Lakatos Levente

Szigor

Ötödik e-könyv:

Felhasadó sebek

Copyright © Lakatos Levente, 2016

Borítófotó © #367077230 - Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-0-1

A sorozat eddig megjelent részei:

Megrepedt álarc - Szigor 1.

Feltörő ösztönök - Szigor 2.

Elillanó remények - Szigor 3.

Szétcsókolt szavak - Szigor 4.

Eddig megjelent papírkötetek

(melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

1

Szeretem az irodalmat. A fékevesztettségem éveit leszámítva, kisebb-nagy óbb kihagyásokkal rendszeresen olvasok valamit. Remek magányhessegető tevékenység. Azokat a regényeket kedvelem, amelyek kalandra hívják a fantáziámat. Inspirálnak az erős női karakterek, gyengéim a regények szívtiprói. Akkor is képes vagyok beléjük habarodni, ha jól tudom, a tökéletesre gyúrt férfialakok csupán az írói fantázia szüleményei. Azt is tudom, hogy még hozzájuk hasonló sem létezik a valóságban.

Pontosabban egyetlen egy létezik.

Ő olyan szenvedélyes, titokzatos és lehengerlő személyiség, mint a világirodalom összes idealizált férfija egybegyúrva. Én pedig néhány hete, mintha legalábbis minden kapualjban találhatnék hasonlót, eltaszítottam magamtól.

- Önnek melyik a kedvenc Wass Albert regénye, kisasszony? - zökkent ki a merengésemből a szemben álló, összenőtt szemöldökű férfi érdeklődése.

Amikor a borvirágos orrú hozzánk lépett, Sándort ismerősként köszöntötte, nekem pedig ugyan bemutatkozott, de már egyetlen perc elteltével sem emlékszem a nevére. Az egészen biztos, hogy szépíró. Vagy költő. Méghozzá a meg nem  értett, unalmas és iddogáló fajtából. Utóbbi messziről  kiszagolható, a pórusaiból is cefreszag árad.

Segélykérőén fordulok Sándorhoz. Ha nem tudná, a tekintetem árulkodó: egyetlen Wass Albert regényt sem olvastam. Hiányosságom, ami hétköznapi körülmények között legfeljebb vállrándítást vonna maga után, az apám frissen megjelent könyvének bemutatóján súlyos vétségnek számít. A kötetet hazánk legnagyobb befolyással bíró, nemzeti ideológiájú könyvkiadója gondozza, köreikben már az anyatejjel is Wass szavait szopja magába az ember.

- Ő csak romantikus regényeket olvas, Pali - legyint egy  eltúlzottan öblös kacaj kíséretében Sándor.

Pali fanyar somolygással mér végig, mutatóujjával ütögeti a kezében tartott pezsgős poharat. Komoly erőfeszítést igényel az önuralom, nehogy a tűsarkammal átlyukasszam Sándor lábfejét, amiért ebbe a kellemetlen helyzetbe sodort.

- Az a sok szenny - ciccent a borvirágos, majd mintha ott sem lennék, a fejem felett kérdezi: - Miért nem adsz értékes könyveket a kezébe? Ön is tiszteli és megérti az értéket, ugye? - fordul végül felém nagy kegyesen.

Míg a magázódás rendesen a tisztelet jele volna, jelen helyzetben a felsőbbrendűség szimbóluma. Pál a vőlegényemet hasonszőrűként tegezi, eközben engem kizár a közösségükből. Azért, mert nő vagyok.

Azt hiszem, a hímsoviniszta férfiak többsége a kamaszéveit szerelmi téren igazi vesztesként tengethette. A kamaszkori elutasítások maradandó lelki traumákat okozhattak, a megalázottság a személyiségük részévé forrott és most, felnőtt fejjel igyekeznek maguknak igazságot szolgáltatni: a nő - akár az összes „szükséges rossz” - csak elnyomás alatt tartható jószág. Ó, a sikertelenség súlyosan torzítja az emberi jellemet!

Persze könnyen megeshet, hogy mint a nők többsége, én is rögtön lélekbe néző indokkal igyekszem kimagyarázni a bunkóságot. A Pálhoz hasonló férfiak talán született seggfejek. Megkérdőjelezhetetlenné akarják tenni a tökéletességüket, mintha a saját véleményük volna az origó, az egyetemes igazság. Az összenőtt szemöldökű lekicsinyel pusztán azért, mert nő vagyok, a helyzetemet pedig csak súlyosbítja, hogy nem az ő értékrendjét követem. Nem dicsőítem. Nem csodálom. Nem hódolok be neki. És helyette - azaz az általa nagyra tartottak helyett - szennyet olvasok.

Azt feltételezné az ember, hogy az írók, még ha konzervatívok is, bohémek, ebből adódóan pedig rugalmasabbak, elfogadóbbak az unalmas átlagnál. Hiszen a bohémsággal kart karba öltve járnak a bosszantó, de végtére is szerethető jellemhibák. Valójában mindez tévedés. Az írók java rendelkezik valamiféle pöffeszkedő attitűddel, mintha kiváltságosak, mindenki fölött állóak volnának. Mindez pedig egymás féltékeny pocskondiázásában, valamint a könnyedebb, egyben az övéknél lényegesen népszerűbb műfajok mélységes gyűlöletében kulminálódik. Az irodalmárok többsége vad köpködésbe kezd, ha a szórakoztató irodalom kerül tématerítékre. Szerintük a romantikus regények felszínesek, nem építenek az ember jellemén, sőt ellenkezőleg: sekélyessé morzsolják a lektűröket forgató nőcskéket. Szerintem pedig azok sekélyesek, akik a másik ember felett pálcát törnek, amiért különbözik tőlük, illetve az elvárásaiktól. Pedig az ítélkezés nemhogy rombolja, rögtön fel is sózza a lelket. Mosolyogtató adalék, hogy a Paliék által megvetett műfaj főhősei soha nem viselkednének lealacsonyítóan a nőkkel. Szomorú, hogy nem léteznek...

Tisztelet a kivételnek, de tőlem eddig csak a mélyirodalom vett el, mégpedig időt és életkedvet. Nem érdekelnek a magukat nagyságosnak tartó írók önfényező meglátásai a rothadó világról. Nem gondolom úgy, hogy régen minden jobb volt, és letojom a személyiségépítőnek hitt okításokat. Egyáltalán nem bélyegzem meg azokat az olvasókat, akik a mellőzöttebb szerzők köteteiben lelnek örömöt. Számomra az ízlés, akár a szexuális orientáció vagy a vallás, érinthetetlen magánügy - akkor is tiszteletben tartom, ha nem értek vele egyet. Tudom, hogy Sándor is hozzám hasonló véleményen van, hiszen vezető konzervatív politikus létére meglehetősen liberális utakat jár, mégis újfent olyan gondolat hagyja el az ajkát, amitől felfordul a gyomrom.

- Nőből van. Csak a romantika. Semmi komolyság.

- Lehet, hogy jobban jársz! - hahotázik a piaszagú. - Az én nejem az összes Wasst olvasta, és gyakran képzeli azt, hogy ő hordja a nadrágot. A kis csacsi!

Elég ebből!

Most megmutatom, mit tanultam az elítélt irodalom erős női karaktereitől.

- Tartanak otthon felcsatolhatót? - kérdezem rezzenéstelen arccal, közben olyan erővel szorítom a balomban tartott borítéktáskámat, hogy belefehérednek az ujjhegyeim.

Sándor felcsuklik.

- Kérem? - kérdez vissza a cefreszagú.

Arckifejezése értetlen. Vagy gőze sincsen arról, mire utalhatok, de valószínűbb, hogy nem akar hallani a fülének. Egy nő idáig merészkedett vele szemben? Emberére talált, én bizony nem átallok áthágni nála az összes határt.

- Tudja, felcsatolható abból, amit maguk, férfiak a  nadrágjukban hordanak - mosolygok kedvesen, mire Pálnak az  orrához vörösödik az egész arca. - Bár kétlem, hogy magának  volna olyanja odalent. És néha abban is kételkedem, hogy a  vőlegényem elég tökös volna.

Habár eddig csak díszként forgattam jobbomban a pezsgőspoharat, mert nem szándékoztam inni belőle, most  egyetlen kortyra lehúzom az italt. Az üres poharat Sándor kezébe nyomom, majd faképnél hagyom a meglepett párost. A rendezvényterem    kijárata felé igyekszem. A könyve borítófotójából készült, bicskanyitogatón és öntelten vigyorgó apámat ábrázoló egész alakos papírmasé figura felé közeledvén elfog a rombolási vágy. Ő tehet mindenről. Ő kötelezett minderre.

Legszívesebben egy jobb egyenessel két vállra fektetném a táblát, és a fényképezőgépek vakuvillanásaiban fejtájékon  alaposan megtaposnám. Mielőtt azonban ingyen cirkuszt  adhatnék, egy markos férfikéz felkaron ragad.

- Hova-hova? - suttog a fülembe Előd, aki a párt kommunikációs igazgatója, illetve apám sajtószóvivője is.

Már csak ő hiányzott!

Amióta sikerült egy rá nézve igencsak terhelő hangfelvétellel eltántorítanom a kirívóan divatos öltönyökben feszítő, a borostáját milliméteres tökéletességgel nyíró piperkőcöt attól, hogy folyton a fehérneműmet akarja leráncigálni rólam, csak a legszükségesebb témákban egyeztetünk egymással. Aztán az elmúlt napokban újra kerülgetni kezdett, de traktálás helyett szerencsére a hogylétem felől érdeklődött. Gondolom, mennyire érdekelhette... Megjátszós egy alak: ha érdekli is a sorsom, csak arra kíváncsi, hogy az mennyire nehezítheti meg az ő munkáját. Biztosan észrevette az általános életuntságomat, sejtette, hogy abból a közeljövőben problémája adódhat. Megfigyelt és most, hogy megcsaphatta a közelgő botrány kénköves szaga, kapva az alkalmon, igyekszik megelőzni a bajt. És talán olyan helyzetbe hozni, hogy kizsarolhassa belőlem a felvételt. Korábban kell ahhoz felkelnie.

- Levegőzni megyek - felelek foghegyről. Képtelen vagyok levenni a szememet a skót kockás nyakkendőjéről. Miért nem cseréltette le vele valaki? Egyetlen jó ízlésű ember sincs az apám csapatában?

Tartsd tiszteletben más ízlését! - visszhangzik a fülemben a saját elvárásom.

- Inkább kortyolgasd ezt! - nyom a kezembe egy pohár pezsgőt. - Jobban frissít a levegőnél. És hamarosan kezdődik apád beszéde.

Nehéz időszakot élek. A nyugtátokkal folytatott harcomban is elbuktam, lélekerősítő gyanánt a rosszabb napokon nagyvonalúan megengedek magamnak egy-két pirulát. Sejtve, hogy a mai este idegrendszert próbáló lesz, még az indulás előtt bevettem két adagot, és bár megfogadtam, hogy nem iszom rá, már kétszer elcsábultam. Előd most a harmadik pohárral kínál. Nem kellene elfogadnom, de mostanában éppen az vonz, ami tilos. A második kamaszkoromat élem, a lázadás maradt az egyetlen szórakozásom.

A férfi szemébe nézek és kihívó pillantás kíséretében, a pezsgőzés aranyszabályaira fittyet hányva, az ésszerű kortyolgatás helyett egyszerre hörpintem fel az italt.

Ezt kapd ki, apukám!

Aggodalma jeléül Előd szája egyenes vonallá húzódik. Belátja, nem volna biztonságos, ha jelen lennék a beszéd ideje alatt.

- Kikísérlek - módosít az álláspontján, és az ajtó felé irányít.

- Vedd le rólam a kezedet! - morgom vissza, közben  mosolyogva biccentek az egyik szembejövő ismerősnek.

- Ne csinálj jelenetet, mert... - sziszegi közelebb hajolva.  Megcsap, sőt gyomorszájon vág a fűszeres parfümje illata. Igor ugyanezt a márkát használta. Gyűlölöm a véletleneket. A kijárattól néhány lépésnyire megtorpanok, határozott tekintettel fordulok a férfihoz, és megrántom a karomat.

- Eressz el! - vicsorgók Elődre, mielőtt befejezhetné a  mondatot. Szól ez neki és szól Igor emlékének.

Eresszenek! Mindketten!

Rendíthetetlenül bámulunk egymásra, majd Előd belátja, ha csak egyetlen másodperccel is tovább szorongat, ő okoz majd feltűnést az újságírókkal telezsúfolt teremben. Megadóan emeli mindkét kezét, elhúzott szájjal biccent, és tehetetlenül nézi, amint lehajtott fejjel kimasírozok a dupla szárnyú ajtón.

Fél órája sincs, hogy megnyitották a kapukat, a magukat nagyon fontosnak értékelő vendégek még csak most érkeznek.

Megtehetik, apám nélkülük egyetlen beszédébe sem kezdene bele. A ruhatár bejárathoz közelebbi végén sor kígyózik, idő kell, hogy a sürgölődő hoszteszlányok közül az egyik nagy nehezen felfigyeljen rám, és végre megszerezzem a poncsómat.

A könyvbemutatóra a Budai Várnegyedben található Mittenium Event Center egyik termét bérelték ki. Az épület előtt több taxi várakozik, de ismerem magamat: ha a pirulák a pezsgővel keveredve a mozgó autóban fejtik ki tudathiggasztó hatásukat, rosszul leszek. Jobbnak látom, ha a kissé már csípős, őszi levegőn a poncsómba bugyolálva az aszfaltozott sétányon sétálok a hegy lábáig, és majd odalent fogok autót.

A dobhártyám hozzászokott a rendezvényterem duruzsoló zenéjével összemosódó emberszómorajhoz, most zúg a fülem a budai éjszaka csendjétől. A borítéktáskámból előkotrom a telefonomat, a készülékhez hozzácsatlakoztatom a fülhallgatót, és véletlenszerű lejátszáson zenét indítok. Feszültségoldóan pörgős dalt bömböltet a fülembe a sors. Kiváló. Már csak egy szál cigaretta hiányzik, hogy amíg a nyugtató kifejti jótékony hatását, valamennyit elfüstölhessek a csalódottságomból.

Legfőképpen Sándorban csalódtam.

Arra számítottam, hogy a néhány hete, éppen az ő karrierje érdekében meghozott közös áldozatunk az addiginál is erősebb véd- és dacszövetséget alakít ki közöttünk. Hiszen aznap mindketten feladtuk az utolsó esélyeinket a boldogságra.

És ez nem túlzás.

A mai napig megremeg az ajkam, ha arra az átkozott éjszakára emlékezem.

Rosszul alszom idegen helyen, így ahogy megrezzent a telefonom, azonnal felriadtam rá. Üzenetében Sándor tudatta, hogy nagy dolog történt, kérte, amint tudom, azonnal  csörgessem meg. Annak tudatában, hogy ez az éjszaka Igoré, valamint a nyugalomé, úgy döntöttem, várok reggelig a hívással. Visszatettem a készüléket az éjjeli szekrényre, és megpróbáltam elszenderedni, de hiába: az üzenet kiverte az álmot a szememből. Kellemetlen érzés kerített hatalmába, szüntelen azon járt az agyam, mi történhetett. Érdekelt Sándor sorsa, de még inkább izgatott az, hogy a nagy dolog miként befolyásolja majd az én jövőmet.

Óvatosan kikeltem az ágyból, és a telefonommal a fürdőbe lopództam. Szerencsére Igor a neszezés ellenére tovább aludt. Sándor a második csörgésre fogadta a hívást, és mindenféle köszönést mellőzve hadarni kezdte: a konzervatívok esti kongresszusán apám felterjesztésére és a párttagok szavazatai alapján rá cserélnék le az addigi miniszterelnök-jelöltet. A hír hókon vágott, hátammal a csempézett falnak ütődtem, majd magatehetetlenül csúsztam lefelé, mígnem fenékre huppantam. A legutolsó beszélgetésünk tudatában arra készültem, hogy Sándorral napokon belül fellázadunk, és ha áldozatok árán is, de kibújtatjuk a fejünket a pórázból. Ám a nagyravágyó vőlegényem egyetlen hitegető szó hatására engedte még szorosabbra húzni a szíjat. Hebegtem, habogtam, szóhoz sem jutottam. Sándor mindeközben lelkesedett, szerinte eljött a mi időnk, nem kell új pártot alapítanunk ahhoz, hogy a közösen meghatározott értékeinket végre az emberek elé terjeszthessük. Hitt ebben azért, mert a meglehetősen merész, az elfogadásról szóló beszédét követően a várt utálkozás helyett a választópolgárok piedesztálra emelték. Hiába figyelmeztettem, hogy apám döntése nem egyenlő az enyhüléssel vagy egyetértéssel, hiszen ő csupán a legtökéletesebb bábot keresi, aminek Sándor minden szempontból megfelel: miközben a szavazótábor támogatását élvezi, az ismert okokból kiválóan irányítható. Általa befolyásolhatóak és megvezethetőek a szimpatizánsok, a lángoló hitét pedig hamarosan ki fogják oltani az érdekek. Sándor kinevetett, amiért mindenben a tragédia lehetőségét vizionálom, majd izgatottan tervezgetni kezdte a jövőt. Elkerekedett szemmel, némán bámultam a szemközti csempék fugakereszteződését. Egyetlen kérdésre futotta a szavaimból: Mi lesz Bálinttal?

Sándor hosszú évek múltán lehetőséget kapott arra, hogy élete nagy szerelmével újra egymásra találjanak, és éppen ez volt a gyújtópontja azon igazságbombánknak, amelynek robbanásával letéphettük volna a politikai rabláncainkat. Kár, hogy fordítva sült el a fegyver.

Kérdésem hatására elcsendesült a telefonvonal. Azt hiszem, Sándor fejében ekkor ütközött össze a vágyódás a valósággal. Láttam magam előtt a megnyúlt arcát, és sajátomként éreztem a mellkasában felgyűlt feszültséget. Ez a döntés nem csupán egy volt a sok közül. Ez a döntés sokak életét befolyásolta. És engem meg sem kérdezett arról, hogy mit szeretnék.

Az őszinte érzelmek vívtak az érdekekkel. Amikor Sándor borongós hangon azt felelte, Bálintot nem hozhatja magával, beláttam, én a vesztes csapatnak szurkoltam. Összeroppantam, mint a kifújt tojáshéj. Megsemmisültem, hiszen akinek nincsen jövőképe, tulajdonképpen nem is létezik. Heves zokogás fogott el, és csak a számat befogva tudtam visszafojtani az azzal járó fájdalmas ordítást. Bár Sándor talán most még nem látja át, de döntésével lélekben ő is elpusztult. Él, de minek...

A hívás végeztével a sokktól elszótlanodva ültem azon az egyetlen helyen, ahol hosszú évek után végre boldog lehettem, és ahol immár nem volt maradásom. Igor éppen aznap este közölte, hogy nem cicázhatok tovább, döntenem kell: akarom őt, vagy sem.

Felderengett, amit Sándor Bálinttal kapcsolatban mondott. Nem hozhatja magával. Lemondott róla. Hogy volt erre képes? Hogy nem szakadt bele a szíve? Hogy nem őrült bele? Hogy... Hogy mondhatnék le arról, aki csupán néhány nap leforgása alatt is már az életem része lett?

Ahogy a fürdőszobában a térdemet ölelve kuporogtam, meghallottam Igor hangját. Azt hittem, felébredt, ezért  kapkodva nyeltem a könnyeimet, és igyekeztem szárazra törölni a szememet, nehogy meglássa, hogy sírtam, de egybefolyó szavai távol maradtak. Az ajtófélfához simulva, a derengő holdfényben láttam, amint az ágyában álmában forgolódik. Rosszat álmodott. A kőszikla annyira kiszolgáltatott volt. Annyira sebezhető. Annyira... Annyira szerettem volna hozzábújni, megsimogatni az arcát, és azt suttogni a fülébe, hogy minden rendben lesz.

De semmi nem volt rendben.

Szerettem volna reggelig maradni, de egyikünknek sem tett volna jót az együtt ébredés. El kellett veszítenem őt. Mi együtt sosem lehettünk volna boldogok. Mert egy szörnyeteg vagyok. Mert nem érdemlem meg őt. Mert hagyom, hogy az érdek leigázza a hitet.

Szedelőzködés közben az újra és újra rám törő sírást csitítandó, hosszú idő után bevettem az első szem nyugtatót.

Pontosan tudtam, hogy Igor mennyire ellene van, és mekkorát csalódna, ha látná, mégis megtettem. Talán ez volt az eltávolodásom első, kényszerített lépése.

Úgy terveztem, hogy egyszerűen csak köddé válók. Hogy nem hagyok hátra üzenetet, amivel nehezíthetem az elválást. Szerettem volna meggyűlöltetni vele magamat, de a  lelkiismeretem egészen egyszerűen nem engedett angolosan  távozni.

Soha. Nem felejtelek el.

Mindig. Velem leszel.

Örökké. Vágyom majd rád.

Tudom, túl drámaira sikeredett a fürdőszobatükörre rúzzsal felírt három szó, de a körülmények cseppfolyóssá olvasztották a szívemet, és azt hiszem, hogy azt azóta a könnyeimmel együtt ki is sírtam magamból.

A másnapra összetrombitált megbeszélésen kiderült, Sándor pozíciójának megváltozásával, illetve Előd tanácsára az esküvőnk jövő tavaszra halasztódott, hogy az esemény sokkal közelebb legyen a választásokhoz. Reménykedem, ez egyben azt is jelenti, hogy az eddig tervezetthez képest kevésbé lesz polgárpukkasztóan giccses és eltúlzott menyegző, hiszen egy leendő elnök esetében a szerénység fontos erény.

Új feladatival Sándort felzabálta a munka. Folyton a pártot képviseli valahol, vidéki turnéra jár, és beszédekkel igyekszik megőrizni a megkaparintott előnyt. Szó szerint csak aludni tér haza - ha nem valamelyik vidéki szállodában hajtja álomra a fejét. Jó katona vált belőle, és ahogy a többieknek, számára is egyszerű kellékké korcsosultam. A közös sorsból szövődött barátságunk áttetszővé kopott. Egyedül hagyott. Teljesen egyedül.

Mintha csak végszóra érkezne, rögtön a második dalként felcsendül a fülemben az Arctic Monkeys slágere. Az, amelyik szeretkezésünk közben Igor lakásában duruzsolt.

Csesződjön meg a sors!

A várt enyhülés helyett minden egyes nappal csak bonyolódott a helyzetem, pláne, hogy a távozásom utáni héten kinevezték Igort a liberálisok új kormányszóvivőjének. Többször látom és hallom a nevét azóta, mint a titkos viszonyunk idején. A leglehetetlenebb pillanatokban nyilall belém a hiánya, ami aztán hosszan sajog és nincs, ami elmulassza. Egyetlen módszert ismerek, ami legalább ideig-óráig enyhítheti...

Ahogy az erőtlen fényű lámpapóznák iránymutatásában sétálok, táskámból a tenyerembe görgetem a nyugtatós fiolámat, felpattintom a tetejét, és a számba szórok újabb két pirulát. A folyadék nélküli gyógyszerlenyelés olyan, mint a biciklizés: aki egyszer megtanulta, örök életére megjegyzi.

Sétám során a Budai Vár alatt húzódó alagút tetejéhez érek. Míg nyáron ez a környék nyüzsög a turistáktól, a szabadba vágyó városlakóktól és a füvező tinédzserektől, most, az ősz kezdetén egyetlen lélek sem jár a környéken. Középiskolás koromban néha itt ütöttük el az időnket a barátaimmal, emlékeim szerint ez a hely mindig idilli nyugalommal fogadott. Mintha nem is volnának a világnak terhei, mintha az élet pillekönnyű volna. Én pedig mostanában éppen ezt a fantomérzést áhítom. Ahogy meglátom az alagút tetején kialakított, felújított kis teret, egy őrült ötlettől vezérelve kedvem szottyan táncot lejteni rajta. A betonozott ösvényről letérve a placcra pördülök, és lehunyt szemmel hajladozásba kezdek a szenvedélyes rocksláger dallamára. Hagyom, hogy a zene tetőtől talpig átjárjon. Felelevenedik előttem Igor szextől kócos haja, a felhevült szuszogása, a csókra szomjas ajka, a kipirult arca és a vágytól izzó tekintete.

Egyszerre varázsol boldoggá és szomorít el a feltóduló emlékár. Úgy érzem, ez a kettősség lassan széthasítja a lelkemet. Tönkre tesz, fékezhetetlen romlásba dönt, mégsem vagyok képes szabadulni tőle. Hiszen az eddigi életem legszebb pillanatait foglalja magában.

Hullámozni kezd a valóság, a bezabált nyugtatómennyiség kezdi kifejteni ringató hatását. Tánc közben elveszítem az egyensúlyomat, megbotlom, és az alagút pereméhez szerelt korlátnak esem.

Diákkoromban a több emeletnyi magasan lévő tető szélére ülve, a lábunkat lógatva cigarettáztunk, ám a sok öngyilkosság, illetve véletlen haláleset miatt, mára biztonsági okokból magas korlátot emeltek a perem mentén.

Egy újabb életkorlát - méltatlankodom magamban.

Csesződjenek meg a korlátok!

Szabad akarok lenni! Vagy legalább annak akarom érezni magamat. Ha ez ismét a szabályok megszegésével jár, hát állok elébe. Lerúgom a magassarkúmat, mellé ejtem a táskámat, a ruhám alját feltűröm, a telefonomat pedig a dekoltázsomba rejtem, aztán a korlát tetejébe kapaszkodom. Átküzdöm magamat a túloldalra, ott a talpam közepéig ér a perem. Karommal a korlátot átfonva élvezem a szabadság arcomat cirógató szellőit.

Lenyűgöző a kivilágított Budapest, a fényektől szikrázó Duna pedig olyan, akár egy hosszú, kecses kar, melyet értékes karperecekként díszítenek a hídjai. A gyönyörű és egyben félelmetes látványtól lélekben parányivá zsugorodom. Jelentéktelen porszem vagyok. Porszem a világban. Porszem a politikai életben. És porszem az apám életében. De ez a porszem mégis veszélyes lehet, hiszen amint a politikai gépezetbe kerül, mindent tönkretehet.

Igen, egyedül is hajlamos vagyok arra, hogy tönkretegyek dolgokat. Tönkretegyem az embereket. Tönkretegyek mindent.

Könnycsepp szökik a szemembe, és hagyom, hogy végigcsorogjon az arcomon.

Ahogy telnek a napok, úgy értem meg egyre jobban az édesanyámat, aki kamaszkoromban döntött úgy, hogy  kiszabadul ebből a csapdából, amelyben most én sínylődöm. A valótlanság csapdájából.

Az életemben semmi nem valódi, még én sem lehetek önmagam. És attól tartok, ennek az állapotnak soha nem szakad vége. A jövő tavaszi házasságkötéstől számítva még két évre köt a megállapodás. De mi tartaná vissza az apámat attól, hogy válogatott ötletekkel még tovább kötelezzen az együttműködésre? Az ég egy adta világon semmi. Mintha egy végeláthatatlan sivatagban haladnék: egy-egy délibábtól erősnek, eltökéltnek érzem magamat, de ahogy telik az idő, egyre többször gyűr maga alá a kétségbeesés. És ha esetleg valóban eljön a szabadulásom, mit érek majd vele? Ki lesz az a komoly szándékú férfi, aki szóba áll majd velem? Csak a népszerűséget leső szélhámosokat vonzom majd.

Van-e értelme végigolvasni egy olyan könyvet, amelynek előre látod a befejezését? Pláne, ha az nem is boldog vég.

Szemembe újabb könny szökik. Ahogy a jobbommal megpróbálom kitörölni, előrebillenek. Visszakapok a korlátért, az izgalomtól kiver a víz. Aztán a rettenet másodpercek leforgása alatt magabiztosságba fordul.

Nem félek a haláltól

Mindkét kezemmel a korlátba kapaszkodom, és kinyújtott kézzel előre dőlök. Az elém táruló mélységbe bámulok, aztán erőt gyűjtőén mélyet szippantok a friss levegőből.

Mindössze egyetlen bátor pillanat véget vethet minden szenvedésemnek. Csak el kell engednem a korlátot. Egyszerre feloldozás nekem és bosszú az apámnak. Az utóbbi gondolat vakító gyűlöletködöt von elém, ami a maradék félelmemet is eloszlatja.

Igen!

A halálom hozhatja el az igazságot, azzal mindenki azt kapja majd, amit megérdemel.

Jobb kezemmel elengedem a korlátot. Ahogy a fél törzsem tehetetlenül előre bukik, felsikoltok. A lendülettől kicsúszik a dekoltázsomból a telefonom, és akár az elhajított kő, a mélységbe zuhan.

Ekkor belém bámul a mélység, és elűzi a vakmerőségemet.

Megrogy a térdem. A bal kezem gyengébb, nehezen tudom megtartani magamat. Hiába igyekszem a jobbommal visszakapaszkodni, nem találom a fogást. A rám törő halálfélelemtől izzadni kezd a tenyerem, a szorításom gyengül.

Nem táncolhatsz mindenből vissza, Liza!

Csak engedd el! Aztán vége!

Tárd ki a poncsó szárnyaidat, és zuhanj bele a megoldásba!

Már csak a behajlított ujjaimmal tartom magamat, amikor egy erős kar fonódik a mellkasom elé, visszahúzza, majd a korláthoz szorítja a testemet.

- Ne butáskodj! - suttogja a fülembe a megmentőm, aki  egyben az életem egyik tönkretevője.

Ez az illat...

- Menj vissza ünnepelni, Előd! - igyekszem határozottságot préselni a hangomba. Nehezemre esik, a gyógyszertől elmosódnak a szavaim.

- Itt van dolgom - feleli továbbra is közvetlenül a fülembe suttogva.

- Hogy megakadályozz egy újabb botrányt? - nevetek fel  cinikusan.

- Hogy megakadályozzak egy jó, de elkeseredett embert abban, hogy butaságot csináljon.

Jó ember? Jó embernek nevezi azt, aki kierőszakolt belőle egy rá nézve terhelő vallomást, majd azt felvette és megzsarolta vele? Micsoda átlátszó duma. Hogy is tarthatna jó embernek?

Előd nagyot nyel, mielőtt forró lehelettel kimondaná: - Tudom, hogy egyedül vagy, Liza. Tudom, hogy magányosan telnek a napjaid. És azt is tudom, hogy te ezt nem érdemled meg. De ennek nem az a megoldása, hogy...

Együttérzően simogatnak a szavai, ám ez édes kevés bizonyíték arra, hogy nem hazudik a célja érdekében. A párt soha nem mond igazat - ez apám egyik alaptanítása.

- Te csak dugni akarsz egy olyan nővel, aki jó ideig nem fog azért hisztizni, hogy köteleződj el mellette.

- Ez többről szól - csuklik el a hangja. - Volt idő, amikor igazad lett volna. Aztán, amikor elkészítetted azt a felvételt... - újra nagyot nyel, és a másik kezét is elém kulcsolja. - Bizonyítottad előttem, hogy te több vagy annál, mint azt gondoltam rólad. Több vagy annál a butuska bajkeverőnél, akinek az apád tart. A környezetünkben senki nem ismer téged, Liza. Én viszont szeretnélek jobban megismerni.

Lehunyom a szememet. Előd a közöttünk húzódó korlát ellenére úgy ölel, mintha soha nem akarna elengedni.

Talán igazat mond? Elődöt talán nem hálózta be a pénz és a hatalomvágy? Talán tovább lát az érdeknél?

- Annyira rossz a dumád - lehelem. És sajnos jelen  állapotomban kifejezetten fogékony vagyok a rossz dumákra.

A férfi szorítása forrósággal jár át, a jól ismert parfüm illata biztonsággal tölt el. A korlátot elengedve mindkét kezemmel szorosan Előd karjába kapaszkodók. Éppen úgy, mint aki nem akarja őt soha elengedni. Mintha ő lenne a biztos pont az életemben.

És ebben a pillanatban tulajdonképpen ez nincs is másként.

***

- Mi ez a fekete furgon a bejáratnál? Azzal rabolod el a fiatal lányokat? - kacagom, amikor átlépjük Előd házának küszöbét.

- Csendesebben! - tapasztja a mutatóujját az ajkamra,  közben az egyik szoba felé terel.

Immár harmadszorra int csendre, sőt csaknem könyörög, de én most is elsöprőm a kezét.

- Miért? Az anyád a szomszéd szobában alszik? - röhögök fel.

- Ne parancsolgass nekem!

- Ezek szerint be kell tömnöm valamivel a szádat - vigyorodik el kajánul.

Na, még mit nem!

- Inkább mutass valami olyasmit, amit annyira élvezhetek, hogy közben be kell fognod a számat! - incselkedek.

Előd azon férfiak táborát gyarapítja, akik azt gondolják, kemények az ágyban, de amint nő kerül a közelükbe, bizonytalankodni kezdenek. Az ígéret mögött nincsen teljesítmény. Hiába túrom a haját és karmolom a fejbőrét, olyan óvatosan csókolgat, hogy félő, elalszom alatta. Nincs más lehetőség, a kezembe kell vennem az irányítást.

- Játsszunk! - bukik elő belőlem.

Megáll, összekócolt hajjal néz fel rám.

Megragadom az állát, és szorosan tartom, amikor kérlelhetetlen hangom azt mondom neki: - Azt kell csinálnod, amit én mondok. Nem ellenkezhetsz. Ha valamire nemet mondasz, hazamegyek.

2

- Mindent megteszünk annak érdekében, hogy ez a kapcsolat működjön - cirógatja lelkemet a számomra oly’ szívmelengető, reszelős férfihang. - Mindkét félnek az az érdeke, hogy rendeződjön a kettőnk közötti viszony.

A kellemesen langyos félálomban lebegve hagyom, hogy Igor közelsége a már megízlelt és azóta vágyott teljességgel töltsön el. Távolinak hallom őt, mégis szinte a részemnek érzem. Mintha a vágy hangján belőlem, egészen pontosan bennem beszélne.

A kapcsolat működjön...

Mindent megteszünk érte...

Rendeződjön a viszony...

A boldogító gondolat ringat, izmaim elernyednek, az álomvilág visszahúz. A külvilág elé szép lassan újra színes illúziófellegek gyűlnek, én pedig pillekönnyű testtel úszók át rajtuk. Mosolyogva élvezem a vattacukor színeket, mígnem teljesen váratlanul egy sötét viharfelhő kellős közepén találom magamat.

- Megvannak az eszközeink arra, hogy visszaszerezzük az előnyüket, és legyőzzük a konzervatívokat. Semmitől nem rettenünk vissza ennek érdekében - dörgi Igor.

Mint akit mellbe vágtak, légszomjjal küszködve ülök fel az ágyban. A takaró lecsúszik rólam, alatta anyaszült meztelen vagyok, mégis ömlik rólam a víz.

- A kijelentése meglehetősen fenyegetően hangzik. Ez  hadüzenet? - érdeklődik Igornál egy nő, akinek hangjában ott bujkál a káröröm.

Amint lehull a tudatomról az álomfátyol, könnyen beazonosítom, hogy a beszélgetés a televízióban zajlik, a  készüléktől pedig egy résnyire elhúzott tolóajtó választ el.

Körbepillantok a főként fehér bútordarabokkal berendezett szobában, ami leginkább egy magánkórház steril kórtermére hajaz. Magam mellé pillantok, az ágy túlsó felén gyűrött az ágynemű. Kétségbeesett másodpercekre van szükségem ahhoz, hogy felidézzem, mekkora őrültséget követtem el az éjjel: Előd házában, azon belül pedig az ágyában kötöttem ki, és lefeküdtem vele. Kínomban mormolt szitkozódásaim közepette a tenyerembe temetem a homlokomat. Bajt hozok a saját fejemre.

- Nézze, a konzervatív párt azon képviselőinek, akiknek olyan titkai vannak, amelyek az általuk hirdetett eszmékkel szembe mennek, van mitől tartaniuk - magyarázza Igor a reggeli műsor riporterének. - Hiszen hazudnak. Nekünk pedig kutya kötelességünk megelőzni, hogy az országunk polgárai hamisság áldozataivá váljanak.

Ez tényleg nyílt fenyegetés. Közvetlenül nekem címzi?

- Van tudomásuk a konzervatívok között olyan politikai szereplőkről, akik bort isznak, de vizet prédikálnak? - Habár hallhatóan egy oldalon állnak, a műsorvezető szeretne konkrét válaszokat kiprovokálni az interjúalanyából.

Igor habozik, mielőtt egy talányos válasszal rukkolna elő.

- Minden csata akkor kecsegtet győzelemmel, ha sikerül megtalálni az ellenfél leggyengébb pontját, nem igaz?

- A gyenge pont egyetlen személyre utal? Tehát egy konkrét személy a célpontjuk a párton belül? - a faggatózó hangjából kihallható a lelkesedés. Beazonosítottam már, ő a liberális média egyik legharciasabb riportere, aktivistaként állandóan kardoskodik valami mellett. Vagy valami ellen.

- Nem fedhetem fel a kártyalapjainkat - feleli Igor  magabiztosan. - De garantálhatom, amire elérkezik az  országgyűlési választás időpontja, mindenkinek egyértelmű lesz, hogy az ellenzékiek csalók. És biztos vagyok abban, hogy egyetlen állampolgárunk sem szereti, ha becsapják. - Aztán egy érzékletes példával folytatja. - Most képzelje el azt a férfit, aki örök szerelmet hazudik önnek, de közben mást is boldogít. Mit tenne vele?

A felvetés hallatán úgy érzem magamat, mintha egy légzőnyílások nélkül hagyott cipős dobozba zárt madárka volnék. Fulladok, az ébredéskor tapasztalt légszomj újfent eluralkodik rajtam.

Vendégségben vagyok, muszáj összekaparnom magamat!

Az ágy szélére ülök. Bár egymagám vagyok a szobában, igyekszem a takarót úgy igazgatni, hogy mindvégig fedje a testemet, majd amint két lábra emelkedek, a tompán lüktető fejfájással megharcolva a textilbe tekergődzöm. Lehajtott fejjel várom, hogy a hullámzó szoba lecsendesüljön körülöttem. Minden nyugtatóval és alkohollal színesített estém másnapján mintha viharos vízen hánykolódó hajón lennék. De legalább a gyomrom nem kavarog, talán ezt a mellékhatást kinőttem az évek során.

- Kétlem, hogy született volna olyan férfi, aki engem az  orromnál fogva vezethetne. Ha mégis, akkor nem sokáig élne - felel Igor szemléltetésére kacéran a riporternő. - Nem kérek konkrétumokat, csak annyit áruljon el, hogy a politikusveteránok vagy a fiatal generáció képviselői között van tudomásuk hazug szereplőről!

Bármennyire is felkavar majd, muszáj látnom, Igor milyen arckifejezéssel válaszol a kérdésre. Ugyan fogalmam sincs,  milyen a fenyegető ábrázata, de ha ezzel az egész interjúval valóban nekem üzen, azt érteni fogom. Akkor pedig az elkövetkezendő napokat a támadására való felkészüléssel kell eltöltenem. Elhárítani, azt hiszem, már nem tudnám a becsapódást, ám a válaszcsapásra még felkészülhetek. A lehető legalaposabban utána kell néznem Igor családjának. Neki ott van a gyenge pontja.

A takarót szorítva az tolóajtóhoz lépek, és kikukucskálok a résen. A képernyőn rögtön a lelketlen tekintetű Igort pillantom meg.

- Számít, hogy melyik generáció? - kérdez vissza, de azonnal hozzáteszi: - A fiatalabb generáció általában meggondolatlan, de a veteránok is voltak valaha fiatalok. Ráadásul a hosszú évek során annyi szennyest felhalmozhattak, hogy most aztán belefulladhatnak.

Ujjaim elfehéredve szorítják az ajtótáblát.

- Szóval mindannyian retteghetnek - summázza a  műsor- vezetőnő. Fejét előre biccenti, onnan pillant fel a vendégére, mintha csak a lába közé hajolva... A pokolba is, szépeleg neki. Szuggerálja. Csábítgatja.

- Reszkethetnek.

Igor humoros válasza kupán vág. Ezzel kétséget sem hagy afelől, hogy rám gondol. Engem hívott Reszketőnek. Én vagyok a célpont.

Lehunyt szemmel az ajtófélfának koccantom a homlokomat. Nagyot koppan, de nem fáj.

A nyilatkozat minden tekintetben felkavar. Igor ígérete cudar jövőt sejtet, és miközben ezért viszolyognom kellene tőle, én a képmását látva mindennél jobban vágyom arra, hogy szájon csókoljam. Bomlasztó érzés olyan férfihoz vonzódni, akit a sors és annak minden katonája meg akar gyűlöltetni velünk. Eközben kétségem sem fér ahhoz, hogy Igor a történtek miatt megvet engem. Míg én pokolian, ő a pokolba kíván. És az elhangzottak alapján mindent meg is tesz, hogy oda juttasson.

- Minden rendben? - érinti meg gyengéden a vállamat Előd, mégis megijeszt. Éppen úgy rezzenek össze, mint akit hazugságon kaptak.

- Persze - pillantok rá a jól betanult hamis mosolyommal.

- Akkor miért állsz az ajtófélfába csimpaszkodva? - értetlenkedik.

Ha te azt tudnád...

- Csak egy pohár vizet szeretnék - kerülöm ki a választ a torkomat köszörülve. - Szomjan halok.

Előd elhúzza az ajtót, és csillogó szemmel az amerikai konyha irányába biccent. Ahogy elsétálok mellette, lopva végigmérem. Alig kelt fel a nap, de ő férfi létére már utcai ruhában, megfésülködve és a felkavaró parfümjétől illatozva sürgölődik a konyhában, pedig a pártközpontban csak délelőtt indul be az élet. Ez teljességgel abszurd. És azt hiszem, hogy éppen ez a legfőbb problémám Előddel: egész egyszerűen hihetetlen, hogy létezik ennyire pedáns, vonzó külsejű és mindemellett heteroszexuális férfi a földkerekén. Minden porcikájában tökéletes. Émelyítően tökéletes. És ebbe a fényes tisztaságba még a szexmániája sem képes belekoszolni.

Hogy bújhattam ágyba egy ilyen ficsúrral?

Figyelem, amint a hűtőhöz fordul, majd a szokatlanul alacsonyra tervezett konyhapultnál egy pohárba ásványvizet tölt. Meglepően higgadt. Előd a pártunk kommunikációs vezetője, a helyében én Igor hadüzenete hallatán barna csíkot húznék magam után.

- Mit hadováit össze Szentesy? - kérdezem az első korty víz után, mintha nem hallottam volna az interjú nagy részét.

- Blöfföl - húzza mosolyra a száját Előd. - Ne aggódj, ezt a fickót a szakmában Blöffkirálynak hívják. Semmi nincs a kezében, és éppen a hiányt próbálja kompenzálni a süket dumájával.

Blöffkirály? Ha tudnád...

- Pedig nagyon hitelesnek hangzik - erősködöm. A lelkiismeretem azt diktáltja, hogy kötelességem valahogy figyelmeztető jelzéseket adni.

Előd olyan komoly ábrázattal néz, mint aki gyanút fogott. Végül széles mosolyra húzódik a szája, közelebb lép, átölel és a homlokát az enyémnek koccantja.

- Nem minden igaz, ami annak hangzik - duruzsolja a politika egyik alapigazságát. - Sándor az egyetlen gyenge pontunk, de Szentesynek róla fogalma sem lehet. Ráadásul ha bármi lenne a kezében, nem fenyegetőzne, hanem meglepetésszerűen lecsapna. Nyugodj meg, biztonságban vagyunk.

Van igazság Előd szavaiban. Miért ijesztgetne valaki, ha azonnal rombolhatna is? Igor rám mért bosszúja talán kimerül a távolból heccelésben, abban, hogy rettegésben tart. De akkor mi az a sötét eltökéltség a tekintetében? Túl sok az ellentmondás.

Előd megkísérel szájon csókolni, de ehhez semmi hangulatom.

- Mi van, ha csak a megfelelő pillanatra vár? - kérdezem a televízió felé fordított arccal. Pechemre a képernyőn ismét Igort mutatják.

Az ördög vinné el!

- Ez lenne a megfelelő idő - sóhajt Előd, és karba font kézzel ő is a készülékre mered. - Ha tényleg lenne valami a liberálisok tarsolyában, most kellene bedobniuk. A felmérések szerint minden egyes nappal növekszik az előnyünk, nem tökölhetnek. Szóval nem több ez egy kétségbeesett politikai blöffnél. Megpróbálja megingatni a szavazóinkat. Olcsó retorikai trükk.

- Remélem, hogy igazad van - suttogom.

Esküdni mernék arra, hogy Igor a televízió képernyőjén keresztül közvetlenül a lelkem mélyére néz. Mintha tudná, hogy figyelem.

- Várom legközelebb, de akkor már fel kell fednie előttem a mocskos kis titkaikat - zárja a beszélgetést a kokettáló műsorvezetőnő.

Kedvem szottyan megcibálni a loknikba szárított fürtjeit.

Az adásrendező egy utolsó közeli képet mutat Igorról. Hiába keresem, tekintetében nyoma sincsen annak a gyengédségnek, amivel az utolsó együtt töltött esténkén figyelte az ujjaival fésült hajtincseimet. Előd nem ismeri őt eléggé ahhoz, hogy olvasson az arcáról, de én látom, hogy Igor ezúttal a szokásosnál is keményebb, ridegebb és megátalkodottabb. Biztos vagyok abban, hogy mindent romba fog dönteni.

Gondterhelten felsóhajtok.

- Tényleg nyugodj meg! - simul hozzám Előd, és mivel az ajkamnál csődöt mondott, a fejem búbját csókja. - Megvédelek.

Szívem szerint felkacagnék, de szerencsére képes vagyok türtőztetni magamat, különben magyarázkodásra kényszerülnék. Eszem ágában sincsen tetézni a bajt, belegondolni is szörnyű, hogy mi történne, ha Előd leleplezne. Tegnap este ugyan gyönyörű szavakat duruzsolt a fülembe, de azt hiszem, a támogatása gyorsan a feledés homályába veszne. Az egyik legádázabb ellenségemmé nőne.

- Őszintén szólva, amikor kiderült, hogy Szentesy előre lép, egy kicsit bepánikoltam. De pont ez az interjú győzött meg abban, hogy ő volt a liberálisok legújabb melléfogása - mondja mindezt már a konyhapult mögül. - És egyben a legutolsó. Ekkora támogatottsági különbség már behozhatatlan. Nyerni fogunk.

Egy kérdés még bennem motoszkál az interjúval kapcsolatban.

- Hajói hallottam, beszélt valamilyen viszony helyrehozásáról az interjú elején. Pontosan miről?

Előd megrántja a vállát.

- Olyan külföldi megállapodást emlegetett, amitől jobb lesz a magyar gazdaságnak, de nem figyeltem. Naponta sütnek el hasonló maszlagokat. Szerintem csak utazgatni akarnak - magyarázza, és kezébe fogja az pulton fekvő kést.

Elkerekedő szemmel figyelem, ahogy egy félbevágott zsemlét mogyoróvajjal keneget. Még uzsonnát is csomagol magának a munkába? Ezt majszolja ebédidőben?

Te jóságos ég!

- Kérsz egy szendvicset? - kínál.

Fejemet ingatom, ezzel válaszolok és hitetlenkedek is egy időben.

A televízióban hírösszefoglaló következik. A villódzó képek között feltűnik apám arca az esti könyvbemutatóról készült rövid riportban. A narrátor csipetnyi cinizmussal a hangjában beszél arról, hogy Kereszthy Miklós biográfiája egészen biztosan megrengeti a könyvpiacot, hiszen élete tele volt izgalmas kalandokkal. Utóbbi egyértelmű célzás arra, hogy apám az értelmiségi körökhöz képest zsivány hozzáállással, ám mindig tisztességesen intézte a dolgait.

- Mit szóltak, hogy eljöttél a könyvbemutatóról? - érdeklődőm Elődtől, hogy nagyjából tudjam, mire számítsak.

- Apád nem volt túl boldog - pillant fel elhúzott szájjal. - Bevallom, nem tudtam, hogy mi a jobb választás. Ha tudja, hogy együtt vagyunk, vagy ha fogalma sincsen róla. Nem hülye. Ha azt mondom, miattad léptem le, előkerül a gyógyszerkérdés, elküldet elvonóra, ami senkinek sem jó. Tudom, hogy képes vagy megoldani ezt a problémát - mosolyog rám. - Azt mondtam, hogy családi okokból kellett eljönnöm. Szóval neked még ki kell találnunk egy alibit.

Apám biztosan égre-földre keres, a telefonom viszont ripityára törött, nem tud elérni. Azt is kinézem belőle, hogy már riasztották a rendőrségi kapcsolatait, és suttyomban keresnek. Ideje elhúznom innen a csíkot, és iszkolásom közepette muszáj kitalálnom, hogyan építhetem le Elődöt. Mielőbb. Mert a csókolgatásából kiviláglik, ő többet várna el tőlem, mint amennyit én adni szándékozom. Mi a fenét mondjak majd neki? Túl tökéletes, és ezzel inkább taszít, semmint vonz?

- Felöltöznék - húzom szűkölő mosolyra a számat.

- Szerintem még száradnak a ruháid - feleli és a fürdő felé veszi az irányt.

- Száradnak?

- Hazafelé történt egy kis baleset - válaszol immár a fürdőszobából.

Baleset? Miféle baleset? Nincs rajtam semmiféle seb.

- Hányingered lett a taxiban, ki kellett szállunk, két saroknyit sétáltunk, de útközben nem bírtad tovább tartani - meséli el a hajnali történetet.

Ezek szerint ezért úsztam meg a reggeli hányingert...

Uram atyám, mennyire visszataszítóan szánalmas lehettem! És ha erre nem emlékszem, vajon mennyi minden eshetett még ki az estéből? Kész szerencse, hogy a szex hevében nem neveztem Elődöt Igornak, arról legalábbis már biztosan tudnék. A gyógyszer rohamos romlásba visz, muszáj megálljt parancsolnom, mielőtt újabb tragédiát okoznék.

- Megszáradtak - bukkan elő a holmiimmal. - Akarod, hogy kivasaljam őket?

- Jaj, ne már! - böffen fel belőlem ösztönösen. Aztán erőltetett mosollyal átveszem a ruhadarabokat, és visszatérek a hálószobába.

Azt feltételeztem, hogy Előd egy belvárosi, lenyűgöző panorámájú, akár több száz négyzetméteres tetőtéri lakásban él. A hivalkodó stílusához legalábbis az jobban illene, mint a modern, mégis otthonos ház.

A falhoz tolt komód mellett fotel áll, annak a háttámlájára terítem a ruháimat. A takarót kioldom, hagyom, hogy a földre hulljon.

- Gyönyörű vagy - szólal meg váratlanul a hátam mögül Előd. Utánam jött, és most vállával az ajtófélfának dőlve, a kezét karba fonva legelteti rajtam a szemét.

A szó összes értelmében zavart mosolyra rándul a szám. Rendesen egy vicces odaszúrással megkérném, hogy viselkedjen úriember módjára és forduljon el, de az egész helyzet abszurditása belém fojtja a szavakat. Nincs is szükség válaszra, Előd magától, bensőséges hangon tesz egy arcpirító megjegyzést: - Életem egyik legjobb szexuális élményét adta a játékod.

A játékom?

Mire gondolhat? Azt hiszem, hogy ebben a helyzetben kifejezetten kínos volna visszakérdeznem.

- Örülök, hogy tetszett - suttogom bárgyú műmosollyal.

Előd megindul felém, és mielőtt magamra rángathatnám a fehérneműmet, baljával hátulról átöleli a meztelen testemet, jobb kezével pedig felfogja a hajamat, hogy ajkával a nyakamhoz férkőzhessen.

- Legközelebb te leszel az, aki nem mondhat nekem nemet - morogja felhevülten.

Elkerekedő szemmel, bénultan bámulok magam elé. Megannyi rám omló érzés közül a mocskosság a legerősebb.  Mocskosnak érzem magamat, amiért az Igorral átélt felszabadító élményt megosztottam mással. Főként úgy, hogy közben mindvégig rá vágytam. Mintha pótolni próbálnám a pótolhatatlant.

- Biztos, hogy fel akarsz öltözni? - csókolgatja a  nyakszirtemet Előd.

- Haza kell mennem, különben Sándor gyanút fog - blöffölöm. Ha Igor a Blöffkirály, legyek én a királynő.

- Örülnék, ha ma este is nálam aludnál - mormogja Előd.

Bal keze a hasamról az ágyékom felé kúszik. Én lennék a legboldogabb, ha ez örömmel töltene el, és újra egymásnak eshetnénk, de sajnos már annak a gondolata is émelyít, hogy bármelyik pillanatban megérinthet odalent.

- Tudod, hogy nem lehet - igyekszem komor hangulattal lelombozni.

- A szerződés miatt? - kérdezi, majd rögtön hozzáteszi: - Azt majd elintézem...

Kizökkenthetetlen.

- Azért, mert ma Éva barátnőm születésnapi partijára vagyok hivatalos - felem. - Hetekkel ezelőtt beírattam a központi naptárba.

A központi naptárt a párt kommunikációs osztálya vezeti, annak alapján tudják megszervezni a kötelező programjaimat, az interjúkat, a fotózásokat vagy éppenséggel a fogadásokat.

- Utána?

Nem ereszt.

Ha egyértelmű nemmel válaszolok, faggatózni kezd, hogy mi a bajom. Hazudhatnám, hogy átjövök hozzá, de azzal csak altatnám a problémát, amivel aztán legkésőbb holnap újra szembesülnöm kellene. Kibújásra alkalmas válasz után kutatok, amikor megpillantom a bekeretezett fotókat. Legalább egy tucat sorakozik a komódon.

- Ki az a kislány? - mutatok a hozzám legközelebbi képen foghíjasán mosolygó gyermekre. A lányka szinte mindegyik felvételen szerepel, a legtöbbön ücsörög.

- A lányom - válaszol Előd.

Tessék?

Hagyom, hogy kicsattanjon belőlem a kérdés: - Tessék?

- Dollinak hívják - feleli továbbra is a nyakamba feledkezve.

Úgy fest, hogy a téma sem lohaszt a libidóján.

- Nem is tudtam, hogy van egy lányod - szorítom a témát.

- Tízéves.

- És hol van most? - faggatózom.

- A szobájában - feleli.

Tessék?!

- Nyugtass meg, hogy az anyja nem itt lakik - jegyzem meg fanyarul.

Előd kuncogva folytatja, amit elkezdett. Képtelen vagyok kizökkenteni.

Úgy feküdtem le az este Előddel, hogy a lánya közben valamelyik szobában aludt? Belevörösödöm a gondolatba, hiszen nem vagyok túl visszafogott, ha hangulatba jövök. A megalázottság elemi ereje felbátorít, hogy végre kifakadjak, és leseperjem magamról a tapogató kezeket, de egy becsapódó ajtó megelőz.

- Az emlegetett hölgyemény felébredt. Meg kell kennem neki a szendvicseket - sóhajt. Mintha magyarázkodna, amiért nem tudja folytatni, amibe belekezdett. - Influenzajárvány miatt nincsen tanítás. És úgy látszik, képtelen tovább aludni.

Egy utolsót markol a fenekembe, majd kisétál a szobából, én pedig fürge szedelőzködésbe kezdek. Messze járok a komfortzónámtól és rettenetesen zavar, hogy tulajdonképpen fogalmam sincs, kinek a házában kötöttem ki. Évek óta ismerem Elődöt, de a ma reggel bebizonyította: valójában semmit nem tudok róla.

Immár felöltözködve lépek ki a szobából. Úgy tervezem, hogy csak odaintek Elődnek, majd szedem is a sátorfámat, de az elém táruló látványtól földbe gyökerezik a lábam.

Előd éppen kiemeli a kerekesszékből a lányát.

Dolli kerekesszékes.

Ezért él Előd egy könnyebben megközelíthető házban, semmint egy emeleti lakásban. Ezért a szokatlan, tolható ajtók. Ezért az alacsony aljú fekete furgon a ház előtt. Ezért speciális a konyhapult.

Az étkezőszékébe átültetett lány mosolyogva fordítja felém a fejét, kedvesen köszönt, amit tétován, de viszonozok. Olyan tiszta, őszinte és gondtalan a mosolya, amilyet én még soha nem láttam korábban.

- Nagyon tetszik a ruhád - jegyzi meg Dolli a tegnap estére választott, most a mosástól igencsak gyűrött koktélruhámra. Nincs a szavainak éle, tényleg tetszetős darabnak gondolja.

- Köszönöm - motyogom zavaromban.

Apja magához öleli a lányt, és csókot nyom a feje búbjára. Éppen úgy, ahogy velem is tette ébredés után. Tudom, ez egy olyan pillanat, ami örökre beleég a memóriámba. Amit talán soha nem fogok elfelejteni, és a leglehetetlenebb pillanatokban dereng majd fel előttem. Mert soha nem voltam még ennyire közel az igaz, önzetlen szeretethez.

- Dolli éppen az új rajzait készül megmutatni. Van kedved megnézni őket?

Habozom, de a meghittség ellenállhatatlanul vonz. Mosolyogva térek a konyhapulthoz, majd a rajta fekvő  vázlatfüzetre pillantok. A lélegzetem is eláll az elém táruló alkotástól. Dolli az űrt rajzolta le: nem a formák, hanem a színharmónia dominál.

- Dolli imád a színekkel játszani - kommentálja a látottakat Előd. - A másik szenvedélye pedig a divat.

- Apa, ne égess! - morogja vérbeli kamasz módjára Dolli. Legszívesebben odasúgnám neki, hogy inkább legyen hálás a figyelemért, az én apám például képtelen volt ennyire közel engedi magához.

A következő oldalon stilizált női alakok sorakoznak: a lány mindegyikre különböző, elegáns, de kifejezetten színes holmit álmodott meg.

- Nagyon kifejezőek - állapítom meg. - Tényleg elképesztő ízléssel használod a színeket. Én nagyon jó az arány érzéked.

- Köszönöm! - Dolli egészen belepirul a bókba. - Te értesz a divathoz.

- Csak rajongó vagyok - legyintek.

Előd átnyúl előttem és visszafelé lapozgat a füzetben, és amikor megtalálja a keresett oldalpárt, csillogó szemmel közli: - Dolli tervezi a ruháimat. Ő megrajzolja, egy varrónő pedig megvalósítja őket.

Elszégyellem magamat, amiért gúnyolódtam Előd ízlésén. Tényleg semmit nem tudtam erről a férfiről. Üveges tekintettel nézem a rajzokat. Egy tízesztendős kislány keze munkájához képest ezek is zseniális darabok. Néhány év múlva letisztul majd a stílusa, és a giccs egyedi nézőponttá szelídül.

Gombóc nő a torkomba.

Igaz, nem tudom, hogy miféle betegség gyötri Dollit, de a kerekesszékből és a szokatlan, görbült kéztartásából  következtetve az izmaival lehet probléma. Nem vagyok jártas a hasonló betegségekben, de azt tudom, hogy a kislány állapota jobbra már nem fordulhat. Vajon meddig lesz képes alkotni?

- Elviszel vásárolni? - zökkent ki a merengésemből Dolli, majd az egyik mogyoróvajas zsemléjét kezdi majszolni.

- Liza nem ér rá, és egyébként is megbeszéltük, hogy Hédi visz vásárolni - emlékezteti az apja.

Dolli undorodva húzza el a maszatos száját: - Neki öreges az ízlése.

- Ki az a Hédi? - kérdezem.

- Dolli nevelőnője. Vele tölti a délutánokat, együtt tanulnak, és vele végzi a szükséges napi gyakorlatait. - Előd tekintetéből kiolvashatom, hogy Hédi sokkal inkább a lány egészségéért felel, semmint unaloműző társalkodóasszony. - Ma a tanítási szünet miatt korábban jön, és elmennek új iskolatáskát vásárolni Dollinak.

- Szerelmes apuba - közli a lány komisz mosollyal, majd harap a zsemléből. Egy csepp mogyoróvaj az konyhapultra csöppen.

Ó, tényleg?

- Dolli! Hédinek van férje - morogja az apja, és egy szivaccsal letörli a mogyoróvajat.

- Csak volt. Meghalt - felesel a lány.

- De ő még mindig jelen időben beszél róla - vonja fel a szemöldökét az apja. - Tudod, attól, hogy meghal valaki, még velünk marad.

Kényelmetlen csend ereszkedik a konyhára.

- Én szívesen elmegyek Hédi helyett Dollival táskát  választani - ajánlkozom.

Ekkor kivágódik az ajtó, és bemasírozik rajta egy kócosán göndör hajú, teltkarcsú asszony. Apám könyvét olvassa. Ahogy átlépi a küszöböt, felpillant, megigazítja a szemüvegét, és elsápadva mér végig. Aztán a tekintetében megcsillan a harag.

Ilyen könnyedén szerzek ellenségeket.

3

Sándor a limuzin ülésére huppan, néma tátogással üdvözöl, majd előrebuktatja a fejét és a középső, valamint a hüvelyujjával a halántékát masszírozva tovább telefonál. Foghegyről köszönök vissza, aztán az ablak felé fordulok, és kortyolok az autó minibárjából töltött Martinimből.

Sándor ma újabb csalódást okozott.

Hónapok óta piszkáltam, hogy kísérjen el Éva születésnapi rendezvényére. Amikor beütött az elnöki agyrém, előrelátóan a titkárnőjével is bejegyeztettem az időpontot. Éva szeret nagyzolni, a számára fontos vendégekért most limuzint küldetett. Az autó leegyeztetett érkezése előtt fél órával hívtam Sándor, hogy ugyan mégis merre jár. Minden törekvésem ellenére elfelejtette az estét, emiatt a pártszékházhoz kellett kanyarodnunk érte. A rövid kitérő komoly elvi kérdésekkel kikövezett úton vezetett. Régebben hasonló eset nem történhetett volna meg: Sándor odafigyelt rám, illetve a kettőnk közti kölcsönösség fenntartására. Tényleg nem kérek tőle sokat, cserébe minden egyes meghívásra elkísérem, mosolygok mellette, istenítem őt, és hányásig méltatom az elit borzalmas ízlésű asszonyainak csiricsáré cipőit.

Minden egyes nappal egyre biztosabb vagyok abban, hogy amit barátságnak hittem, valójában semmitérő viszony.  Sándorral lassan a lehető legtávolabb kerülünk egymástól. Akár  idegenek is lehetnénk. Számomra a barátság egyik alapköve a balansz; aki a másikat kihasználja, az nem barát, hanem élősködő féreg. Értem én, hogy Sándornak sok a munkája, és jelenleg az ország összes gondja az ő vállát nyomja, de nekem tényleg nincsenek hatalmas elvárásaim. Hosszú ideje csupán egyetlen dolgot kértem, azt sem sikerült teljesítenie.

- Folytassuk holnap - kéri a telefonba Sándor, de a beszélgetőpartnere csak mondja tovább.

A kiszűrődő hangban felismerem a párt biztonsági főnökét. Ha Henrietten múlik, hajnalig be sem áll a szája. A nő apám egyik veteránja. Lassan nyugdíjas korba lép, de biztonsági főnöknek a lehető legpocsékabb választás, mert fogalma sincs a modern kor technikai vívmányainak működéséről. Kinevezésekor még aktákat tologattak, a biztonsági részleg kizárólag a politikusaink személyes védelméért, valamint a rendezvények biztosításáért felelt. A hajcsárszerepre a vaskalapos Henriett tökéletesen alkalmasnak bizonyult, ám amióta a gyorsan fejlődő internetkapcsolatok segítségével szinte bármelyik számítógép rendszere feltörhető, az ő hiányosságai is kezdenek felszínre bukni. Azt hiszem, hogy éppen az alkalmatlanságát leplezendő beszél lyukat az ember hasába. Lemondani nem fog, apám pedig gyáva leváltani, hiszen az évek során veszélyesen sok bizalmas információra tehetett szert. Nem ő az egyedüli, akinek a hűsége garantálja a pozícióját. A párt egyik rákfenéje a sok bekövesedett politikus. Apám csak akkor cserélhetné le ezeket az elemeket, ha  valamilyen magasabb pozícióval kínálja meg őket a jelenlegi helyett. De apám dörzsöltebb ennél.

Az elcsípett mondatfoszlányokból kikövetkeztetem: Sándorék éppen Igor reggeli interjúja apropóján egyeztetnek, és Henriett csapata utánanézett, hogy érte-e hackertámadás valamelyik szerverünket. Ezen kívül Sándor kifejezetten arra kíváncsi, hogy annak lehet-e nyoma, ha az ő személyes kommunikációs eszközeit piszkálták meg a távolból. Illetve, ha ez megtörtént, egy hacker képes-e törölt adatok visszaállítására. Gondolom,    attól tart, hogy    a Bálinttal folytatott magánlevelezéseit kaparinthatták meg a liberálisok.

Nem akarom a beszélgetésüket hallgatni, az a legjobb, ha semmiről nem tudok, így inkább a rádióból duruzsoló slágert dudorászva a mellettünk elsuhanó, esti fényekbe öltöztetett várost kémlelem. Lóg az eső lába. A nyári záporok gyorsan, hevesen csapnak le, az októberi csapadék viszont hosszúnak ígéri magát és nyálkásan    sokáig    kitart. Legszíve- sebben bevackolódnék az ágyamba, és ki sem mozdulnék az első melengető napsugárig. Akár a medvék, téli álomként aludnám át ezt a minden tekintetben kínlódós időszakot. De ha ezt nem is tehetem meg, legalább némiképp könnyítek a helyzetemen. A Martinivel öblítve lenyelek két szem nyugtatót. Remélem, hogy ma este minden feszültséget kitáncolhatok magamból.

A borítéktáskámban megrezzen a telefonom. A mobil nálam mostanában fogyó eszköz, az elmúlt időszakban ez már a második új készülékem. A régit kártyástól Igornál hagytam, a helyette vásárolt pedig tegnap zuhant a mélybe. Ma délután Dollival és a furcsa szerzet Hédivel két butik között beszereztem egy új készület. Ragaszkodtam ahhoz, hogy a masinával készült első fotó egy közös kép legyen, amit aztán átküldtem az apjának. Előd öröméből arra következtettem, hogy eddig leginkább olyan nőkkel hozta össze a sors, akik a fogyatékkal élő lánya láttán fejvesztve menekültek tőle.

Ahogy megpillantom Előd nevét a kijelzőn, szorongás fog el. Próbálom kibogozni, mi feszélyez vele kapcsolatba, hiszen jóképű és ambiciózus férfi, az ízlésemnek megfelelő. Eddig egyetlen személyiségjegye taszított, mégpedig a cifra stílusa. A nyomulós viselkedéséből, valamint a külső megjelenéséből könnyen arra következtethetett az ember, hogy egy beképzelt pojáca. Azt hiszem, ugyanabba a csapdába estem, ami ellen a könyvbemutatón, az összenőtt szemöldökű irodalmár kapcsán kikeltem magamból: felszínesen ítélkeztem. Előd egyáltalán nem olyan szörnyű, mint amilyennek hittem. Először tegnap este döbbentett meg, amikor utánam eredt, és a kötelességeire fittyet hányva velem maradt, vigyázott rám. Aztán a meglepetés azzal a ma reggeli, szívmelengető látvánnyal folytatódott, ahogy a lányával viselkedett. Önzetlen és gondoskodó - bírjon ennek ellenállni bárki, aki nőből van.

De akkor mégis mi feszélyez vele kapcsolatban?

Velem van a gikszer. Ha Előd percről percre szimpatikusabbá is válik, valamiért nem érzem, hogy közünk volna egymáshoz. Hiányzik belőlem a lágyékot csiklandozó izgalom. A pillangók keringője.

Mert azokat jelenleg egyetlen férfi képes táncra hívni...

Válhat-e valaha Elődből pótléknál több? Ha nem volnék korlátok közé szorítva, egyáltalán összeakadtam volna vele? De ez utóbbi kérdés számít-e egyáltalán? Nem. Ez az életem, kár azon morfondíroznom, hogyan cselekednék más dimenziókban. Előd az egyetlen, még ki nem száradt boldogságforrásom. Örülnöm kell, amiért rátaláltam.

Megnyitom az üzenetét, az abban elinduló videó széles mosolyt csal az arcomra. A képsoron Dolli látható, amint a házhoz épített terem korlátját szorongatva, hátán a vadonatúj táskával igyekszik járni. Indulás előtt váltottam néhány szót Előddel, megtudtam, hogy a lánya Duchenne-féle izom- disztrófiával született. Ezzel az örökletes betegséggel négyezer ember közül egy küszködik, nők esetében pedig kifejezetten ritka. Anyai ágon örökölte, de az anyjáról Előd nem akart beszélni. Az azonban kiderült, hogy Dolli szellemileg ugyan kifejezetten aktív, a mozgást feladta, pedig a betegsége miatt fontos volna a speciális gyakorlatok napi ismétlése.

A délutáni közös vásárlás során gondoltam egy nagyot, és amikor Dolli a beletörődöttek szomorúságával kijelentette, hogy soha nem fog kifutón járni, Hédi minden tiltása ellenére, az egyik butik kellős közepén kisegítettem a lányt a kerekesszékéből, majd megmutattam neki, hogyan lépdelnek a manökenek a kifutón. Hátulról, a hóna alatt fogtam, a lábait pedig az enyémekre tettem, úgy sétáltunk. Most ezt a mozdulatot gyakorolja otthon. Előd szöveges üzenetben a videó mellé írta: „Imádja. Én meg téged imádlak.”

Dolli egy földre szállt angyal. Tízévesen a legtöbb felnőttnél is bölcsebben gondolkozik. Világ életemben tisztes távolságot tartottam a fogyatékkal élőktől, féltem, hogy valamely félresikerült gesztusom sértő lehet a számukra. Viszont Dolli ma megmutatta, ha nincs szándékomban bántani, nem mondhatok rosszat. Szörnyű, hogy a betegsége miatt néhány éven belül elveszíti azt a képességet, amivel kifejezheti a tehetségét. Ami pedig még ennél is szörnyűbb, hogy az izomdisztrófiával küzdő gyerekek nem ritkán a kamaszkorukat sem érik meg. Nem csoda, hogy az apja minden pillanatban azt a lehetőséget keresi, amivel boldoggá teheti. És ebből én sem akarok kimaradni. Amikor hazatértünk, az új telefonommal lefotóztam néhány női ruhatervet Dolli albumából, szeretném azokat ma este megmutatni Évának. Bízom abban, hogy a barátnőmet is lenyűgözi majd a lányka tehetsége, és sikerül őket bemutatnom egymásnak.

Elkeseredek. Megrendülök. A problémáim összessége is eltörpül ahhoz képest, amivel Dollinak kell szembenéznie. Ráadásul rettentő fiatalon.

Egy csókot dobó, mosolygós arcocskával válaszolok Elődnek. Ennyi a legtöbb és egyben legőszintébb, ami most tőlem telik. Nem távolságtartó, de nem is ígér sokat. A lélekerősítően derűs délutánomra gondolva pillanatok ki újra az ablakon, amikor a visszatükröződésben elkapom Sándor elképedt tekintetét.

- A menyasszonyommal vagyok, szeretnék vele foglalkozni. Holnap folytatjuk, Henriett - válaszol kemény hangon a protokolláris szokásokra fittyet hányva, és mielőtt a másik fél elköszönhetne, ráteszi a telefont. A torkát megköszörülve előrehajol, és amolyan férfias cinkosággal megkéri a sofőrt: - Felhúzná a térelválasztót, kérem? Szeretnénk egy kicsit kettesben lenni vele, mielőtt odaérünk.

Sándor hanghordozásából a fickó könnyen azt gondolhatja, hogy malackodásra készülünk, valójában számonkérés következik. A hátam mögül kileshette a videót, Előd  kísérőüzenetét, valamint az én válaszomat.

- Beszéljünk a tegnap estéről - mondja fojtott hangon, mintha attól tartana, hogy a sofőr a térelválasztó ellenére is kihallgathat bennünket.

Válasz gyanánt a szememet forgatom, mint egy neveletlen kamasz.

- Hová tűntél? - piszkál tovább.

Az elcsípett üzenetből összeállhatott neki a kép, miszerint nem véletlen, hogy Előddel egyszerre szívódtunk fel az esti könyvbemutatóról.

Nem felelek.

- Nyugtass meg, hogy nem Előddel...?

A kérdésében ott bujkál a bíráskodás. A könyökömön jön már ki az ítélkezés, torkig vagyok ezzel a felsőbbrendű attitűddel. Mintha Sándort is megszállta volna a nagyképűség démona és az beszélne belőle. Muszáj valahogyan visszavágnom.

- Hogy van Bálint? - kérdezem látszólag békével. Közben amolyan melléktevékenységként előhúzom a táskámból a piperetükrömet.

- Nem tudom - ráncolja a szemöldökét. Nem érti miért citáltam a beszélgetésbe Bálintot. - Mindkettőnknek könnyebb, ha nem beszélünk.

Felkacagok és felkapcsolom a tetőbe süllyesztett lámpát.

- Te ezeket csak úgy mondod, vagy el is hiszed? - marok oda.

Tekintete szikrákat szór, de nem törődöm vele, kisujjammal korrigálom a szemfestékemet.

- Nem csinálhatsz ilyeneket - kanyarodik vissza az eredeti témához.

Érzem, ahogy a tiltási kísérletétől felmegy bennem a pumpa, orromat megfacsarja a düh.

- Pontosan miket nem csinálhatok? - sandítok rá lapos  pillantással a tükrömből, aztán a spirálommal újra átfestem a szempillámat.

- Nem hagyhatsz faképnél, hogy magyarázkodásra  kényszeríts. És nem léphetsz le az apád fogadásáról a beszéde előtt. Megemlített, és te nem voltál sehol - sétál bele a  csapdámba.

- Megparancsolod, gazdám? - gúnyolódom, és mint egy  behódoló alattvaló, mélyeket pislantok hozzá.

- Liza... - sóhajtja.

Eljött az én időm!

- Megaláztál - csapom össze a türköt. - Ahelyett, hogy  megvédtél volna a piaszagú haverodtól, nevetség tárgyává tettél.

- Nem mindegy, hogy mit gondol rólad? - kacag fel kínjában. - Egyébként is, csak nyamvadt könyvekről volt szó.

- Nem! - fojtom belé a szót a mutatóujjamat emelve. - Sokkal többről volt szó. És a lealacsonyító stílust akkor sem tűrném el neked, ha a köztünk lévő viszony valódi volna.

Sándor is a mutatóujját emeli, de ő a szája elé tartja, ezzel emlékeztet, hogy csendesebben hőbörögjek, mert nem vagyunk egyedül. Teszek rá. Magasról.

- Azzal szereztél magadnak támogatottságot, hogy az  egyenjogúságról papoltál. Erre, amikor éles helyzetbe kerülsz, megalázóan beszélsz rólam. Gyáva vagy! - dorgálom, de ő nem veszi fel, nem vág vissza, nem minősít. - Gondolom, amikor leléptem, azt mondtad a piaszagúnak, hogy biztosan menstruálok.

Szótlanságával Sándor elismeri, jól tippelek. Tipikus, hogy amikor egy nő felemeli a szavát valami olyasmi ellen - vagy mellett -, amivel a férfiak nem értenek egyet, rögtön a menstruációs feszültségen humorizálnak.

- Nem lehet mindent egyszerre. A hirtelen változásokba csak belebukni lehet. Muszáj megteremteni az átmenetet. Ez most az átmeneti időszak.

- Bárcsak hallanád magad - hüledezem a fejemet ingatva. - Inkább ismerd be, hogy elbuktál. Semmi nem úgy történik, ahogy azt naivan eltervezted, amikor felkértek a miniszterelnök-jelöltségre. Elárultad az elveidet és minden tekintetben az apám ural.

Fájhat neki az igazság, mert nem állja tovább a tekintetemet, elfordul.

- Nekem lett igazam - bökök oda egy utolsót.

- Sok minden történik a háttérben, amiről nem tudsz - mormogja a várost bámulva.

Tényleg?

- Mesélj! - fordulok egész testemmel felé. Sarokba szorítom.

Némán ingatja a fejét.

Muszáj ismét felnevetnem: - Nem mondhatod el, mert nő vagyok, és nem érteném meg?

Felciccen és rosszallóan néz rám.

Közénk szorul a csend.

- Hová lett belőled az ember? - kívánkozik ki belőlem a kérdés. - Az emberséged volt a legnagyobb értéked.

És ekkor Sándornál betelik a pohár.

- Liza, élő céltábla lettem! - csattan fel. - Minden szempár rám szegeződik.

- Van egy rossz hírem - közlöm ridegen. - Ez ezentúl így is marad. De ettől nem kell megbolondulni. Pláne, hogy erre vágytál, nem igaz?

- Fogalmam sem volt, hogy ez ezzel jár. Pontosabban, hogy ez ennyire zavaró lesz. És igen, gyakran rettegek. Rettegek, hogy ebben a nagy felhajtásban kiderül, hogy... - elnyeli a mondat végét. - Reggel is kaptunk egy fenyegetést. A tévében, élő adásban.

- Előd szerint csak blöff - vonok vállat. - Azt akarják, hogy helyettük a saját seggetek védelmével foglalkozzatok. És nem is tesztek másképpen.

Sándor megnyúló arcáról leolvasható a döbbenet, amiért valóban Előddel töltöttem az éjszakát. Nem kívánok neki magyarázkodni.

- Előd túl magabiztos. Van, akinél ez célravezető - vet rám jelentőségteljes pillantást. - De a magabiztossága gyakran vakmerőségbe csap át, ami könnyen hanyatláshoz vezethet.

- Azért aggódsz, mert azt gondolod, te vagy a reggel  emlegetett célpont? - világítok rá az egyértelműre.

- Ki más? Nézd meg az időzítést! Éppen akkor találnak egy atombombát, amikor engem helyez a párt előtérbe! Elég egyértelmű.

Ha tényleg Sándor került célkeresztbe, az nem a szexuális orientációja, hanem az én elhajlásom miatt történt. Tökéletesen titkoltuk az identitását, elképzelhetetlen, hogy Igorék kiszagolták volna. Ellenben én tálcán kínáltam a szaftos témát, azzal tudnak bennünket támadni, hogy megcsaltam a vőlegényemet.

Igor tényleg képes elárulni mindazt, ami közöttünk volt?

- Hidd el, ha tudnának a kis titkodról, nem fenyegetőznének vele - mondom, mire Sándor csak hunyorogva néz, nem érti, hogy miért mondom ezt. - A liberálisoknak semmi gondja nem volna egy meleg miniszterelnökkel, hiszen nyitott szellemiségűek. Ezért ha az orientációd miatt támadnának, a saját sírjukat ásnák. Szóval amennyiben ezt kívánnák leleplezni, azt így csinálnák. Nem vállalnák magukra egy televíziós műsorban, hanem mondjuk, kiszivárogtatnák valamelyik újságnak. Mintha közük sem volna hozzá.

A nyelvem hegyén egyensúlyozik, de egészen egyszerűen nincs bátorságom felfedni előtte, hogy a titkos szeretőm, akinek a létezéséről ő is tudott, az ellenfél egyik jelenlegi hadvezére. És örülnék, ha ez az aprócska botlás örökké rejtve maradna. Egyetlen megoldást látok arra, hogy a kitörni készülő őrületet megelőzzük.

- De tudod mit? Szerintem már nincsen szükséged erre a színjátékra. Elég erős vagy nélkülem is - vezetem be az ötletemet. - Sőt, én csak gyengítelek.

- Liza... - sóhajt az eddigieknél is nehezebben. - Hagyjuk ezt a hisztit. Tényleg hetek óta úgy viselkedsz, mint aki szüntelen menstruál.

Hiszti?

Égnek áll a hajam, de rendíthetetlenül folytatom.

- Most, hogy elnapoltuk az esküvőt...

- Liza... - próbál újfent elhallgattatni, de nem hagyom.

- Mondjuk azt, hogy azért halasztottuk el, mert megingott a bizalmad. Mert megcsaltalak. Tulajdonképpen meg is tettem. Két férfival is.

Ezzel a lépéssel az összes méregfogat kihúznánk, mindketten szabadok lehetnénk, és a pártot támogató elit is erre vár. A többség nem nézi jó szemmel, hogy az áldott jó Sándoruk egy könnyűvérűvel szűrte össze a levelet. Abban sem hisznek, hogy megjavultam. Legyen igazuk.

- Én csak egy dolgot kérek tőled - vonja fel a szemöldökét, ezzel jelezvén, hogy fontos gondolatot készül átadni. - Hogy ne a csapatunk egyik kulcsfigurájával kefélj!

Felröffen belőlem a nevetés.

- Kivel kellene? Valakivel, aki tőlünk független, és előállhat a farbával?

- Senkivel sem kellene - rázza a fejét tágra nyílt szemmel. - Erről szól a megállapodás, amit te is aláírtál. És amit eddig egészen jól betartottál. Itt az ideje visszatérni a régi kerékvágásba!

Elszégyellem magamat. Sándor az élő bizonyítéka, hogy nincs feltétlenül szükség partnerre ahhoz, hogy az ember levezesse a gyötrő feszültséget. A Bálinttal való elhajlás egy gyenge pillanat eredménye, és ki tudja, ha én annak idején nem bátorítom, talán össze sem melegednek. Tisztelem, becsülöm és csodálom, amiért ennyire könnyen viseli a magányt, de én más habitusú vagyok. A szellem kiszabadult a palackból, és sajnos jelenleg fogalmam sincs, milyen varázsigével gyömöszölhetném vissza.

- Tudod, könnyebb lenne, ha nem hagynál magamra! - A legjobb védekezés a támadás, ugyebár. - Ha rajtad múlna, én egész nap a plafont bámulhatnám. Esetleg megszámolhatnám a hajszálaimat.

- Dolgozom - robban ki belőle. - Értsd meg, ez az időszak nagyon kényes! Muszáj valami kapaszkodót találni a liberálisok politikájában, mert nincs ellenük semmink - mondja, én pedig hagyom, hogy kifüstölögje magát. - Meg kell értened, hogy ez az időszak nem rólad vagy rólam szól. Ez mindannyiunkról szól. Mindnyájunk érdeke.

- Mindenkinek, aki politizálni akar. Én nem akarok.  Belerángattatok.

- Mi ez a többes szám? - kérdezi elhűlve. - Én is áldozat vagyok. Szerinted én akartam, hogy a nyakamba sózzanak téged? - Amikor megérzi, hogy ezzel túllőtt a célon, finomabbra hangolva folytatja: - Úgy érzem, mintha elvárásaid lennének. Miközben senki nem ígért neked semmit. Én legalábbis biztosan nem.

- És csak akkor lehet elvárásom, ha ígérsz valamit? - horkanok fel. - Tényleg úgy viselkedsz, mint az érzéketlen pöcsfejek. Még a végén szexet is követelsz tőlem. Közben meg semmibe sem avatsz be.

Önmagamat sem értem. Amikor Sándor a biztonsági főnökkel beszélt telefonon még nem akartam tudni a háttérben folyó ügyletekről, most pedig azért kardoskodom, hogy avasson be a részletekbe. Mit akarok valójában? Azt hiszem, hogy mindenek előtt ezt kellene tisztáznom.

Egyetlen saroknyira járunk a szórakozóhelytől, de ez nem tántorít el attól, hogy utántöltsem a poharamat Martinivel.

- Jó, legyen! - bólint. - Viharos házassága állítólag  tönkrement. A forrásunk nem túl megbízható, azt gyanítjuk, hogy oda-vissza szállít információkat. És erre talán a liberálisok is rájöttek, ezért megpróbálnak lyukra futtatni bennünket. Manipulálhatnak. De ha esetleg ma este hallasz erről valamit...

- Nem fogok kémkedni! - rázom a fejemet, majd egyetlen kortyra lehúzom a Martinit.

A szórakozóhely elé érünk, a limuzin a járda mentén, a vörös szőnyegre merőlegesen parkol lev A sötétített ablakú autó köré fotósok és operatőrök gyűlnek. Éva a kellemeset a hasznossal összekötve egy divatbemutatót is tart ma este. Én is kifutóra léptem volna, de Sándor miniszterelnök-jelöltsége okán lemondtam ezt - egy leendő first lady nem parádézik holmi divatbemutatókon. A visszalépésem ellenére Sándorral mi lettünk az est legfontosabb vendégei. Kétségtelen, hogy Éva kihasználja a népszerűségünket. Másnak nem engedném, de ő a barátnőm, a legkevesebb, hogy segítek neki.

Sándor hunyorogva figyel, aztán ráncolt homlokkal kezd bele: - Azt hiszem, hogy kettőnk közül te nem hallod magad. Hisztériázol, mert nem úgy történnek a dolgok, ahogy várod. Ha úgy történnek, akkor meg azért hisztériázol. Ezen én nem tudok segíteni. Fel kellene keresned egy szakembert.

Csaknem kiköpöm a számban forgatott italt.

- Jó ötlet! - kapok levegőért, majd a pohár alját a minibár tetejére csapom. - És szeretnéd, ha mindent elmondanék neki? Hátha egy gyenge pillanatában erősebb lesz az orvosi titoktartási esküjénél a pénz szaga. - Fejemet ingatva, kíméletlenül folytatom. - Neked kellene szakemberhez fordulnod. Rád támaszkodik egy egész párt, de te roskadozol a teher alatt. Gyenge ember vagy, Födöri Sándor! Minden tekintetben gyenge! Egy rinyálós kis buzi!

Ezúttal én léptem túl egy határt. Ahogy kimondtam, máris visszaszívnám az utolsó, igazságtalanul kicsúszott mondatot. Késő, Sándor verbálisán a torkomnak ugrik.

- Mondod te a visszatérő gyógyszerfüggőségeddel, ribancos sminkben és ebben a seggmutogatós ruhában - néz végig rajtam lángoló tekintettel. - Nem tehetek róla, ha viszket odalent.

- Látszik, hogy egy sejtnyi férfiasság sincs benned - fröcsögök. - Ha épkézláb férfi lennél, büszkén feszítenél, amiért ilyen csinos vagyok melletted.

- Jó, erre én nem vagyok kíváncsi! - emeli magasba mindkét kezét. - Hazamegyek.

Megrezzen a telefonom. A kijelzőn Éva neve pulzál, gondolom, nem érti, hogy miért nem szállunk ki a limuzinból.

- Nem mehetsz haza! - förmedek Sándorra. - Itt a sajtó.

A türelmetlen újságírók szó szerint megpróbálnak bekukucskálni a sötétített ablakon.

- Csak figyeld! - tolja fel az orrnyergén a szemüvegét. Aztán megkocogtatja a térelválasztót, a sofőr pedig leereszti a falat. - Kérem, vigyen haza!

- De... - értetlenkedik a sofőr.

- Csak induljon!

- Nehogy...! - igyekszem közbeszólni.

Sándor megálljt parancsolva elém tartja a tenyerét.

- Azt kértem, hogy induljon! - morogja a sofőrnek. Soha nem hallottam még ennyire határozottnak.

A fickónak nincsen ínyére a parancsolgató hangnem, grimaszol, de ellenkezni nincs mersze.

Ígéretet tettem Évának, hogy ma este megjelenek. Ő az egyetlen megmaradt barátom, ráadásul születésnapja van, kutya kötelességem mellette lenni. És nincs is kedvem otthon összezárva lenni ezzel az emberrel. Meg is ölnénk egymást. Arról már nem is beszélve, hogy a kedélyfokozóként használt gyógyszer már oldódik a Martiniben.

- Én biztosan nem megyek haza - közlöm Sándorral, majd amint megindul az autó, felkiáltok: - Kiszállok!

- Most akkor mi legyen? - morogja a fékbe taposva a sofőr.

- Gyere te is! - kérem Sándort, de a fejét rázza. - Ha nem hallottad volna, amit az előbb mondtam, elismétlem. Tele van újságíróval a bejárat. Mégis mit mondjak nekik?

- Leszarom - rántja meg a vállát.

Meredten nézem, még véletlenül se fordulna felém. A fejemet ingatva nyitom az ajtót, közben Éva újabb hívását elutasítva, megfeszülő izmokkal kiszállok a kocsiból. Ahogy becsapom magam mögött az ajtót, a limuzin rögtön ki is gurul. Széles műmosolyt erőltetek az arcomra, de még véletlenül sem néznék a riporterekre vagy a kamerák objektívjébe. A barátnőmet keresem, hogy csatlakozhassak a társaságához, majd amint meglátom a szórakozóhely bejáratánál, a villogó vakuk kereszttüzében igyekszem felé a vörös szőnyegen. Egy szőke, kontyos, kosztümöt viselő nő lép hozzám, kezében mikrofon, mögötte egy operatőr.

- Liza, mi történt Sándorral? Miért nem kísérte el önt ma este? - kérdezi hadarva, mégis nyájasan.

Legszívesebben szó nélkül tovább haladnék, de abból másnap biztosan magánéleti válságról beszámoló cikkek születnének. Sándor felelőtlenül döntött a hazamenetel mellett, én nem tetézem a bajt. Megállók, és rámosolygok a riporternőre.

- Igen, úgy volt, hogy együtt érkezünk... - a kamerába sandítok és belém akad a szó.

Nem kellett volna megállnom. Fogalmam sincsen, hogy mit mondhatnék. Ha Sándor leszarja a sajtót, én...?

Leszarja.

Ez az!

- Szóval együtt érkeztünk - folytatom fáziskéséssel a nyilatkozatomat. Gáládul elvigyorodom. - A kocsiban ült, de sajnos rájött a szapora. Haza kellett mennie, annyira görcsölt a hasa.

A riporternő mély döbbenettel néz, aztán dadogva teszi fel az újabb kérdést: - E-e-elrontotta a gyomrát?

- Biztosan a sok stressz okozta, amivel a munkája jár. Hatalmas áldozatot hoz a párt győzelméért. Aggódom érte, de nagyon büszke vagyok rá. A hasmenés pedig elmúlik, nem igaz? - kacagok, aztán bocsánatot kérek, és folytatom az utamat Évához.

Őrületes éjszakának nézek elébe, már látom.

4

A Red Heaven kevés azon budapesti szórakozóhelyek egyike, amelyek képesek időről időre megújulni, ennek köszönhetően hosszú évek óta sikeresen üzemelnek. A lázadó korszakomban én is gyakran töltöttem a hétvégéimet a Vörös Mennyország falai között, és habár a belteret azóta többször átalakították, a kiszolgáló személyzet pedig lecserélődött, az alkoholban oldódó nyugtatóval könnyen felidézem a néhai hangulatot. Ebben pedig hűséges fegyverhordozóm, Éva is a segítségemre van: kérés nélkül szállítja az italutánpótlást.

- Elmondod végre, hogy mi történt a limuzinban? - noszogat, és egy újabb pohár Martinit tol elém a bárpulton. Azt  gondolhatja, ha leitat, őszinte leszek.

Folyton elintéztem annyival a választ, hogy semmi nem történt, de ideje kitalálnom egy kézzelfoghatóbb hazugságot, különben a kedves barátnőm nem fog békén hagyni. Ráadásul minél tovább hallgatok, annál bizalmatlanabb lesz a válaszommal szemben. Látom rajta, hogy már most is valamilyen szaftos drámát fantáziái a színfalak mögé.

- Elfáradt - válaszolok a lehető legártatlanabb  tekintetemmel, majd egy korty italt után hozzáteszem: - Rettentő sokat dolgozik az utóbbi időben. És fáradtan nem a  legszórakoztatóbb.

Éváról ordít, hogy egy szavamat sem hiszi.

- Ugye nem bánt? - kérdezi bizalmaskodóan. Egészen közel hajol, hogy halljam a zenétől. - Pontosan tudom, hogy a politikusok irányításmániás szadisták.

Évának fixa ideája, hogy Sándor aranykalitkában tart. Mondja ezt azért, mert amióta vőlegényem lett, lényegesen kevesebb időt töltök vele. Meggyőződése, hogy rövid a pórázom, Sándor nem enged el maga mellől, de valójában én nem akarok folyton-folyvást hazudni, pedig az társaságban elengedhetetlen volna. Ahogy most sem tehetek másként.

- Tényleg nem bánt - mosolyodom el. - Látsz rajtam monoklit vagy véraláfutást? Sándor a légynek sem ártana.

- Lelkileg sem bánt? - ás mélyebbre Éva.

A pultra helyezem a poharamat, majd mindkét kezemmel felkaron ragadom.

- Te vagy a legjobb barátnőm - közlöm vele. - Téged foglak először keresni, ha bajba kerülök. Megígérem - vonom fel a szemöldökömet, mert tudom, ettől meggyőzőbbnek látszom. - De inkább örülj, hogy nincsen problémám, különben a nyakadra járnék, és mellettem nem volna időd foglalkozni a szépfiúddal!

Mindketten kacagunk.

Az esti divatbemutató sikeresen lezajlott, immár a felszabadult szórakozásé a főszerep. A tánctér oldalában magasló, nagyjából egy méteres emelvényen kialakított szeparéban adjuk át magunkat a bömbölő zenének és az alkoholmámornak. Ez a fontos vendégek számára elkerített terület. Régen azért szerettem itt tartózkodni, mert a bebocsátástól különlegesnek éreztem magamat, most viszont azért van rá szükségem, hogy nyugtom legyen. Éva ugyan a bemutatót követő partiról elküldte a sajtót, eszerint bátran elengedhetném magamat, akár a pulton is táncolhatnék, de meggyőződésem, hogy egy-két hiéna újságíró mégis bejutott, és csak arra várnak, hogy kiforduljak önmagámból. A csúcskamerákkal ellátott okostelefonok korában kiszűrhetetlenek a firkászok, a pénzjutalomban részesített olvasóriporterekről már ne is beszéljünk. Bőven elég volt a stresszből, amikor azt hittük, hogy Sándor melegcsókját megörökítették. Most sincsen szükségem egyetlen olyan fotóra sem, amivel lejárató szalagcímek kíséretében címlapra kerülhetek. Ahogyan most civüek közeledésére sem vagyok kíváncsi:    a pityókásan felbátorodottak mérlegelés nélkül gratulálnának, vagy küldenének el melegebb éghajlatra Sándor jelöltsége miatt. Jelenleg mindenki csak púp volna a hátamra, nyugodtan szeretnék szórakozni. Persze nem az emberekkel van a probléma, szívük joga a véleménynyilvánítás, pláne, hogy az aktív sajtójelenlétünk miatt ismerősnek éreznek. És tulajdonképpen erre törekszünk: minél közelebb férkőzünk a választókhoz, minél inkább az életük részévé válunk, annál biztosabb, hogy a pártunk emblémája mellé tegyék az ikszet a szavazófülkében. A hiba én vagyok, nekem nem volna keresnivalóm az ehhez hasonló éjszakai klubokban. Felnőttem, átalakult az életem. Az elszeparált részen kívüli terület számomra a számtalan megpróbáltatással fenyegető vadon.

- Liza, az a fiú szerinted is egy állat lehet az ágyban? - fordul felém a szeparált rész korlátjánál álló Mónika, Éva egyik, szintén férfikíséret nélkül érkezett, harmincas barátnője.

- Neked van tapasztalatod a férfiakban - csatlakozik hozzá a mellette álló Aliz. Mindketten a táncteret, illetve az annak környékén összegyűlt férfiakat stírölik. - Biztosan ránézésre megmondod, hogy kinek mekkora...

Tessék?

Olyannyira megdöbbenek rajtuk, hogy válasz helyet mindössze hangtalan tátogásra futja.

Aliz egy női önsegítő magazin főszerkesztője, Mónika pedig keresett ügyvéd. Önerejükből befolyásossá vált nők, akik most kacérra részegedve, még az enyémnél is kihívóbb öltözékben veszik szemügyre a húspiacot.

- Lányok, ne irigykedjetek! - védelmez viccesen Éva.

- Nyugi, nem ítélkezünk - próbál kozmetikázni az előzőeken Aliz.

- Én tulajdonképpen sajnálom, amiért éveket pazaroltam el egyetlen farokra - kacag Mónika. - Mármint farokként magára az emberre gondolok...

Aliz hátba veregeti az egyébként józanul is szókimondó barátnőjét: - Inkább igyál, ne beszélj, mert faszságok hagyják el a szádat!

- Faszok röpködnek ki rajta - röffen fel a nevetés Mónikából.

A szememet forgatom, de nem akarom, hogy álszentnek bélyegezzenek, ezért beállók a farokjátékba.

- Szerintem a kiszemelted egy puhapöcs - válaszolok vigyorogva Mónika alapkérdésére.

A csajok által kiszemelt áldozatok nagyjából egyetemistakorúak, legfeljebb pályakezdők lehetnek. Igaz, a jó kiállású, huszonéves fiúk biztosan intenzívek az ágyban, de agyban nem lehetnek túl kielégítőek.

Ágy és agy.

Bárcsak mindössze egyetlen ékezet volna a különbség, de sajnos sokkal többről van szó. Engem eddig egyetlen férfi tudott felizgatni mindkét helyen.

Nem! Igornak most itt nincs keresnivalója! Szórakozni akarok!

- Annak ott dögös tetoválása van! - mutat az ügyvédnő lelkesen a színes fényekben hullámzó tömegbe. - A tetováltak a legfinomabb falatok. Általában feszesek és fürgék - mereng. - Mennyi f-betűs szót használtok, amikor a férfiakról beszélek!

- Fantasztikus - élcelődik Éva egy újabb f-betűs szóval, majd megpillantja az elszeparált rész feljáróján érkező párját. Hozzám fordul. - Táncolhatok egyet a fiúmmal?

Amikor kiderült, Sándor magamra hagyott, Éva a kötelességének érezte, hogy foglalkozzon velem. Nem örültem, nem szeretem magamat tehernek érezni és ez mégiscsak az ő estéje, fürdőznie kellene a rá vetülő figyelemben. Végre talán meg is teszi. Mosollyal jelzem neki, hogy nyugodtan menjen, nem kell pesztrálni, feltalálom magamat, és ameddig Mónikáék körülöttem vannak, biztosan nem fogok unatkozni.

- Szerintem ő tényleg nagy bika lehet - győzködi magát Mónika. Mellé állok, hogy megnézzem, kiről áradozik.

A legfeljebb a húszas éveinek első felében járó fiú, az izmait mutogatandó még ezen a csípős októberi estén is atlétában szórakozik. A korosztálya többnyire képtelen férfiként  viselkedni, hiszen a tapasztalatlanságukból fakadóan nem  ismerik a saját jellemük árnyalatait. Módszeres lakmározás  helyett még féktelenül habzsolják az életet. Eközben persze már vágynak arra, hogy a kiforratlan kislányok helyett érett nőkkel lehessen dolguk, viszont megtartani azokat képtelenek. Hiszen a tapasztalt nőknek olyasfajta elvárásaik vannak, amiknek ebben a korban kín megfelelni, ezért mielőtt ezek egyáltalán megfogalmazódnának a másik félben, ők angolosan távoznak. A faképnél hagyott nő pedig megalázottan pityereg, amiért képtelen volt megfelelni egy fiatal férfi igényeinek, és a partner töketlensége helyett a ráncaiban, a megereszkedett mellében vagy a megritkult hajában keresi a hibát. Ilyen, amikor két komplexus felerősíti egymást.

Ráadásul Mónikáék esetében számításba kell venni még egy tényezőt. A sikert. A fiatal fiúknak általában még csak álmaik és talán ambícióik vannak, eredményekből viszont csehül állnak. Elképzelni sem tudom, miként működhetne hosszútávon egy olyan kapcsolat, ahol a nő sikeresebb a férfinál. Persze a nemi egyenjogúság mellett állok, de léteznek ősi, emberjellemi berögződések, amiket nem lehet - és talán nem is kell - megváltoztatni. Küzdjön csak a férfi azért, hogy lenyűgözze a nőt, és ha ehhez legalább azonos egzisztenciális szint szükséges, hát ámen.

Való igaz, nem kell messzire mennem, hogy az élet megcáfolja a teóriámat. Azt hiszem, Éváról formázhatnánk az emancipáció mintaszobrát: felszedett magának egy vetkőzős fiút, és anyagi különbség ide vagy oda, hetek óta maga mellett tartja. Azon az estén ismerkedtek meg, amikor...

Nem engedem, hogy idepofátlankodjon!

A feltörni vágyó érzelgősséget elfojtva figyelem, ahogy Éva Rudival táncol. A fickó mozgásából, illetve a kamaszos félmosolyából csak úgy árad a szexualitás. A teste kidolgozott, egyébként tisztelettudó jellem és - talán egy kicsit túlzottan is - ad magára. Szóval összességében rendben van - a tekintetét leszámítva, az ugyanis ijesztően sunyi. Tudom, hogy Évának a rosszfiúk a gyengéi, én sem vagyok ellenük, de olyannal soha nem kezdenék, akinek a puszta pillantása is kétségeket ébreszt bennem. Például ma azért aggódnék, amiért Rudi gyakran elhagyja a szeparált részt. Állítólag néhány haverja is itt szórakozik, és hozzájuk megy.

- Miért nem hívod fel a barátait közénk? - érdeklődőm Évától, amikor a dal végén visszatér hozzánk. - Mónikáék férfiakat vadásznak, éppen kapóra jönne egy-két kalandvágyó szépfiú.

Éva megrántja a vállát, miközben a három pohár ingyen itallal távozó Rudit figyeli. Látom rajta, hogy korántsem veszi ennyire könnyen a kérdést.

- Nem kell egymás nyakában lógni - közli velem a zenét túlharsogva, aztán kikér egy újabb kör Martinit.

Rendben, ha neki nem fontos a téma, nekem sem az. Én nem így csinálnám, vagyis nem egy alulöltözött nőcskékkel zsúfolt szórakozóhelyen adnám meg a párom szabadságát, de ő tudja.

Elfogadó mosolyra húzom a számat, koccintunk, közben Éva az egyik sarokban megpillantja az egyik üzleti partnerét.

- El ne mozdulj innen! - köti a lelkemre.

- Hova mehetnék? - mutatok körbe mosolyogva a szeparált részen. - Ez egy ketrec!

Éva távozásával csaknem egy időben érzem, ahogy az ölemben tartott borítéktáskámban megrezzen a telefonom. A pultra helyezem a poharamat, hogy előhúzhassam a készüléket.

„Elaludt” - kommentálja Előd a lányáról frissen küldött fotót.

A szőkeség a nappali pamlagán magzatpózban fekszik, a hátitáskáját öleli, feje oldalra biccent, szája eltátva. Első ránézésre egy teljesen átlagos gyermeket lát az ember. A fotó alapján például senki nem mondaná meg róla, hogy csak kínkeservek árán képes két lábra állni. Annyira szép és kedves teremtés. A rá váró kegyetlen jövő képei folyton elszorítják a szívemet. A következő pillanatban aztán már szélesen vigyorgok, hiszen Dolli felidézett életigenlése napfénnyel űzi el a sötétséget. Elképesztő, hogy mekkora erővel bír, és abból még másoknak is képes adni. Szeretném megvalósítani az álmait. Ahogy Éva visszatér hozzám, meg is mutatom neki a délután lefotózott ruhaterveket. Biztos vagyok abban, hogy ő is odáig lesz értük.

Válaszolni sincsen időm, amikor újabb kép érkezik Elődtől, ezúttal a saját ágyát fotózta le. „Ez az ágy pedig arra vár, hogy te aludj el benne” - írja a felvételhez csatolt üzenetben. Majd egy másodperccel később hozzáfűzi: „Én altatnálak el. Meztelenül.”

Az alsó ajkamba harapok. Régen kaptam ehhez hasonló bókoló üzenetet férfitől, de te jó ég, mennyire vágytam már rá...

„Hédi nem ér rá?” - írok vissza incselkedőn.

Dolli nevelőnője furcsa szerzet és valóban, halálosan szerelmes a főnökébe. Ezt a pillantásaiból rég kiolvastam: Elődöt vetkőztetné, engem pedig megfojtana egy kanál vízben. Utóbbit annak ellenére is megtenné, hogy a fedősztorink szerint én mindössze Dolli divattervezői ambícióinak kiteljesedésében segédkezem. A rideg viselkedése ellenére Hédi a hasznunkra vált: ő vezette a furgont, amivel a kislány hosszú távon is kimozdítható otthonról.

„Vele már végeztem” - veszi a poént Előd. - „Most rajtad a sor. Nincs ellenkezés!”

Tulajdonképpen már amikor kiszálltam a limuzinból eldöntöttem, hogy ma sem otthon alszom. A vitáink miatt sincs kedvem Sándorhoz hazamenni. Az általános elégedetlenségem, amit ő hisztériának titulált, lassan csökönyösséggel párosul, és minél inkább rosszallja az Előddel kezdett viszonyomat, az annál inkább lelkesít. Nem tehetek róla, romlott és züllött vagyok, nekem az kell, amit tiltanak. Tulajdonképpen a véremben van az önfejűség, apám sem az az irányítható típus. A genetika a hibás, kérem!

Magamban mosolygok az alkoholgőzös okfejtéseimen. Döntöttem, legalább addig maradok, amíg megmutathatom Évának Dolli terveit, aztán átmegyek Elődhöz, de ezt csak később közlöm vele. Sőt, talán meglepem, és majd csak a küszöbén állva hívom fel azzal, hogy igazán ajtót nyithatna. Most mindössze egy pajkosan kacsintó arcocskát küldök neki válaszul. Élvezem az évődést, táncolok egy kicsit az idegein.

A telefonomba temetkeztem, ezért fogalmam sincs miképp történt, hogy Mónikáék felrángatták az elkerített részbe a kiszemelt tetovált fiút és három barátját. Mindannyian huszonévesek. Közülük kettővel ők táncolnak, a harmadik italt kér a bárpultnál, a negyedik pedig a csípőjét tekergetve, kujonvigyorral közeledik felém. Akár róka a tyúkólban: láthatóan nagyon élvezi, hogy bejutott. Haja világos, a borostája gyér, a szemöldöke formára szedve, de a legfeltűnőbb a széles fültágítói. Az italomat szürcsölve figyelem, ahogy produkálja magát nekem. Nem tudom eldönteni, hogy a korából kifolyólag tájékozatlan a közéletben, vagy csak éretlenül vakmerő, és kikezd a legesélyesebb miniszterelnök-jelölt menyasszonyával. Azok az izgalomra vágyó, unatkozó politikusfeleségek, ugyebár...

Szórakozni valóban szeretnék, csak másképpen, mint ahogyan a fiúka azt feltételezi. A jobb fülbevalómért nyúlok, és azt a srác tágítójába akasztom. Aztán ugyanezt megcsinálom az ellenkező oldalon is. Ő hagyja, sőt vigyorog hozzá. Isten tudja, milyen szerrel hajtotta magát ebbe a megzavarhatatlanul kicsattanó állapotba. Felötlik bennem, hogy ha ennyire örömére van a női divat, akkor kirúzsozom, de mielőtt cselekednék, ismét megrezzen a kezemben a telefonom.

„Küldj magadról egy dögös képet!” - noszogat egy újabb üzenetben Előd.

Felnevetek az eszembe villanó ötleten, és egy óvatlan pillanatban lefotózom az előttem tekergőt. A fiú a szemébe villanó vaku ellenére is boldogan vigyorog. A fejére húzhatnám az alsógatyáját, talán még tapsikolna is hozzá.

Mielőtt elküldeném a képet, megnézem magamnak közelebbről, hogy én is szórakozhassak rajta. Ránagyítok, és széles vigyorral konstatálom, mennyire hülye fejet vág a fiú, aztán a tekintetem a háttérben hullámzó tánctérre téved.

Téved?

Ugyan!

Az egyik reflektor fénycsóvájában nekem háttal álló, magas, öltönyös alak mágnesként vonzza a tekintetemet. Haja sötét, válla széles, tartása férfiasán előkelő. A döbbenettől beharapom az alsó ajkamat.

Ő az?

Hezitálás nélkül az elszeparált rész korlátjához lépek. Ide-oda cikázó tekintettel kutatom a tömegben az alakot. A zenére hullámzók újra és újra kitakarják, mindössze egyetlen másodpercre látom a profilját, mielőtt eltűnne a tánctér egyik kijáratánál, de szinte biztos vagyok abban, hogy...

Igor az!

És egy nőt húz maga után.

Szeszélyes vihar kavarodik a lelkemben: megrettenek, összeszorul a gyomrom, eluralkodik rajtam a kíváncsiság, és nem utolsó sorban elfog a féltékenység - ez mind egyszerre. Izzadó tenyérrel szorítom a korlátot. Miközben egész este azon dolgoztam, hogy a gondolataimtól távol tartsam Igort, ő mindvégig körülöttem ólálkodott? Vajon ő már észre vett engem? Vagy fogalma sincsen, hogy itt vagyok? Vagy éppen miattam jött ide?

Mindent tönkretesz. Mindent összezavar.

Látni akarom őt!

És meg akarom nézni magamnak a kísérőjét. Milyen az a nő, aki elfoglalta a helyemet? Jobb nálam? Szebb nálam?

És ekkor lecsillapodik a lélekvihar, az összes érzés egyetlenné elegyedik: irigy és féltékeny vagyok.

Muszáj meglesnem, hogy kivel van Igor. Az egyetlen probléma, hogy ehhez immár becsiccsentve alá kellene ereszkednem a vadonba. A lelkiismeretem azt skandálja, hogy Igor a múlté, nem ér meg ekkora kockázatot, Sándornak igaza van...

A fenébe is, tényleg mindig az kell, ami tilos...

Ellököm magamat a korláttól, és a lejáró felé indulok, azzal sem törődök, hogy a drogos fiúnál marad a fülbevalóm. Sietek, nehogy Éva vagy a barátnői rám akaszkodjanak, sehogy nem tudnám kimagyarázni, miért követek egy olyan öltönyös fickót, aki egy másik nőnek szorongatja a kezét.

Ahogy a lépcső aljánál strázsáló kidobó dlép előlem és a tánctérre érek, egyszerre több szempár is rám szegeződik. Várható volt. Komoly kihívást jelent egyenesen lépdelnem és elkerülnöm a szemkontaktusokat.

Magam is meglepődöm, amiért tényleg hajlandó vagyok újra kockáztatni Igor miatt, de minden lépésem csak bátorít. Már nem csak a nő érdekel. Kíváncsi vagyok, Igor hogyan reagál, ha meglát. A televízión keresztül fenyegetett? Nézzünk szembe egymással! Lássuk mennyire merész valójában!

Talán csak beképzelem, hiszen egész este ezzel riogattam magamat, de úgy érzem, valaki követ. Megtorpanok, hátra fordulok, végigpásztázom egy-két arcon. Többen összesúgnak ugyan, de nem látok gyanús alakot. Megrázom a fejemet, mintha azzal kiráznám belőle az összes aggasztó gondolatomat. Folytatom az utamat, a tömeg szétnyílik előttem, akár Mózes előtt a tenger. Aztán néhány lépéssel később megpillantom a nő fedetlen hátát.

A ruhája gyönyörű. Ahelyett, hogy örülnék, amiért utolértem őket, lelassítok, hiszen a nagy lelkesedésemben elfelejtettem tökélyre finomítani a tervemet. Halvány lüa gőzöm sincs arról, hogyan léphetnék Igor elé. Régen mókázva jelenetet rendeztem volna, mintha tetten érném, amint éppen megcsal, ennek hatására a nő fejvesztve menekülne mellőle. Ám a helyzetem és a kiemelt figyelem ezt most nem teszi lehetővé. Csak kerüljek eléjük és sétáljak el mellettük? Akkor megnézhetném magamnak a nőt és Igor is észrevenné.

Ameddig lamentálok, a páros tovább halad, és belép egy Red Room neonfeliratú helyiségbe. Ezt a szobát újonnan nyitották, éppen ezért bizonytalan vagyok a funkciójában. A küszöbön körbepillantok, és újfent megkönnyebbülök, hogy látszólag senki nem foglalkozik velem. Aztán egy óvatlan pillanatban besurranok az ajtón.

Á teremet vörös fényű izzókkal szerelték fel. A világítás jótékony, valamelyest takar, eközben szépen kirajzolódnak előttem a bent tartózkodók körvonalai. Két lépéssel arrébb elképedve konstatálom, hogy egy idősebb férfi előtt nő térdel. Néhány lépésre tőlük egy összegabalyodó párt észlelek, de a férfi egyszerű pólót visel, nem lehet az öltönyösöm. A szoba gyomra felé közeledve a legmocskosabb fantáziák elevenednek meg mellettem, legszívesebben az összes kéjelgőt alaposan megbámulnám, kíváncsi volnék rá, miféle szerzetek, de a jólneveltségem csak sandítást enged. Mígnem elérek az öltönyösig.

A nő egy asztalfelén ül, combjai széttárva, a férfi térdelve az ágyékához hajol. A nő nem különösebben szép, sőt a felső ajkába szúrt, ékkövekkel díszített testékszertől engem kiver a víz.

Mellbe vág a látvány.

Fájdalmat okoz.

Fogalmam sincs, hogy mit tegyek. Kocogtassam meg a vállát? Mondjam meg neki, hogy mekkorát csalódtam benne, amiért egy másik nőt... Amiért egy ilyen helyen... Amiért nem velem...

Miért is?

Én hagytam ott őt. Most éppen a saját döntésem következményével szembesülök. És képtelen vagyok levenni róla a szememet.

A nő észrevesz. Először riadtan elkeseredő szemmel bámul, aztán a következő pillanatban kéjelgően hunyorogva méreget. A férfi hajába markol, hogy felém fordítsa a fejét, és megmutasson neki. Borsónyira szorul a gyomrom, ahogy a vörös fényben lassan kibontakozik előttem a borostás profilja, az álla, az orra és a...

Nem Igor az!

Ez a fickó nem ő!

A mellkasom felszabadul a nyomás alól, és miután hangosan kifújom a bennrekedt, elfáradt levegőt, faképnél hagyom a párt. Mielőbb ki akarok jutni ebből a fertőből, már nem figyelek arra, hogy egyenesen járjak. A kijárat felé iparkodva egy óvatlan pillanatban egy verítéktől nyirkos férfitestbe ütközöm. Undorodva fordulok az illetőhöz, de az láthatóan meg sem érezte a koccanást, az arca helyett a hátára tetovált méretes Buddha szoborral nézek farkasszemet.

Ismerős az alkotás.

Hol is láttam?

A fenébe is!

Megnyúlt arccal nézem, ahogy Éva barátnőm acélosra edzett testű Rudija egy betegesen vékony lányt vetkőztet. Ahogy hámozza róla a ruhákat, úgy csókolja a felfedett bőrfelületeit. A lány a férfi tricepszét karmolja, egészen belevájja a körmeit. Egy másik lány tőlük karnyújtásnyira, hátával a falnak dőlve figyeli a jelenetet, közben a kezével kényezteti magát odalent.

Lesápadok.

Ennyit a feltétel nélkül bizalomról.

Mint aki szellemet látott, az addiginál is fürgébb léptekkel igyekszem a kijárat felé, gyakorlatilag menekülök. Mihez kezdjek ezzel az információval? Hallgassak örökre?

Ahogy a vörös szobából a folyosóra érek, és néhány lépést teszek a szeparált rész irányába, egyenesen Évába és a két barátnőjébe ütközöm.

- Hol a pokolban jártál? - kérdez meglehetősen idegesen. - Egy percre hagylak magadra, és te máris elkószálsz, mint egy kölyökmacska!

Csak bámulok rá riadt tekintettel.

Elmondjam neki? Tudnia kell? Vagy jobb, ha magától jön rá?

- Mi ütött beléd? - csodálkozik a barátnőm, amikor túl sokáig vacillálok, nyilván továbbra is sápadtan.

- Se-semmi - habár megtanultam hazudni, most mégsem  brillírozok.

Látom Éva tekintetében, hogy gyanút fog.

- Hol voltál eddig?

- A Re-Red Roomban - dadogom.

- Mit kerestél ott? - értetlenkedik.

A kérdés úgy helyes, hogy mit találtam odabent. Nincs szívem megosztani vele. Nem akarom összetörni az álmait. Annyira bízott ebben a fickóban, én pedig annyira szerettem volna, ha végre rátalál a boldogságra.

- Liza? - noszogat Éva.

Elnémulok és lesütöm a szememet, a reakcióm pedig többet mond minden szónál. Éva megérti. Tekintete elsötétül, szája egyetlen egyenes vonallá húzódik. Aztán ökölbe szorított kézzel elindul a Red Room felé.

- Ne! - nyúlok utána, de megrántja a karját, hogy kiszakadjon a szorításomból. - ígérd meg, hogy nem rendezel jelenetet!

Nem felel, csak megy tovább.

Állok ott Mónika és Aliz között. Várjuk, hogy mi fog történni. Fülelünk.

- Utána megyek - jelenti ki Mónika, és ő is eltűnik a vörös szobában.

Alizzal egymásra nézünk: mindkettőnkben ott a kérdés, hogy kövessük-e a két barátnőnket. Aztán amikor meghalljuk a sikítozással keveredő éktelen ordítást, nekilódulunk. A következő pillanatban vakuk tucatjai villannak az arcomba.

***

- És az egyik modellemmel - búslakodik Éva. Barátnőm kezdeti tettleges haragja hamar bömbölésbe fordult, és immár a melankolikus, hüppögős fázisba érkezett.

- Két modelleddel - pontosít Mónika.

- Az csak nézte - fordul felé bosszúsan Éva. - Én egyet téptem meg.

Egyet, de azt nagyon. Hatalmas felfordulást keltett a Red Roomba beszabaduló Éva. Mónika elmesélése alapján Éva úgy körözött a vörös lámpás teremben, akár egy prédára vadászó párduc, mígnem kíméletlenül lecsapott. A sikítozásokkal fűszerezett női hajtépés híre futótűzként terjedt, néhány percen belül megjelentek a biztonságiak, és leszedték Évát a modelljéről, ám ő a lábával kalimpálva tovább őrjöngött. Csitíthatatlansága miatt és annak ellenére is, hogy az ő születésnapját ünnepelték a szórakozóhelyen, kitessékelték. Természetes volt, hogy vele tartunk. A budai domboldalon lefelé egy éjjel-nappali közérthez értünk, ahol a lányok vettek két üveg alkoholt, majd leültünk az egyik Duna-parti padra.

Én mértékkel iszom, viszont Éváék a körbejáró palackokat szopogatva már alaposan becsiccsentettek.

Előd eközben folyamatosan üzenetekkel bombáz, kérlel, hogy induljak hozzá, de ez most nem kivitelezhető. Évának a születésnapi bulija kellős közepén törött ripityára a jövőképe, ráadásul miattam valószínűleg az újságok is cikkezni fognak a történtekről. A szórakozó tömegből többen a telefonjukkal dokumentálták a botrányos verekedést, közben mindenki számára egyértelművé vált, hogy egy hozzám köthető társaság kavarta a csetepatét. Az újságok egészen biztosan imádni fogják a szaftos balhét, már látom is magam előtt a szalagcímeket. Tudom, be kellene avatnom a történtekbe Elődöt, hogy legalább felkészülhessen a sajtóáradatra, de most se erőm, se kedvem hozzá.

Szerencsére a dráma hevében Évának eszébe sem jutott megkérdezni, hogy miért jártam a Red Roomban. Önmagam előtt is nehéz felvállalnom az okot. Csak ülök a pádon, nézem a vízen visszatükröződő holdfényt, és a csajok csacsogását hallgatva a saját sebeimet nyalogatom: ürességet hagyott bennem, hogy a felvillanó lehetőség ellenére nem láthattam Igort ma este.

- Kész szerencse, hogy nem tört ketté a girhes, mint egy ropi - prüszköli viccesnek szánt megjegyzését Mónika, de az adott helyzetben képtelenség mosolyogtatót mondani.

Éva elkámpicsorodik: - Vékony, fiatal és szép.

- Ne sírj! Ez a férfi nem érdemelt meg téged - közli Aliz finoman szólva is spiccesen.

Mosolyra fakaszt az önsegítő magazin főszerkesztőjének közhelye. Aliz józanul csendes, de ahogy felönt a garatra, előtör belőle a kislányosan naiv, de nagyhangú énje. Ilyenkor kifejezetten szórakoztató.

- Ősz van, mindjárt itt a karácsony. Szánalmas, hogy egyedül maradok az ünnepekre - szomorkodik tovább Éva, mintha meg sem hallotta volna a lélekápoló gondolatot. Aztán iszik egy újabb kortyot a konyakos üvegből.

Mónika felböffent egy nevetést: - Ez valami kitétel a szinglikódexben? Ciki egyedül lenni karácsonykor? Csak mert a jelek szerint én is egyedül leszek.

- Majd összeülünk és ünnepelünk együtt - mosolyog Aliz, majd újra feltör belőle a tanácsadó: - Apropó ajándék! Tudod, mit kell csinálni, ha elveszítesz valamit az életedből?

- Nem fogom levágatni a hajamat! - emeli a mutatóujját Éva.

- Nem figyelsz rám - méltatlankodik Aliz. - Azt mondtam, hogy apró ajándék... Apropó - hangsúlyozza ki a szót. - Azonnal meg kell ajándékoznod magadat! Hogy éreztesd, nem te vagy a hibás a történtekért.

Szégyenkezem, amiért képtelen vagyok letörölni az arcomról a vigyort a szórakoztató diskurzus hallatán.

- Vegyek még egy konyakot? - rázza meg a negyedéig elkortyolt üveget Éva.

- Inkább utazz el! - rikkantja Aliz széttárt karral, mintha  azok szárnyak volnának.

Kezdek arra gyanakodni, hogy Aliz elfogadott valamilyen drogot a szeparált részbe felcsalogatott fiatal fiúktól.

- Meneküljek el a probléma elől? Na, még mit nem... - dohog Éva. Meghúzza az üveget, utána folytatja. - Utazzon Rudi a Cafkájával. Mehetnek egyenesen a pokolba.

- Mikor voltál utoljára nyaralni? - szorítja a témát Aliz. - Pihenni. Kikapcsolódni. Lébecolni. A társadalom haszontalan részének lenni.

Éva elgondolkozik, aztán vállat vonva közli: - Évek óta nem nyaraltam. Mindig munka miatt utaztam.

Aliz kiveszi az üveget Éva kezéből, és a pad elé pördülve, a csípőjét riszálva közli: - Pedig a pihenés a testnek és a léleknek egyaránt fontos, hogy aztán kitisztult fejjel lásd magadat!

- Tényleg jót tenne neked a pihenés - áll Aliz oldalára Mónika. - Őszintén szólva nekem is jót tenne, ha csak úgy leléphetnék.

- Menjünk együtt! - rikkant fel Aliz, aztán úgy tesz, mintha az üveg mikrofon volna. - Kedves utasaink! Kérjük, vigyázzanak! Négy bombázó érkezik repterünkre.

A poén már elég rossz ahhoz, hogy Évát is megnevettesse.

- Lizának is jót tenne az utazás - von bele a beszélgetésbe Mónika. Előre hajol a pádon, hogy felém fordulhasson. - Ti sem vagytok most jóban Sándorral, nem igaz?

- Ne-nem vagyunk rosszban... - dadogom.

- Akkor miért nem volt ma este veled? - vágja csípőre a kezét Aliz.

- Csak... Csak hazament - mondom, de érzem, elég nevetségesen hangzik.

Mindhármuk arcáról ugyanaz olvasható le: egy szavamat sem hiszik.

- És miért nem mentél vele haza? - faggat tovább Aliz.

- Me-me-mert... - kezdek bele, de gyorsan összeszedem magamat. - Miért kell magyarázkodnom?

- Nyugalom, ez csak az esküvő előtti bizonytalanság! - elemez Mónika.

- Az nem a férfiaknál van? - értetlenkedik Aliz.

- Nem, nem csak a férfiak kiváltsága a bizonytalanság - legyint Mónika, és hozzám fordulva folytatja. - Összeszólalkoztatok, és te most egyáltalán nem vagy abban biztos, hogy a világ összes férfija közül ő a hozzád passzoló. Megértem, hiszen nagy a választék - kacagja. - Biztosan túl sok időt töltőtök együtt. Ahhoz, hogy érezd a hiányát, kicsit el kell távolodni egymástól.

A bölcselkedés nyomán Aliz eltűnődve felsóhajt: - Milyen furcsa, hogy a felejtéshez és a hiányhoz is a távolság a legjobb orvosság.

Bármekkora ökörségnek is hangzik a csajok spirituális maszlaga, talán tényleg jót tenne, ha néhány napra kiszállhatnék a hétköznapok mókuskerekéből. Egy kis pihenéssel talán elérhetném, hogy ne legyek önmagam számára sem idegesítő, Sándorral is megbékélhetnénk, Előddel kapcsolatban dönthetnék, és végre elfelejthetném Igort. Mert hiába is akarom magamnak bizonygatni, képtelen vagyok elfelejteni Igort. Ha ebben az állapotomban itthon maradok, csak újabb problémákat szakasztok a nyakamba. Persze mindez csak naiv feltételezés, amolyan vágyakozás, de ha a felsoroltak közül legalább egyet sikerül teljesítenem, már boldogabb ember lehetek. Eközben feszít a tény, miszerint egy vakációhoz engedélyt kellene kérnem a párttól, és nem hiszem, hogy a könyvbemutatós lelépésemet követően engedélyt kapnék az utazásra. Pláne nem Sándor nélkül, ha pedig őt a nyakamba sóznák, az egész terv hamvába hal. Sajnos én nem tarthatok a lányokkal.

- Indult egy új telefonos applikáció, amin keresztül gyorsan és olcsón lehet last minute repülőjegyeket, illetve szállodai szobákat foglalni. Éppen tegnap küldték el a magazinomhoz a sajtóanyagot - csicsergi Aliz, és már húzza is elő a zsebéből az okostelefonját. - Úgy működik, hogy beírod az alapadatokat, majd a rendszer sorsol neked egy utat. Az első ajánlat a legkedvezőbb, ahányszor passzolsz, annál drágább az út.

- Ezeket érdemes rögtön a drága beállítással kezdeni, különben csótánytanyára visznek - morogja Mónika.

- Ne rontsd el! A játék a lényeg! - ciccen rá Aliz. - Szóval négyen...

- Én nem tudok menni - szólok közbe. A rám mért tekintetek tüzében a következő blöffre futja: - Sándor nem örülne, ha elmennék.

- Liza, ne csináld! - kérlel Éva. - Egy kicsit bújj ki a ketrecből! Meglásd, jót fog tenni a kapcsolatotoknak! És nem utolsó sorban jó buli lesz! Megérdemled. Mind megérdemeljük.

- De ha hazamegyek összecsomagolni, mit mondok neki? - kérdezem. Ez elég jó érvnek tűnik.

- Ne menj haza - von vállat Éva. - Adok kölcsön ruhát az útra.

A vállamon ülő kisördög azt súgja, hogy hallgassak Évára. Szökjek el, a felelősséggel pedig majd később foglalkozzam.

- Nem is nagyon van időd hazamenni - állapítja meg Aliz a telefonját szuggerálva. - Lefoglaltam a négy jegyet. A gép három óra múlva indul Rodoszra.

- Rodoszra? Ősszel? - csattan fel Mónika.

- Állítólag indiánnyár van - ingatja fejét Aliz.

- Nem tudsz passzolni egy új ajánlatért? - sürgeti Mónika.

- A kaland a lényeg! - ugrik fel a pádról Éva. - A sors azt mondja, hogy Rodoszon a helyünk!

5

Nos, akkor kalandra fel!

Közel járok az öngyulladáshoz. Aliznak igaza volt: míg Magyarországra az október már csípős időt hozott, a görögöknél kitart a nyáron befülledt levegő. Idő és ezáltal teher lesz hozzászoknom.

Az elmúlt tizenkét órában legalább tucatszor bántam meg, hogy engedtem a csajok hajnali, részeg csábításának. Először is hiába kértük a beléptetést intéző hölgyet, a repülőgépen nem sikerült egymás szomszédságában ülőhelyet foglalni, gyakorlatilag szétszórt bennünket az utastérben. Hiába a napszemüveg, nem kis feltűnést keltettem a magyar utasokkal telezsúfolt gépen, és amikor nyilvánvalóvá vált, hogy Sándor nélkül utazom, többen lesve figyeltek. Leskelődésből eddig még soha nem sült ki jó.

Senkinek nem szóltam az otthoniak közül arról, hogy elutazom, a rodoszi landoláskor mégis már egy tucatnyi üzenet várt Elődtől. Valaki a gépről a felszállás előtt volt szíves tájékoztatni a sajtót arról, hogy a vőlegényem nélkül repülök Görögországba. Félelmetes. Ahogyan az is, hogy Előd dühöngött, azóta pedig dohog az üzeneteiben. Nehezen döntöm el, hogy mi a valódi problémája. Az, hogy a távozással feleslegesen plusz munkát adtam neki? Rendben, kordában kell tartania a sajtót és a betervezett szerepléseimet is át kell ütemezniük, de ez azért nem teljesíthetetlen feladat. Mondhatják, hogy az utazást a barátnőmtől a leánybúcsúmra kaptam ajándékba, és már nem tudták módosítani a foglalást. De ezen kívül még számtalan mese kitalálható, Előd pedig az ehhez szükséges összes praktikát ismeri. Azt hiszem, inkább azt fájlalja, hogy nélküle utaztam, hiszen szinte remeg azért, hogy együtt legyünk.

És azt hiszem, éppen ez zavar benne a legjobban. Túlságosan akar. Az akarat pedig engem megfojt.

Előd dühét csak szította, amikor újabb sajtómegkeresést kapott. Ezúttal azzal hívták, hogy az előző este verekedésbe keveredtem. Hiába magyaráztam, hogy azért ez a  megfogalmazás erős túlzás, hiszen nem én, hanem egy barátnőm balhézott, nem érdekelte. Ahogy az újságírókat sem. Éva nevével nem lehet lapszámokat eladni, a firkászok pedig minden egyes legépelt betűjüket úgy forgatják majd, hogy azokkal engem állítsanak célkeresztbe. Nem írnak majd valótlant, mégis engem terhel majd az eset, végül arra a következtetésre jutnak, hogy ismét előtört belőlem az eddig elnyomott, balhés botrányhős. Aki ráadásul külföldre menekült a történtek súlya elől.

Előd háborgása immár az én szememben is jogossá vált. Az összes zaklatott megjegyzését képes voltam elviselni, az egyik azonban szíven ütött: felvetette, hogy hazatértemkor azonnal orvosi segítséget kell szereznünk. Tényleg azt gondolja, hogy a gyógyszer miatt jutottam idáig? Tényleg engem hibáztat, miközben semmiről sem tehetek? Úgy határoztam, hogy a további piszkálódást elkerülendő kikapcsolom a telefonomat.

Ha rémálomként is indul, szükségem van erre a néhány nap gondolkodási időre. És jó lenne a rodoszi nyugalomban a gyógyszertől is megválnom, hiszen láthatóan túlságosan nagy támadási felületet ad. Bár utóbbi tervemet az utastársaim nem segítik elő.

A következő kihívás a csomagjaink felvétele után ért bennünket; a hirtelen ötlet izgalmában egyikünk sem számolt azzal, hogy a repülőtérről valamilyen közlekedési eszközzel el kell jutnunk a szállodánkig. Mónika kitalálta, hogy béreljünk autót, de vezetni nem akart. Egyikünk sem túl gyakorlott sofőr, legtöbbször taxival járunk. Végül Éva összeszedte a bátorságát, és beült a volán mögé. A sziget reptere cirka húsz percnyi távolságra van Rodosz városától, de a rövid út minden másodpercében heveny halálfélelemmel küzdöttem. És azt hiszem, hogy ezzel az utunkba kerülő gyalogosok sem voltak másképpen. Ráadásul kiderült, hogy Éva jogosítványa lejárt, kész szerencse, hogy nem igazoltattak bennünket.

A szállodába érkezésünkkor ismét akadályba ütköztünk: elnézték a foglalásunkat - vagy a részeg Aliz rontotta el -, és a négy külön szoba helyett egyetlen, franciaággyal, valamint két pótággyal telezsúfolt helyiségbe akartak bennünket elhelyezni. Tiltakoztunk, majd amikor közölték, hogy nincsen több szabad szobájuk, Mónika ügyvédként előlépve, kőkemény stílusban visszakövetelte a pénzünket. Átgurultunk a szomszédos, több szárnyból álló öt csillagos hotelkomplexumba. A recepciós kedves mosollyal közölte, vannak számunkra szabad szobáik, ám a bejelentkezéshez szükséges okmányaink láttán elsápadva közölte, hogy magyarokat nem fogadnak. Mind a négyen tátott szájjal bámultunk rá, végül Mónika a hisztéria határán egyensúlyozva a szállodamenedzsert hívatta, de ahogy szembe találkozott a fickóval, elszállt minden mérge.

Attis harminc körül járhat, karján négyzet-milliméternyi hely sem maradt a tetoválásoktól, bőre barna, borostája sötét, mindezek kontrasztjában szinte világít a jégkék szeme. Inkább filmsztárnak nézné az ember, semmint szállodavezetőnek. Később kiderült, ő a tulajdonos unokája. Mónika a találkozás pillanatában kigombolta a blúza felső három gombját, így a reklamálásból hamar flört kerekedett, melynek  eredményeképpen azonnal lett szobánk. Nem is akármilyen. Attis néhány görögül váltott mondatot követően londinert hivatott, aki a szállodának egy másik szárnyába, ott a tetőtéri, négy szobás, legexkluzívabb lakosztályba kísért bennünket. Állítólag ezt a helyiséget rendesen ki sem lehet bérelni, csak a világ nagyhatalmú vezetői kaphatják meg. Mónika hatalma mindenkién túlszárnyalt, és ma este már Attisszal vacsorázik.

Éva sem fecsérelte az idejét. A szobánk elfoglalását követően úgy érezte, muszáj valamivel jobb kedvre derítenie magát, ezért a szállodaszárnyunk bárjánál keresett vigaszt. Ekkor vette észre, hogy a napnyugtától narancsos délutánon a medence partjáról egy fiatal férfi vízi tornát tart. Évának megtetszett az izmos, deltás férfi, gyorsan magára rángatta hát a sokat mutató fürdőruháját, majd kifeküdt az egyik napágyra, és onnan tartotta szemmel. A pasasnak természetesen feltűnt a cseppet sem diszkrét megfigyelő, beszédbe elegyedtek, és most ők is együtt tölti az estét - csak ők rögtön az ágyban kezdték. Szerény véleményem szerint a tag túlságosan is hasonlít Rudira. Ha otthon szedte volna fel, most mosnám Éva fejét, de ez a kapcsolat úgysem tarthat tovább a rodoszi kiruccanásunknál.

Aliz a landolás óta vagy a táblagépét vagy a számítógépét nyomkodja. Képtelen magára hagyni a főszerkesztő-helyettest a lapzártával. Megértem, ha vezető lennék, én sem szívesen adnám ki a kezemből a magazint. Egy ideig Alizzal maradtam a nappaliban, érdekelt a munkafolyamat. Nézegettem a lapszámba szánt képeket és egy cikket is elolvastam a biozöldségek jótékony hatásairól, de aztán eluntam a dolgot. Aliz olyannyira elmerült a feladataiban, hogy észre sem vette, amikor felálltam és magára hagytam.

Egyedül maradtam. Ismét egyedül. Teljesen mindegy, hogy otthon voltam vagy Rodoszon, a magány elől nem bújhattam el. És éppen ez a felismerés mondatta ki velem, hogy elég, nem támaszkodhatok másokra. Csak magamra számíthatok. Fel kell találnom magam. Persze a dolog sokkal könnyebb volna, ha lenne valamilyen elfoglaltságom. Apám kamaszkodom óta tilt attól, hogy munkát vállaljak, az összes ambíciómat letörte. Álláspontja szerint nekem nincs a munka világában helyem. Szerintem kínos lett volna neki, ha elterjed, hogy beosztottként dolgozom valahol, vezetőként pedig nem bízik az üzleti érzékemben, egy esetleges bukás pedig rá is árnyékot vetne. Ennek ellenére muszáj lesz valamire fordítani az időmet és az energiámat. Tulajdonképpen egy saját vállalkozás is lázadás lenne apámmal szemben. Vagy  indíthatnék egy alapítványt a tehetséges, de valamiféle hátránnyal küzdő gyermekek támogatására. Dolli története olyan kapukat nyitott bennem, amikről azt sem tudtam, hogy léteznek. Amint hazaérünk, most már tényleg megmutatom Évának a kislány terveit. Biztos vagyok abban, hogy lát majd bennünk fantáziát, és közösen lélegzetelállító ruhakölteményeket  alkothatnak. Rengeteg embert ismerek, minden művészeti ághoz találnék utat és az alapítvány még a kampánynak is jót tenne.

A szobámba térve próbáltam elaludni, de az ötletelés izgalma kiverte az álmot a szememből. Mivel továbbra is rosszul alszom idegen helyen, esélyt sem láttam a gyors elszundításra, ezért a plafon bámulása helyett visszakapcsoltam a telefonomat, elolvastam az Elődtől érkezett, az apám idegességének különböző fázisait ecsetelő üzeneteit, majd néhány, a szigetről szóló weboldal áttanulmányozása után kinéztem egy-két izgalmas látnivalót. Úgy tervezem, hogy holnap, a többiekre magasról tojva a nyakamba is veszem a várost, majd az autónkkal a környéket is bejárom. Azt hiszem, Évánál biztonságosabban vezetek. Most azonban közelebbi elfoglaltságot kell találnom, különben még a nagyra törő terveim megvalósítása előtt megöl az unalom.

Felöltözöm, hogy sétálni induljak a szálloda területén, ami egészen a tengerpartig elér. Szeretnék egy kicsit ücsörögni a parton, és figyelni a holdfényben fodrozódó hullámokat. Ahogy kilépek a földszinten a liftből, egy táblába ütközöm. Eszerint a főszárny bárjában ma este zongorista zenél. Kedvem szottyan belehallgatni a műsorába, tulajdonképpen időm annyi, mint a tenger. Miközben a kültéri sétányon igyekszem az egyik épületből a másikba érni, felötlik bennem, hogy megírhatnám Elődnek az alapítványos ötletemet, talán csillapítanék vele a háborgásán. A telefonomat nyomkodva érkezem a bár boltíves bejáratához. A kiszűrődő zongoraszót is túlharsogva egy ismerős, hahotázó hang üti meg a fülemet, magyarul beszél. Ledermedek. A következő pillanatban aztán a hátammal a falnak simulok, úgy kukucskálok be a bárba.

Amit a fülemnek nem hittem el, most a szememmel látom. Viharos Kornél, a magyar miniszterelnök egy darázsderekú hölgy társaságában ül a bárpultnál, magyarul társalog vele. Az elnök szeme az alkoholtól összeszűkült, nyakkendője már kilazítva lóg a nyakában.

Ez az én formám! Ha elszököm otthonról, akkor is az ellenség karjában kötök ki.

Tekintetemmel Igort keresem. Szóvivőként állítólag az elnök jobbkezévé is vált, szinte elválaszthatatlanok, de  megnyugvásomra ő nincs a bárban. Viharos talán kései családi nyaralásra érkezett? A feleségét keresem, mert a pultnál a hölgy nekem ugyan háttal ül, a testalkatából, a ruhájából kivillanó bronzbarna vállából és a szőke hajszínéből megállapíthatom, nem Viharos Ágnes az. De Igorhoz hasonlóan Viharos nejét sem látom a bár területén. Ekkor pedig olyan történik a szemem láttára, amitől leesik az állam. Viharos egy széles vigyor kíséretében a beszélgetőpartnere nyakához hajol, majd belecsókol.

Ekkor villan eszembe, amit Sándor a limuzinban mondott. Viharos házassága állítólag mélypontra került, és íme, a csúf igazság:    a magyar miniszterelnök külföldön hetyeg a szeretőjével.

Felcsendül fülemben Igor előző reggeli fenyegetése. Tálcán kínálkozik a revánslehetőség. Talán mégsem véletlenül kötöttem ki ebben a szállodában, a sors adta ezt a fegyvert a kezembe.

Elindítom a telefonomon a fényképező alkalmazást, és várom azt a pillanatot, amikor Viharos újra félreérthetetlen gesztust tesz a szőkeség irányába. Aztán gondolok egy nagyot, és inkább videókészítésre állítom a mobilt. A mozgókép többfunkciós, egyrészt kivághatóak belőle képkockák, de akár teljes egészében is felhasználható.

A filmezés közben a kijelzőn felvillan Előd friss üzenete. Meglehetősen paprikás, amiért órák óta válasz nélkül hagyom, ráadásul az alapítványról szóló ötletemet sem tudtam neki elküldeni. Hogy fog örülni, amikor megtudja, mibe futottam bele!

Kárörvendő mosollyal ráközelítek a bárpultnál évődő párocskára, Viharos elfordítja a fejét, csókra nyitja ajkát, előre hajol... És a kamerakép hirtelen elsötétül.

Orromba az ismerős, felkavaróan fűszeres parfüm illata libben.

A gyomrom össze-, a szívem pedig elszorul.

Alig jutok levegőhöz.

- Ez a videózás talán perverzió? - morogja mély hangon az elém tornyosuló alak. - Ha szólsz erről, lehet, benne lettem volna, hogy kipróbáljuk.

Nem merek felpillantani, mintha a figyelmen kívül hagyással eltüntethetném. De csak nem szívódik fel.

Halálra sápadok.

Hát itt van.

Előttem áll.

És tetten ért.

Leskelődésből eddig még soha nem sült ki jó.

Igor

6

Gyerekkorom óta irigyelnek a hidegvéremért. Általános iskolás voltam, amikor egy kirándulás alkalmával a szemem láttára gázolták el az egyik osztálytársamat. Míg a többi gyerek sikítozva bömbölt, én a tovaszáguldó autó után fordultam, és megjegyzésig ismételgettem a rendszámát. A lélekjelenlétemnek köszönhetően estére elfogták a cserben hagyó gázolót.

A velem született higgadtságomnak köszönhető, hogy megdöbbent leblokkolás helyett elcsodálkozó hümmögéssel konstatáltam, amikor megpillantottam a Reszket őt. Véletlen volt, hogy egyáltalán észrevettem. Éppen az udvarra készültünk Erikával, hogy kiszellőztessük a fejünket. A bárban vendégeskedő világhírű mixer isteni, ám rendkívül sunyi koktélokat kever: ha az ember hosszan ücsörögve fogyasztja el azokat, a harmadik pohár után fejre áll. Míg én útközben meglátogattam a mellékhelyiséget, Erika előre ment, hogy rágyújthasson a forgóajtó túloldalán. Dolgom végeztével a főbejárat felé haladva, egy kínzóan vonzó érzés hatására sandítottam a bár bejárata felé. Liza akkor már ott leskelődött Kornél után. Kettő perc nem sok, annyi sem választott el bennünket attól, hogy a boltív alatt találkozzunk össze és Erika is meglássa a fő riválisunk menyasszonyát. Nos, velem ellentétben ő komolyan bepánikolt volna.

Vajon véletlen, hogy elkerültük egymást? Vagy egy ideje rejtőzve figyelt bennünket, és türelmesen kivárta, hogy távozzak?

Mi folyik itt?

- Hogy kerülsz ide? - teszem fel Lizának az engem éppen leginkább érdeklő kérdést.

Másodpercek telnek el, amire sikerül kipréselnie magából a választ: - Nyaralok.

- Éppen itt? - tör fel belőlem a gúnyos hitetlenkedés.

Mennyi az esélye, hogy Liza éppen azon a szigeten és abban a szállodában vakációzik, ahol mi is az időnket töltjük? Ahogy aztán megfogalmazódik bennem a gyanú, miszerint Lizát valamiféle kémként küldhették, azonnal meg is cáfolom magamat: négyünkön kívül senki nem tudta, hogy az athéni tárgyalásunkat követően Rodoszra repülünk.

- Kivel vagy? - kérdezem.

- Három barátnőmmel.

- Hogy kaptatok szobát? - faggatom tovább.

Amikor lefoglaltuk a lakosztályunkat, egy tetemesebb csúszópénz fejében kikötöttük a vezetőségnek, hogy ne fogadjanak magyar vendégeket, míg itt tartózkodunk. A költséges ötletemet nem nagyzolás, hanem elővigyázatosság szülte. Kornél válása finoman szólva is körülményesebb a vártnál. Mielőtt a válókeresetet hivatalosan beadnánk, majd az nyilvánossá válna, meg kell egyeznünk, és alá kell írnunk egy titoktartási megállapodást Ágnessel.

Mint kiderült, az asszony több, a férjére nézve igencsak terhelő bizonyítékkal rendelkezik, és bár én nem tudom, hogy pontosan mik is ezek, Kornél szorongását látva nem szeretném, ha a nagyközönség elé kerülnének. Az évek során összegyűlt, fenyegetést jelentő anyagot Ágnes szívesen eladja nekünk, azonban ez azt eredményezi, hogy jóval többről alkudozik, mint amennyi neki a házassági szerződésük alapján járna. Az érdekegyeztetésig tehát semmi nem szivároghat ki a válással kapcsolatban, különben színes kis botrányokkal tarkított úton lépjük át a kampányidőszak kapuját.

Az új pozíciómban az egyik fő feladatom az alkukötés megalapozása, illetve az addigi hírzárlat fenntartása, ezért pedig a legalaposabban eljárva mindent meg is teszek. Liza mégis átjutott a védelmi rendszeremen, és éppen a szeretőjével enyelgő Viharost kamerázza. Bele sem akarok gondolni, milyen indíttatásból rögzítette a képsorokat, nem akarom őt veszélyes szörnyetegnek látni. Eléggé szörnyűséges az, hogy egyáltalán látom.

- Az egyik barátnőm intézte el, de csak a másik szárnyban kaphattunk szobát - feleli készségesen, aztán elkerekedő ajakkal rendezi össze az apró részleteket. - Ti tiltattátok ki a magyar vendégeket, nehogy valaki meglássa Viharost.

Őszintének ítélem a rácsodálkozását.

Ha ez a találkozás valóban véletlen, a jó öreg sors újfent a határaimat feszegeti. Ha én nem heccelem, ő kapdos utánam, mint egy incselkedve csalogató kölyökkutya, aminek a játék sem fájdalommentes.

Nem attól leszek férfi, ha letagadom magam előtt, hogy felkavar a találkozás, hanem attól, ha felülkerekedek ezen az érzésen. És ez valóban férfifeladat. Liza tettenértségből fakadó izgatottsága felidézi az első találkozásunkat. Most is ugyanolyan esendő és törékeny, mint amilyennek akkor láttam. És habár egész testében most nem, az ajka mégis izgatóan remeg zavarában.

A nadrágom zsebébe nyúlok, és a tenyerembe szorítom az ott pihenő rúzst. Ez Liza nálam hagyott rúzsa, amit az elmúlt időszakban gyakran segítségül hívtam. Ezúttal természetesen azt fantáziálom, hogy az ő ajkára kenem. A gyönyörködésnél viszont van egy fontosabb dolgom.

- Kérem a telefonodat! - nyújtom felé a kezemet, hangom kemény.

Nem moccan. Lopva a főbejárat felé sandítok. Erika már a cigarettája felénél tarthat, legfeljebb néhány percem van arra, hogy megoldjam a szituációt. Egyrészt meg kell semmisítenem a felvételt, másrészt muszáj eltüntetnem Lizát, mielőtt a társaim közül bárki meglátná. Belegondolni is szörnyű, mekkora balhé kavarodna az összetalálkozásból.

Erika zsigerileg retteg Kornél válási ügyétől, csapásként éli meg - emlékszem egy személyes beszélgetésünk során ezt az eshetőséget emlegette az egyetlen buktatónak a kampány során. Amióta megtudta, hogy a rémálmával bizony számolnunk kell, és azt Kornél velem akarja elsikáltatni, nem tud mást tenni, mint megbízni bennem. Azóta sajnos túlontúl is kapaszkodik belém, néha levakarnom is nehéz.

- Liza! - noszogatom. - Kérem a telefonodat!

Lassan felpillant rám. Tekintetében makacs magabiztosság csillan.

- Nem - rázza meg a fejét.

Nem?

Rühellem a tiltakozást, ezzel ő pontosan tisztában van, és most vissza is él vele. Provokál. Hirtelen szóhoz sem jutok.

- Ez most nem megfelelő idő a játszadozásra - bököm ki végre. - Add a telefont!

- Szerinted van jogod követelőzni? - szemében ott az ellenséges távolságtartás.

Tessék?

Szívesen feleselnék, de hogyha kettőnk közül valakinek nincsen joga valamihez, az bizony ő. Most sem helye, sem ideje a gyerekes adok-kapóknak.

- Kérlek, add ide a telefonodat, mielőtt a kollégáim  meglátnának bennünket! - erősködöm. Ujjaimat mozgatva  sürgetem.

Gúnyos félmosolyra rándul a szája.

- Most nem vagy olyan bátor, mint amikor a tévén keresztül megfenyegettél?

- Nem értem miről beszélsz - ingatom a fejemet.

Megrezzen a kezemben szorongatott telefonom. A kijelzőre pillanatok, és feszülten konstatálom, Erika hív. Gondolom, afelől érdeklődne, hogy hol a pokolban vagyok ennyi ideig. Természetesen nem alkalmas fogadnom a hívást.

Liza is leolvasta a kijelzőn villogó nevet. Gúnyos vigyora vicsorgássá alakul. Egészen biztosan azt hiszi, hogy a barátnőm keres. Erika is gyakran hiszi ezt magáról.

- Erikát nem zavarja, ha élő adásban a riporterekkel flörtölsz? - kérdezi kihívóan.

Ahelyett, hogy magyarázkodni kezdenék Erikáról, inkább a kettőnk szintjén tartom a diskurzust.

- Nem fenyegettelek meg.

- Nem úgy hangzott.

- Nem téged... - mondom, de érzem, hogy elhibázottan  kezdtem a mondatnak.

- Akkor kit? - csap le könyörtelenül.

A hátam mögül meghallom Kornél hangját. Angolul, kedélyesen ecseteli a mixernek, hogy ilyen koktélok után csak remekül folytatódhat az este.

A bárból az egyetlen kijárat felénk vezet.

Erre jönnek.

Eközben a főbejáraton pillanatokon belül beviharzik Erika.

- Utoljára kérem, add ide a telefonodat! - kanyarodom vissza az alapkérésemhez. Tekintetemmel eközben a menekülési

útvonalakat veszem számításba.

- Nem! Nem! Nem! - soroz meg hetyke hangon egy adag  megtagadással.

Immár egészen közelről hallom Kornél hangját, és látom Erikát a forgóajtón belépni. Elfogyott az időnk, muszáj pucolnunk innen. Villámgyors és határozott mozdulattal megragadom Liza csuklóját, majd a lift felé rántom. Az egyik fülke ajtaja éppen összecsukódna, a könyökömmel állítom meg, hogy az emberekkel teli térbe ránthassam Lizát. A derekánál ölelve kell közelebb húznom, hogy összezáródhasson az ajtó. Mögöttem eközben valaki méltatlankodva morog, de nem törődöm vele. Sokkal inkább leköt a helyhiány miatt szorosan hozzám simuló Liza közelsége. Olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy érzem a testéből áradó forróságot, orromba kúszik a haja illata és istenemre, mintha még a heves szívverését is hallanám. A zsúfoltság miatt a mellkasomra kell helyeznie a kezét, különben összepréselődne a felsőtestünk.

A kurva életbe!

Megfeszülő izmokkal egymás tekintetébe merülünk. Szótlanul. Mert nincsenek szavak. Mert nincsen szükség szavakra.

Hiába szállnak ki a liftből emeletenként az emberek, feleslegesen szólongatnak bennünket, hogy álljunk félre. Kerülgetniük kell, mert mi rájuk sem hederítünk. Aztán amikor kettesben maradunk, Liza a nyakamba fonja a karját, így az utolsó akadály is eltűnik közöttünk, hogy a teste az enyémhez simuljon.

- Tönkreteszei - suttogja a mellkasomba.

A kurva életbe!

Ahelyett, hogy visszaölelném, állok ott, mint egy élettelen szobor. Pontosabban a szívtelen a leginkább rám illő jelző. És éppen az a nő ölel, aki elvitte mindenemet azon az éjszakán. Vajon a kitépett szív visszahelyezhető valaha?

A kurva életbe!

Nem engedhetem neki és nem engedhetem meg magamnak, hogy hatással legyen rám! Már így is túl messzire merészkedtünk.

A felvonó megáll a legfelső szinten, az ajtó kitárul. Ha nem szállunk ki, visszatérünk a földszintre, egyenesen a többiek karjába.

- Ezen az emeleten egy híd köti össze a szárnyakat - morgom, hogy elűzzem a meghitt pillanatot. - Át tudsz sétálni.

Eltávolodik tőlem, és úgy száll ki a fülkéből, hogy rám se pillant. Szándékosan kerüli a tekintetemet, de nem kell látnom, hogy tudjam, szomorú.

- Kérem a felvételt! - lépek utána.

Az ajtó becsukódik mögöttem.

Liza megtorpan, a válla fölött hátrasandít.

- Azt mondtad, hogy nem fogsz megtámadni - mondja színtelen hangon. - Ha igazat mondtál, nem kell attól tartanod, hogy ez a felvétel kikerül a telefonomból.

Aztán folytatja az útját.

7

Gyűlölöm az álmaimat. A gyengeségeimmel szembesítenek, hiszen a félelem vagy az égető vágyódás szítja azokat. Míg ébren képes vagyok uralkodni az érzéseimen, álmomban újra és újra kiszolgáltatottan elveszek közöttük. Igen, a kiszolgáltatottság a legnagyobb ellenségem, gyerekkoromban bőven kijutott. Köszönöm, nem kérek többet belőle.

A családomnak köszönhetően évekig jórészt rémálmok gyötörtek. Kamaszkoromban, tudatomra ébredve többször  próbálkoztam édesíteni a keserűt, és elalvás előtt álmodni  vágyott képeket idéztem magam elé. Például azt, ahogy az egy osztállyal felettem járó ikrekkel csókolózom - felváltva, aztán egyszerre. Idővel beláttam, a rémálmoknál sokkal gyötrőbb, ha beteljesíthetetlen álvíziókkal feszítem az idegeimet.

Ha létezne áloműző orvosság, két marékra szedném, de gyógyszer híján leleményes praktikákkal élek. Az egyik  módszerem, hogy munkával kisütöm az agyamat. Minél fáradtabban esem az ágyba, annál biztosabb, hogy  nyugodalmasan vészelem át az éjszakát. Ha pedig szex után  szenderedem el, mintha az valamiféle áldás volna, nem  emlékszem az álmaimra. Végső megoldásként inni szoktam,  viszont az alkohol kockázatos, hatása kétséges: vagy segít, vagy a víziókat élénkítve romba dönt.

Hivatalos útra érkeztünk Görögországba, Athéban találkozunk is a külügyminiszterrel, vele aláírtunk néhány, mindkét félnek kedvező gazdasági megállapodást, és még aznap átrepültünk Rodoszra. Amióta Kornél mellett dolgozom, gyakorlatilag folyamatosan utazunk. Néha ugyan nehezen, de mindig találunk valamiféle politikai hasznot, amit az utazásokhoz köthetünk, hogy ne érje szó a ház elejét, de valójában Kornél válása miatt repüljük be Európát. Érthető okokból nem szeretne otthon lenni, megviseli a magánéleti kudarca és a költözőfélben lévő családjának látványa. A modern technikának köszönhetően akár a világ túlsó végéből is dolgozhatnánk, de az közel sem ugyanaz a munkamennyiség és nem is olyan fárasztó, mint a hétköznapi robot. Szóval a túlterhelés kilőve, szex helyett pedig csak alapos felkavarást kaptam tegnap este Lizától, minek eredményeképpen    csak a    kiszámíthatatlan alkoholra támaszkodhattam. A díjnyertes mixer által kikevert koktélokat a minibárban talált felesekkel öblítettem le. Liza diadalszekéren vonulhatott be az álmaimba.

Természetesen    erotikus    képekkel kezdődött az álom- hétpróba. Liza teste hívogatóan vonaglott előttem, anyaszült meztelen volt, ajka vörösre rúzsozott. Rendkívül intenzív jelenet volt ez, még a bal melle alatti anyajegyét is tisztán láttam. Elhatalmasodott rajtam a vágy. Almomban olyan  szenvedélyesen szeretkeztünk egymással, mint az utolsó együtt  töltött éjszakánk folyamán. Forróság öntötte el a testemet,  amikor képzeletben Lizában jártam. Otthon éreztem magamat. Soha nem akartam tőle elszakadni.

Az álom aztán sötétbe borult. Egy kék-fehérre festett, sziklaszirtre épített görög kápolna udvarán álltunk, alattunk a tenger fodrozódott. Miközben mi szótlanul néztük egymást, a hullámok egyre vadabb hánykolódásba kezdtek a lábunk alatt. A közelegő vihar közeledtével Liza arca is egyre komorult, könnybe lábadt szemmel nézett, aztán csak annyit mondott: Tönkreteszel.

A következő álomképen már a mélybe vetette magát.

Ekkor riadtam fel.

Vérre menő küzdelmeket vívhattam álmomban a borzalmas éjszakai képekkel, hiszen verítékezve, arcomat a párnába fúrva, a franciaágyon keresztbe fekve, igencsak kialvatlanul ébredtem. Kínzó, amikor a vágy- és a rémálom egyszerre szövi hálóba az ember agyát, pláne ha még cefreízű másnapossággal is párosul. Visszahanyatlanék, aludnék még egy kicsit, hátha végre kipihenhetem magamat. A rémálom csak nem tér vissza oda, ahol egyszer már beütött, nem igaz? Már ereszkedem az altató, siket sötétségbe, ám a komótosan orromba kúszó, fojtogató füstszag nem hagy nyugtot.

Ha füst van, akkor valami ég.

A gyermetegen egyértelmű megállapításom eredményeképpen megugróm az ágyon, a hátamra fordulok, és riadt kapkodással nézek körbe a szállodai hálószobámban. A sarokba tolt fotelben Erikát pillantom meg. Köntösben, keresztbe vetett lábbal, a behúzott függöny résén beszökő napfényben könyvet olvas. Szabad kezében hosszúszálú cigarettát tart, mellette az asztalkán bögre és hamutál van. A mocorgásomra felpillant, szeme égővörös.

Mi a fenét keres a szobámban?

A szállodában egy nagyobb lakosztályt választottam magunknak, összesen hat szoba áll a rendelkezésünkre, ebből négyet használunk. A tetőtéri luxusszobákhoz egyetlen, közös térként funkcionáló terasz tartozik, ha tehát nem zárom rá az erkélyajtót, azon keresztül a többiek könnyűszerrel meglátogathatnak. Hátborzongató belegondolnom, hogy Erika mióta figyelhet a sarokból. A nyúzott külseje kifejezetten aggasztó, az sem kizárt, hogy átvirrasztotta mellettem az éjjelt.

- Csak nem rosszat álmodtál? - kérdez gyanúsan nyugodt  hangon. - Valahol ki kell jönnie a sok stressznek, nem igaz?

Nem felelek, csak nézem őt meredten.

Mindössze egy vékony takaró fed csípőtájékon. Húsz fok felett képtelen vagyok ruhában aludni, viszont takaróra mindig szükségem van. Nem vagyok szégyenlős típus, Erika ráadásul cifra pozíciókban is eleget látott már meztelenül, a meglepettségem most mégis megigazíttatja velem a takarót, hog^ biztosan fedjen.

Őszintén szólva egy kicsit kiszolgáltatottnak érzem magamat, valamiféle magyarázatot várnék arra, hogy mi a frászt keres a fotelomban, de erről hallgat. Szív a cigarettájából, mozdulataiból pedig árad a gőgös sértődöttség. Tulajdonképpen jogos a morcossága, tegnap este szó nélkül faképnél hagytam. Amikor Liza az átjárón keresztül elhagyta az épületet, a jó kedélyemet is magával vitte.

- Nem jöhetsz csak így be - közlöm vele.

- Mert rejtegetsz előlem valamit? - kérdez fojtott hangon.  Ahogy összecsukja, és az asztallapra fekteti a könyvet,  megállapíthatom, hogy Liza apjának friss kötetét olvassa. - Esetleg valakit?

Próbálom kibogozni, mit is takar valójában Erika kérdése. Minduntalan ugyanoda térek vissza: aggasztó, ha azt gondolja, nem lehetnek előtte titkaim. Akkor fél lábbal a kisajátítás mocsarában tocsog. Tapasztalataim szerint a hasonló női ambíciók csak lelketlen viselkedéssel törhetőek le, a gond ezzel mindössze annyi, hogy a férfiúi szőrösszívűség könnyen háborút robbant, én pedig nem szívesen harcolok szeretőkkel. Kollégákkal még kevésbé.

- Nagyon korán van még ehhez - ingatom a fejemet.

- Hol van? - vonja föl a szemöldökét. Miközben bízom abban, hogy nem kiabáltam álmomban Liza nevét, Erika egy slukk után tovább faggatózik: - Hol van a kis barna, akivel Kornél látott az este?

Azt hittem, sikerült kicsúsznom a sors markából, de ezek szerint bármennyire is helytállóan cselekedtem, Kornél meglátott bennünket Lizával. Szerencse, hogy azonosítani nem tudta, akkor még a mostaninál is zűrösebb körülmények között ébredtem volna.

Rendesen biztosan mélyen hallgatnék, hiszen tapasztalataim szerint a hallgatás kifizetődőbb, de Erika ijesztő zavartsága reakcióra kényszerít.

- Az egyik szobalány volt - hazudom.

- Már a szobalányokat is megdöngeted? - csodálkozik el  megjátszottán. - Tényleg egy szobalány miatt hagytál faképnél?

Visszatérek a hallgatáshoz. Nem megy nekem a valóságtorzítás, a bűzös cigarettaszaggal párosulva máris fojtogatnak a körülmények, belefájdul a fejem.

- Tettem valamit, amiért így viselkedsz velem? Amiért  távolságtartással büntetsz? - érdeklődik színtelen hangon.

Fájdalmas pillantással méreget, mintha azt gondolná, önsajnáltatással válaszokat csikarhat ki belőlem. Soha nem értettem, hogy miért akarnak a nők mindig minden részletet pontosan ismerni. Erikának meggyőződése, hogy az előző este lefeküdtem valaki mással, és hiába tagadnék, ezt úgysem verhetném ki a fejéből. Akkor mire vár? Szaftos részletekre, amik még apróbbra törhetik a szívét?

- Tudom, hogy megöregedtem - suttogja, és pörgén pislogva a plafonra emeli a tekintetét. - Nektek, férfiaknak mindig a fiatal kell. A frissesség, az újdonság. Ott a férjem, Kornél és most te is fiatal nőcskéket cipelsz az ágyadba. Egyetlen férfi sem kivétel.

Erika problémája igen összetett, és leginkább a magánytól való félelemhez állhat a legközelebb. A világ életében sikert sikerre halmozó asszony az utóbbi időben tudta meg, milyen a sorozatos veszteség kesernyés íze.

Naponta komoly terhek nehezednek a vállára: felelősséggel tartozik az elnökért, a pártért, a kormányért és összességében az egész országért. Ha nem is vetül rá reflektorfény és nem listázzák a csilivili üzleti lapok, ő talán az ország legbefolyásosabb asszonya, véleményét Viharos a felkapott tanácsadók bölcselkedései elé helyezi. Míg szakmailag egyre feljebb jutott, a magánélete csődbe ment. A férje nyelvtanár, akinek Erika keresete mellett lehetősége adatott egy saját nyelviskola alapítására. Néhány éve egy tanulójával lépett félre először: a lány olyan fiatal volt, hogy még büntetni lehetett volna, amiért az ágyába cipelte.

Erika a családi béke, az akkor kiskamaszkorú gyerekek nyugalma és nem utolsó sorban a saját hite fenntartása  érdekében eltussolta az ügyet. Még csak el sem hagyta a férfit. Megpróbálták helyrehozni a kapcsolatukat, de bárhogy fogtak hozzá, elbuktak. Erika a házassága romjain ülve elhatározta, ő is máshol keresi a figyelmet, mígnem rám talált egy konferencián.

Az első pillanattól fogva őszintén megmondtam neki, hogy nem keresek kapcsolatot, és csak akkor lehet több közöttünk egy éjszakás kalandnál, ha elfogadja, a találkozgatásainkból soha nem lesz elköteleződés. Úgy tűnt, hogy ezt elfogadja, és nem akart kisajátítani. Arra használtuk egymást, amire mindkettőnknek szüksége volt: néha-néha kielégülésre. Aztán ahogy Erika gyerekei most ősszel kollégiumba költöztek, ő is elhurcolkodott a férjétől, kezdeményezte a válást, és egyre gyakrabban akart találkozni velem. Időről időre bepróbálkozott azzal, hogy nálam aludna, én pedig érthető okokból egyre kevésbé tudtam megfeleli az igényeinek.

Erika féltékenysége valójában a félelme kinyilatkozása. Fél, hogy ha tovább gurul a lejtőn, teljesen magára marad, és ha még a párt is veszít, a munkája is veszélybe kerül. Azt hittem, hogy felügyelőnek jön velünk Athénba, aztán Rodoszra. Hogy arra vigyáz, nehogy férfiúi esztelenségünkben bajt okozzunk Kornéllal. Tévedtem. Ő engem akart. Azt hiszem, hogy ezt a görögországi utat is valamiféle közös vakációként fogta fel, és most csalódott, amiért nem lógunk egymás nyakában.

- De az újdonságnál van izgatóbb. Az odaadás - folytatja, hangjában pedig ott a konok bizonyítási vágy. Elnyomja a cigarettát, feláll a fotelből, és a köntöse övének két végébe kapaszkodik. - Tisztában vagyok azzal, hogy a te igényeid különlegesebbek az átlagénál. De bármire vágysz, én megadom. Mert engem nem az érdekel, hogy mit csinálsz velem, hanem az, hogy te csinálod.

Hallani is kínos a felkínálkozását, pláne így, hogy az egy érett, tapasztalt nő száját hagyja el. Íme, a teljes behódolás. Nemcsak azt élvezi, ha én alázom meg, hanem azt is, ha ő alázkodhat meg előttem.

Egyszer már leépítettem a kapcsolatunkat, ostobaság volt tőlem az elmúlt néhány hétben újra és újra lefeküdnöm vele, de Liza távozását követően egyszerűen nem találtam a helyemet. Férfi vagyok, nehezen viselem, ha csak úgy faképnél hagynak. Kompenzálnom kellett. Kezdetben bárokban szedtem fel nőcskéket, hogy egy kicsit helyrebillentsem velük az önbecsülésemet, ám azok mind csalódást okoztak: amint határozottabban nyúltam hozzájuk, a legtöbbjük máris nyafogott. Lelombozóan tiltakoztak. A mennyiség a minőség rovására ment. Erika eközben folyton tukmálta magát, gondoltam, elijesztem a felvetéssel, miszerint kísérletezni szeretnék. Vártam, mikor riad el a náspángolással és büntetésekkel tarkított játékaimtól, de ellenkezőleg történtek a dolgok: rákapott az ízére. Míg én elégtételre, ő önmagára talált. Egyre arcpirítóbb kalandokba bonyolódtunk, és bár soha nem szállt le rám az agyamat elborító izgalomköd, sikerült lépéseket tennem Liza elengedése felé. Valójában minden Erikára mért sújtásommal Lizát büntettem. Kár, hogy Erika ezzel egy időben kötődni kezdett hozzám, és többé akar válni egyszerű eszköznél. Miközben én lazítanék a viszonyunkon, ő egyre erősebben csimpaszkodik belém.

- Az elhidegülésnél sokkal izgalmasabb ötletekkel is büntethetnél - rebben meg búgó hangjában a vágyakozás. -Van még egy óránk a mai megbeszélésig.

Egyetlen rántással kioldja a köntösét, az anyag szétnyílik a testén, amit könnyedén fejt le a válláról és hagyja, hogy a földre hulljon. Trükkös, fekete, csipkés fehérneműt visel. Új szerzemény lehet, én legalábbis még nem láttam rajta. A melltartórész szabadon hagyja a bimbóját, a falatnyi tangán pedig rést alakítottak ki a vaginánál.

Erika szemérmetlenül bámul, én pedig végigmérem a kicsomagolt testét. Karban tartja magát. Sok, nála évekkel fiatalabb nő megirigyelhetné az alakját, kiváltképp a feszes bőrét. Konokul küzd az öregedés ellen, személyi edzőhöz és a legkülönfélébb testkezelésekre jár. Izgató, amikor egy nőn látszik, mindent megtesz annak érdekében, hogy a magához közel engedett férfi kedvében járjon.

A levetett ruháimhoz lép, a nadrágomért nyúl, és kiemeli a zsebéből Liza rúzsát. Lehúzza a kupakot, majd a vöröslő festéket szuggerálja. A lakásomban hagyott sminkkellék fontos szerepet játszott az elmúlt heteimben. Ügy döntöttem, felhasználom, és mint valamiféle szuvenírt, minden, ágyamba szédített nőre felkentem. A rúzs persze nem érhetett az ajkukhoz, ahhoz csak Lizának lehetne joga. A mutatóujjammal festettem vörösre a szeretőim száját, és miközben bennük jártam, Lizát képzeltem a helyükre. A lehető legalávalóbb ötletekre vetemedtem azért, hogy elégtételt vegyek. Ez is az elengedési folyamat részét képezte.

- Fogalmam sincs, ki volt az a nő, aki összetörte a szívedet - csavarja ki szavaival egy időben a rúzs hegyét. - De hálával tartozom neki. Miatta ismertem meg, milyen is az igazi orgazmus.

Az ágyra térdel, mélyen a szemembe nézve közelebb kúszik, majd megragadja a csuklómat. A hüvelykujjam legfelső percét összefesti a rúzzsal, majd a kezemet a kéjesen szétnyílt ajkához emeli. Aztán az összekent szája közé fogadja a hüvelyujjamat. Lehunyt szemmel ujjtőig engedi, majd kihúzza, aztán vissza...

Szopja.

Teljes átéléssel.

A hüvelykujjamat rövidesen a mutató-, valamint a középső ujjamra cseréli. Unottan, sajnálattal figyelem Erika átszellemültségét, amivel izgatni igyekszik, de meg sem  moccanok odalent. Az elmúlt időszak élvhajhászása  értelmetlennek bizonyult, Liza újbóli felbukkanása túlságosan  mélyen felkavart. Egy pillanatig sem tűnt el belőlem, mindvégig ottmaradt, legfeljebb a háttérbe húzódott.

Fogalmam sincs, miként olthatnék Erika vágyán anélkül, hogy megsérteném. Mielőtt cselekedhetnék, ő továbbra is lehunyt szemmel immáron a lába közé süllyeszti a kezemet, és a fehérneműjén kialakított résen keresztül a forró bőréhez szorítja a benedvesített ujjaimat.

Érzem a lüktetését.

Magába fogad.

Mozog az ujjaimon.

Szabad keze a takaróm alá kúszik, és amikor észleli, hogy az áhított eredmény elmaradt, kétségbeesetten pillant rám.  Tekintetébe aztán szégyen, végül undor vegyül.

- Sajnálom - mondom, és bár ez a mai első őszinte  megnyilvánulásom, csak olajat öntök vele a tűzre.

- Egy aljas féreg vagy - suttogja könnybe lábadt szemmel. Lefordul rólam, kapkodva magára ráncigálja a köntöst, fejére húzza a kapucnit, aztán magamra hagy.

8

Amikor elhatároztam, hogy eleget teszek Kornél felkérésének, és vállalom az élete sötét foltjainak sikálgatását, együtt  összegyűjtöttük, pontosan milyen segítséget is vár tőlem.  Elsősorban olyan kommunikátorként számít rám, aki nem  csupán kezeli a média érdeklődését, hanem egy lépéssel előttük járva irányítja a figyelmüket. Másodsorban kellett neki egy erőskezű tárgyalóember, hiszen hiába kötöttek annak idején házassági szerződést, Ágnes mindent elkövet a férje kisemmizésének érdekében. Végül, de nem utolsó sorban Kornélnak egy megbízható bajtársra volt szüksége: rajtam kívül senki előtt nem tudott őszintén megnyílni, pedig a bennrekedt gőz kifejezetten ártalmas, ha az embernek közben az egész nemzetre kiható döntéseket kell hoznia. És éppen a kiegyensúlyozottsága érdekében kellett mellé egy olyan nőt találnom, akiről tudtam, nem fog az első adandó alkalommal a sajtónak előrukkolni azzal a hírrel, hogy kit engedett a lába közé. Aki állandóan rendelkezésre áll, de nincsenek a párkapcsolatokban megszokott, elrettentő elvárásai. Egyetlen, az összes külső és belső kitételnek megfelelő nőt ismertem, mégpedig a saját kis nevelésemet, Szandrát.

A szó legszorosabb értelmében véve Szandra nem prostituált. Nem lehet megrendelni, és pénzt sem fogadott el tőlem soha. Figyelmet, ajándékokat és utazási lehetőségeket kért, de ezeket sem követelőzőén. Azt hiszem, hogy őt nem is annyira a juttatások, semmint a hatalom közelsége izgatja. Nem klienseket, hanem partnert keres, és számára a befolyásosság legalább annyira vonzó tulajdonság, mint más nőnek például a sárm. Szandra tehát tökéletes alany Kornélnak egy tartós, de elköteleződésektől mentes viszonyhoz. Prímán ki is jönnek egymással, a férfi lesi a lány összes óhaját, sóhaját. Most például a teraszon álló, hatalmas, ovális asztalnál ülve szőlőszemekkel eteti. Mindezek ellenére persze emelkedik közöttük fal, a lakosztályunkban is külön szobájuk van, ahová szükség esetén visszahúzódhatnak kipihenni egymást.

Habár nem egy agysebész, Szandrának megvan a magához való esze, tudja, mikor teher a jelenléte. Amint Erika megjelenik a közös teraszon, ő szedi a sátorfáját, és az asztaltól átköltözik az egyik nyugágyra. Napszemüvege mögé bújva, a feszes, aranybarna testét csaknem egészében felfedő bikinijében, a fülhallgatóján keresztül zenét hallgatva egy magazint lapozgat. Szerencsére érdektelen a politika iránt, elég kellemetlen volna folyton elhessegetni az egyeztetéseinkről, pláne, hogy Erika meg tudná fojtani egy kanál vízben. Most is direkt úgy ül az asztalhoz, hogy hátat fordíthasson a fiatal lánynak. Akkor is őt okolja Kornél válásért, ha valójában nincs köze hozzá. Hiszen nála most a globális felmelegedésért is a fiatal nők a hibásak.

- Mivel kezdjük a megbeszélést? - csapja fel a táblagépét védő tok tetejét Erika.

A reggeli, kudarcba fulladt ébresztőjét követően Erika a szobájába zárkózott. Most egy lenge, mintás ruhában, kontyba fogott hajjal és cigarettát szívva bújt elő. Habár a hatalmas napszemüvege a fél arcát eltakarja, tudom, hogy egy pillantást sem fecsérel rám. Tapintható közöttünk a feszültség.

- Van hír a feleségem felől? - érdeklődik tőlem Kornél a  kávéját kevergetve.

- Ágnes a házat akarja - közlöm könyörtelenül, és  beleharapok egy piros almába.

- Ki fog semmizni - nyögi Kornél. - Tudja, hogy  kiszolgáltatott helyzetben vagyok, és visszaél vele.

Igen, helyes megállapítás. Ágnes pontosan mérte fel az erejét, tudja, hogy a klasszikus értékek felé kanyarodó pártunknak kegyelemdöfés lenne, ha kiderülne, Viharos elnök  mintaházassága a csillogó felszín alatt lassan csődbe ment. Nem nagyon van más választásunk, mint meghajolni a kérései előtt. Természetesen alkudozom vele, hiszen vérszemet kapna, ha kiszagolná, hogy tényleg bármit megkaphat. Az alapigényeihez viszont ragaszkodik, azokat nem tudom lenyesegetni.

- És ha veszít a párt a választáson? Utcára kerülök - hergeli önmagát Kornél. - Nem adom a házat!

- Miért vagy olyan biztos abban, hogy a párt nem vonja vissza az újbóli jelöltségedet, amint napvilágra kerül a válásod? - pillant fel a táblagépéből kemény arckifejezéssel Erika.

Erikának meggyőződése, hogy Viharosnak, ha fél lábbal is, de ki kellett volna tartania a házasságában. Hitvallása szerint a politikusi munkának komoly követelményei vannak, ezek közül a legfontosabb a feddhetetlenség, aminek fenntarthatóságáért semmi nem drága áldozat. Ebből a nézőpontból Kornél csúfosan megbukott, és nem tartom teljesen kizárnak, hogy az eddig vakon elkötelezett Erika mára már a pártvezetőket győzködi a változásról. Tanulságos, hogy egyetlen apró tény változás mekkora pálfordulást eredményezhet nála.

- Mégis ki lehetne helyettem jelölt? - böffen fel egy epés mosollyal Kornélból a kérdés.

- Ha a válás miatt esik a népszerűséged, akkor gyakorlatilag bárki. Akár a székház takarítója. Vagy Igor... - mutat rám, aztán megköszörüli a torkát. - Ja, nem! Nőalázó férfiból nem lehet miniszterelnök.

Lapos pillantással nézek rá, míg az ő arca rezzenéstelen marad. Aztán ugyanazzal a komolysággal kijelenti: - Őszintén szólva talán itt az ideje egy női miniszterelnök-jelöltnek.

Vajon magára céloz? Az ellenséggel ülünk egy asztalnál? Soha nem mutatott hasonló ambíciókat, mondjuk ez semmit nem jelent. Azt azonban nem értem, hogy miért avatja magát szentté? Hiszen ő is hűtlen volt a férjéhez, én csak tudom...

- Az álmodozás időrabló, maradjunk a racionalitásnál - hadarja Kornél, majd teát tölt magának. Erika összeszorítja a száját, látszik, hogy komoly erőfeszítésébe kerül a csend. - Igorral majd négyszemközt egyeztetjük a válási stratégiát. Mi a helyzet a konzervatívok ellen indított hadjáratunkkal?

Erika koppintgat a táblagép kijelzőjén. Hallom, ahogy a masina hangjelzés kíséretében letölti a beérkezett leveleit.

- A háttércsapat összeállította a dossziét - közli, miután átfutotta a frissen érkezett leveleket. - Bármikor  kirobbanthatjuk a botrányt.

Teája kortyolása közben Viharos szeme felcsillan: - Sikerült végigjárnunk a pénz útját?

- Mondtam neked, hogy azt fújhatjuk. Közel harminc év távlatában nem tudjuk leellenőrizni, merre járt és kihez vándorolt a pénz. A teljes bizonyítás nélkül kell kirobbantani a botrányt.

Kicsiny asztaltársaságunk elcsendesedik, csak a közeli tenger hullámcsapásainak morajlása hallatszik. Kornél nem túl meggyőződött, kiül az arcára a komoly erkölcsi csata, amit magával vív. Nem tudom, hogy mi a célravezetőbb: az, ha egy hadvezér felelősséggel megfontol egy támadást vagy a forrófejűén mért csapás?

Liza azt gondolta, hogy őt vagy Födörit pécéztük ki magunknak, valójában az apja a célpont. Kaptunk egy fülest, ami szerint Kereszthy több mint huszonöt éve, még a rendszerváltás előtt kötött bennfentes üzleteket, valamint néhány ismerősével mosott tisztára fiktív szerződésekkel közpénzt. A párt háttércsapata elő is túrta a megjelölt iratokat, azokon valóban Kereszthy aláírása szerepel, de a pénz útját nem tudtuk leellenőrizni. Könnyen megeshet, hogy az akkor igencsak fiatal és törtető politikust csak strómanként használták, amiért cserébe valamennyi, kamatoztatható hatalmat kaphatott.

- A könyvében találtál bármiféle utalást az ügyre? - céloz Viharos az Erika által reggel is olvasott, frissen megjelent biográfiára.

- Nincs semmi - rázza a fejét Erika, aztán gúnyos hangnemre vált: - De tényleg arra számítottál, hogy részletesen leírja, miként sikkasztott milliárdokat? Ez egy önszopó könyv a sikerről. Azt ecseteli vagy száz oldalon keresztül, hogy egy faluból miként lehet az ország élére állni.

- Mennyire biztos, hogy valóban ő a felelős a lopásért? - érdeklődöm. - Mert ez elég kegyetlen támadás.

Erika mélyen felsóhajt, mintha terhére volnék.

- A mostani ügy arra alkalmas, hogy megingassuk a párt szavazóinak a bizalmát. Erre jó, ha egy kulcsembert támadunk meg - hadarja kioktatóan.

- Kivédhetik a támadást azzal, hogy teljesen új szelek fújnak a párt környékén - érvelek.

Erika elhúzza a száját. Felbőszítettem.

- A támadásunk a párt törzsszavazóit célozza meg - közli hivatalos hangon. - A fiatalok többsége mellettünk áll. A feladat, hogy az idősebbeknek megmutassuk, hiába tartják a pártunkat komolytalannak, ha az általuk preferált politikusok évekig lopták a zsebükből a pénzt.

Abszolút összeáll a kép, és valahol Erikának is igaza van, még sincsenek túl jó érzéseim a támadással kapcsolatban. De nem vagyok teljes mértékben elfogulatlan. Liza feltűnése még hatással van rám, és visszahangzik fejemben az álomfátyollal bevont kijelentése: Tönkreteszel. Az objektivitásom érdekében egy lépéssel hátrébb állok, és onnan meg is látom magamat: ösztönösen óvok egy olyan nőt, aki egyszer már csúnyán átvert a palánkon. Nem érdemli meg a védelmet, de azt sem, hogy megalapozatlanul tegyük tönkre a családja életét.

- Mennyi az esélye...? - ismételném meg a kérdést.

- Nem teljesen mindegy? - nyög fel fájdalmasan Erika.

- Nem - rázom a fejemet. - Talán azt sem tudta, hogy mit ír alá. Lehet, hogy a tudtán kívül keverték ebbe az ügybe. Azokban az időkben ő még elméletileg kiskatona volt. Hány kezdő politikust láttál milliárdokat sikkasztani? Valószínűleg aláírattak vele egy papírt, amit el sem olvasott, csak szolgalelkűen cselekedett.

- Amennyiben akkor megszedte magát, a kamatoztatott pénz akár a mostani kampányban is benne lehet - mormolja Kornél. - Ez mérhetetlen előnyhöz juttathatja őket a kampányidőszakban.

- A mi feladatunk kirobbantani az ügyet! - száll velem vitába Erika. Az hiszem, élvezi a verbális ütlegelésemet. - Az ügyészség majd igazságot szolgáltat. Ezért teszünk rögtön feljelentést az ügyben, és szolgáltatjuk át a birtokunkba került információkat.

- Ez már akkora jelentőségű ügy, ami az élete végéig rányomja a bélyegét - érvelek. - A gyanú rajta marad, akkor is, ha esetleg bebizonyítja az ellenkezőjét.

- Ilyen a politika, Igor - jegyzi meg Kornél.

- A gyanúba keverést nem büntetik - vigyorog Erika, majd rágyújt egy újabb cigarettára. - Ne legyél beszari kisfiú! Ha belekeverték, megérdemli. Hogy lehetett akkora gyökér, hogy rá kennek egy ekkora balhét? - mereng el az izzó parazsat nézegetve. - Őszintén szólva, ha időközben kiderült volna, hogy Kereszthyt csak felhasználták, akkor is megtenném ezt a lépést. Nincs más lehetőségünk a konzervatívok elgyengítésére.

Felfordul a gyomrom. Ezért fáztam a politikától, az utolsó pillanatig hezitáltam, hogy elvállaljam-e Kornél felkérését. Engem nem motivál, hogy embereket tegyek tönkre, és nem teljesen értem, miért nem lehet tisztességes eszközökkel játszani. Nyerjen az, aki a legjobb ajánlatot teszi a szavazóknak!

- Ez karaktergyilkosság - összegzem az elhangzottakat.

- Bizony! Háborúban nem bűn a gyilkosság. - Erika rám mért mosolya inkább fenyegető vicsorgás.

Kornél eközben megértette az aggodalmamat, és más lehetőség után nyúl: - Biztos, hogy Födöri ellen nincsen  semmink?

Nekem van, de eszem ágában sincs odaadni.

Amióta megszereztem a lesifotókat Sándorról és az ő férfiszeretőjéről, otthon tartom az összetört telefont egy széfben.

- Nincsen - felelem.

- És a menyasszonyáról? - kérdezi Erika. Nem is sejti, hogy mennyire forró területen tapogatózik. - Egy hozzá hasonló kis ribi tényleg hűséges tud lenni? Ez olyan, mintha a Méhecske azt mondaná, hogy a szerelem többet ér a pénznél.

Erika Méhecskének nevezte el Szandrát, amiért szerinte virágról virágra szállva gyűjtöget. A szemem sarkában látom, az említett szereplőnk a gúnyneve hallatán, undorodó szájtartással felemeli a fejét. Bármennyire is rikácsol Erika, ha Szandra fülébe valóban zene bömbölne, nem hallhatta volna meg, hogy emlegetik. Ennek a jelenségnek később utána kell járnom.

- Miért hívsz egy számodra ismeretlen nőt ribancnak? - érdeklődöm Erikánál a lehető higgadtabb hangomon.

- Nagyon véded - állapítja meg. - Megdugtad régen?

Erika haragszik rám. Haragszik a férfiakra. És haragszik az egész világra. Kár lenne felvennem ellene a kesztyűt, őt nem a harc végkimenetele, hanem maga a küzdelem élteti.

- És most is dugom - felelem.

Kijelentésem nyomán újra csend telepszik az asztalra. Erika beszippantja az alsó ajkát. A pillanatot aztán Kornél röhögése töri meg: - Jaj, de jó is lenne! Minden problémánk megoldódna. De ez még neked is lehetetlen küldetés, nagymenő!

Ekkor már Erika is elmosolyodik, feloldódva fújja a benntartott füstöt az ég felé.

Igaz, nem örülök, hogy Kereszthy Miklós célkeresztbe kerül, ám belátom, csak ezzel védhetem meg Lizát. Ha Erika hajlamos bizonyítékok hiányában is szarral összekenni másokat, Lizáról is bármikor kitalálhat valamilyen mesét. Akkor pedig kő kövön nem maradna. Muszáj elterelnem az általa csak ribiként emlegetett célpontról a figyelmét, ráadásul Liza nem is ápol túl jó viszonyt az apjával, szóval ez a kisebb rossz.

- Szerencse, hogy ez csak egy vicc - harsan fel Erika hangja. - Különben nagy bajba kerülnél a Tibikénél. Hiszen holnap rád vár a feladat, hogy a média elé tárd a történetet.

- Rám? - döbbenek meg.

- Te vagy a kormányszóvivő, nem igaz? - vigyorog rám Erika.

Bassza meg!

Tönkreteszem.

9

Általában mindenkivel, de a hölgyekkel különösen hamar megtalálom a közös hangot, és viszonylag könnyen elérem náluk a célomat - bármi is legyen az. Többen legyintenek, hogy mindezt a sármos külsőmnek köszönhetem. Fogalomzavar. Á sárm több, mint egy helyes fizimiska, és még csak nem is az emberrel született tulajdonság, ugyanis azt az évek és a tapasztalat csiszolja fényesre. A sármos férfi tisztelettudó, figyelmes és következetes - a nők ezen tulajdonságaim miatt látnak bennem partnert. Persze lehet, hogy csak hülyítem magamat, túlgondolom, és a nőket sem a belső értékek, hanem a külcsín teszi kenyérre kenhetővé.

Bárhogy is legyen, Ágnesbe beletörik a bicskám.

Kornél felesége kora délutánra újabb követeléssel rukkolt elő: az eddigi kérésein felül, a válást követő két évben havi kettő millió forintos támogatást vár el. Kinevettem, mire ő abszolút hideg fejjel közölte, hogy neki nem érdeke a kiegyezés, a házassági szerződésben letisztázott vagyonnal is vígan eléldegélne, ám ha nem sikerül megállapodnunk, teríti a lapjait a sajtónak.

Tisztában kell lennie azzal, hogy a kérése ésszerűtlen, Viharosnak a vagy önbevallása alapján nincsen ennyi pénze. Igaz, talán éppen az elhallgatott források jelentik az aduászt a feleség kezében, ebből fakad a fene nagy magabiztossága. Egy biztos, van valami zsarolásra alkalmas titka, ami előttem egyelőre rejtély. Veszélyes fenevaddal állok szemben. Akadnak pillanatok, amikor úgy érzem, Ágnest valóban nem a pénzéhesség, sokkal inkább a bosszúvágy vezérli. Vért akar. Mintha az egyre méretesebb követeléshalmával elutasítást provokálna, hogy arra hivatkozva lelkiismeret-furdalás nélkül teregethesse ki a szennyest. A kéréseivel módszeresen csapdába csalogat.

Hogy időt nyerjek, megnyugtattam, egyeztetek Kornéllal. Tényleg ezt fogom tenni, de nem Ágnes érdekében. Tudnom kell, mivel szorongathatja Kornélt a neje. Bármennyire is kínos, őszinte válaszokat követelek. Nincs kedvem a sötétben tapogatózni, ha nem gyújt fényt, magára hagyom.

Az Ágnes okozta tehetetlen bosszúságot leöblítendő, a délután folyamatán áttanulmányoztam a holnap kirobbanó botrányunk háttéranyagát. A történet legapróbb mellékágait is ismernem kell, mielőtt a reflektorfénybe állnék, hiszen a bejelentést követően a konzervatív szemléletű médiumok is interjút várnak majd, tőlük pedig egészen biztosan izzasztó keresztkérdésekre számíthatok.

A háttércsapatunk okosan strukturálta az aktát, a pontokba szedett nyomok meggyőzőek, a hallgatóságnak kétsége sem férhet ahhoz, hogy Kereszthy Miklós aljas tolvaj, aki az adóforintjainkból összehordott közvagyont csapolva építette fel a karrierjét. Az éremnek persze ebben az esetben is két oldala van. Mivel nincs szilárd bizonyítékunk a pártvezető bűnösségére, az ártatlanságát sejtető részleteket a háttérbe szorítjuk, azokat következetesen elhallgatjuk. A különböző tanulmányok alapján az emberek nagy részéhez csak a botrányt napvilágra hozó, hüledezésre okot adó hírek jutnak el, a folytatás, a védekezés mindössze a töredéküknél éri el az ingerküszöböt. Ha tehát jól tálaljuk a bejelentésünket, az ellenfél magyarázkodását majd már alig hallják meg. Tényleg agyafúrt revánst készítettünk elő válaszul arra, hogy Födöri a liberális eszmékkel kezdte hígítani a konzervatív vaskalaposságot, és ezzel szipolyozni kezdte a szavazóinkat. Várható tőlük válaszcsapás, remélem, hogy nem Ágnes, illetve az ő fenyegető titka lesz az ellenzék csodafegyvere.

Az akta forgatása közben erővel igyekeztem kiverni a fejemből, hogy a sorok kinek az apját sározzák. Tönkreteszem Lizát ezzel az egész hadjárattal? Meglehet, de ha nem lépek, ő fog tönkretenni engem. Már most felkavar, az álmaimba férkőzik és hátráltat. Elgyengít, és tartok attól, hogy a feltűnése keltette gyengédség hosszútávon puhánysággá lágyul. Egyszer már pofára estem miatta, ezúttal figyelmesebb leszek. Bár amint a holnapi feladatomat végrehajtom, a Liza-ügy is megoldódik. Kétlem, hogy egy ekkora csapást követően valaha látni kívánna. Néhány napig biztosan gyötör majd érte a bűntudat, aztán lassan elcsitul, ahogy a Liza iránt érzett vonzalom is kikopik majd az életemből.

Néhány lomhán vánszorgó másodperccel később belém nyilall: a fordulatokban gazdag napom teljesen elfeledtette velem, hogy Lizának videófelvétele van a bárban enyelgő Kornélról. Biztosítéknak kívánta használni arra, hogy nem hozakodok elő a kapcsolatunk históriájával. Vajon az apja múltjának megpiszkálását személyes támadásnak veszi? A kérdés költői. Annak ellenére is biztosan visszamarna, hogy nincsenek túl szeretetteljes viszonyban az öreg Kereszthyvel. Az apja most is biztosan a saját levében fő, amiért a lány az online újságok főoldalára került. Divattervező barátnője, Éva verekedésbe keveredett a Red Heaven nevű szórakozóhelyen, így a beszámolókból és az olvasói fotókról természetesen Liza sem hiányozhatott. Tulajdonképpen Liza jelenléte nélkül az egész esetnek hírértéke sem volna.

Az olvasott anyag háromnegyedénél jártam, amikor a sok adattól és az el-elkalandozó gondolataimtól zsongani kezdett a fejem, szükségét éreztem egy kis lazításnak. Kornélék a városban vacsoráznak, engem is hívtak, de nem volt hangulatom Erika pikírt megjegyzéseit hallgatni, elteltem a napközben bezsebelt adaggal. A bár felé vettem az irányt.

A tegnap este megismert, világhírű mixermestert egész hétre szerződtette a hotel. Olyan ő, mint a tehetősebb éttermekbe meghívott sztárszakácsok, akiknek pusztán már a neve garantálja a folyamatos telt házat. Nyilvánvaló, hogy a vezetőség a koktélhéthez hasonló vendégcsalogató cselekkel kívánja elnyújtani a szezon végét, az ötlet pedig csillagos ötös. Én például nem vagyok marketing szempontból könnyen kapható alkat, de lám, az isteni koktélok visszacsábítanak a bárba. Legnagyobb csalódásomra a bárpult mögül egy nyájas férfi fogadott, és közölte velem, hogy Sasa ma a szállodakomplexum egy másik szárnyban fogadja a szomjas vendégeket.

A hotelünk összesen három épületből áll. Mi az üzleti útra érkezők szárnyában lakunk, kialakítottak egy külön részt a családos vendégek számára, a harmadik épület pedig a szórakozni vágyóké. Az építészek körültekintő terveinek köszönhetően tomboló zenét vagy gyereksírást még a teraszon sem hallottam, és mivel a különálló szárnyak ugyanolyan felszereltségűek, a vendégeknek nincs okuk az átjárásra.

Régi haverom, a sors ezúttal ismét incselkedik velem: Sasa hogyhogy ma nem a buliszárnyban dolgozik? Lizáék ott laknak. Amikor a hír hallatán elcsendesedtem, a pultosfiú felajánlotta, hogy elkészíti az áhított koktélomat, de annak még csak a nevét sem tudtam, az itallapon sincs rajta. Sasa diskurál a vendégeivel, így a leszűrt személyiségjegyek alapján keveri ki az italokat.

Kell nekem az a koktél!

Megérdemlem!

Rendben, benne vagyok, szembenézek a félelmeimmel. Fogalmam sincs, hogy a néhány perces, két épület közötti út valójában romlásba vagy felemelkedésbe vezet. Nem tudom, mi vár rám a szomszédban, de az sem garantált, hogy találkozom Lizával Sasa pultja környékén. Ha mégis összefutunk, lehetőséget kapok arra, hogy kicsikarjam belőle azt az átkozott felvételt, mielőtt napvilágra kerülne a botrány. Fogalmam sincs, ezt miként hajtanám végre, de az biztos, hogy a becenevemre rászolgálva végre szigorúan kell fellépnem Lizával szemben.

Kialakítását tekintve a buliszárny sokkal kreatívabb és lazább, mint a miénk. Például a narancssárga lampionokkal gazdagon teleaggatott földszinti bárpultot a fiatalos hangulat jegyében összeépítették a medencével, ezáltal a vízből is rendelhető ital. A bárszigethez közeledve egyre hangosodik a zene, és sorban pillanatom meg a fürdőruhában vagy szimplán alulöltözötten szórakozó vendégeket. Némiképp feszélyezve érzem magam, ugyanis ingben, valamint szövetnadrágban kilógok a sorból, messziről lerí rólam, hogy nem vagyok idevaló. Valóban, soha nem koktélozgatnék a medencében áztatva a seggemet, pláne nem ennyi idegen társaságában. A lazább hangulat kedvéért kiráncigálom az ingem alját, kioldom a felső gombot, és feltűröm az ujjait.

Meglehetősen sokan szórakoznak a medence partján, azon sem lepődnék meg, ha az egész szárny összeverődött volna. Először arra gondolok, hogy talán egy híres együttest szerződtettek, de hamar kihallom: az énekes túlságosan hamis ahhoz, hogy bárki fizessen érte. Aztán a bárpulthoz lépve a széles kivetítőn pörgő, feliratos képsorokról könnyedén megállapítom, hogy karaoke estet tartanak. Jelenleg egy kövérkés, a negyvenes éveit taposó, láthatóan festett bajszú és hajú férfi énekel egy szenvedélyes Queen balladát. Bármennyire is pocsék a fickó hangja, a parton többen lelkesen ringatóznak a produkciójára.

Ahogy szemügyre veszem a medence szélén egybegyűlteket, mögöttük, a parton három gyékénykanapéra leszek figyelmes, az egyiknél pedig egy ismerős arcot pillantok meg. Ő Éva, akivel egy dunai hajóút során találkoztam: csaknem rajta kapott Lizával, amint a fedélzeten romantikáztunk. És ő az, aki összeverekedett a Red Heavenben az egyik modelljével, amiért az összegabalyodott a barátjával. A nő sírva vigad. Most egy izmos férfival enyeleg, gyakorlatilag ki sem szállnak egymás szájából. Prűd alkatnak engem se lehetne csúfolni, de őket én is legszívesebben szobára küldeném.

Az Éváék mellett lévő kanapén egy lényegesen visszafogottabb pár ül. A nő néhány évvel érettebb Lizáéknál, a férfiban pedig felismerem a szálloda vezetőjét. Az ipsét kellene felelősségre vonnom, amiért magyarokat engedtek a hotel területére, de nem sok értelmét látom a hepciáskodásnak. Egyszerűen kicselezett, hiszen az üzleti szárnyba valóban nem fogadtak magyarokat, és ha Liza nem ólálkodik át, ez ki sem derül. Biztosan a nyelvi különbségek okozta félreértésre hivatkozna, és őszintén bevallva, ha egy vonzó nő győzködött volna, a helyében valószínűleg én is kiskaput keresek.

A szállodavezető és a párja egy harmadik nővel beszélget, akiről a gazdag gesztikulációja miatt messziről lerí, hogy éppen megváltani készül a világot. Ő egyébként az egyetlen, aki a mögötte lévő harmadik kanapéhoz oda-oda fordul. Ahogy követem a tekintetét, ökölbe szorul a kezem: Lizát pillantom meg, amint egy férfival kokettál. Az atlétát viselő, bullák alkatú, olíva bőrű és sötét hajú, gyaníthatóan helyi fickó kidüllesztett mellkassal, pökhendi félmosollyal, valamint befeszített bicepsszel teszi a szépet. Barátnőihez hasonlóan Liza is fürdőruhát és egy áttetsző anyagú köpenyt visel. Felbosszant, hogy ebben a lenge öltözetben a férfi közvetlen közelről veheti szemügyre a testét.

Nem akarom, hogy zavarjon.

Semmi közünk egymáshoz.

Az ébredező, aggasztó reakciómról elterelve a figyelmemet emlékeztetem magamat, hogy mi vezérelt idáig: a koktél. Egy erős koktél sok mindenre megoldást jelenthet. Az ellipszis alakú pult kevésbé frekventált részéhez lépek. Nagy balszerencsének kell történnie, hogy ebben a tömegben Liza észrevegyen. A pultban szorgoskodó Sasára mosolygok, aki a mutatóujját emelve kér egy pillanatnyi türelmet. Amíg várok, önkéntelenül is vissza visszapillantok Lizáékra.

- A kislány elég kemény koktélt ivott, de ennek ellenére sem adott zöld utat, pedig a pasas egész este próbálkozott nála - szólít meg angolul Sasa. - Még van esélyed - csapdossa meg a v államat.

- Csinos lány, nem? - kérdezem.

Sasa vonzó, talpraesett nő, és messziről kiszagolható, hogy a saját neméhez vonzódik. Hosszú szőke haját két oldalt szinte kopaszra nyíratta, sminkje színes, csaknem teljes egészében közszemlére tett dús melle, illetve a testékszerei pedig rebellis személyiségről árulkodnak. Mindezek ellenére imádni való személyiség.

- Csinos - bólint, aztán lebiggyesztett ajakkal hozzáteszi: - De problémás.

- Miből gondolod? - kérdezem élénk érdeklődéssel. Kíváncsi vagyok, mit gondol Lizáról egy idegen anélkül, hogy tudná, kicsoda.

- Látszik rajta, hogy nehezen elcsábítható, de még  nehezebben megtartható - válaszol készségesen. - Nagyok az igényei és az elvárásai. Kevés férfi tud nekik megfelelni.

- Lehetetlen elvárások? - kérdezek vissza derűs ábrázattal.

- Tulajdonképpen normális elvárásai vannak, de a nők  normális elvárásainak egy férfi sem tud megfeleli - húzza mosolyra a száját. - Végül mindig a nők adnak alább az igényeikből.

- Milyen elvárásokra gondolsz? - dőlök előre érdeklődve.

- Például arra, hogy ha emberek közé mész, fésülködj meg, nehogy alkoholistának gondoljanak - borzolja meg a hajamat. Az aktát tanulmányozva összevissza túrhattam, indulás előtt nem néztem tükörbe. - Vagy arra, hogy öltözz fel rendesen, mert egy úriember nem jár be nem tűrt ingben! Látod, apróságok, de ezeknek sem tudnak megfelelni a férfiak.

Megmosolyogtató Sasa mókázása. Lényegesen oldottan sandítok újra a harmadik gyékénykanapé felé.

- Mondd, hogy nem miatta vagy itt - vigyorodik el Sasa. Persze, hogy Lizára gondol.

Felé fordulok, majd komisz tekintettel közlöm: - Miattad jöttem. Azért, amit a két kis kezed képes nálam elérni - mondom mélyen a szemébe nézve.

Sasa a szemét forgatva elvonul, hogy elkészítse a koktélomat. A Queen dala a háttérben elhalkul, és lagymatag taps kíséretében egy megtermett görög veszi vissza a mikrofont az önjelölt énekestől. Tört angolsággal megköszöni az előadást, majd színpadra szólítja a következő énekest, Mónikát. Úgy ejti ki a nevet, ahogy a Jóbarátok című sorozatban hallhatta.

A szállodavezetővel kokettáló nő felpattan, és a műsorvezetőhöz tipeg.

- Melyik dalt szeretnéd elénekelni? - kérdezi tőle a férfi.

- Valójában nem magamnak kértem a dalt, hanem az egyik félénk barátnőmnek. Egy hatalmas tapssal lelkesítsük... - pillant körbe a szórakozni vágyókon, majd a gyékénykanapék felé mutat. - Lizát!

Nézzenek oda!

Karba font kézzel, félmosollyal konstatálom, időben értem ide, hogy lássam a műsor legérdekesebb részét. Mialatt a lelkes közönség ujjong és tapsol, ő a kezével kalimpálva jelzi, hogy bizony nem fog kipenderülni. Mónika odalép hozzá, karon ragadja, a nézők pedig ösztönző szándékkal skandálni kezdik: Liza! Liza! Liza!

Magamban én is ismételgetem a nevét, ugyanis kíváncsi vagyok, hogy milyen az énekhangja. A csípőtekergetéséből tudom, hogy a ritmusérzéke kitűnő, talán a hallása is a helyén lehet. Ha a barátnője ebbe a helyzetbe sodorta, akkor sejthetően tényleg jobb lehet a repedt fazéknál.

A bullák is biztatja, simogatja a vállát, nekem pedig ezért kedvem támad odasétálni, és szilánkosra törni a kezét.

Ne fogdossa!

Liza végül megadja magát, és a telefonjával a kezében a műsorvezetőhöz sétál. A mikrofont eltartva váltanak néhány szót, mire a pasas a fejét ingatja. Liza a kezében tartott telefonjára mutogat, végül a műsorvezető vállrándításából kikövetkeztetve sikerül kiegyezniük. Amíg a pasas kikeresi a dalt, Liza a telefonját nyomkodja. Azt hiszem, onnan fogja puskázni a dalszöveget.

- Mutasd meg, mit tudsz, anyukám! - sikoltja bele a várakozó csendbe az alkoholtól összefolyó szavakkal Éva, mire Liza a hüvelykujját emeli.

A dal néhány pillanattal később felcsendül: a Rumour Has It című, ám gyorsabb tempójú szerzemény Adélé-tői. A zenei alapban meglehetősen rövid a bevezető rész, Liza nagyjából a tizedik másodpercben énekelni kezd.

Nézzenek oda!

Izgalmas a néha-néha rekedtes énekhangja. A közönségnek is tetszik, örömfüttyöket hallatnak és táncolnak. Liza kezdetben némiképp feszengve olvassa a telefonkijelzőjéről a szöveget, aztán a siker ízétől oldódni kezd, mígnem a hallgatóságát tovább tüzelve sétálgatni kezd közöttük, néhányukkal riszál is egy kicsit.

A dalszöveg egy olyan, az énekesnő szívének kedves férfihoz szól, aki már egy másik nőnél keresi a boldogságot. Nem tudom elhessegetni a gondolatot, hogy Liza tulajdonképpen nekem énekel. Előző este epés megjegyzéssel kommentálta Erika telefonhívását. Azt gondolja, hogy közünk van egymáshoz. Öntelt lennék?

Közönségőrjítő sétáját lezárandó Liza Éva barátnőjéhez libben. Először a talajon, aztán a kanapéra állva táncolnak. A lehetőséget kihasználva a buflák Liza mellé pördül, és hátulról egészen hozzá simul. A kezem ismét ökölbe szorul. Várom, hogy Liza a rólam énekelt dal hevében elhessegeti, de hiába. Sőt, kacér pillantással néz a férfira, a zenei kiállásnál pedig felé fordul, és úgy folytatják az erotikus lambadájukat.

Felforr az agy vizem.

Előtúrom a zsebemből a telefonomat, és kamerát kapcsolok. Ha ő telefonfelvétellel zsarol, én is ehhez a kicsinyes módszerhez fordulok. Nézzük, hogyan szórakozik Rodoszon egy helyi férfival a konzervatív miniszterelnök-jelölt hűségesnek beállított menyasszonya. Az online újságok bennfentes bloggerei úgyis azt jövendölték, hogy a verekedéses balhé csak a lejtő teteje volt, Liza pedig hamarosan megállíthatatlan gurulásba kezd, hiszen a vér nem válik vízzé. Nehezen fogadják el, hogy az egykori bulimaca egyik napról a másikra felelősségteljes nővé érett. Legyen igazuk! Ha kell, hát hulljon le a lepel!

A dal az utolsó taktusainál jár. Sasa ezt nem tudja, és fennhangon a nevemen szólít. A buflák karjában pihegő Liza meghallja, riadtan felénk pillant, észrevesz. Meglátja a kezemben a kamerázó telefont. Arca elsápad, majd kapkodva löki el magától a férfit.

- Szóval ismeritek egymást - állapítja meg huhogva a fagyos hangulatot észlelő Sasa, majd elém tolja a koktélt. - A vendégem vagy.

Liza megindul felém, én pedig hátat fordítok a pultnak, és a koktélt elmarva az üzleti szárny felé lódulok.

- Igor! - szól utánam kemény hangon Liza.

Úgy fest, hogy mi újra és újra ugyanazon szituációkba keveredünk. Ismét üldöz. A különbség az, hogy míg a legelső találkozásunk éjszakáján kajánul a lakásomhoz csaltam, ezúttal menekülök előle.

Miért menekülök előle? - rökönyödök meg saját magamon. Miért félek tőle? De tulajdonképpen nem is tőle, hanem a saját érzéseimtől félek. Azokat viszont nem távol tartanom, sokkal inkább legyőznöm kellene.

Megtorpanok.

Szembe fordulok Lizával.

- Kérem! - nyújtja a kezét, miközben szemtelenül kortyolok a koktélomból.

Pihegve bámul rám, és ahogy a torkomat égető szesz lecsorog a torkomon, fellángol bennem a vágy.

Közelebb lépek.

Aztán szájon csókolom. Hosszan. Forrón.

Nem csókol vissza, sőt ahogy szétválik az ajkunk, másodpercekig csak tehetetlenül néz. Állom a tekintetét. Aztán észhez tér, és a koktélból kilógó szívószálat megragadva ő is iszik egy kortyot.

Szájon csókol.

10

Nehezen türtőztetjük magunkat, de anélkül is nagy feltűnést keltünk az üzleti szárnyban, hogy forrón ölelgetnénk egymást. A visszafogott, elegánsan öltözött alakok között kifejezetten ritkán látni bikiniben liftező nőket. Liza ugyan köpenyt visel, az csaknem teljesen átlátszó, olyan, mintha rajta sem volna. Többen alaposan megnézik, még utána is fordulnak. Nem mintha én nem keltenék feltűnést a be nem tűrt és az illendőnél mélyebben kigombolt ingemben, a kócos hajammal, valamint a kezemben tartott koktéllal, amiből időközönként kortyolok is.

Egy idősebb párral szállunk a liftbe. A deres hajú úr szemérmes örömmosollyal legelteti a szemét Lizán, ezért a felesége sértődött arccal az oldalába könyököl. Liza karba font kézzel feszeng, én pedig a felső ajkamat beszippantva igyekszem visszaszorítani a röhögést.

Összeakad a tekintetünk. Az ajka után a beszédes pillantásaival képes leginkább felizgatni. Beindít, ha eltökélt, ha felajzott, ha szomorú, de az is, ha éppenséggel dühös. De még mennyire beindít, ha dühös! Ahogy a medencepartról utánam sietett, ölni tudott volna a tekintetével. Képtelen voltam csók nélkül hagyni. Azóta egy szót sem szóltunk egymáshoz, csak vágytól lángoló tekintettel néztünk a másikra. Szavak nélkül is tudjuk: mindketten ugyanarra vágyunk.

A lifttől futólépésben haladunk a folyosón, átviharzunk a holdfényben úszó lakosztályon, majd berobbanunk a szobám ajtaján. Csókolni próbálom, de Liza a mellkasomra teszi a kezét, és megfékez.

- Töröld ki a felvételt! - utasít megmosolyogtatóan szigorúan.

- Csak utánad.

- Tessék? - csodálkozik el.

- Neked is van egy felvételed tegnapról - emlékeztetem. - Ha te kitörlöd, én is.

Csípőre vágja a kezét.

- Gyerekes vagy - ingatja a fejét, de a szája szegletében mosoly ül.

Mondatnám, hogy ő is, de nem teszem, hiszen abból kerekedne ki az igazán gyerekes szócsata. Én pedig felnőttesen szeretnék játszani vele.

Farkasszemet nézünk, aztán belátja, hogy nincs más választása. Kikeresi a videót, elém tartja a készület, és a szemem láttára nyomja meg a törlés gombot. Követem a példáját.

Egy probléma megoldva.

Akkor ünnepelhetünk!

Tulajdonképpen a sors ma tényleg jó barátomnak bizonyult. A terelgetése alatt nem csak egy kényes feladatot sikerült lerendeznem, de rémálomkergető szexet is összehozott azzal a nővel, akire hetek óta vágyom.

- Igor, ami ma este történik... - suttogja, miközben kibontom az összefogott haját.

- Azt nem visszük magunkkal holnapra - fejezem be a mondatot.

Liza a csípőmre ugrik, combjával átkulcsolja a derekamat.

Ez az illat.

Ez az íz.

Ez a bőr.

Hetek óta ezekre vágytam. Minden ágyamba csábított nőnél ezeket kerestem, de senki nem érhetett fel Lizához. Most újra itt van. Újra érzem, és elveszem tőle mindazt, amire szükségem van. El kell vele telnem, mert a holnap kerekedő vihar miatt gyaníthatóan soha többé nem kaphatok majd belőle. Nem érzelgősködhetek, ebben a szobában ma este nincs helye romantikának.

Kicsatolom Liza bikinifelsőjét, majd a formás melle közé temetem az arcomat. Ő eközben a hajamba túr, és körmével végigszánt a fejbőrömön. Gyakorlott, kiismerte már a gyenge pontjaimat. Az élvezettől felmordulva a mellbimbójához fordulok, és az ajkam közé fogadom. Szívom és finoman harapdálom, ő a kéjtől meg-megrebbenő hangon felsóhajt, és a fejbőrömbe mélyeszti a körmét. A térdem megrogy a nyakamba, majd a gerincem mentén végigzubogó ingerár alatt, az ágyra térdelek, és a hátára fektetem Lizát. Kedvemre szolgál a pozitúra, rögtön a lába között találom magamat. Mindössze egy falatnyi textil választja el attól, hogy teljesen meztelen legyen alattam.

Felegyenesedek, és az ingemet gombolva figyelem, ahogy Liza az ágyra ejtett telefonjáért nyúl. Rászólni készülök, hogy felejtse el a készüléket, amíg velem van, de mielőtt megszólalhatnék, a hangszórókból felcsendül az Arctic Monkeys dala. Az, amelyikre legutóbb is szeretkeztünk egymással: I Wanna Be Yours.

Ezt nem kellene.

Liza kihívóan fürkészi az arcomat. Reakciót vár a zenei aláfestésre. Szívem szerint tiltakoznék, de azzal elárulnám, hogy a kelleténél mélyrehatóbb hatást gyakorol rám. Jól bevált taktikámhoz fordulok:    csendben maradok. Tekintetem végigsiklik Liza formás testén, ám amikor a melle alatti anyajegyhez érek, a semmiből elém villan a borzalmas, zuhanós álomkép.

Tönkreteszel.

Lehunyt szemmel megrázom a fejemet. Sem romantikának, sem lelkiismeret-furdalásnak nincs helye ebben a szobában.

A terasz felől nevetést hallok. Belemerevedek a mozdulatba. A pokolba is, ez Erika kacaja! Ezek szerint ő mégsem tartott Kornélékkal a városba. Kész szerencse, hogy a közös nappali helyett az erkélyen tölti az estét, különben Lizával az imént közvetlenül a karjába rohantunk volna. A teraszajtóhoz megyek, és bezárom, nehogy Erika ma éjjel is hívatlanul meglátogasson. Csúnya meglepetésben lenne része mindkettőnknek. Behúzom a függönyt, szinte teljes sötétségbe borul a szoba, így időre van szükség, hogy kirajzolódjanak előttem az ágyamon fekvő Liza körvonalai.

Annyira gyönyörű. És annyira nem szabadna gyönyörűnek látnom. Ez most nyers, puritán szex, semmi több. Élvezkedés. Kiélvezés. Érzelemmentesen. Csak két test játéka. Néha-néha eldurvuló játéka.

Míg én a romantikát üldözöm, Liza megmarkolja a kigombolt ingemet, és teljes erőből visszaránt az ágyra. Az anyag reccsenése visszazökkent. A bugyijáért nyúlok, és teljes erőmből megrántom, hogy az is reccsenve adja meg magát, és ellenállás nélkül csússzon le a combján.

Amit adsz, azt kapod - ez a mai este mottója.

Liza immár anyaszült meztelenül megoldja az övemet, lehúzza a sliccemet, és a tenyerébe fog. Aztán a combomba marva feljebb tessékel az ágyon addig, hogy ajka éppen a férfiasságomhoz érjen. Először csak puszilgat, később a nyelve hegyével cirógat, végül a szájába fogad. Élvezettől részeg tekintettel bámulok le rá. Lehetetlenség volna elhessegetni a fülembe suttogó kisördögöt. A zsebembe nyúlok, előhúzom Liza nálam hagyott rúzsát, és a hüvelyujjammal lepöckölöm a tetejét, ami pattogva ér földet. Kiszakadok az imádott szájból, majd az állát szorosan tartva, vörösre pingálom az ajkait. Lehunyt szemmel hagyja, hogy mindezt megtegyem vele.

Immár vörös ajkával és fürge nyelvével olyan átszellemülten dédelget, hogy még nyöszörög is hozzá, mintha átélné mindazt az örömöt, amit nekem szerez. Ezzel felébreszti a komisz oldalamat. Előre dőlök, az ágytámlába kapaszkodom, és a csípőmet mozgatva húzom ki, majd tolom vissza magamat a szájába. Sok nő hevesen ellenkezne a pozitúra miatt, megalázónak tartanák, Liza viszont a kivételek táborát erősíti. Ha nem vigyázok, ettől a szemérmetlen helyzettől pillanatokon belül el- és egyben felsülök.

Kiszakadok a forró ajkak öleléséből és a hátamra gördülök. Liza lesegíti a combközépig csúszott nadrágomat. Egy szál feltűrt ujjú, a hátamon már átizzadt ingben fekszem, és nézem a minden értelemben csupasz Lizát, ahogy terpeszben a csípőm fölé térdel. A kezével izgat. Odapillantok. Milliméterek választanak el bennünket az összeforrástól.

- Hagyd, hogy...! - próbál önuralomra bírni, de az utasítása második fele sikkantásba torkollik, mert a csípőmet emelve belé hatolok.

- Mit szeretnél mondani? - kérdezem kihívóan. A válaszig biztosan benne maradok.

- Ma este... - nyeli az izgalmát. - Én irányítok.

Tulajdonképpen nincs ellenemre az ötlet.

Liza előre hajol, két oldalról megragadja, sőt ökölbe szorítja az ingem gallérját, majd az izgató ajkába harapva előre-hátra ringatózni kezd rajtam. A kezdeti, lassabb tempója egyre gyorsul. Ajka szétnyílik, és az enyémhez közelít, de egyikünk sem igyekszik a csókkal.

- Ne mozogj, te, szemétláda! - morogja közvetlenül a számba, és tovább gyorsít a vágtáján. - Most én keféllek téged!

Telenyögjük a szobát. A lezárt teraszajtó miatt a helyiség lassan levegőtlenné válik, befülled. Bekapcsolhatnám a klímát, de inkább tűröm, hogy patakokban folyjon rólam a víz, minthogy szétváljunk.

Az újra és újra egymáshoz csattanó altestünkre pillantok. A derengő félhomályban is jól látom, amint Liza a lehető legmélyebbre fogad. Feltüzel a látvány, és arra késztet, hogy jómagam is a tettek mezejére lépek. Nem bírom tovább mozdulatlanul, hiába kérte. Megragadnám Liza tarkóját, de ő mindkét csuklómat elkapja, és a fejem mellé szegezi a kezeimet.

- Ne... mozogj! - lihegi gyöngyöző homlokkal.

- Ne tiltakozz! - vicsorgók rá.

Kirántom a kezemet, ő a felsőtestével a mellkasomra zuhan. Egyik kezemmel teljes erőmből a fejét, a másikkal pedig a farpofáját szorítom, és hevesen dugni kezdem. Liza haja az arcomba omlik, néhány tincs rá is tapad, de a nyögdécseléssel telt szuszogása minden figyelmemet eltereli. Ömlik rólunk az izzadság, az ing a testemre tapad, sőt már az ágytakaróból és a lepedőből is csavarni lehetne a vizet. Liza ekkor finoman a fülcimpámba harap, nálam pedig elszakad minden cérna és áttörik az összes gát.

A csúcsra érkezve mindkét karommal szorosan magamhoz ölelem.

Percek telnek el, mire a beteljesülés pozitúrájából kibontakozunk. Liza mellém csúszik az ágyra, de fejét a  mellkasomon tartja. Én zihálva nézem a plafont, pontosabban az  onnan lógó kristály csillárt. Tudom, sokak elalélnának ettől a szobától, de engem rettenetesen émelyít a giccs. Igaz, most  kevés dolog létezik, ami nem háborgatná a gyomromat.

Nem kellett volna megtennem, nem szabadott volna lefeküdnöm Lizával, hiszen minden egyes alkalommal csak  szorosabban kötődünk egymáshoz. Este megdöngölöm, reggel pedig felbolygatom az életét? Ennyire szar alak még én sem vagyok.

Tönkreteszem.

Keserű a gondolat. Ahogyan az is, hogy bármennyire űztem a romantikát, az nem tágított, sunyi módon mindvégig velem maradt. A bőröm alá férkőzött. Belátom, fontos nekem ez a nő, akinek a haját most teljes természetességgel az ujjaimmal fésülöm.

Nem akarom bántani. A világ mégis elvárja tőlem, hogy tönkretegyem.

Szálljak szembe a világgal? Vagy a távol tartó botrány hathatós segítségével idegenítsem el Lizát? Minden készen áll a bevetésre, és cirka fél órája már a válaszcsapás lehetőségét is elvettem tőle, amikor letöröltettem vele a Kornélról készített videóját. Mindent megszereztem tőle, amit akartam.

Nem, nem mindent.

Ő nem az enyém.

Ő csak akkor lehet az enyém, ha...

Ha megszökünk.

Elszökni? Jó ég, hová tűnt a híres önfegyelmem? A mindenkivel, de legfőképpen önmagámmal szembeni szigorom.

Megdörzsölöm a tenyeremmel az arcomat.

Önmagámtól is megijedek.

- Mi lenne, ha elmennénk? - bukik ki belőlem a kérdés, mielőtt elillanna a rózsaszín köd és józanul gondolkodhatnék.

Őrültség. Ám az őrültség nézőpont kérdése. Ha Liza hajlandóságot mutat, akkor a felvetésem a mi kettőnk univerzumában tulajdonképpen abszolút épeszű.

- Most mentél el - nevet fel.

- Szökjünk el - vágom rá teljesen komolyan.

Úgy érzem magam, mint egy lázadó kamasz, aki hiszi, hogy az érzései mindenen felülállnak.

- Nem szökhetsz el a dolgok elől - figyelmeztet úgy, mintha belém látna. - Előbb-utóbb utolérnek.

Szeretném, ha Liza is kedvet kapna. Azért, hogy eltölthessek vele kettesben néhány napot, én hajlandó vagyok hátat fordítani az utálatos politikának. Hiszen tulajdonképpen ő hajszolt bele. Ám ez az utolsó utáni lehetőség. Ha most is hülyét csinál belőlem, a saját érdekemben tényleg a lehető legmesszebb kell löknöm magamtól. Ám mindezt neki nem kell tudnia. Az érdekel, hogy az érzéseim, a mögöttes elhatározásaim ismerete nélkül hogyan határoz. Ettől lesz a dolog őszinte.

- Meddig vagytok itt? - érdeklődöm.

- Hét napot. Vagyis már csak ötöt.

- Töltsük el együtt - ajánlom fel.

Amikor a sziget szálláslehetőségeit böngésztem, találtam egy újonnan nyílt hotelt. A szobákhoz saját, a teraszról nyíló úszómedence tartozott, a környék a képeken vadregényesen romantikusnak látszott. Fontolóra vettem, hogy ott foglaljak szobát, de a hatás túl romantikus lett volna négyünknek. Szívesen elvinném oda erre a három napra Lizát.

- Induljunk most! - ösztökélem, mintha mi sem volna természetesebb. - Töltsd velem ezt a néhány napot!

Liza a szemembe néz, és tekintetéből kiolvasom, hogy először azt hiszi, viccelek, majd amikor rádöbben, hogy komolyan beszélek, elszontyolodik.

- Igor... Ne nehezítsük meg - kéri. - Élvezzük ki ezt az egy estét.

Rendben. Ezzel megválaszolta az összes kételyemet.

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor ötödik e-könyv részének elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente.

Tudtad?

A történetben megjelenő Millenium Event Center az Aktus című regényemben központi szerepet játszik.

Table of Contents

Liza

1

***

2

3

4

***

5

Igor

6

7

8

9

10