A keskeny peremre két rozoga padot állítottak, a legenda szerint az egyiket maga a pápa is megtisztelte az ülepével. Ezt a fakorlátra szerelt fémtábláról olvasom, amire egyébként azt is felvésték, hogy a szirtre kimászni életveszélyes. Lizát hidegen hagyja a figyelmeztetés, átküzdi magát a korlát alatt, és ezzel egy lépéssel közelebb kerül ahhoz, hogy a rémálmomat valóra váltsa.

- Szerintem ez nem jó ötlet - adok hangot a  nemtetszésemnek.

- A rossz ötletek a legizgatóbbak - pillant rám kacéran, és a fenekét kitolva ül a padra.

A korlát egyik oldalán a vad romantika, a másikon a biztonság vár. Ha bekeményítenék, kisebb harcok árán  visszatessékelhetem Lizát. Az egy nappal korábbi Szentesy Igor, aki két végén égette a gyertyát, soha nem választana egyebet az izgalomnál. A mai Szentesy Igor viszont... Nem, én ugyanaz az az ember vagyok! Nem változtam meg.

Bassza meg!

Átbújok a korlát alatt, ott Liza mellé huppanok a padra. Forró arccsókkal üdvözöl, hozzám bújik, és a vállamra hajtja a fejét. A környék andalítóan békés, a fák ágain fáradhatatlanul ciripelő kabócákat leszámítva nincs zaj. Távol vagyunk a nagyvilágtól, idáig a tengermoraj sem ér fel, csendben bámuljuk a festményszerű, narancs és lila árnyalatokban úszó naplementét. A lehanyatló égitest a víztükröt is megszínezi, mintha belé folyatná bíbor vérét.

Liza kinyújtja a kezét, széttárja az ujjait, és a kézfejét jobbra-balra forgatva játszik a fénnyel.

- Majdnem Napsugárnak kereszteltek.

- És miért nem?

- Apám ragaszkodott a Liza névhez. Vagyis ő az Elizát erőltette. Úgy hívták a nagyanyámat - kacag fel keservesen. - Anyámnak kavargott a gyomra az Eliza név hallatán, utálta az anyósát, aki még a kéréseit is parancsba adta. - A combomon pihenteti a kezét. - Végül a szüleimnek a Lizában sikerült megállapodniuk.

Az édesanyja Liza kamaszéveiben távozott az élők sorából. A halála körülményeiről több teória is kering a köztudatban. A hivatalos változat, hogy az asszony depresszióval küzdött, és az öngyilkosságba menekült, ám a pletykák szerint Kereszthy tetette el lába alól, amiért elhidegültek, és a túl sokat tudó asszony válni készült. Fogalmam sincs, melyik az igaz, nem kérdeztem az esetről Lizát, és nem is áll szándékomban ebbe a soha be nem hegedő sebbe belenyúlni. Majd ő mesél róla, ha úgy gondolja.

- Gyerekkoromban, amikor anyukámmal csak ketten voltunk otthon, gyakran felvitt a padlásra. Félretolta az egyik cserepet, és a résen keresztül néztük a naplementét - nosztalgiázik kedvesen. - Bárhová megyek a világban, legalább egy naplementét látnom kell. Hiszem, hogy ilyenkor az édesanyám velem van - mondja, aztán rám sandít. - Viselkedj úriember módjára, mert most biztosan téged figyel! És szerintem lenne hozzád egy-két keresetlen szava.

Hiába oldja humorral a hangulatot, megrendítő gondolatokat tár elém. Minden veszteség szörnyű, de egy szerettünk öngyilkossága különösen fájdalmas. Tudom ezt a gyermekemmel állapotos menyasszonyom tragédiája miatt. Hosszan ostoroztam magam azért, amiért nem vettem idejében észre a bajt, és nem voltam képes őt megmenteni. De kitől tulajdonképpen? Saját magától? Egy embert sem lehet megmenteni saját magától.

- Különös, hogy ugyanaz az égitest mennyire különböző arcokat mutathat. És engem mégis mindig a padlásra emlékeztet. És arra, ahogy az anyukám énekelt nekem. Olyan szépen énekelt - sóhajtja.

Liza dúdolni, aztán csengő hangján visszafogottan énekelni kezd. A kedves, kicsit gyermeteg egyszerűséggel induló dal valójában rettenetesen szomorú. A metaforikus szöveg az elmúlásról szól: a halál természetes, akár a naplemente, egy élet gyönyörű, díszesen színes beteljesülése, ráadásul egyáltalán nem szomorú, hiszen az újjászületés lehetőségével kecsegtet. Keserűen gyönyörű dalszöveg.

Megnyugtató.

Átsegítő.

Morbid felvetés, de ezt a dalt szívesen hallgatnám a halálom pillanatában. És most úgy gondolom, ha Liza nem is énekli majd a fülembe, az emlékeimben felcsendül majd. Ez az emlékkép ott lesz életem filmjében. Hogy simogat vagy gyötör majd? Ez a jövő zenéje.

- Mi a legnagyobb félelmed? - érdeklődik Liza. Túlságosan hosszan ízlelgetem a kérdést, ezért felnevet: - Csak azt ne mondd, hogy semmi, mert azt nem veszem be!

- Csak elgondolkoztam.

- Nekem az, hogy az édesanyám sorsára jutok. Megfogadtam, hogy teljesen másképpen fogok élni, de mégis az ő sorsa felé sodródom. Félelmetesen gyorsan sodródom afelé.

Az elevenembe talál.

Nem szoktam ennyire mély érzésekről beszélni másoknak. Nem is túl gyakran jár az eszem a jövőn. Nem merengek, nem búslakodom, csak a napjaimat élve megragadok lehetőségeket. Tegnap este mégis meglepően könnyen engedtem Lizát a lelkem fenekére merülni. Most miért zárnám el előle az utat?

- Leginkább attól félek, hogy magányosan halok meg -bugyog fel mélyről az őszinteség.

Liza másodpercekig szótlanul bámul az előttünk tátongó szakadékba.

- Mármint magányosság alatt azt érted, hogy család nélkül?

- Rosszul kezdtem - javítom ki magamat. - Nem akarok mindenáron családot. Nem tiltakozom az ellen, hogy legyen. Viszont az élet megtanított arra, hogy ne is akarjam görcsösen. - Érzem, hogy pontosabban kell kifejeznem magamat. - Gyerekkoromtól fogva egyedül vagyok. Hiába lett időközben mostohatestvérem, ez semmin nem változtatott. Sőt, gyakran zavart, hogy nem lehetek egyedül - fejezem be mosolyogva.

- Az egyedüllét nem egyenlő a magánnyal - bölcselkedik Liza.

- Pontosan - bólintok. - Míra aztán alapjaiban változtatta meg a hozzáállásomat. Ő volt az első ember, aki miatt először magányosságot éreztem. Rengeteg időt töltöttünk együtt, közben észrevétlenül gyorsan váltunk egymás életének szerves részévé. Ő nem zavart, sőt akárhányszor elváltunk, megkísértett a magány.

Liza szomorkásán figyel.

- Azt hittem, hogy a mi párosunk gyakorlatilag egy emberré olvadt. Hogy mindent tudunk egymásról. De naiv voltam - mondom könnyedén, mert már minden fájdalom kikopott belőlem.

Míra súlyos titkokat hordozott a múltjában, és míg én a sajátjaimat megosztottam vele, ő ezt nem viszonozta. Pedig talán segíthettem volna neki. Ezt azonban már egyszer elmondtam Lizának, nem akarom ismételgetni magamat. Az olyan volna, mintha rágódnék, pedig már túlléptem a történteken. Liza sem Mírára, hanem rám kíváncsi. Arra, hogy mit vontam le tanulságként, mivé lettem az állapotos menyasszonyom halálától.

- Azzal, hogy Míra kilépett a játékból, magával vitte a hitemet is. Nem akarok még egyszer annyira függeni valakitől, hogy a hiányától magányosnak érezzem magam - pillantok Lizára. - Vagy agymunkával megelőzöm a kötődést, vagy ha érdemesnek találom a nőt, belemegyek a dologba. Viszont szigorúan csak addig, amíg jól érzem magam a kapcsolatban. De vajon minden lehetőséget pontosan mérek fel? Küzdők-e eleget azért, aki iránt vonzalmat érzek, mielőtt légy intenék? És észreveszem-e, ha feleslegesen sok időt pazarolok el valakire?

Minden kérdés Lizára vonatkozik, és tudom, hogy ezt megérti.

- Elfogadtam, hogy talán egyedül halok meg. De a magányos haláltól félek - mormolom. - Hiszen a magányos halál azt jelenti, hogy megvolt a lehetőségem rá, én mégis elszalasztottam a boldogságot.

- Soha nem leszel magányos - szipog Liza.

- Ne ígérj olyat, amit nem tudsz betartani - suttogom.

Egymásra nézünk, Liza résnyire eltátott ajka remeg.

Egyszerre megkapó és vérforraló. Liza lehunyt szempillája alatt könnycsepp fakad, és a szája szegletéig gördül alá. A hüvelyujjammal törlőm le.

Aztán szájon csókolom.

Hasad és robban a lélek. Az érzelmek forró, terebélyesedő lávaként csorognak végig a mellkasomban.

Felemelő.

Bizsergető.

Liza is hasonlóképpen érezhet, mert szenvedélytől vezérelve megcirógatja a nyakamat, majd körmével a tarkómon végigszántva túr a hajamba.

Ajkunk szétválik, de a homlokunk összeér.

Felpillant, tekintete tüzes.

A pad támlájának dönt, az ölembe terpeszkedik, és már csatolja is az övemet. Mire a sliccemhez ér, már kőkemény vagyok odalent.

- Vigyázz, mert az édesanyád figyel! - emlékeztetem kajánul a korábbi megjegyzésére, miközben elősegíti a farkamat.

- És azt gondolja, milyen jó ízlésem van - nyalja meg kacéran a száját.

Félrehúzza a fehérneműjét, és magába fogad. Délelőtt még zavart, de most már nincs ellenemre ez a miniruha. Ahogy az sincs, hogy Liza a rémálmom helyszínére rángatott. Egy szent templom hátsó bejáratánál, egy sziklaszirt rozoga padján, a hanyatló Nap langyos fényében olvadunk eggyé. Lábunk előtt több méter mélységű szakadék, és mi - csakúgy, mint az élet összes veszélyére - pimaszul fittyet hányunk rá.

Lizával az oldalán nem unatkozik a férfiember.

Úgy érzem, hogy enyém a világ. A pad háttámlájára fektetve széttárom a karomat. Liza kibontja a haját, és a fejét előre biccentve az arcomba szórja az illatos tincseket. Mielőtt visszaemelkedhetne, megragadom a tarkóját, és úgy tartom.

- Ismerd be, hogy nem is a naplemente miatt jöttünk ide! - suttogom a tincsek takarta fülébe.

- Mi a fenének jöttünk ide? - üvölt fel a hátam mögött angolul egy nő. - Egy barom vagy!

Elernyed a szorításom, Liza felkapja a fejét. Arca kipirult, haja kócos, tekintete riadt. Ő már ekkor látja, amit én a pozitúránk okán csak hallhatok.

Talán szét kellene rebbennünk, de gondolom, Liza nem vétlenül marad veszteg, a váratlan társaság túl közel lehet. Nem volna szerencsés közszeméremsértési kalamajkába keverednünk Rodosz közepén. Kívülről most csak egy szemet gyönyörködtető szerelmespár vagyunk, akik szeretnek romantikus helyeken összeölelkezni. Amint Liza lefordul rólam, és ott maradok ágaskodó farokkal, máris templomkertben kefélő perverzekké válunk.

- Ne mássz ki oda! - szólal egy férfi. Gondolom, a nőt  figyelmezteti.

Oldalra fordítom a fejemet, és egy szökés hajú, dús keblű kismamát látok, amint a mellettünk álló padra telepszik. Néhány másodperccel később egy vastag keretes szemüveget, valamint hawaiivirág mintás inget viselő, feltűnően cingár és sápadt férfi huppan mellé.

- Ölni tudnék egy cigarettáért! - zsörtölődik a nő, keze a hasán pihen. - Szerintem a gyerek sem bánná.

- Megoldjuk ezt is - higgasztja a párját a férfi.

A pasas a nő térdére teszi a kezét, az viszont lesöpri onnan.

- Ne nyugtatgass! - vicsorogja a nő. - Felrángattál ide terhesen, teljesen feleslegesen. Nincsen jogod a nyugtatgatásra!

A vehemens asszony szavaira a férfi fülét, farkát behúzza.

Ülünk ott Lizával kővé dermedve, tanácstanul, amikor a nő felénk fordul, és erőltetetten ránk vigyorog.

- A tied is ilyen hülye? - kérdezi Lizától, miközben fejével felém bök.

- Ha eljátszod, hogy nem érted, mit mond, biztosan feladja - súgom Liza fülébe magyarul.

A szemembe néz, tekintetében felvillan a csintalanság. Aztán a nő felé fordul.

- Sokkal rosszabbakat csinál - feleli a női összefogás jegyében játékos éllel a hangjában. Ezzel egy időben anélkül, hogy csípőjét mozdítaná, az izmaival rászorít a farkamra.

Fojtottam felnyögök. Igyekszem úgy tenni, mintha ezzel a rossz szöveg miatt méltatlankodnék.

- Mindegyik elvetemült - kacagja a nő. - Én Catherine  vagyok. Beszélgetnétek velem egy kicsit? Különben lelököm ezt a szerencsétlent a szikláról, és nincs kedvem börtönben megszülni a gyerekemet.

Liza ismét megszorít odalent, majd kedélyesen válaszol: - Örömmel!

Kifog csinálni.

19

- Nem kéri valaki a polipkarikáimat? Én nem merem megenni. Még a végén ezekkel együtt a gyerek is a számon keresztül jönne ki - humorizál Catherine. A gondolattal eljátszva eltátja a száját.

- Én jobban örülnék, ha kihánynád - replikázik a párja, John. Iszik egy kortyot a söréből, mielőtt hozzáteszi: - Akkor szűk maradnál odalent.

Míg az utóbbi mondat hatására a páros vihogva összenevet, Liza felköhög.

- Elnézést, túl csípős a leves - szabadkozik.

- Ne haragudj! Gyerek ide, terhesség oda, néha túlságosan pajkosak vagyunk - kuncog tovább kipirult arccal Catherine, miközben az étlappal legyezi magát. - Nem bírunk a hormonjainkkal. A hatodik hónapban már mindent megkívánok.

Ó, a kápolna mögötti padoknál megismert brit pár nem is sejti, hogy a pajkoskodás pályáján játszva mellettünk labdába sem rúghatnak. Liza éppen az ölemben lovagolt, amikor ők feldúlt hangulatban csatlakoztak hozzánk. Szétválni sem volt időnk, a pozitúrában ragadva diskuráltunk velük. A kezdeti szégyenkezésből ocsúdva Liza felismerte, hogy a helyzet inkább humoros, semmint kétségbeejtő. Nagy lépés volt ez tőle, hiszen egy nappal korábban még azért sopánkodott, mert a szállodaszemélyzet egyik tagja megláthatott bennünket szeretkezés közben. Mikor kiderült, hogy a pár nem fog egyhamar távozni mellőlünk, a pádon még heccelődni is kedve támadt. És a heccnek én voltam az áldozata. Catherine-nel fecserészve, csípőmozgatás nélkül, csak az izmait használva izgatott. Szorított, majd engedett. A padot markolva igyekeztem legyűrni a kikívánkozó, mélyülő sóhajaimat. Kis híja volt, hogy a csúcsra juttasson. Egy férfinak sem kívánom azt a negyed órát. Van helyzet, amikor az élvezet is komoly kínt okoz.

Mindezek ellenére Liza most, a tengerparti vendéglő asztalánál mégis belevörösödik John ormótlan tréfáiba. Édes,  amikor jelleméből előtérbe pördül az úrilány, kedvem támad azt is megrontani. Párnák közt lotyó, társaságban pedáns feleség - ez az álomnő képlete.

- Ki kell használni, ameddig jól szuperál – tréfálkozik továbbra is Catherine vagináján John.

Személy szerint nincs problémám a hasonló, kicsit trágár viccelődéssel, de megértem, ha a nők egy részének sérti a fülét. Az már inkább zavar, amikor a hawaii inges pasas megveregeti a vállamat.

- Ezért hasznos még az első gyerek előtt házasodni - mondja vigyorogva.

A brit kisvárosi pubját üzemeltető Catherine harminchat, az álnéven jegyzett, fantasztikus elemekkel átszőtt, borzongató ponyvákat író John egy év múlva negyven esztendős. Hat éve ismerkedtek meg, és azt hiszem, nem egymással tervezték a jövőjüket, csak egy kicsit megpihentek, aztán úgy maradtak. Ahogy a gyerek is csak becsúszhatott, és ha már így alakult, a korban járó Catherine beláthatta, talán ez az utolsó esélye a babázásra. Most pedig a történtek után futva igyekeznek megerősíteni az összetartozásukat. Fogalmam sincs, hogy maguknak vagy a világnak akarnak-e bizonyítani, de nehéz feladat előtt állnak, hiszen két teljesen különböző személyiségről beszélünk, de kevés közös pontjuk egyike éppen a közönségesség.

- Melyik nap lesz az esküvőtök? - kormányozza el a témát Liza.

Habár úgy tervezték, hogy Catherine kocsmájában, egy világra szóló lagzi keretein belül kelnek egybe, a regényes agyú John meg akarta lepni a párját. Amikor befizették a kései, kéthetes rodoszi nyaralásukat, a férfi titokban szervezkedni kezdett. Otthon még beszerezte a házasságkötéshez szükséges iratokat, de a helyi kápolnához már nem sikerült egyedül eljutnia, muszáj volt beavatnia Catherine-t.

- Az esküvő elmarad - motyogja a nő.

Liza felváltva néz a páros tagjaira. John lesüti a szemét, zavarában a szemüvege orrnyergét piszkálja.

- Az történt, hogy... - kezd bele immár sokkal  zárkózottabban.

- Hogy elfeledkezett a tanúkról - robban ki Catherine-ből. - De az hagyján! Nekem megfelelő ruhám sincs, hiszen nem szólt, hogy kellene! Egy bálnára pedig nehéz esküvői ruhát találni a semmi közepén.

Miután a kápolnánál Catherine a szomszédos pádon lehiggadt, elhatározták, hogy visszaindulnak a miénkkel szomszédos szállodájukba. Liza felvetette, hogy lefuvarozhatnánk őket a hegyről. A terhes nőnek leszakad a lába, én pedig - habár nagyon szerettem volna befejezni, amibe belekezdtünk - ismét nem tudtam vele ellenkezni. A fuvarért hálálkodva a páros ragaszkodott ahhoz, hogy meghívhassanak bennünket vacsorázni abba az étterembe, amelyet az itt eltöltött első hetük során kedvencükké avattak. Nos, ekkor már hangot adtam a nemtetszésemnek. Szerettem volna Lizával két megzavart hancúr után végre kettesben maradni, de ő győzködött, hogy nem illik meghívásokat elutasítani, így kötöttünk ki némi készülést követően az ágy helyett a tengerparti, családias hangulatú tavernában.

- Cahterine, nem bálna vagy, hanem terhes - méltatlankodik Liza.

- Cat - mosolyog pironkodva a nő. - Hívjatok csak Catnek.

Beszélgetésünk ezen pontján megcsörren a telefonom.

Előtúrom a zsebemből, és hogy ne zengje túl az étteremben duruzsoló buzuki dallamokat, egyetlen mozdulattal lenémítom a készüléket. A kijelzőn Erika neve pulzál. Azon morfondírozom, hogy üzenetben bedobjak-e neki valamilyen kreált kifogást, amiért nem fogadom a hívását, de rögvest le is teszek róla. Nem tartozom Erikának elszámolással. Abban a hitben hagytam őket magukra, hogy a párt érdekében intézkedem, és ez nem szorul további magyarázatra. Kijelzőjével lefelé az asztallapra fektetem a készüléket.

Mintha mi sem történt volna, visszatérek a beszélgetéshez. Cat ahelyett, hogy örülne, amiért a leendő férje romantikus ötletekkel igyekszik kiszínezni a kapcsolatukat, inkább drámázik.

- Nem is tudom, hogy minek vállalok gyereket, ha van már egy - céloz Johnra. Arcán félmosollyal bök felém a fejével, de Lizától kérdezi: - Te hozzámész a mamlaszodhoz?

Összeszorított ajakkal sandítok Liza bal kézfejére. Habár a viszonyunk hajnalán kifejezetten idegesített a jegygyűrűje, amióta fény derült előttem arra, hogy mindössze a látszat kedvéért készülnek az apjáék hozzáadni Födörihez, az csak egy hétköznapi ékszerré silányult a szememben. Nem figyeltem, hogy viseli-e. Lizának egyelőre nincsen tudomása a jól informáltságomról, és erre a néhány napra nagyon körültekintően megszabadult a gyűrűjétől. Megnyugtató, hogy nem kell hazugságokba bonyolódnunk, és nyugodtan mondhatjuk, hogy...

- Még nem kért meg - előz meg a válasszal Liza, én pedig csaknem félrenyelem a sörömet. - De még túl friss a kapcsolatunk.

- Ne szédítsetek! Úgy néztek a másikra, mintha ezer éve ismernétek egymást - jegyzi meg Catherine. Látszik a szemén, hogy élvezi a piszkálódást. - Higgyétek el, a kocsmámban az elmúlt évtizedek alatt láttam egyet-mást! Messziről kiszagolom a... A boldogságot. - Csillogó szemmel egy gondolatnyi szünetet tart. - Mióta vagytok együtt? - fordul felém.

- Nem számoljuk - vágom rá.

Ismét bebizonyosodik, hogy nem szabad gyorsan reagálom, mert bajba sodrom magamat.

- Te sem vagy különb, szépfiú! - legyint csalódottan  Catherine. - Azt mondjátok, minek számolni, de valójában ezzel magyarázzátok ki, hogy elfelejtitek az évfordulókat.

Ekkor újra felrezeg a telefonom. Egyetlen rezgés. Ez üzenetet jelez. A kellemetlen beszélgetésből iszkolva magam felé billentem a kijelzőt. Ki más írt volna, mint Erika?

Magamon érzem Liza tekintetét. Összepillantunk, komor arcára mosolyt erőltetve hagy az üzenettel.

- Igor figyelmes típus - ment ki a kedvenc rúzsommal  vörösre festett ajkával Liza. - Tényleg nagyon friss a  kapcsolatunk. Az együtt töltött idő többnek tűnik, mint amennyit valójában megéltünk.

- Ugye nincsen felesége? - suttogja Catherine, mintha ott  sem volnék.

Miért feltételezik rólam, hogy alávaló gazember vagyok?

- Nem tudok arról, hogy lenne - kacsint rá Liza, és  mindhárman nevetésben törnek ki.

A hangulatot kihasználva elolvasom Erika üzenetét. Azt írja, hogy lecsípik a vakációjuk végét, és idő előtt hazatérnek Magyarországra. Teszik mindezt az egyre csak burjánzó Kereszthy-botrány, valamint Ágnes asszony hajhatatlansága miatt. Erika az üzenet végére odabiggyeszti: reméli, hogy a kettőnek nem lesz köze egymáshoz, mert ha mégis, az én felelősségem lesz.

Az enyém?

Lövésem sincs, mi történt odahaza, sem a híroldalakat, sem pedig a levelezésemet reggel óta nem szemléztem. Muszáj pótolnom. Érzem, hogy Liza tekintette már kifejezetten rosszalló, és sejtem, hogy a nagyszájú Cat hamarosan rám pirít ezért, de a telefonom böngészőjéből megnyitom a botrány kirobbantására használt híroldalt, majd végigpörgetem a címlistát.

- Olvastam valahol, hogy egy fogadó vezetősége megelégelte a telefonjukat nyomkodó vendégeket, és leárnyékoltatta az egész épületet. A betérőknek így nincs más lehetőségük, mint egymással beszélgetni - igazolja be iménti feltételezésemet Catherine. - Ezt be kellene vezetni az egész világon.

Értem a célzást, de leszarom. A hírekkel szembenézve sokkal fontosabb dolgom támadt az asztali szócsatázásnál. Elnézést kérek, felpattanok az asztaltól, és az étterem kijárata felé masírozok.

- Mi ez az egész? - csattan fel belőlem a kérdés, amikor a szabad levegőre érve Erika fogadja a hívásomat.

A legutolsó témába vágó hír Kereszthy délutáni sajtótájékoztatójáról szól. A pártvezető nem sokat késlekedett, az első cikkek megjelenése után röviddel máris a nyilvánosság elé állt, és a teljes hazai média füle hallatára megfenyegette a kormánypártot. Ultimátumot adott: követeli, hogy negyvennyolc órán belül vonjuk vissza a fiatalkori sikkasztásról szól vádjainkat, és ismerjük el, hogy az igazságot kiforgatva rágalmaztuk, különben felfed egy olyan titkot, amely az egész liberális párt összeomlásához vezethet.

- Mivel fenyegethet? Mit tudhat? - faggatom tovább Erikát.

- Szerintem a válás - felel Erika azzal a tőle megszokott nyugodtsággal, amitől végigszalad az emberen a jeges rémület. - Szinte biztos vagyok abban, hogy Ágnes kitálalni készül. Nem sikerült befognod a száját.

- De hát puhítottam! - sóhajtom.

- Igor, van egy elkeserítő hírem - mondja, és hallom, ahogy a cigarettájába szív, majd kifújja a füstöt. - Nem ismered olyan jól a női lelkeket, mint ahogyan te azt képzeled.

A tengerparton a szemem láttára markos férfiak medúzákat vonszolnak a partra, már több tucat állat hever a kavicsos plázson. A halászok a fejüket csóválva szemlélik a tetemeket, talán a kései rajzás miatt méltatlankodnak. Az útikönyvek szerint augusztus és szeptember a két főbb rajzási időszak, de úgy fest, hogy a természet lassan a feje tetejére áll, az összes eddig ismert világszabály átíródik.

- Ágnes valójában nem pénzt akar. A férjét akarja  tönkretenni - közli szenvtelen hangon Erika. - Ahogy  visszaolvastam a levelezéseteket, minden kérése egyértelmű jelzés volt arra, hogy neki nem pénz kell. Ő a bukásra vágyik. Bosszút akar állni. Ezt észre kellett volna venned!

- Ha ennyire okos vagy, miért nem avatkoztál közbe?

- Mert nem merültem el a témában. Azt hittem, hogy te kézben tartod a dolgokat - szól némiképp erőszakosabban, aztán lassan lehiggad. - A lényeg, hogy szerintem Kereszthyék értesültek valahogy a válásról, és megkörnyékezték Ágnest.

A kimúlt medúzákon révedve eltűnődöm: nem ők akarnak a megszokottnál később rajzani. Minden okozott kár valami korábbi rossznak a következménye. A medúzáknál a klímaváltozás vagy valami egyéb természeti átalakulás okozza a gondot. A mi helyzetünkre levetítve pedig az, hogy szüárd bizonyítékok hiányában vádoltuk meg az egyik legismertebb magyar politikust, aki most revánsra készül. Ráadásul olyan régi ügyet citáltunk elő, amely a kor dokumentumkezelési hiányosságainak köszönhetően átláthatatlan, nem is lehetett teljes terjedelmében visszafejteni. Erika viszont erősködött, hogy mielőbb robbantsunk bombát, szerinte a gyanú bőven elegendő, hogy Kereszthyt keresztre feszítsék. Elkövette az egyik legnagyobb hibát: alábecsülte az ellenséget, és a vén róka ravaszságával nem kalkulált. Ha Erika csak egy kicsit is elővigyázatosabban cselekszik, most nem járnánk térdig a szarban. Ám ezen rágódni már felesleges, nézzünk a jövőbe, és igyekezzünk kevésbé támadható módon lépegetni a sakktáblán.

Alaposan áttanulmányoztam a válás hátterét. Még Fényes Laurát is bevontam az ügybe: a magánnyomozó iroda anyagából tudjuk, hogy Ágnesnek valóban van egy nála néhány évvel fiatalabb, focista szeretője, akivel meglehetősen viharos a viszonyuk. Az utóbbi kis színes most mellékes.

- Minden rendelkezésünkre álló információ arra utal, hogy Ágnesnek kellene félnie a bíróságtól, hiszen a hűtlensége miatt akár ki is semmizhetnénk - összegzem. - Ha nem fél, azt jelenti, hogy valami olyasmi van a tarsolyában, amiről mi nem tudunk. Amiről talán csak Ágnes és Kornél tudnak.

- Ezért akarok még ma este személyesen találkozni Ágnessel - helyesel Erika. - Nem érdekel, hogy Kornél mit hord össze nekünk. A jövőben mindkettőnknek a saját megérzéseinkre kell támaszkodunk, Igor! Nem hihetünk senkinek!

Meglehetősen cudar időket jelez elő ez a kinyilatkoztatása.

- Ha gondolod, felkérhetjük Fényes Laurát arra, hogy nézzen Kornél körmére - ajánlom fel.

- Amiről kettőnk közül valamelyikünk nem tud, azt a magánnyomozó sem derítheti ki.

Ebben azért kételkedem, de való igaz, Viharosnak én lettem az egyik fő bizalmasa. Erikának pedig amennyire hasznos, annyira bosszantó képessége, hogy mindenről hall, ami a párt-, illetve a stábtagokkal történik. A Fényes Magánnyomozó Iroda háttérmunkájánál talán valóban eredményesebb és gyorsabb megoldás volna, ha Erika felkeresné Ágnest. Megértő nőként kimasszírozná belőle, hogy mi a frász történt a zárt ajtók mögött. A gondolataimat szavakká formálnám, de mielőtt bármit kibökhetnék, elnémulok.

Mi a frászt művelek?

Adjak tanácsot a pártunknak azért, hogy Kereszthyt a földbe döngölhessék? Vagy hallgassak, hogy a konzervatívok visszapofozhassanak? Bármerre lépek a ringben, valaki megsebesül.

Melyik ujjamba harapjak?

Mi a jó választás?

Mi a fene történik körülöttem?

- Nem tudsz velem jönni, Igor? - veti fel Erika az eddigiekhez képest elesetten. - Szükségem volna a támogatásodra, a jelenlétedre. Fontosabb ez az egész az athéni üzletnél.

Lehunyom a szemem. Kezd megfájdulni a fejem. Megint egy rohadt bonyolult helyzetbe keveredtem.

- Ha már ennyi energiát fektettem bele, nyélbe fogom ütni az athéni üzletet - hazudom. - Nem engedhetjük meg magunknak, hogy egy fenyegetés keresztbe húzza a terveinket. Meg tudod egyedül is oldani ezt a helyzetet.

- Igazad van, megoldom! - kiáltja, engem pedig örömmel tölt el az Erika hangjában csillanó lelkesedés, viszont a következő mondata pofon vág: - Tudtad, hogy Kereszthy lánya is Rodoszon lógatja a lábát? Éppen akkor, amikor mi.

- Ezt miért tőlem kérdezed? - kérdezek vissza. Hüvelyk- és mutatóujjammal a halántékomat masszírozom.

- Csak eltűnődtem azon, hogy ha esetleg nem Ágnes van a fenyegetés hátterében, akkor mi lehet - hümmögi. - Ugye nem lehet, hogy ettől a Lizácskától szivárgott haza valami? Mondjuk az, hogy miközben a nyilvánosság athéni megállapodás kötésről tud, valójában Viharos egy ribivel sütteti a hasát.

Megőrzőm a lélekjelenlétemet, pedig meglehetősen aggasztó gondolatok cikáznak a fejemben. Liza valóban levideózta Kornélt és Szandrát. Igaz, később kitöröltettem vele a felvételt, de arra nem gondoltam, hogy az ígéretét megszegve, azt addigra réges-régen hazaküldhette.

Liza becsaphatott?

- Csak azért kérdezem, mert a rodoszi vakáció biztosítása a te feladatod volt, te felelsz azért, hogy minden titokban maradjon - teszi hozzá, amikor túl sokáig hallgatok.

Nem hagyhatom, hogy Erika elhintse bennem a gyanú magját. Liza egészen biztosan tartotta magunkat a megállapodáshoz. Az más kérdés, hogy én nem. De erről ő akkor még nem tudhatott. Még most sem tud.

- Szerintem Födöri lányának... - Szándékosan nem a  keresztnevén említem. - A vőlegénye nélkül sokkal jobb dolga van annál Rodoszon, minthogy Viharosra vadásszon.

- Kicsi a világ, nem igaz, Igor? - kérdezi, és kihallom, hogy mosolyog.

Sejt valamit. Bizonyítéka nincs, akkor már azzal zsarolna, de kétség kívül sejt valamit. Nem hagyhatom, hogy kizökkentsen, egyetlen tétova másodperccel is csak megerősítem a hitében.

- Kicsi - helyeselek kiegyensúlyozottan. - Mennem kell,  később egyeztessünk a fejleményekről!

Megszakítom a vonalat. A tenyeremmel átdörzsölöm az arcomat, és igyekszem levakarni róla a kétségbeesést, míg a jeges számonkérések árjából visszatérek az asztalunkhoz. Ott újratöltött söröspohár és kacagó asztaltársaság vár.

Micsoda különbségek...

- Beszédünk van veled, Igor! - vigyorog rám Cat. - Liza nagylelkűen felajánlotta, hogy holnap elkísér ruhát vásárolni. Tehát már csak egyetlen megoldandó problémánk van.

Liza az asztalra meredve, szendén mosolyog.

John hátba ver, aztán amolyan bajtársiasan kérdezi: - Lennél a tanúm, haver?

20

- Nagyon sokkal tartozol, amiért belekevertél ebbe! - fenyegetem játékosan Lizát, amint becsukódik mögöttem a szoba ajtaja. Minden egyes szavamnak nyomatékot adok.

- Valaki elfeledtette velem, hogyan kell nemet mondanom - pislog rám hatalmasra nyílt, ártatlan szemmel, aztán az ajtó melletti komódra helyezi a borítéktáskáját.

- Cattel nehéz volna ellenkezni - összegzem a közös vacsora legmaradandóbb tapasztalatát. Közben jómagam is a komódra pakolom a holmimat.

- Ő egy példakép - kacagja Liza, miközben kiveszi a fülbevalóját. - Végre itt a bizonyíték, hogy az olyan kapcsolatok működnek, ahol a férfi nem akarja mindenáron irányítani a nőt. És látod, működik! - mér végig hümmögve. - Szerintem jól állna neked a hawaii mintás ing. Imádom a kivillanó szerelempázsitot.

Remélem, hogy csak humorizál.

- Szerinted boldogok ők egymás mellett? - kérdezem  komolyan. - Vagy csak ezt dobta a sors, és beletörődtek?

Liza elidőzik a válasszal.

- Szabadok, Igor - mondja, majd hozzám lép, hátat fordít és a haját előre dobva kéri, hogy húzzam le a ruhája cipzárját. - A szabad embereknek semmibe nem kell beletörődniük.

A szabad embereknek semmibe nem kell beletörődniük - visszahangzik a fejemben a gondolat. Ha némiképp csitult is az étteremnél rám törő fejfájás, most újra fellobban. A minibárhoz fordulok, kiveszek belőle egy feleses üvegnyi Metaxát. Megkínálom Lizát, de ő a fejét rázza. Az étteremben három Martinit ivott, gondolom, nem kívánja tovább tölteni alkohollal a szervezetét. Talán nekem sem kellene a legurított söröket kevernem, de most úgy érzem, szükségem van a feszültségoldóra.

- Nem látom rajtuk azt, hogy ha mondjuk, foglyul ejtené őket egy baltás gyilkos, bármelyikük kész lenne meghalni a másikért - jegyzem meg az első korty után a komódnak dőlve.

- Te jó ég! De beteg ötleteid vannak! - fintorodik el Liza, miközben kibújik a ruhájából, ami a földre hull. - A szerelem nem mindig rózsaszín. Pláne nem ennyi együtt töltött év után.

- Én azért szeretném, ha hat év után is imádna és csodálna a barátnőm - morgom, és szemérmetlenül bámulom a  fehérneműjétől is megváló Lizát.

- Egészen biztosan rajongani fog érted - cuppant egy vörös rúzsos csókot a számra immár anyaszült meztelenül.

Szándékosan magas labdát dobtam, de nem éppen ilyen lecsapásra számítottam. Hanem valami olyasmire, ami legalább az illúzióját meghagyja annak, hogy Liza egy biztos pont lehet az életemben.

- Csobbanok egyet a medencében - búgja a fülembe.

Egyesével a nyakába csókolom a szavakat: - Gyere inkább tusolni!

- Akkor csak rövidet csobbanok, hogy mielőbb  csatlakozhassak hozzád - mondja kacsintva, és már fordul is az  erkélyajtó felé.

- Siess! - csapok a fenekére.

Liza az erkélyre lép, meztelen testét bekebelezi az esti sötétség. A vízbe ugrásának hangjával eltűnik az arcomra erőltetett mosoly. Igyekeztem megtartani előtte a jókedvemet, nem akartam hasonló nézeteltérésbe keveredni, mint idefelé. Pedig valójában borzalmas a hangulatom. Az Erikával folytatott telefonbeszélgetés kegyetlenül szembesített azzal, hogy a Lizával kettőnknek kimért idő hamarosan leketyeg. A fennmaradó néhány napot semmiképpen sem szeretném haragosan tölteni.

A fürdőbe térve levetkőzöm, megnyitom a csapot, és csempének támasztott homlokkal hagyom, hogy a langyosra kevert vízsugár a nyakamba zubogjon. Hosszú napon vagyok túl, több izzasztó kalandot éltem át. Otthon sem unalmas az életem, de míg Magyarországon az utóbbi időben leginkább Viharos izgalmát tartottam kordában, Rodoszon az én életem pezsdült fel, és ez legnagyobb részben Lizának köszönhető.

Módszeresen szappanozom magamat, és azon rágódom, mi lesz velünk, amikor a paradicsomi idillből visszakényszerülünk a hétköznapok mókuskerekébe. Leginkább az aggaszt, hogy ismét elágaznak majd az útjaink. Sorshaverom ádázul vigyorogja a képembe, hogy hiába adta néhány napra, hamarosan visszamarja tőlem Lizát.

A plafonra szerelt zuhanyrózsa felé fordítom az arcomat.

A szép emlékek gyakran a csúfoknál is sanyargatóbbak. Hiszen míg a rossz emlékeket az agy idővel kegyesen megkoptatja, akár ki is törli, a kellemesek örökre nyomot hagynak bennünk, ne adja ég, formálnak is rajtunk. Még azután is élénken emlékszünk rájuk, amikor a hozzájuk köthető emberektől valamilyen okból eltávolodtunk. A lindoszi birokháborítás vagy a pajzán naplemente biztosan a sírig kísér majd, Liza dala pedig a fülembe csengve fog az örökkévalóságba vezetni.

Egy férfi nem rinyál! - dörög fel bennem az emlékek természetén tűnődve apám egyik aranyszabálya, és visszaránt a jövőbe Tévedésből a jelenbe. Nem vagyok a magát órákig áztató típus, lassan végeznék a tusolással, Liza azonban még nem csatlakozott. Vágyom rá, hogy meztelen testével az enyémhez simuljon, és összeölelkezzünk. Hogy valóban érezzem őt. És szeretném lecsókolni a szájáról a vörös rúzst. Szeretkezni akarok vele. Elnyújtottan hosszan és arcpirítóan szenvedélyesen.

Alacsonyabbra állítom a vízsugarat és kikiabálok, hogy meddig várjak rá.

Nem kapok választ.

Újból megszólítom.

Semmi.

Valami nincs rendben.

Elzárom a csapot, hallgatózom.

A szoba vészjóslóan csendes.

Történt valami odakint!

Felszökik az adrenalinom. Szörnyű képek villannak fel előttem a vízbe fulladt Lizáról. És arról is, ahogy a partra mászáskor elcsúszik, és beveri a fejét.

A kilépőt megtaposva köntösért nyúlok, majd ahogy magamra rángatom, már lódulok is kifelé. Szememet idegesen ide-oda forgatva toppanok a szobába. Nem kell sokáig keresgélnem, hogy megpillantsam Lizát. Az agyam szülte borzalmas víziók helyett szerencsére a saját lábán, nekem háttal az asztalnál áll. Haja még vizesen lapul a fejére, onnan a nyakán keresztül a gerince mentén tapad a hátára. Bőrét vízcseppek tarkítják. Ahogy megneszel, kimérten felém fordul. Arcát elképedéssel elegyedő riadalom nyújtja meg, a kezében a táblagépem.

- Én... Én... - dadogja.

Nem képes szavakká formálni az érzéseit.

Tekintete elveszett. Tanácstalan. Riadt.

Kétségem sem fér ahhoz, hogy elbuktam, és eddig tarthatott a halogatás: Liza megtudta, hogy milyen mocsokságot követtem el az apja ellen. Felkészültem rá vagy sem, ezt a szartengert már nem úszhatom meg, fejest ugrok hát bele.

- Várj! - kérem.

Úgy néz rám, mint egy idegenre, aki éppen most rúgta rá az ajtót, és aki ellen védekezésként a saját fegyverét fordítja: a hallgatást. Szótlansággal általában a kérdészápornál is jobban kinyitható a beszélgetőpartner lelke. Mintha a hallgatás az elégedetlenség vagy a kételkedés jele volna, amit csak az őszinteség bizonygatásával lehetne megtörni. De a csend most kifejezetten a hasznomat szolgálja. Liza várhatóan nem szakít majd félbe, és nem próbál sarokba szorítani, esetleg összezavarni. Megoszthatom vele mindazt, ami a szívemet nyomja.

- Ma délután felfedeztem, hogy minden rossz valami korábbi vétség következménye - fogok bele nagy nehezen, majd magamhoz veszem a tusolás előtt kitöltött italom maradékát. - Senki felett nem ítélkezhetünk anélkül, hogy ne fejtenénk vissza a tetteit egészen a kiváltó okig. Kérlek, te se ítélj elhamarkodottan!

Nem felel, de nem is ellenkezik. Zsebkendővel a rúzsát törölgeti a szájáról, de figyel rám, és ez éppen elég ahhoz, hogy magabiztosan folytassam.

- Az apám világ életében arra trenírozott, hogy legyek vakmerő, hajthatatlan és kemény. Ne érzelgősködjek - mondom, majd nagyon haloványan ugyan, de elmosolyodom, mert eszembe jut, hogy ha most hallaná, miket mondok, a fejét fogná, elkenné a számat, aztán letagadna. - Nem túlzás, a nevelésem kiképzés volt. Egy, az apám számára ideális bábot akartak faragni belőlem, amit aztán ő a kedvére rángathat. Hiába tört belém újra és újra a bicskája, sikerült lehántolnia rólam különböző tulajdonságokat. És ezeket már soha nem kapom vissza. Meg kellett tanulnom ezekkel a hiányosságokkal élnem.

Liza kifejezéstelen arccal figyel. Azt hiszem, nem tudja mire vélni, miért hadovátok a gyerekkoromról, de természetesen nem véletlenül kezdtem ennyire távolról a monológomba. Kecsesen leül az ágyra, maga köré tekeri a takarót, és szívmelengető gyámoltalansággal néz fel rám.

- A neveltetésem mellett az élettapasztalatom is arra  mutatott, hogy az érzelmeskedés zsákutcába vezet. Szégyellem kimondani, de Míra öngyilkossága is csak megerősített abban, hogy a nők bajkeverők. Ebben a szemléletben a nőnek nincsen más feladata, mint a szükségletek kielégítése. - Szavaimra Liza a lehorgasztott fejét ingatja. Igyekszem megmagyarázni. Mellé ülök az ágyra, és a térdemre könyökölök. - Nézd, egy rendes családban az apa kemény kézzel fogja a gyereket, az anya eközben tompít. Nekem soha nem volt babusgató anyám, nem volt ellenpólus. Engem csak...

Lizára nézek, aki minden igeszálával rám koncentrál. Elmondhatnám, megoszthatnám vele annak a súlyos időszaknak a történetét, de a szám képtelen megformálni a bevezetéshez szükséges szavakat. A lelkem legsötétebb zugának felfedése még várat magára. Most a romantikus oldalam felvállalásán a sor.

- Amit gyerekkoromban apám követelt, felnőttként már  mindenki elvárja tőlem. Mintha a vonásaimba vésődött volna, és az arcomon ülne a kőszívűség. A rendíthetetlenség - húzom el a számat. - Ez egy levakarhatatlan álarc. Valójában gyenge vagyok - ismerem be, de a részletezés előtt kortyotok az italomból. - A hegyen azt mondtam neked, hogy a magánytól félek. Ez csak részben igaz. Valójában a kötődéstől félek. Hiszen akkor érezhetem magamat magányosnak, ha van valaki, akihez kötődöm, nem igaz?

Habár továbbra is ridegnek mutatkozik, a tekintetében látszik az olvadó szíve.

- Te az első találkozásunk óta hiányzol - vallom meg. - Először csak kíváncsi voltam, ki az a flúgos nőszemély, aki levideóz egy bárban. Aztán érdekelt, hogy ki az a flúgos nőszemély, aki a reszketése ellenére felkeres. Végül már maga a flúgos nőszemély kezdett érdekelni - humorizálok, de Liza ezúttal nem vevő rá. Mutatóujjammal a kezemben tartott pohár peremén körözve folytatom: - Nem félek beismerni, hogy amikor megéreztem, hogy hiányzol, megijedtem. Mérlegeltem, hogy mit is kellene tennem - mondom, de csak két megtett kör után bököm ki: - Most már tudom, hogy a legjobb döntés az lett volna, ha akkor ellöklek magamtól. A lehető legmesszebbre. Nem tettem meg, és ennek most mindkettőnk issza a levét.

Egymás szemébe nézünk. Az ő tekintetében döbbenettel keveredik az ámulat, enyém minden bizonnyal fájdalmasan csillog.

- Liza, bárhogy is neveltek, én egy gyenge ember vagyok - jelentem ki újra. - Inkább rád bíztam a döntést. - A szemem sarkából látom, ahogy összeráncolja a homlokát. - Pontosabb, ha úgy fogalmazok, hogy a kezedbe adtam a sorsunkat. És erről még csak nem is szóltam neked. Azt hittem, hogy ha majd a te döntéseid mentén haladunk, én megúszom a következményeket. De nem így lett. Fájt, amikor elmentél a lakásomból, mégsem tettem ellene semmit - mondom, aztán kis szünetet tartok. - És rosszul esett, amikor a lakosztályomban elhangzott szökési ajánlatomra kinevettél, de beletörődtem. Mígnem másnap délelőtt megint felbukkantál, és követ dobtál a lecsendesedett tóba. Mindig felkavarsz. Folyton átrajzoltatod velem a jövőképemet.

Liza ekkor nem bírja tovább, feláll, és a teste köré csavart ágyneművel a minibárhoz lép, kiveszi belőle a kisüveges vodkát, majd az utolsó cseppig lehúzza. Nem pillantok rá, nehogy kínosan érezze magát miattam.

- Annak idején a Míra iránt érzett kötődés rajzoltatta át  velem a jövőképemet. A halálával aztán mindent terelgethettem vissza az eredeti állapotba. Beleszakadtam, ezért megfogadtam, hogy a jövőben senki nem csavarhatja el a fejemet olyannyira, hogy elkezdjek miatta másként gondolni az életemre. Erre jöttél te. És olyan elementáris hatással voltál rám, hogy elgondolkodtam, a politikai megbízásaimat is visszamondom miattad - mormolom. - Arra készültem, hogy beadom a felmondásomat. Ha akkor este nem lépsz le tőlem, másnap meg is tettem volna. Ehelyett elfogadtam az előléptetést. Mert mérges voltam rád. De soha nem akartalak tönkretenni. Soha nem árulnám el mindazt, ami köztünk volt, van és talán lesz. Ahogy a tegnapi lépésemet sem tettem volna meg, ha előző éjjel rábólintasz a szökésre - fújom ki a benntartott levegőt.

Erőltetett menetben, de eljutottunk a jelenig. - Ezeket mind meg szerettem volna osztani veled. Nem magyarázkodni akarok azért, amit az apáddal tettem, csak örülnék, ha világos lenne a mozgatórugója.

Liza zavartan pislog.

- Mi-mi-mit tettél az apámmal? - szól az első kérdése.

Nézünk egymásra, és megértem: - Nem tudsz róla.

Készpénzként kezelt feltételezésemmel ellentétben nem Kereszthyről talált híreket a táblagépemen. Valami egészen más kavarta fel.

Bámulunk egymásra, mint két ugrásra kész vadállat.

- Ki az a Fényes Laura? - vonja fel a szemöldökét.

Laura valószínűleg a tusolásom közben végre átküldte a délelőtt kért elektronikus dossziét, így Liza a beérkező levél értesítését láthatta meg a kijelzőn. A rendszert jelkóddal védem, a levelet tehát egészében el nem olvashatta. Hacsak a tárgymezőbe Laura nem írt valami kompromittálót, Liza mindössze annyit tudhat, hogy attól a nőtől érkezett újabb üzenetem, akire reggel viccesen az egyik szeretőmként emlegettem.

A fagyossága mindössze a féltékenységről szólt?

- A testvérem barátnője - felelek.

- Miért foglalkozna a testvéred barátnője a balesetemmel? És miért küld róla neked levelet? - böffent fel egy epés kacajt. - Ne hazudj nekem, Igor!

Ezek szerint Laura mégis árulkodó tárgyat írt az e-mailjéhez. Ennyire nevetségesen elbukni olyan, mintha kezemben a legpusztítóbb bombával egy banánhéjon csúsznék el.

Szentesy Igor, hadd gratuláljak elsőként „Az év vesztese” címhez!

- Nem hazudok. Laura magánnyomozó - avatom be.

Fogalmam sincs, milyen válaszra számított, de az elkerekedő szeméből olvasva erre biztosan nem.

- És mi-mi-mi van a levélben? - tér vissza a hitetlenkedő dadogása.

- Nem tudom, még nem olvastam, hiszen nálad van a táblagépem.

Liza igyekszik sorba rendezni a megszerzett információdarabkákat, de a készlet hiányos, újabb és újabb kérdésekkel igyekszik pótolni.

- Mikor kérted ezt tőle?

Nem szépítek.

- Amikor elmesélted a történetet.

Tekintetébe gyorsan szivárog a csalódottság, ami aztán haragba hajlik, végül gyűlölettel sziszegett szavakká formálódik:

- Add ide a széfből a telefonomat!

Bumm!

Parancsként elhangzó kérése nyomán teljes csend ereszkedik a szobára, a nyitott erkélyajtón keresztül hallani a medence vizének csobogását.

A bomba még csak most robbant, a porfelhő sem szállt még alá, de én máris menteni kezdem a menthetőt.

- A hegyen azt mondtad, attól félsz, hogy az anyád sorsára jutsz, és úgy érzed, egyre inkább sodródsz afelé. Ez azért van, mert az apád befolyása alatt állsz - közlöm vele határozottan anélkül, hogy engedelmeskednék a kérésének.

- Kérem a telefonomat, Igor! - ismétli.

- Ő olyan, mint egy átkozott pók, ha egyszer belekeveredsz a hálójába és nincsen segítséged, biztos lehetsz abban, hogy kiszipolyoz - állok fel. - Meg akartam tudni, hogy jogosan tart-e abban az átkozott megállapodásban - közlöm, és némi gúnnyal teszem hozzá: - Volt egy sanda gyanúm, hogy nem. Laura egykor gyilkossági nyomozóként dolgozott, ha valaki, ő felfedheti, mi történt a jövődet megpecsételő éjszakán. Tényleg úgy zajlottak-e az események, ahogyan azt neked elmesélték, vagy csak...

- Te elmesélted ezt a történetet egy gyilkossági nyomozónak?

- szakít félbe sírástól elfojtott hangon. Farkasszemet nézünk. - Add ide a telefonomat, Igor, különben kénytelen vagyok segítséget hívni!

Ez a helyzet sem különb egy átkozott pókhálónál. Én a csapdába esett, vergődő légy vagyok. A kérdés már csak az, hogy ki a pók.

Liza?

Bepötyögöm a széf kódját, a zár pedig rezzenve enged.

- Most pedig küldd át nekem az aktát, mondom a címemet! - kapom a telefonját átvevő Lizától a következő utasítást. Mit tehetnék mást, mint együttműködöm. Feloldom a táblagép jelzárát, és a Liza által diktált címre továbbítom a Laurától kapott dossziét. - Töröld le a gépedről a levelet!

- Liza...

- Ne ellenkezz, Igor! - vicsorog rám.

- Bármikor újra elkérhetem - közlöm vele hideg fejjel az egyértelműt.

Hosszan néz, a vesémbe lát. Legyint, majd hátat fordítva, a takarómmal a teste körül a kijárat felé lép.

- A szobámban alszom - közli, és bevágja maga mögött az ajtót.

Nincs kegyelem.

Nincs szerelem.

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor hatodik e-könyv részének elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente

Tudtad?

A rodoszi helyszínek nagy részén jártam, az utazásról videókat készítettem, amelyek megtekinthetőek a YouTube csatornámon, itt: http://lakatoslevente.hu/rodosz

Table of Contents

Liza

11

12

13

14

15

Igor

16

17

18

19

20

Kedves olvasó!

Tudtad?