Lakatos Levente

Szigor

Negyedik e-könyv:

Szétcsókolt szavak

Liza

21

Amint kinyílik az ajtó és meglátom Igort, a nyakába ugróm Ezúttal nincs az ölelésben erotika, egyszerűen örülök, hogy a zűrzavar után újra láthatom. Sőt, amikor a döbbenetét leküzdve visszaölel és érzem, a testemet átkulcsoló karja felforrósítana, eltávolodom tőle.

- Micsoda illatok! - állapítom meg a küszöböt átlépve. - Maga főz, Szentesy úr?

Amennyire jó ötletnek tűnt, most annyira hülyén érzem magamat az újbóli magázódástól. Ideje belátnom, hogy próbálkozhatok bármivel, képtelen vagyok kettőnk közé kerítést emelni, hiszen azt mindketten csak átugrandó akadálynak látjuk. Egyikünk sem a szabálytiszteletről híres. Talán célszerű lenne újra a tegeződést szorgalmaznom, de már nekem is elegem van a saját bizonytalanságomból.

- Dolgoztam egy magyar séf nemzetközi  marketingkampányában, és bár az ő törekvése kudarcot vallott, a munka során sikerült ellesnem tőle egy-két fogást - törli egy konyharuhába a kezét. Arcán még látszanak a dulakodás nyomai. A szája felrepedt, a seb már hegesedik, az arccsontján esett hasadást sebragasztóval fogták össze.

Bekukucskálok Igor konyhájába. A helyiség következetesen rideg, a burkolat sötét, a konyhaszekrény fekete, a sütő és a főzőlap króm Rendezett és tiszta, nem tűnik lestrapáltnak.

- Milyen gyakran főz?

- Általában akkor főzök, ha vendégem érkezik - mondja, majd a sütőhöz fordul, kinyitja az ajtaját. Edényfogó kesztyűt húz, és a munkalapon pihenő alátétre emeli a tepsit.

El kell ismernem, a kimért, mindig elegáns alfahím rettentő dögös a konyha farmert és egyszerű pólót viselő urának a szerepében is. Már csupán a látványától is megnyalhatnám mind a tíz ujjamat. És a főztjét még meg sem kóstoltam

- Vacsorával várt? Vagy sietnem kell, mert érkezik a  kamasz barátnője? - piszkálódom

Megtorpan, gondolom, helyére kell tennie a második kérdésemet. Szeretném végre megnevettetni, de olyan, mintha a gúnyolódást leszámítva, fizikálisán képtelen volna mosolyra húzni azt a kívánatos ajkát. Kifejezetten komolyan válaszol: - Arra gondoltam, hogy ha az ismert körülményeink miatt nincsen lehetőségem elhívni étterembe vacsorázni, akkor megpróbálom idevarázsolni az éttermet - terel a nappaliba, ahol már egy megterített asztal vár. Lágy zenével, gyertyafénnyel és jófajta borral.

Meglepő a felkészültsége.

- Ez nem egy randevú, ugye? - ráncolom a homlokomat.

- Ez egy vacsora - nyomatékosig a. Tölt a borból és felém nyújtja a poharat. - Nem szokásom elköteleződött asszonyokkal randevúzni.

Jaj, de csípős a nyelve valakinek!

- Helyes, mert nincs randevúhoz öltözve - utalok a lezser öltözékére, amivel egyébként nincs különösebb problémám, de valahogy revánsot kell vennem

Évődésünkre feljajdul bennem egy belső hang: könyörög, hogy kedvesen hárítsam el Igor rendhagyó  vacsorameghívását, de tulajdonképpen miért tenném? Beszélgetni érkeztem, miért volna bűn, ha közben megkóstolom a főztjét? Éhes és kíváncsi vagyok, milyen finomságot képes összeállítani az a két erős, kényeztetésből kitűnőre vizsgázott kéz...

Lizái Fegyelmezd magadat!

Ha nem hagyom, hogy a romantikus hangulat hiú ábrándokba ringasson, minden rendben lesz. Helyet foglalok a megterített asztalnál, és a gondolataimat elterelendő, az időközben a konyhába visszatért Igor után szólok: - Hogy van Olivér?

Három nap telt el a Five Stars Hotelben történtek óta. Kifúrta a kíváncsiság az oldalamat a fejlemények miatt, de azokról nem kívántam Igorral telefonon fecserészni. O sem javasolta. A rendőrség nem zárta le a nyomozást, egyelőre az sem tisztázott, milyen minőségben szaglásznak körülötte, talán le is hallgatják. Jobb félni, mint egy újabb kálvária kellős közepébe csöppenni. Ha már a helyszínről sikerült felszívódnom, nem kellene néhány félreérthetetlen mondattal a hatóság látóterébe kerülnöm

- Továbbra is altatásban tartják - feleli Igor, amikor  visszatér. Az asztal közepére helyezi a tepsit, mire a sült hús  ínycsiklandozó illata az orromba kúszik, és korogni kezd a gyomrom - Sikerült stabilizálni az állapotát, de kétséges, hogy a nyúlvelőből kioperált szilánk okozott-e maradandó sérülést.

- Lebénulhat? - szörnyülködöm.

- Nem vagyok orvos - ingatja a fejét. - Fogalmam sincs, hogy mindez pontosan mivel járhat.

Felkavaró volt az üvegasztal romjain magatehetetlenül fekvő, vérző test látványa. Azt hittem, hogy

Olivérnek akkor és ott befellegzett.

Igor, a lélekjelenlétét megőrizve, elpaterolt a helyszínről, én pedig a sokktól robotüzemmódban, ellentmondás nélkül hallgattam rá. Az agyam üresbe váltott. Fogalmam sincs, hogyan hagytam el a szállodát, és hogy az utcán miként sikerült taxit fognom A következő emlékem a szobámból való, amint az ágyba vackolódva reszketek. Rám ömlöttek a kérdések. Tulajdonképpen mi a fene történt az orrom előtt a szállodaszobában? Láttam Igor kezében a pisztolyt, amint Olivérre fogja. Le akarta lőni? Akkor még az sem volt világos, hogy bűncselekmény vagy baleset szemtanúja voltam és a távozásomat követően Igor a hatóságokat értesítette, vagy valahogy eltüntette a testet?

A katasztrofális múltamhoz nem hiányzott még egy gyilkossági ügy.

A kérdéseimre válaszokkal kizárólag Igor szolgálhatott, de féltem felhívni. Ettől aztán még inkább összeszorult a  gyomrom, hiszen, ha nyomozni kezdenek utána, a híváslistájából engem is könnyen kiszűrhetnek.

A szobámba száműzve magamat vártam, hogy a híradásokban beszámoljanak a Five Stars Hotelben meggyilkolt férfi esetéről, vagy az eltűnt személyek között feltűnjön Olivér fotója, de hiába, a média csendes maradt. Végül egy napba sem telt, hogy Igor egy utcai fülkéből felhívjon és megnyugtasson: Olivér életben van. A cirka másfél perces beszélgetésünk során megállapodtunk, hogy amint alkalma adódik rá, értesít a friss fejleményekről. Ma újra keresett, és most itt vagyok, hogy meghallgassam

Miközben magának is tölt a borból, nézem, ahogy a pólója alatt megdagad a bicepsze. Nagyot nyelek. Még szerencse, hogy ráfoghatom a friss étel illatára.

- És maga jól van? - kérdezem tőle. Együgyűnek hat a kérdés, pedig tényleg érdekel a válasz.

Felsandít rám, pillantásából némi megilletődöttség olvasható ki.

- Prímán - feleli, majd az étel felé biccent. - Mi a terve? Szeretné, ha szednék magának? Vagy esetleg megvárjuk, ameddig kihűl?

Felkacagok és a tepsi mellé helyezett szeletelőért nyúlok. Igor tájékoztat, hogy szilvával töltött sertésszüzet készített. Ritkán eszem sertéshúst, de most kénytelen vagyok az első falatot követően elismerően hümmögni. Naponta elviselném a tehetségét. Igor büszkén magyarázza, hogy valamilyen különleges fűszert használt, mire elszégyellem magamat. Még csak nem is hallottam az emlegetett növényről.

- Remélem, nem valami vágyfokozó - búgom csak úgy  magam elé.

- Szüksége volna rá?

Felköhintek. A szám elé kapott kézzel pillantok Igorra, és íme, mosoly húzódik az arcán. Ismét a kínomon mulat.

Muszáj egy kicsit megszorongatnom a tökeit.

Lizái - jajdul fel a belső hang. Felelek neki: Na, nem úgy!

- Árulja el nekem, hogy mi történt a szobában! - hozakodok elő a libidóapasztó témával.

- Hiszen látta - von vállat, majd a villájára szúr egy falatot a tányérjára halmozott húsból. Meglehetősen sokat eszik, a testalkatán mégsem látszik.

- Én már csak azt láttam, hogy... - nehéz kimondanom. - Fegyvert fog Olivérre.

Hosszasan méreget. A húsrágástól izgatóan pulzál az állkapcsa. Csak azt követően felel, hogy a lenyelt falatot egy korty borral leöblítette: - A látszat néha csal.

Felbőszít a pofátlan nyugodtsága.

- Ennyivel nem intézhet el - csapok az asztalra, de rám se hederít. Nyelvem hegyére csúszik az első olyan kérdés, amelyen kifejezetten könnyít a magázódó viszony: - Meg akarta ölni?

Miután Igor megválaszolta a szerteágazó kérdéseimet és kiderült, annak köszönhetően, hogy kihívta a mentőket Olivér túlélte az esést, egyetlen kínzó talány marad bennem: vajon megmentettem a fiú életét azzal, hogy betoppantam a szobába? Ha nem jelenek meg, hogyan zárul kettejük vitája? Igor eltette volna láb alól a zsarolót?

- Ön mit gondol? - kérdez vissza. A szememet forgatom, amiért képtelen egyenes választ adni. - Ön szerint képes volnék ölni azért, hogy megvédjek egy számomra fontos embert?

Hogy is lehetnék fontos a számára? Ez egy átkozott csapda. Pontosan tudja, hogy hasonló szépelgéssel kenyérre kenhetőek a nők. Romantikus vacsora, egy kis bor és a nagy szavak.

- Ne haragudjon, de nincs kedvem egy olyan  beszélgetéshez, ahol a kérdéseimre kérdésekkel válaszolnak - közlöm, és látom, nincs ínyére a határozottságom.

Némán eszünk, közben bámulunk egymásra. Végül kiböki: - Vaktöltény volt a pisztolyban. - Hitetlen vagyok, és ezt látja is rajtam - Gondolja át logikusan. Miért hívtam volna ki a mentőket, ha meg akartam volna ölni Olivért?

Igaza van.

- Csak rá akartam ijeszteni - folytatja. - Esetleg lőttem  volna egyet a levegőbe, ha hajthatatlannak bizonyul. A fegyverrel akartam rábírni arra, hogy írjon alá egy  megállapodást.

A szó hallatán összerezzenek. Nem tehetek róla, rossz beidegződés. Amióta apám belekényszerített a  megállapodásába, kifejezetten felkapom a fejemet, amikor szerződéseket emlegetnek körülöttem.

- Mi. Mi. - dadogok. - Miféle szerződést?

- A tartalma szerint Olivér elismeri, hogy a  drogfogyasztástól mentális problémákkal küzd, ezért bármit állít velünk kapcsolatban, az a képzelete szüleménye.

Egyszerű, de nagyszerű megoldás. Bár komoly kétségeim vannak afelől, hogy egy papíros valóban meggátolja a szenzációhajhász újságírókat egy botrányrobbantásban.

- És maga, hogy került oda aznap este? - sandít fel rám. Tekintete szúrós. Vigyáznom kell, mert bökni készül.

Nem kellene itt lennie - morogta Olivér balesetét követően. Mérgesnek tűnt.

- Taxival érkeztem - válaszolom a boromat kortyolva.

Tudom, nem erre kíváncsi, de egyrészt időt akarok nyerni, másrészt a vonakodásomból talán megérti, hogy nem szívesen beszélnék a témáról. De nem kegyelmez: - Megtette volna azt. - keresi a legkevésbé bántó szavakat. - Amire a megjelenéséből következtethetek?

- Szerettem volna meggyőzni Olivért, hogy álljon el a  fenyegetéseitől - válaszolom az ételt turkálva.

- Hogyan? - szorít rám. Mindkettőnknek utántölt a borból.

- Hasonlóképpen, mint maga - motyogom tányérra  szegezett tekintettel. Jelezvén, hogy elégedetlen a válasszal,  megköszörüli a torkát. - Nem tudom! - csattanok fel. - Most  boldog?! Nem tudom, hogy mit tettem volna! Abban  reménykedtem, hogy a könyörgésem meglágyítja majd.

Nem ijed meg a hangomtól, mert továbbra is idegesítően higgadtan kérdez: - Végső soron lefeküdt volna vele?

- Nem! - vágom rá. Most így is gondolom, és csak bízom abban, hogy az adott helyzetben hasonlóan magabiztos maradtam volna. De feleslegesnek látom, hogy azon tűnődjünk, mi történt volna, ha...

Igor bólint, végre elfogadja a választ, én pedig megkönnyebbülten nyúlok a borospoharamért.

- Mit mondott a hatóságnak? - érdeklődöm.

- Azt, hogy üzlet miatt veszekedtünk - mondja, miközben az első, emberes adagja után szed még magának az ételből. - Olivér nekem támadt, én pedig védekezés közben bevittem egy olyan ütést, ami végső soron leterítette. Szakértők méricskélték a lehetséges esési szögeket és alátámasztották a históriámat. De hát így is történt - von vállat. - Az, hogy előtte mi zajlott, a végeredmény tekintetében mellékes.

- Honnan szerzett pisztolyt?

- Megvannak a kapcsolataim - búgja. Őszintén szólva nem is vártam bővebb választ.

- És hova tette? - vetődik fel bennem a kérdés. - Ha méricskéltek a szakértők, gondolom, az egész szobát átfésülték.

Merengve néz, a gyertyaláng visszatükröződik mélybarna tekintetében, ami csupa meleg, kellemes dolgot idéz elém. Aztán egyetlen megjegyzése elegendő, hogy az összes illúziómat szertefoszlassa: - Gyanús, hogy ennyire érdeklődik a pisztolyom iránt.

Miért kell kétértelmű, béna kérdésekkel bombáznia? És a fenébe is, miért kell nekem ezektől zavarba jönnöm? Lesütött tekintettel a maradék ételt nézem, de bármennyire is finom, elment tőle az étvágyam. Valójában már a lakásban tartózkodnom is terhes, ám még egy kérdésre választ kell kapnom, mielőtt elindulok.

- Mi lesz, ha Olivér magához tér? - nézek fájdalmas és  talán némileg kétségbe esett tekintettel Igorra. - Nyilván nem lesz boldog a történtek miatt. És a szerződés sincs vele aláíratva. Semmi nem akadályozza meg, hogy onnan folytassa majd a zsarolást, ahol félbeszakította a baleset. És várhatóan még eltökéltebb lesz.

Olyan nehezen sóhajt fel, mintha fárasztó butaságokat hordanék össze.

- Amint tapasztalta, megoldottam volna az ügyet. Ha úgy  alakul, ismét találok megoldást - nyúl át az asztalon, és megfogja a kezemet. - Bízzon bennem és nyugodjon meg! Vagy ehhez segítségre volna szüksége?

Fennakad a szemem. Ez most vajon megint egy disznó kérdés? Éppen felajánlja, hogy nagy kegyesen lefeküdne velem? A mindenit! Szeretném tőle eltanulni, hogyan lehet pofátlan gondolatokat elpirulás vagy röhögés nélkül megfogalmazni. Miközben azon tűnődöm, milyen epés válasszal heréljem ki a magabiztosságát, ő a szabad kezével a zsebébe nyúl, majd elém helyez egy gyógyszertartó fiolát. Mutatóujjával az üvegcse tetejére bök: - Beszélnünk kell erről!

A csomagolásról megismerem, ez az a nyugtató, amelyet Előd elől rejtettem a táskámba. Gondolom, azon az estén szóródhatott ki a táskámból, amikor Igor megkért, hogy aludjak nála. Nem vettem észre, hogy eltűnt, mivel nem használom.

- Nincs mit beszélni róla.

- Nem kellene ezt szednie - mordul fel.

Tekintete megtelik a hatalmaskodó férfiak érthetetlen magabiztosságával. Az egész gyerekkorom arról szólt, hogy az apám korlátok közé szorítva akart rendszabályozni. És mi lett a vége?

Természetesen lázadás.

A tenyere alatt ökölbe szorul a kezem.

- Észrevette, hogy mostanában egyre gyakrabban mondja meg, mit nem kellene csinálnom? - kérdezem.

- Mert nem szeretném, ha tönkretenné magát - bólintja.

Nehezen, de türtőztetem magamat. A csikorgatott fogaim között préselem ki: - Nem szedek gyógyszert. Ez...

- Mind ezt mondják! - szól ingerülten közbe, végig sem hallgat.

Mind?

Ebből elég!

Elrántom a kezemet, felpattanok az asztaltól és zabolázatlanul ráripakodok: - Mi köze van magának ahhoz, hogy mit csinálok magammal? Ha gyógyszer szednék.

- Liza. - sóhajt közbe. Nem hisz nekem

- Ne! - emelem fel mindkét kezemet. - Bele se kezdjen! Nem érdekel! Köszönöm a vacsorát, de elment az étvágyam.

A kijárat felé viharzom, és ahogy Igor utánam ugrik, feldönti a székét. A hang hatására megtorpanok, ami éppen elég idő neki arra, hogy a felkaromat megragadva utolérjen.

Mi ez az erőszakosság? Mindez a gyógyszer miatt?

- Eresszen! - sziszegem a szorító kézfejének. Nem vagyok hajlandó a szemébe nézni.

- Szeretném ezt megbeszélni - morogja, majd némiképp enyhül a fogása. - És a desszert még hátra van.

- Azt mondtam, eresszen! - ismétlem, immár a szemébe nézve. Tekintetem a fájdalom, a félelem, a megalázottság és a tehetetlenség különös elegyétől könnyes.

Elijesztem

Elereszt.

Elmegyek.

22

- Elkezdhetnénk végre? - kurjantja el magát a konyha felé Bálint, mire Sándor azt válaszolja, hogy még három perc. - Egyszer bele fog fulladni a pattogatott kukoricába.

Filmnézős estét tartunk. A fiúk a My Fair Lady-t választották, nekem pedig nem volt ellenvetésem, szeretem Audrey Hepburn kifinomult eleganciáját. Bevallom, néha másolom is a stílusát, legalábbis törekszem rá.

- Hidd el, megéri várni. Sándor olyan pattogatott kukoricát készít, hogy megnyalod utána mind a tíz ujjadat - kacsintok Bálintra.

- A mikrohullámú sütővel? - kérdezi, de nehezen fojtja el a nevetést.

- Ne legyél gonosz! - bököm oldalba a könyökömmel. - Ez nem holmi zacskós műkukorica. O maga ízesíti.

- A lime ízű változat elég bizarrul hangzik.

- Sándor szereti a különlegességeket. Nézz csak magadra! - nevetek, mire csatlakozik hozzám

Bár engem személy szerint a szakállba hajló borostától kiráz a hideg, Bálint sármos, rokonszenves és nem utolsó sorban jóravaló férfi. Az én értékítéletem szerint kifejezetten megbízhatónak tűnik, gyakran még Sándornál is  komolyabbnak látom Mondom ezt annak ellenére, hogy  kétségtelenül bóhókás jellem. Lazasága külsőségekben a szőrzetén felül leginkább az apró virágmintás vagy éppen pettyes ingein mutatkozik meg. Filozófiát tanult, a világ problémáira hátráltató tényezők helyett megoldandó kihívásokként tekint, és lelkesen fog hozzájuk. Az öblös nevetése a legbúbánatosabb embert is jókedvre deríti. A főiskola mellett egy kávézóban dolgozott, amelyet aztán a tulajdonos örökösös hiányában rá hagyott. A klasszikus értékeket modem szemlélettel ötvöző hely London egyik előkelőbb negyedében áll, szépen hoz a konyhára, így Bálint megteheti, hogy utazgasson és emberi jogi aktivistaként jótékonykodjon.

Egy szó, mint száz, kedvelem Bálintot, akit Londonban a könnyebbség kedvéért Valentinként ismernek. Színt hozott az életünkbe, mert bármennyire is imádom az én Sándoromat, már egy kicsit unalmas volt folyton kettesben elütnünk az időt. A lelkűnkön is könnyít, hogy végre van körülöttünk egy olyan, a politikai körökön kívül álló személy, aki előtt nem kell görcsösen titkolóznunk. Remélem, nem okoz majd csalódást.

- Van hír a fotóról? - kérdezi.

Tekintete bűnbánó, pedig engem kellene a lelkiismeret-furdalásnak gyötörnie. Miután magára hagytam a feltüzelt Sándort a Moustache-ban, jó néhány lélekerősítőt legurított. Bálinttól tudom, hogy az ő megérkezésekor már összeakadt a nyelve. Nem meglepő, hiszen évente mindössze néhány alkalommal, ünnepekkor iszik, akkor is szigorú mértéket tart. A találkozásuk estéjén már Bamáéknál is  kortyolgatott, majd a nagy lelkizésünk közepette csaknem kivégeztünk egy teljes üveg vodkát. Mindezek eredménye lehetett, hogy az újratalálkozásnak nagyjából az első órájában már kacér puszit nyomott egykori szerelme szája szélébe. Bizony, ott az elszeparált bárrész közepén. Az Angliában szocializálódott Bálint nem csodálkozott ezen. Londonban lényegesen elfogadóbbak az emberek, ma már az sem kelt különösebb felháborodást, ha az utcán azonos neműek csókolóznak egymással. Kedvére volt a közeledés, nem tiltakozott. És persze fogalma sem volt arról, hogy Sándor kulcsfigura a hazai konzervatívok politikájában.

A harmadik, már hosszabbra nyúlt puszinál aztán vaku villant. A fény értelmet vert Sándor alkoholmámorban fürdőző agyába, és engem riadóztatott. Mindkettejüket az  otthonunkba parancsoltam Szerencsétlen Bálintnak lövése sem volt arról, hogy mibe csöppent, én világosítottam fel, milyen pozíciót tölt be Sándor, és jómagam milyen szerepet játszom az életében. Hosszú évek után ez lehetett az első olyan pillanat, amikor leolvadt az arcáról a derű.

Bálint aznap este nálunk aludt, én pedig egész éjjel az ágyamban forgolódva aggodalmaskodtam. Három lehetséges következménnyel kalkuláltam. Mind pocsék jövőképpel kecsegtetett, de közülük a számunkra leginkább kedvezőbb az lett volna, ha a kép készítője közvetlenül bennünket keres meg, hogy megvásárlásra kínálja a kompromittáló felvételt. Kevésbé lett volna jó, ha a pártot keresik meg ugyanezen céllal, hiszen akkor esélyünk sincs titokban tartani a történteket: az apám felbőszülne és szorítana az egyébként is meglehetősen fojtó szabályain. A legrosszabb, egy pusztító csapással felérő változat az volna, ha közvetlenül a bulvársajtóhoz fordulnának a képpel. Akkor sanszunk sincs hárítani.

Akkor minden összedőlne.

Valamiért úgy éreztem, sajnos az utóbbi eshetőség a legvalószínűbb. Fejfájásig járatott gondolataimmal végül odáig jutottam, hogy Bálintot egy távoli unokatestvérnek hazudhatnánk. Miért ne lehetne elfogadott Sándorék  famíliájában, hogy a férfiak csókkal köszöntsék egymást?  Brezsnyev is előszeretettel csőrözött az elvtársaival, nem  igaz?! Rendben, belátom, ez butuska válasz volna, és egy cseppet sem szívna fel a botrány szaftjából. A párt esélye lenullázódna, aminek eredményeként én... Tudjuk, mi történne velem.

Rettegve szemléztem reggelente a napilapok címoldalát, és én lepődtem meg a legjobban, hogy az eltelt közel egy hétben sehol nem köszönt vissza a rettegett férficsók.

Kezdem elhinni, hogy ránk mosolygott a szerencse, és a három rossz opció helyett ezúttal egy kedvező fejlemény valósult meg: megúsztuk.

- A fotóról szerencsére semmi hír. Talán nem benneteket fényképeztek - vonok vállat. Nem látták a kép készítőjét. - Vagy nem sikerült a felvétel. Esetleg a készítő kijózanodva rájött, nem akar balhét. Bármi lehet. A lényeg, hogy nyugalom van. És ezért hálásnak kell lennünk a sorsnak.

- Ennek örülök. Egy botrány méltatlan volna. Mintha azért büntetnék Sándort, mert meleg - szömyülködik Bálint.

Az emberi jogok iránt szenvedéllyel elköteleződött férfinak felfoghatatlan, mennyire elutasítóak kicsiny országunk polgárai a mássággal szemben.

Számára természetes, ezért nem is téma, hogy vele azonos nemű a társa, és ez a fajta lazaság aztán néhány napon belül Sándorra is átragadt. Az újrabimbózó kapcsolatban  feloldódva elengedte magát, ami valahol örömteli, hiszen végre boldognak látom. A gyönyörének viszont akadnak aggasztó velejárói, például a fékei kilazítása. Nem figyel a látszatra, a szavai végét kényesen elhúzza és a mozdulatai szembetűnően - jobban mondva szemet szúróan - gördülékenyek. És a fenekét is riszálja, mint egy brazil táncosnő. Viselkedésén az összes, melegekkel kapcsolatos sztereotípia átsejlik. Kár is finomkodnom: kimondottan buzisan viselkedik.

Hiba volt ösztökélnem, hogy találkozzon Bálinttal? Rosszat tettem azzal, hogy az életünkbe engedtem a férfit?

Sándor viselkedése rendesen a magánügye volna, de a felvett attitűd a közös ügyünket is kockáztatja. Elhiszem, hogy képes megemberelni magát, de mivel garantálja, hogy egy ösztöni pillanatában nem sikkant fel nevetés közben? Nem kívánom elrontani a jókedvét, eszem ágában sincs rászólni, mint ahogy inkább füldugóval alszom, semmint az éjszakai hangoskodásukat felrójam nekik. Ha ezeket az új jellemvonásokat Bálintnak köszönhetjük, ő talán sértődés nélkül lehet rájuk befolyással.

- Szeretnék veled beszélni Sándorról - köszörülöm meg a torkomat. - Tudod, elmeséltem, hogy mindketten aláírtunk egy szerződést, ami kötelezettségekkel jár. Végig kell játszanunk egy színdarabot, amiben reflektorfényben áll a közeledő házasságunk - köszörülöm meg újfent a torkomat, mert nehezen jönnek a szavak. - Sándornak holnap például beszédet kell mondania a párt legelkötelezettebb követőinek, illetve szavazóinak és közben nem szabad, hogy látszódjon rajta...

Elharapom a mondat végét, de Bálint pontosan érti, hogy hova akarok kilyukadni. Mélyet sóhajt, megcsóválja, majd lehajtja a fejét. Másodpercek telnek el, mire összeszorított szájjal rám sandít.

- Szerinted meddig húzható ez az egész? Meddig képes ezt a szerepet játszani?

Azt hiszem, hogy ő nem velem van. Hanem ellenem

- Ne bántódj meg, de ameddig fel nem tűntél, ez a kérdés nem volt napirenden - mosolygok csipetnyi iróniával a hangomban. - Addig tökéletesen helyt állt.

- Én vagyok a hibás? - kérdezi fintorogva.

- Nem ezt mondtam! - rázom a fejemet.

Ha most Bálint csak úgy visszalépne, az érzékeny lelkű Sándor darabjaira törne, a munkában használhatatlanná válna, és a keserűség olyan őrültségre vehetné rá, amit röviddel később megbánhat. Bálintnak maradnia kell, sőt én tartanám vissza, ha el akarná hagyni Sándort. De a jelen helyzet finomhangolásra szorul.

- Azt mondom, hogy ha szereted és fontos neked, az álmai valóra váltásában kell támogatnod. Nem szabad azok ellen bujtogatnod - mondom, és igyekszem ártatlan képet vágni. - Az álmok általában lemondásokkal járnak.

- Szerinted, ha az ember hazugságok árán váltja valóra az álmait, végül boldog lehet? - kérdezi, és le sem veszi rólam a felháborodott tekintetét.

Sikerült a körmönfontnak vélt szavaimmal belebalettoznom magamat egy csapdába. Jogvédőkkel vitatkozni kezdettől vesztes futam Ráadásul ugyanazon az oldalon állunk, mindketten Sándor boldogságát akarjuk. Ha nem így lenne, itt sem ülhetne a kanapénkon. Csak egy kis együttműködésre várnék.

Mi lesz, ha Bálint teletömi Sándor fejét a szabadság gondolatával? Az elmúlt időszak minden őrülete, amire rávettem magamat, feleslegessé válik. És már Igort is elmartam magam mellől. Őt is feláldoztam Én lemondtam a boldogságról. Sándortól mindössze annyit várok, hogy emberelje meg magát. Ez olyan sok?

- Neked nincs senkid? - érdeklődik Bálint jó érzékkel. - Olyan, akit titokban kell tartanod. Vagy olyan, akit azért zársz el magadtól, mert ebbe a kapcsolatba zártak? Én úgy tudom, hogy te is szenvedsz.

- Most nem rólam van szó - vágom rá, és nem érdekel, ha a hangos szóval a lelkébe gázolok. - Nézd, Sándor mesélt rólad - kezdek bele, majd visszafogottabban folytatom, ezért  közelebb hajolok.

- Ő kamaszként veled tervezte az életét. Veled akart élni. Aztán te elhagytad. Hoppon maradt miattad. Összetörted a jövőképét. Nem tehetett mást, mint hogy nélküled újratervezte a jövőjét. Sikeres lett és most a finisben tart.

Nem engedem, hogy miattad változtasson! - emelem fenyegetően a mutatóujjamat.

- Egy férfi sem érdemli meg, hogy változtassunk miattuk az életünkön.

Farkasszemet nézünk. Szeretném, ha elfordítaná a tekintetét, de kitart. Úgy megráncigálnám a szakállát.

- Ha másképpen dönt, mint ahogyan te azt szeretnéd, maga miatt teszi. A saját lelki békéje érdekében - mondja kimérten. Olyan tágra tudja nyitni a szemét, hogy félek, kifordul.

Összerezzenek. A célzással, miszerint tudja, szenvedek a jelen életemben, már utalt arra, hogy szóba került közöttük a kitörés lehetősége. Mostani mondata már konkrétan azt sugallja, Sándor döntéshelyzet előtt áll.

A kapcsolatuk egy ketyegő bomba.

- Akarva, akaratlanul is befolyásolod. Bármilyen döntést hoz, az tőled nem lehet független - folytatom. - És mivel garantálod, hogy ha úgy dönt, felvállalja magát, te nem hagyod faképnél? Örökre mellette leszel? Vagy kibic vagy, akinek nem drága rábeszélni valakit az előbújásra, majd széttárod a karodat, hogy nem a te életed? Ehhez egyszerűen nincsen jogod! Te egy értelmes fickó vagy, be kell látnod...

A mondat befejezetlen marad, ugyanis Sándor nagy elánnal, összesen négy tálnyi pattogatott kukoricával toppan a  szobába.

- Ez vajas, ez vajas-csilis, erre füstölt sajtot reszeltem és ez a híres lime ízű - csiripeli, miközben a kezünkbe nyomja a tálakat. Ekkor érzi meg, mennyire fagyos a hangulat. - Miről beszélgettetek?

- Természetesen rólad - válaszolok mosolyogva. És hogy azt higgye, csak szurkálódom, hozzáteszem: - Mindig te vagy a téma, Mackókám

- Mackókám? - hördül fel Bálint.

- Ezt csak mi érthetjük - dobom meg egy szem pattogatott kukoricával, ami egy pillanatra a szakállába akad, majd onnan az ölébe pottyan. Játékosságot mímelve hozzáteszem: - Te még nagyon messze vagy attól, hogy a bizalmunkba férkőzz.

Sándorral barátian összenevetünk. Mosolyom ellenére kihívó tekintettel, némán üzenem Bálintnak, hogy ne akarjon ujjat húzni velem

Remélem, megértett.

23

- Szerintem ez az öregasszony totál hibbant! - mondja  visszafojtott nevetéssel küzdve Éva.

Összekapaszkodva hagyjuk magunk mögött a fényűző budai éttermet, és mint vásott kamaszként, most is egyszerre lépünk, alig várjuk, hogy látó-, és hallótávolságon kívülre érjünk. Aztán egy bukszus takarásában fékezetlenül kitör belőlünk a röhögés, a parkolóig abba se tudjuk hagyni.

- Én nem szeretnék életnagyságú tortát magamról - törölgetem a napszemüvegemtől megválva a könnyeimet. Nevetek, bár valójában sírni volna kedvem

- Pedig gyönyörű szimbólum, ahogy az ünneplő tömeg ehet az ifjú pár testéből és ezáltal osztozhat az örömükben - feleli az esküvőszervezőt kifigurázó, fellengzős hangon Éva. A kocsija riasztójának deaktiválását jelző pityenést követően komolyan hozzáteszi: - Lószart. Mielőbb le kell cserélni ezt a Helga asszonyt.

- Apám ragaszkodik hozzá - nyitom a meggypiros  sportautó ajtaját. Nagyon szép járgány, de a mély padlózata miatt a beszállás komoly tortúra.

- Miért olyan fontos neki, hogy ennek a némbernek bármi köze legyen az esküvődhöz? - huppan a sofőrülésbe Éva, majd a napszemüvegét az orra hegyére csúsztatva pillant rám - Csak nem kufircolnak?

- Dehogy! - kacagok fel. - A szüleim esküvőjét is Helga szervezte. Apám szerint az értékőrző választók szemében szimpatikus döntés volt őt felkérnünk. Ráadásul a tapasztalata miatt őt tartja a leginkább kompetensnek a fényűző, politikai esküvők terén. Gondolom fél, nehogy olyan polgárpukkasztó esküvőnk legyen, mint Barna Jánoséknak. Helga a smasszerünk.

Éva grimaszol egyet, neki is volt némi köze a középiskolában Barnához, de a kamaszévek már csak ilyen... Kuszák.

- Szerintem Helga ahhoz ért, hogy hülyét csináljon az ifjú párból - ad gyújtást a kocsinak, mire a lóerőben gazdag motor felbömböl. - Liza, tele lesz veletek az újság! A blogokon cafatokra fognak benneteket szedni. Egy életnagyságú, a népnek kiosztott tortát legfeljebb észak-koreai diktatúrában tudok elképzelni. A liberálisok gúnyt űznek majd belőletek. És teljesen jogosan teszik majd.

Micsoda őrület ez?! - csap tehetetlen dühében mindkét tenyerével a kormánykerékre. - Egyébként is, milyen nő visel manapság nadrágkosztümöt? Hol lehet egyáltalán kapni? Legfeljebb a turkálókban. Még mindig érzem a naftalin szagát az orromban - szipogja.

Felkuncogok. Soha nem szeretnék Éva ellensége lenni: egyetlen pillantása vagy egy fél mondata elég ahhoz, hogy porig alázza az ember.

Ami még Helga idejétmúlt ötleteinél is rosszabb, hogy konokul ragaszkodik hozzájuk. Az a típus, aki a koránál - bocsánat, az érettségénél - fogva megkérdőjelezhetetlennek tartja magát, pedig már bőven eljárt felette az idő. Emlékeztet egy hatalmaskodó tanárnőmre.

A nadrágkosztümös asszonyság elráncigált bennünket ebbe az ötcsillagos, kétségtelenül elegáns budai étterembe, ami akkor is ötvenöt percnyi autóútra van a belvárostól, ha a csúcsforgalmat megússza az ember. Pontosan tudom, mert odafelé számoltam az időt. Jeleztem, hogy jobb szeretnék a városközponthoz közelebb eső lagzihelyszínt, de  lehurrogott. Nem a kényelem az elsődleges, hanem a hangulat, aranyom - oktatott. Erre mit felelhettem volna? A  sznobizmussal kár vitatkozni.

Második napirendi pontként össze kellett válogatnunk a menüt. Én a könnyű ételeket szorgalmaztam, de Helga erőszakoskodott a vadhúsokkal, és engem lepisszegve ő egyezkedett a főszakáccsal. Nekem a helyeslő bólogatás maradt.

Amikor a meghívó-, illetve ültetőkártya kiválasztására tértünk, az általam megjelölt, finomabbnál finomabb papírokat sorban bóvlinak titulálta, végül kizárásos alapon az az undormány maradt, amit ő kezdetektől megjelölt. Ezt  követően rukkolt elő az életnagyságú torta ötletével, valamint azzal, hogy a templom elé gyűlt bámészkodók és  pártszimpatizánsok mindegyike kapjon egy marék szórható fehér rózsaszirmot.

- Az a virágszirmos ötlet is olyan, mint valami ócska, retró pornófilm - háborog tovább Éva, miközben padlógázzal  indulunk el. - Képzeld el, amint az esküvő csúcspontján  mindenki rád szórja a magáét...

Felröffenek. Szerintem Éva a világ egyetlen nője, aki a virágszirmokban is valamiféle fallikus szimbólumot lát.

A döntések számottevő részében kardoskodás nélkül hagytam, hogy Helga szabadon döntsön. Habár én leszek a  menyasszony, valójában úgysem az én esküvőmet szervezzük. Ellenben egy dologban hajthatatlan vagyok. Helga szorgalmazta, hogy a propaganda érdekében az édesanyám egykori menyasszonyi ruháját viseljem a nagy napon. Szerinte mindenki könnyekig hatódna ettől az üzenettől, engem viszont egyáltalán nem hatott meg az ötlet. Eszem ágában sincs anyu ruhájában örökké tartó fogadalmat hazudni. Megcsúfolnám az emlékét. Meggyőződésem, hogy ő éppen a politika fojtó hamisságába fulladt bele. Ráadásul Éva már az esküvői ruhám tervezésének végső fázisában jár, az anyagot is megrendelte. Becsületére váljék, hogy az étteremben szótlanul, felszegett állal hallgatta, amint Helga győzköd, és nem támadt az asszony torkának.

- Ha az édesanyád ruháját akarod viselni, megértem - duruzsolja. Leengedi a kocsi ablakát, rágyújt egy hosszú szálú cigarettára, majd felelet híján rám sandít. - Oké, egy kicsit haragszom majd, de hamar elmúlik - viccelődik.

- Saját ruhát szeretnék - biztosítom - Úgyis abban a  ruhában vonulok az oltár elé, amit magamra húzok. Csaknem tépi le rólam!

- Ahhoz nekem is lenne egy-két szavam - mondja,  miközben elengedi a kormányt, és hosszú műkörmeivel úgy csinál, mintha egy vérszomjas fenevad karmai volnának.

Tisztában voltam azzal, hogy az esküvő cirkusz lesz, de ízlésesebb kivitelezésre számítottam. Méltatlankodásomra apám azt mondaná, hogy parádé nincs giccs nélkül.

- Amennyire vártam, most a hátam közepére sem kívánom ezt az egész készülődést - morgom a mellkasom előtt összekulcsolt karral a féligazságot. Valójában soha nem volt hangulatom a szervezéshez.

- Van még remény - eregeti a füstöt az ajkai közül. Bízom benne, hogy tényleg jó ötlete támadt. - Helga elég öreg, talán szívrohamot kap az esküvőig.

- Borzalmas a humorod - kacagok fel a szememet forgatva.

- Mégis nevetsz rajta.

- Kínomban.

Kínlódós időszak a mostani, de ehhez Helgának vajmi kevés köze van. A körém sorakozott problémák közül jelenleg a Bálinttal folytatott esti beszélgetésem a legnyugtalanítóbb. Eddig Sándort láttam kettőnk közül a szilárdabb bástyának, de a szerelem felzabálhatta az eszét. Egyáltalán nem vagyok meggyőződve arról, hogy a szabadság fene nagy illúziójában majd nem fordul ki önmagából, dob mindent sutba és tálal ki ország-világ előtt a titkáról. Emellett persze az Olivér-probléma is ott van, ami csak ideiglenes megoldást kapott. Ki tudja, mit lép a féreg, ha felébred.

Ezen a ponton inkább be is fejezem a számbavételezést. Nyomasztóak a vízióim, jó lenne lecsapni a világítást a fejemben.

- Lehet, hogy egy kicsit ki kellene kapcsolódnod - mondja

Éva.

- Helyes megállapítás. Elviszel a vidámparkba, anyu? - élcelődöm.

- Vigyen el a telefontolvaj! - fordul felém, és pajkosan az alsó ajkába harap.

Tessék?!

Homlokomat ráncolva eljátszom, hogy fogalmam sincs, kit nevezhet telefontolvajnak, de csak időt akarok nyerni. Tartottam attól, hogy a hajón többet látott a kelleténél, de megnyugodtam, amikor a várakozásaimra rácáfolva nem állított pellengérre. Megeshet, hogy mégis kiszagolta a kettőnk közötti intimitást, csak kegyet gyakorolt és nem leplezett le azonnal? Már csak az hiányozna, hogy egy újabb ember ismerje azt a sötét titkot, aminek meg sem kellett volna születnie.

Ne aggódj, Liza!

Éva sokkal vehemensebb és türelmetlenebb annál, hogy eddig tartsa magában, ha lebuktam előtte. Homlokom csapom magamat, mintha most esne le a tantusz: - Tudod, éppen az esküvőm megbeszélésén jártunk, ami azt jelenti, hogy elköteleződött asszony vagyok - csicsergem a már- már bőrömre forrt boldogságálarccal. - Ki kellene kémem, hogy...

Öblös kacagással szakít félbe.

- Ezer éve ismerlek, nem tudsz becsapni - búgja. Megtartom ebben a hitben. - Szikrázott körülöttetek a levegő. Ráadásul olyan zavarban voltál, amikor megjelentem, hogy be sem mutattad. Nyilvánvalóan tetszik neked. Kamaszkorod óta elvörösödsz a szimpatikus férfiak közelében.

Vagy reszketek, ugyebár.

Befordulunk egy utcába, a nap éppen a szemembe tűz, ami remek apropó arra, hogy visszavegyem a napszemüvegemet, és így elfedjem a sarokba szorítástól riadt tekintetemet.

- Nem akarod nekem bemesélni, hogy a húszas éveid végén elkötelezed magad egy férfi mellett, ugye? - folytatja. - Mármint szexuálisan értem

- Ismétlem - ragadom meg a nyomatékosság kedvéért a térdét. - Férjhez fogok menni. Hűséget fogadok.

Felprüszköl.

- Összeházasodtok, közösen élitek az életeteket, de a  szexualitás más tészta. Szerintem Egy férfitól például nem is lehet elvárni, hogy hűséges maradjon. De szerintem nem is kell - gesztikulál szélesen a cigarettát tartó kezével. Félek, hogy a parázs lefordul és berobbant bennünket. – Ahogy a nőnek sem kell magát erőszakosan hűségre kötelezni. Normális, hogy vannak olyan férfiak, akik felzaklatnak  szexuálisan.

- Tudod, engem konzervatív értékek szerint neveltek.

- Életem - csúsztatja ismét az orra hegyére a szemüvegét.

- Annyira vagy konzervatív, hogy már én is láttalak, miközben.

- Megváltoztam - szakítom félbe.

- Legfeljebb, ha kimosták az agyadat - sóhajtja. Egy  előttünk totojázó autósra dudál, káromkodik egyet, csak eztán kérdez: - Szerinted például az apád, a nagy konzervatív vezér hűséges volt az anyádhoz?

Nem kívánok a szüleim kapcsolatáról értekezni. Egyrészt mindössze sejtéseim vannak arról, hogy mik történtek tudatlan gyerekkoromban, másrészt nem tartozik rám a múlt, nem is bolygatom. Évának sem kellene ennyire övön aluli ütést rám mérnie.

Ekkor felötlik bennem, hogy ez az egész csak egy ócska teszt, amivel Éva ki akarja ugrasztani a nyulat a bokorból. Talán bizonytalan és szeretné alátámasztatni velem mindazt, amit a fedélzeten látni vélt? Igen, már mindenhol, mindenben és mindenkiben ellenséget látok. Bizarr, hogy csak úgy érzem magam a legnagyobb biztonságban, ha a saját árnyékomtól is félek.

- Én hiszek még az igaz szerelemben - mondom, mert ezt kell mondanom Valójában fogalmam sincs, miben hiszek.

- Te jó ég! Ez talán nem is agymosás, hanem a sok  tudatmódosítótól meglágyult az agyad. Le kell állnom, mielőtt én is újra naiv szűzlány leszek! - sóhajtja, nekem pedig mosolyra húzódik a szám. - Viszont bemutathatnád nekem ezt a telefontolvajt.

- Igornak hívják - mormolom.

- Dögös külsőhöz dögös név - hümmögi elismerően. - Add nekem!

Már a gondolattól is hányingerem lesz.

- Van valakije - vágom rá. Tulajdonképpen tényleg. Több is.

- Nekem is - von vállat. Valóban, a sztriptíztáncos még  mindig nála lébecol. - A hajón többször összetalálkozott a tekintetünk. Szerintem tetszem neki.

- Te kinek ne tetszenél? - nevetek fel, de a szemüvegem eltakarja a szomorú valóságot.

- Ugye? - lelkesedik. - Hozz össze vele, aztán elmesélem,  hogy milyen volt az ágyban! All az alku?

És már nyújtja is a kezét felém.

24

Együtt, csak mi - ezzel a névvel ruházták fel a pártunk szimpatizánsainak tartott kongresszust.

A város legnagyobb nézőterű színháztermében megrendezett eseményen az összes vezető politikusunk felszólal, víziókról és tervekről beszélnek, ezért az érdeklődőktől drága belépőjegyet szedünk, a bevételt aztán a kampányba forgatjuk. Ez az összeg a háttérmunkában összekoldulthoz képest persze marginális, a rendezvény igazából a közösség összekovácsolására épít. A jelenlévők bennfentesnek érezhetik magukat, a beszédeket követő fogadásról hazatérve elhivatottan terjeszthetik az igét, a rajongásra hajló meggyőződésükkel pedig újabb szimpatizánsokat teremthetnek.

Az ötlet Elődtől származik. Kételkedtem a működőképességében, hiszen az embereket manapság nehéz kimozdítani, pláne fizetős politikai eseményekre elcsalni, de minden jegy elkelt, és az utolsó pillanatban az egyik televíziós csatorna élő közvetítésért jelentkezett. Be kell látnom, a pojáca érti a dolgát.

A telt házas eseményen Sándor közvetlenül a miniszterelnök-jelöltünk előtt szólalt fel, ami valljuk be, kifejezetten impozáns pozíció. Nekem mint büszke és a párját mindenben támogató menyasszonynak a színpad melletti páholyban volt a helyem, bájmosollyal vártam hát a beszédet, pedig sikítani tudtam volna az idegességtől. Utóbbinak a gyűrögetett borítéktáskám látta a kárát.

A színházhoz vezető kocsiutunk során végig azt hallgattam, hogy bárcsak Bálint is velünk tarthatna. Én, balga, még nyugtattam is, hogy a televízión keresztül végignézheti az eseményt, élőben úgyis csak feszengene a sok idegen között, de Sándor tovább búslakodott és bár nem derült ki, mi miatt sajnálkozik, a nyafogásra már a sofőr is felfigyelt. Elcsíptem a visszapillantóban a tekintetét.

A csontjaimban éreztem, hogy baj lesz. A csontjaim pedig soha nem hazudnak.

Baj történt.

Keservesen magamra erőltetett mosollyal lépek közvetlenül a beszédét követően Sándor öltözőjébe, majd amint becsukódik mögöttem az ajtó és kettesben maradunk, elsötétül az arcom

- Ez meg mire volt jó? - ripakodom rá. - Mi a fene volt ez a beszéd?

- Túlreagálod - feleli a telefonját nyomkodva. Rám se pillant. - Vastapsot kaptam

Felhorkanok.

- Mindenki vastapsot kapott - vágom csípőre a kezemet. - Én viszont láttam, hogy mennyien súgtak össze, amikor a felsőoktatási reformötletedről átterelted a nemi és szexuális egyenjogúságra a témát. És gondolhatod, hogy az apám sem lelkesedett érte.

- A reformötlet is részben az egyenjogúságról szól - morogja.

Sándornak egy vitaindító jövőképet kellett volna a nagyérdemű elé vázolnia, amely szerint az államnak tanácsos volna kivonulnia a felsőoktatás finanszírozásából. Ennek  eredményeképpen lezárulnának az ingyenes főiskolai, valamint egyetemi képzések. A cél, hogy minden - vagyis a legtöbb - tizennyolcadik életévét betöltő fiatal dolgozni kezdjen, és a megkeresett jövedelméből rendezze a tanulmányait. Ehhez természetesen maximalizált, legfeljebb napi négy órányi munkabérből is fedezhető tandíjrendszert garantálnánk, az állásadó cégeket pedig adókedvezményeket biztosító foglalkoztatási rendszerrel támogatnánk. A fiatalok tehát nagykorúságuktól dolgoznának a saját boldogulásuk érdekében, ez felelősségre nevelne, továbbá kizárná a felsőoktatásban lébecolók számát és a későbbi karrierépítésben is segíthet.

A pártvezetők tisztában voltak azzal, hogy ez az ötlet megosztja majd az embereket, ezért néhány napon belül egy továbbfejlesztett javaslattal állnak majd elő. Az államilag finanszírozott képzések megszüntetésével megtakarított összeget az egészségügybe folyatnánk. A hír hatására várhatóan a háborgók nagy része lehiggad majd.

A politikából két dolog biztosan eltanulható. Első, hogy minden a csomagoláson múlik. A második, hogy az emberek félelmetesen manipulálhatóak, ha a saját kényelmükről van szó.

- Kérlek, áruld el, a reformötleted hogyan kapcsolódik például a melegek elfogadásához? Mert végülis ott kötöttél ki, arról papoltál teljes odaadással - mondom cinikus hangon és ezen nem is kívánok változtatni. - Azon kívül persze, hogy éppen a farkad irányítja az agyadat és mindent a dugáshoz kapcsolsz.

Sándor megdermed, lassan felemeli fejét és rám szegezi a tekintetét. Csalódottsággal elegyedő fájdalmat látok az arcán.

- Szerinted ez az egész a dugásról szól? - kérdez színtelen hangon.

- Mindegy, hogy miről szól - rázom a fejemet. - A lényeg, hogy ezt be kell fejezned, különben meggyengülsz. Napok óta úgy viselkedsz, mint egy identitászavaros... - legszívesebben kifröcsögném magamból a cseppet sem hízelgő jelzőt, de az elkerekedő szeme megfékez ebben. - Bálint teletömi a fejedet ezekkel az emberi jogi szarságokkal.

- Az emberi jog nem szarság, Liza! - szól közbe,  tekintetéből süt a sértettség. - És miért gondolod, hogy más szavait böfögöm vissza? Ezek nem lehetnek a saját gondolataim?

- És még te sértődsz meg? - hunyorgok. - Ha nem  emlékeznél, néhány napja lefotóztak, ahogy faljátok egymást a szeretőddel! Ahelyett, hogy örömködnél, amiért megúsztad a botrányt, inkább tovább játszol a tűzzel, és az egyik mérföldkő fontosságú beszédben a melegek jogai mellett kardoskodsz. Egy konzervatív párt konferenciáján! - duzzad bennem a feszültség, és ez minden egyes szavamból kihallatszik. - Szerintem elment az eszed.

- Ez egy probléma, amivel...

- Ezerszer megbeszéltük, hogy a melegek jogait nem a  felszínen, hanem a felszín alatt kell megoldani - fojtom belé a szót. - Eddig te is úgy gondoltad, hogy a csendes integrálás lehet a megoldás. Még a felvonulást sem támogatod, mert az a beolvasztás helyett éppen azt az üzenetet közvetíti, hogy a melegek mások. - Közbeszólna, de továbbra sem hagyom. - Hova tűnt az a meggyőződésed, miszerint a melegek jogaiért való nyílt kardoskodás a fogyatékosság szintjére helyezi a szexuális másságot? Lebontotta a tesztoszteron?

Kíméletlen vagyok vele. Intézhetném ezt a beszélgetést szép szavakkal, de elszakadt a cérnám. Hasonlóképpen, ahogy néhány napja, amikor apám előrukkolt a Barnáéknál kopogtatás ötletével. Éreztem, hogy jó nem sülhet ki a kuncsorgásból. Ezúttal is teljes csődre számítok. Ez a beszéd a vesztünket okozhatja.

Azt hiszem, hogy a reménytelenség az, ami úgy istenigazából feldühít. Az, amikor látom a szakadékot és hiába húzom be a kéziféket, az nem fogja a kereket.

Rohanunk a vesztükbe, én egyre hevesebben rángatom a kart, ami éppen a zuhanás előtt kitörik, és a kezemben marad.

Most sem történt ez másként.

Sándor telefonja üzenetet jelez. A feleselést mellőzve visszaereszti a tekintetét a készülékre, majd maga elé morogva közli velem: - Tudod, talán örültem volna, ha az a fotó napvilágot lát.

- Miről beszélsz? - szörnyülködöm.

- Talán igazad volt a Moustache-ban - mondja szinte  suttogva. - Be kellene fejeznünk a hazudozást. Kezd  mindkettőnket felőrölni. Én sem bírom és belőled is a legrosszabbat hozza ki.

- Ez az! - csattanok fel. - Most akkor kend rám az egészet! Mondd, hogy mindenért én vagyok a hibás! Az összes férfi ezt csinálja!

Elfordulok tőle.

Lassan, csendben telnek a másodpercek. Az öltöző falára akasztott óra mutatója mintha másodpercről másodpercre hangosabban mozdulna tovább.

- Tulajdonképpen a mai beszédet miattunk írtam így - szólal meg végül Sándor. - Értünk tettem. Amikor a televíziós bejelentkezett az élő közvetítésre, úgy gondoltam, ez a nyilvánosság tökéletes ahhoz, hogy megalapozzak egy új pártnak.

Elszorítja a torkomat a pánik. Az új párt alapítását szintén én vetettem fel a bárpultnál, de csak az elragadtatásom, valamint az alkohol kezdeményezte a lázadást. Akkor Sándor tűnt a józanabbnak, jól látta, hogy apám kicsinálna minket. Jobban mondva engem Hiszen ha Sándor felfedi magát, többé nem lesz megfogható, én viszont továbbra is satuban maradok, és apám rajtam tölti ki minden dühét. Miért nem állítottam meg? Miért nem jeleztem, hogy mire készül? Miért nem beszéltem a fejével?

- Teremtsük meg a saját világunkat! - mondja eltökélt  hangon. - Most elég erősnek érzem magamat hozzá.

Alapítsuk meg a saját pártunkat!

Talán tényleg ideje volna befejezni ezt a bohóckodást. Az összes problémám megoldását jelenté, ha lefejthetném magamról ezt a színlelésből szőtt kosztümöt. Hány évet lehet kapni manapság emberölésért?

- Szerzünk neked egy jó ügyvédet. Bálinttal mindent  megteszünk a kimosdatásod érdekében.

- Te elmondtad Bálintnak, hogy...? - hördülök fel.

- Nem - fordítja el a tekintetét. Szerintem hazudik. - De  tudom, hogy jó ember, segítene elsimítani az ügyet. Megvannak a kapcsolatai.

Kopogtatnak az ajtón. Előd nyit be az öltözőbe. Arca gondterhelt.

- Vége a beszédeknek, kezdődik a fogadás. Kösd fel a gatyádat, Sanyikám! Mindenki veled akar beszélni - közli lesújtó tekintettel, majd hozzám fordul. - Liza, téged is várnak. Találjatok ki valami magyarázatot arra, ami a színpadon történt!

Nem! Ezt a szaros gatyát nem én fogom kimosni!

- Én elmegyek - emelem magasba mindkét kezemet.

- Nem mehetsz el! - szól rám Előd, de rá se hederítek.

- Találjatok ki valamit ti! Mondjátok azt, hogy émelygek. Majd azt gondolják, hogy terhes vagyok, és sajnálkoznak, ha elvetélek. Ez jó, nem? Minél nagyobb a dráma, annál jobban jártok. Nektek úgyis mindegy, hogy én mit akarok, ráadásul minden hazugság ráfér a pofátokra.

Aztán kiviharzom az öltözőből. Többen megszólítanak útközben, de meg sem állok a kijáratig. És a friss levegőre érve, a bejárattól néhány lépésnyire tényleg elhányom magamat.

25

- Liza - konstatálja Igor csodálkozón, mintha csak arról győzködné magát, hogy biztosan engem lát az otthonát rejtő bérház lépcsőjén gubbasztani. A levetett cipőimre, majd a sörös dobozra, végül a szemembe pillant. Tekintete  nyugtalan.

A színházteremből sietősen távoztam, hamarosan megfájdult a vádlim a magas sarkúmban, így mezítláb folytattam céltalan bolyongásomat. Legszívesebben kisétáltam volna a világból, hogy mindent magam mögött hagyva nyugtom legyen. Nyomasztottak a történtek és félelmetes jövőképpel riogattak a lehetséges fejlemények. Nyomasztó érzés bűnösként hazugságban élni, de hűvösre sem szeretnék jutni. Amennyiben a pártunk nyer, a „hibaamnézia” bevezetésével a gondatlanságból elkövetett emberölésért járó büntetés is enyhül, megúszhatnám a börtönt. De ha idejekorán lepleződik a titkom, a liberálisok juszt is példát statuálnának velem Meghurcolnának. A médiával kart karba öltve addig szorítanák a nyakam köré tekert hurkot, míg levegőt veszek. Hiába ígér Sándor jogi védelmet, az legfeljebb enyhíthetné, el nem törölhetné a büntetésemet, és a szabadulásomat követően, erkölcsileg kizsigerelve egy életre eltemethetném magamat. Sötét jövőkép. Igazából a bűnöm súlya is nyomja a vállamat. Nem vagyok rossz ember, a felelősségkerülés viszont azzá tesz. Merre induljak, ha egyik irány sem hívogató?

Gyötrő gondolataimat csak egyetlen érzés tudta valamelyest uralni: az éhség. Egy körúti éjjelnappal nyitva tartó török bódénál ételt, rágógumit, valamint dobozos sört  vásároltam Valami erősebbre vágytam, de az alkoholkínálatuk meglehetősen hiányosnak bizonyult. A járókelők csodálkoztak a koktélruhás, mezítlábas, hóna alatt sörös dobozzal gyrost faló nő látványán, néhányan utánam is fordultak, talán felismertek, de nem törődtem velük. Kóborlásom közepette aztán azon kaptam magamat, hogy Igor lakásától egy saroknyira járok.

- Nem tudtam hova menni - mondom most a félemeleti fordulóban ácsorgónak, mert feszélyez a kettőnk közé szorult csend.

Annak ellenére, hogy a legutóbbi találkozásunk nem végződött túlságosan békésen, a gondolat, hogy Igor közelében lehetek, valamelyest megnyugtatott. Tulajdonképpen ez volt az egyetlen, ami megnyugtatott. Hiába játszik ő az ellenség térfelén és int tőle óva az eszem, ha a szívem azt súgja, soha nem ártana nekem És azt hiszem, hogy éppen a szívem volt az, ami végül a lakásához vezetett.

Eddig leginkább az eszemmel cselekedtem és összekuszáltam mindent. Most engedek a szívemnek, az talán majd kibogoztatja velem a szálakat.

Az utcáról láttam, hogy Igor ablaka fénytelen, a kapukódot használva mégis felcaplattam és csöngettem. Meggyőződve, hogy valóban házon kívül tartózkodik, leültem a lépcsőre és elkortyolgattam a maradék sörömet. A szomszédokkal nem számoltam, szerencsére eggyel sem találkoztam Aztán felsejlett bennem az érzés, hogy Igor akár egy nővel az oldalán is hazatérhet, ez a félelem aztán az idő teltével csak nőtt, de el nem riaszthatott. Ha mégis így történik, majd elbújok, mielőtt meglátnának - így nyugtattam magamat, hogy ne érjen kellemetlen meglepetés. Ez utóbbiban tévedtem. Habár nő nincs vele, mégis fülig vörösödöm. Tekintete a szokásosnál is keményebb, szavak nélkül is elárulja, nincs ínyére az állapotom Ahogy lányos zavaromban a nyakszirtemhez kapom a kezemet, véletlenül felborítom a sörös dobozt, és a fémhenger csörömpölve gurul a lépcsőfokokon. Igor rátapos és összelapítja. A lépcsőház akusztikájától eldurvult ropogástól összerezzenek.

Hosszan néz, mintha megfigyelne, közben elalszik az időzített világítás. A falon tapogatózva megtalálja a kapcsolót, majd az öltönyében és a vállán lógó bőrtáskájával mellém lép, a kezét nyújtva felsegít. Ahogy felegyenesedem, a lépcsőfokok szintkülönbsége miatt egyforma magasságba kerülünk. Olyan közel az arca, hogy hallom minden lélegzetvételét.

- Nem gond, hogy itt vagyok? - kérdezem.

Csodálom a tökéletes vonásait. A homlokán az anyajegyet. A szeme tükröződését. Az orra hegyét. Ajka csókra csalogató ívét. A borostájának szúrós szálait. A nyakán dudorodó eret. Egy hajszál választ el attól, hogy hozzá bújjak, de mielőtt lélekjelenlétet gyűjtenék hozzá, Igor az ajtóhoz fordult és kulcsával a zárat nyitja.

- Nem vár vendéget? - kérdezted velem a zavarom,  miközben a cipőmért hajolok.

Kitárja az ajtót és biccentéssel jelzi, menjek előre. A lakásba lépve kitörlöm a megkönnyebbülés szemembe gyűlt könnycseppjét. Háttal állok Igornak, ő ezért legfeljebb a hangomon hallhatja a vékonyodó elérzékenyülést, amikor kipréselek magamból egy köszönömöt.

Leveszi a zakóját, kioldja a nyakkendőjét, kirángatja a nadrágjába tűrt ingét, felhajtogatja annak ujját, végül lerúgja a cipőjét, majd mezítláb a konyhába fordul. Bármit megadnék egy tisztító fürdőért, a talpam gyakorlatilag fekete a kosztól, de nem érzem magamat annyira otthonosan a lakásban, hogy engedély nélkül bármit is tegyek. A komfortérzetemen Igor zárkózottsága sem javít, a nevemen kívül egy szót sem szólt, amióta a lépcsőn talált, akár egy meglepetéscsomagot. Bár inkább hasonlíthatok egy nagy adag, gőzölgő kutyaszarra.

- Ne haragudjon rám - kérem a konyhába lépve, mert ezt tartom a hallgatása egyetlen lehetséges okának.

Egy üveg desszertes tálkát nyújt felém, amit meglepettségemben fennakadás nélkül elfogadok. A konyhaszekrénybe szerelt munkafény hangulatos félhomályában aztán szemügyre veszem a tartalmát.

- A desszert, amit múltkor meg sem kóstolt - kommentálja a szervírozott somlói galuskát. - Remélem, majd jobb kedvre deríti.

- Ezt is maga készítette? - ámulok.

- Nem, ezt rendeltem - ismeri el őszintén.

Kacagva pillantok rá, ő tejszínhabos flakonnal a kezében egy lépést tesz felém Aztán megtorpan. Tekintete az ajkamra vándorol, a szemében tűz lobban, a fejében körvonalazódó pajzán gondolattól pedig megnyalja a szája szélét. Biztos vagyok abban, hogy a legszívesebben a számba fújná a tejszínhabot. Nem bánnám. Babonázva figyeli, ahogy  résnyire eltátom az ajkamat. Hívogatom. Csalogatom Várom De erőt vesz magán, a viszonyunk per pillanat túl rideg az édes játékokhoz. A hab körkörös formában a somlói galuskám tetejére kerül.

Nagy kár. Nagyon nagy kár.

Miután a saját adagját is tejszínhabbal koronázza, feltornázza magát a konyhapultra. Szabad tenyerével meglapogatja a mellette kínálkozó helyet. Ő így hívogat. így csalogat. És vele ellentétben én nem ellenkezem. Mellé telepedem, és azon jár az eszem, hogy ha a meglepetésvacsora végén mégis maradok a desszertre, tálkából vagy egymás testéről nyalakodtunk volna. Vajon hogyan tervezte?

Liza, te csacska!

- Mi történt? - kérdezi az első kiskanálnyi édesség után, miközben tekintetével a lábamra bök.

- Lejártam érted a lábamat - próbálom tréfával elütni a helyzet komolyságát. És megkísérlem őt újra a tegeződés felé terelni. Nem vevő rá.

- Ezt nem teheti - fakad ki. - Nem teheti, hogy idejön, majd elviharzik. Nem engedhetem, hogy tornádóként forogjon az életemben. És mindehhez ártatlan ábrázattal még viccelődjön is...

Örülök, hogy egymás mellett ülünk, így nem szükséges szemkontaktust tartanunk, különben most valószínűleg elbőgném magamat. - Bocsánat - mondom a konyhaablakban látszódó teliholdnak.

- Ezt ne! - sóhajtja. A szemem sarkából látom, ahogy a fejét rázza. - Értem, hogy a csiki-csuki játéka nem szándékos, hanem egy belső küzdelem eredménye. Azt is tudom, hogy menekül. Nem kell ezért bocsánatot kérni. De nem tudok a továbbiakban menedéket nyújtani, ha nem őszinte velem

- Mintha maga annyira nyitott lenne felém - böffen fel belőlem malícia búkéval az őszinteség.

Felmordul, majd lecsusszan a pultról és egyetlen mozdulattal a mosogatótálcába hajítja a tálkáját.

Az üveg csörömpöl, én összerezzenek, ő pedig el akarja hagyni a helyiséget. Megragadom a karját, az kicsúszik a kezemből, de sikerül az inge szövetébe csimpaszkodnom Megtorpan, de nem néz rám. Vállát megemeli a düh, állkapcsa előre ugrik, száját összeszorítja, tekintete a félhomályban is pusztító.

Megértem Igort, amiért elege van a bizonytalanságomból. Bár ő legalább nem állít konkrét döntéshelyzet elé, érezteti velem, hogy nem vár tovább a megnyílásomra. Adnom kell magamból valamit, hogy a továbbiakban kaphassak belőle.

- Nem szedem már a gyógyszert - vallom meg, mert  sejtem, hogy elsősorban erre lehet kíváncsi. -Evek óta letettem a nyugtátokat. Elismerem, az utóbbi időszakban elgyengültem, de esküszöm, hogy nem nyúltam hozzá. Tiszta vagyok.

A vállát ugyan leengedte, a mérge lassan felszívódott, ám továbbra is elutasító velem

- Az édesanyám túladagolta a nyugtatót - folytatom  magamtól. Ezt nem tudhatta rólam, az újságok csupán  öngyilkosságról cikkeztek, és azokban az időkben még a véresszájú média ismerte a kegyelet fogalmát. - Azért kezdtem el szedni, mert azt gondoltam, úgy közelebb kerülhetek hozzá. Hogy megérthetem Hogy több marad belőle, mint halványuló emlék - kacagok fel fájdalmasan.

Ritkán mesélek a múltamnak erről a szakaszáról, de mindig szánalmasnak ítélem az akkor épeszűnek vélt indokaimat. A hangomból kitűnő őszinteség enyhíti Igort. Végre méltóztatik felém fordulni.

- Hogy szabadult meg a függőségtől?

Nem is sejti, hogy ezzel a kérdéssel mennyire ingoványos terepre tévedt. Szomorúan elmosolyodom Nincs az életemnek olyan periódusa, amely ne nehezen kibeszélhető tragédiába, esetleg újabb rejtélybe torkollana.

- A kérdésre a válasz egy olyan titok, amivel tönkre teheti az életemet - mondom hunyorogva.

- Nincs szándékomban tönkretenni az életét - feleli  rezzenéstelen arccal.

Lesütöm a szememet és mély lélegzetet veszek.

- Én... Én... Én... - dadogom, miközben egyre erősebben  szorítom a karját.

Mi ütött belém?

Elmondom neki?

Kitárulkozom előtte?

Ne tedd!

Mit veszíthetek?

Az egyre hevesebben kalapáló szívemhez hasonlóan Igor maga is azt ígéri, hogy megbízhatok benne. De ha mégis átver és visszaél a bizalmammal, akkor sem tesz túl nagy kárt. Sőt, megkönnyíti a dolgomat. Amennyiben felhasználná ellenem a tragédia éjszakájának titkát, a Sándor által rám testált döntés terhét vállalná át. Lehet, hogy ez egy újabb, Liza-féle szédület és később megbánom, de most úgy látom, nincs, ami visszatartson.

- Megöltem egy embert - bököm ki.

Megkönnyebbülten engedem el Igor karját és mintha jutalom volna, kanalazok a finomságból.

Most Igoron a dadogás sora: - Ho. Ho. hogy?

Nem állnám az elkerekedő, hüledező tekintetét, helyette új fent a Holdat bámulva kezdek bele: - Egy spanyol turista volt. Polnak hívták. Egy budai szórakozóhelyen ismerkedtünk meg. Hagytam magam felszedni. Mint abban az időben szinte mindig, tele voltam gyógyszerrel. Annak ellenére, hogy kocsival voltam, ittam is a nyugtatóra - mondom, majd mielőtt folytatnám, nagyot nyelek. - Pol meghívott a szállodájába. Pesten volt, de egy külvárosi részen.

Egyszerűen képtelen voltam egyenesen hajtani és az egyik kacsázásomnál közel százzal kipördültünk, egy fa állította meg a kocsit. Ronccsá tört. Egy magánkórházban ébredtem Ott az apám közölte velem, hogy a fiú meghalt.

Összepréselem az ajkamat, így szorítom vissza a könnyeimet. Nem a tragédia, sokkal inkább a megkönnyebbülés ríkatna.

Igor csendes másodpercekkel később, puhult tekintettel, finoman kérdezi: - Mikor történt ez?

- Két éve. Nem hallhatott róla, az apám eltussolta az ügyet. Cserébe megállapodást kellett vele kötnöm - merészkedem messzebb.

- És mire kötelezi a megállapodás? - érdeklődik, de erre a kérdésre már nem felelek. Mosolyra rándul a szám, amikor rákérdez: - A házasságra?

Igor kétségtelenül elmés fickó. Nyilván érezte már, hogy valami - vagyis inkább semmi - nem stimmel a  házasságommal kapcsolatban. Míg a tekintetemmel igen, szavakkal nem helyeselek, inkább csavarok a helyzeten: - Maga jön! - szipogok. - Miért borult ki ennyire a gyógyszeren?

Villanó tekintete árulkodó: legalább olyan kényelmetlen lesz számára a megnyílás, mint nekem volt. De nem tehet mást. Hangulatoldásként egy kanál somlói galuskát irányítok a szája felé. Elfogadja, én pedig átszellemülten nézem, ahogy lenyalja a kanálnyi édességet. Állkapcsának pulzáló mozgása a legmocskosabb fantáziámat éleszti.

Higgadj le, Liza! Ez az érzelmek, nem pedig a vágy estéje.

- Volt egy lány az életemben - kezd bele. Mellém fordul, de ahelyett, hogy visszaülne, a karjával támaszkodik a pultnak. Megfeszülő izmai átsejlenek a hófehér ingén. - Látásból gyerekkorunk óta ismertük egymást. Én az húszas éveim elején jártam, ő négy évvel volt fiatalabb nálam, amikor randevúzni kezdtünk. Azt mondják, hogy ekkora korkülönbség ideális férfi és nő között.

Kapcsolatunk hajnalán a megözvegyült apja szigorúan fogta, lelkileg terrorizálta, és a tizennyolcadik születésnapja után sem engedte, hogy összeköltözzön velem. Megértettem, a lányokra vigyázni kell a mai világban -mondja gúnyosan lebiggyesztett ajakkal.

Vámom kell a folytatásra.

- Három évnyi együtt járás után végül sikerült  összeköltöznünk. Nagyon nehezen... - nyel zavartan. - Nehezen adta oda magát. Sokáig fájdalmai voltak, ellenkezett és bezárkózott, amikor próbálkoztunk. Azt mondta, hogy fizikálisán nem passzolunk, ha érti. - sandít rám, én pedig értem, mire céloz. Az első alkalommal én is nehezen képzeltem el, hogy testrészeinkben összeillünk. Arcpirító egy probléma, az biztos. - Idővel végül úgy tűnt, hogy megoldódott a helyzetet. Összecsiszolódtunk. Mira teherbe is esett.

Ahogy mesél, arcát szokatlanul ellágyítja a holdfény.

- A világ legboldogabb emberei voltunk. Eljegyeztem.  Aztán egy nap zokogva hívott, hogy elment a baba. Két hónapos volt a magzat. Szörnyű tragédia, de benne volt a pakliban. Míra rosszul viselte, azt mondta, hogy mindez az ő hiába. Hogy ő tisztátalan. Mindig mindenért magát ostorozta. Sokan viccelődtek, hogy imádja a mártír szerepet, de éreztem, hogy ez komolyabb. Külföldön dolgoztam, de az összeomlását hallva azonnal gépre ültem. Mire hazaértem. - emeli a szája elé az öklét. - Míra is elment. Túladagolta magát a gyógyszereivel.

- Te jó ég. - lehelem

Soha életemben nem láttam férfit ennyire megnyílni, és nem hittem volna, hogy Szigor lesz ebben az úttörő. Talán a kísértetiesen hasonló múltbeli tragédiáink tárták ki előttem a lelkét.

- Kiderült, hogy a tudtomon kívül terapeutához járt. Tőle kapta a titokban szedett gyógyszereket, azoktól oldódott fel szexuálisan. Az agyturkász kérésére naplót is vezetett. A holmijai között megtaláltam a füzetet - folytatja. - Az undorának és a fájdalmának nem én voltam az oka, hanem az apja. Molesztálta őt gyerekkorában. Ezt annyira szégyellte, hogy még nekem sem mondta el.

Te jó ég! - jajdulok fel magamban.

- Az apja büntetésként állította be előtte a fajtalankodást. Az első alkalom akkor történt, amikor rajtakapta Mírát egy fiúval sétálni. Tisztátalannak nevezte - mondja fújtatva a gyűlölettől. - Míra kínkeserves lélekmunka árán,  gyógyszerekkel érte el, hogy képes legyen odaadni magát nekem. Hogy minden értelemben szerethessen. A baba miatt hagyta abba a gyógyszert, majd a veszteség miatt, ismét labilis lett, újra nyugtatóhoz nyúlt. Soha nem bízott meg bennem annyira, hogy felfedje előttem a múltját. Azt, ami a zárt ajtók mögött történt - ráncolja a homlokát, majd rám pillant, szeme szomorúan csillog. - Csak tiltakozott. Félrevezetett. Én pedig nem vettem észre, pedig minden az orrom előtt történt. És kínoz a kérdés, hogy vajon én voltam-e a felszínes. Vajon, ha jobban figyelek rá, megmenthetem? És szeretett-e egyáltalán, ha elhagyott?

- A titkaink gyakran saját magunk elől is elfedik az  igazságot. Megvédenék bennünket. Ameddig nem mondjuk ki, olyanok, mint a palackba zárt szellemek - mondom és megérintem a vállát. Ezúttal ő az, aki összerezzen. - Ezek a kérdések már csak értelmetlen önsanyargatások. Nem maga a hibás, Igor.

Elém fordul, szétfeszíti a combjaimat, közéjük furakodik, majd tenyerébe fogja az arcomat. A hirtelen, erőteljes roham hatására felnyögök.

- Soha ne titkolózz előttem! - szuszogja az eltátott számba. Tekintete annyira elborult, hogy inkább lehunyom a  szememet, minthogy belenézzek. Megrettent és felizgat. - Ha még van a palackodban szellem, szépen ereszd ki őket. Akkor is, ha félelmetesek. Együtt megküzdünk velük. Vagy vidd magaddal őket, és vissza se nézz! Érted? - Nem reagálok, ezért megismétli: - Érted?

Bólintok, ő pedig szájon csókol. A viszonzás sem marad el. Közben a lábammal átkulcsolom a derekát és szorosan magamhoz húzom, ő a fenekembe kapaszkodik, felemel a pultról, majd telhetetlen, tejszínhabízű, édes csókjainkkal a szoba felé cipel.

- Le kell tusolnom - nyögöm a szájába.

- Remek ötlet - morogja vissza és a fürdőszobába fordul velem

Meg sem állunk a zuhanyzófülkéig. Még mindketten ruhában vagyunk, amikor ránk zárja a füle ajtaját, majd megnyitja a csapot. A testünkre zúduló vízár első néhány másodperce hideg, összeránduló izmokkal felsikoltok, aztán a melegedő víz lassan felolvaszt. Talpamra állít és türelmetlen kapkodással szinte tépi rólam a ruhámat. Megszabadít a fehérneműmtől, én pedig közben kiengedem a hajamat. Csukott szemmel, ujjaimmal fésülöm a tincseimet, amik a hátamra omlanak. Mire Igorhoz fordulok, a nadrágja már a bokájáig csúszott, fehér inge a testére tapadva rajzolja ki a hasizmát.

- Vedd le!

Csak részben teljesíti a kérést. A nyakánál fogva szétfeszíti az inget, mire a gombok kopogva a zuhanytálca porcelánjára potyognak, és a vízen a lefolyóig siklanak. Igor a széttárt ingében a csempézett falnak pördít, ha nem tart erősen, talán el is csúszok a lendülettől. A szokásosnál is akaratosabb. Egyik tenyere a csípőmre simul, a másikkal az államat szorítja. A fejem tetejét a zubogó víz áztatja, az arcom azonban már kilóg a zuhanyeső alól.

Igor mutató és középső ujja az ajkaim közé csúszik.

- Ha még egyszer faképnél hagysz, többé nem táncolhatsz vissza! - sistergi a fülembe. Keze a derekamról a fejemre vándorol, és a hajamba tép. - Nem engedem, hogy hülyét csinálj belőlem!

Ujjai ki-be siklanak a számban. Aztán a gyűrűs ujja is befurakodik. Másodpercekig csak élvezkedik teltségem  látványán, férfiassága a farpofáim között lüktet. Szétfeszített ajkaim szélén kicsordul a nyálam, végigfolyik az ujjain és a kézfejére is bőven kerül belőle. Éppen ezt akarta elérni. Folytatja a szám gyötrését, majd tocsogó ujjait a lábam közé süllyeszti, hogy azzal a víz tapadását megelőzvén  besíkosítson. Bár a finom alávetettség izgalma miatt nincs szükség rásegítésre.

Hátulról belém hatol.

Felnyögök. Mit nyögök? Ordítok!

Tenyeremmel a falnak feszülök, mintha homorító pózommal ki akarnám dönteni a helyéről. A csípőmet veri a vízsugár, és kellemes forrósággal tölti el minden porcikámat. Mindehhez Igor olyan heves, hogy néhány pillanatra szó szerint nem érzem a testem súlyát. Nyögéseim  visszahangoznak a fürdőszoba falai között, a vízcsobogás sem nyeli el őket.

Aztán eszembe villan egy ötlet.

- Add oda a zuhanyrózsát! - szakad fel belőlem a vágy  utasítása, Igor pedig nem ellenkezik. Ahogy átveszem tőle a nyirkos fémet, ő a hajamról a torkomra csúsztatja a tenyerét. Hátam a forró, izmos felsőtestéhez simul.

Te jó ég!

Igor hátulról kényeztet, én pedig, ahogy azt kamaszlány koromban többször próbáltam, elölről szorítom a spriccelő fejet az ágyékomhoz.

Életemben nem éltem még át ekkora örömöt.

Ez az érzelmek estéje.

És az érzelmek összefonódnak a vággyal.

Igor

26

A nővérszoba mellett elhaladva egy cigarettafüsttől karcos, valahonnan nagyon ismerős, lelkesedő női hang üti meg a fülemet: - Ennyire szenvedélyes beszédet hosszú évek óta nem hallottam politikustól! Kétség kívül egy Födöri  Sándorhoz hasonló, eltökélt vezetőre volna szüksége ennek az országnak ahhoz, hogy kikecmeregjen a gödörből.

Megtorpanok és a kitárt ajtóhoz hátrálok.

- Én legfeljebb a liberálisoknál tudnék egy ennyire nyitott eszméket képviselő karaktert elképzelni. Konzervatívként egyenjogúságról beszélni veszélyes - felel csípősen egy másik hang. - Födöri a beszédében azt is belátta, hogy bár a nép a politikusok főnöke, mégis hosszú évek óta fordítva ülünk a lovon. Azok alapján, amit elmondott, ő amellett kardoskodik, hogy a politikusokat a hétköznapok embereivel azonos szintre hozzák. Hogy ne legyen megkülönböztetés gazdag, szegény, férfi, nő, meleg, heteroszexuális vagy éppen fogyatékkal élő és egészséges között. Az egyenlőség mellett kampányolt. Nem csodálkoznék, ha a tekintélyelvű pártvezetői visszaléptetnék emiatt.

- Akkor járna a legjobban! - reflektál egy kacagó,  középkorú harmadik. - De szerintem gyávák hozzá.

A nővérszoba televíziókészülékén az egyik kereskedelmi csatorna késő délelőttönként élőben sugárzott, kifejezetten háziasszonyoknak készített magazinműsora villódzik. A stúdióban adásonként öt véleményvezér nő gyűlik össze, hogy kitárgyalják az elmúlt huszonnégy óra legfontosabb, illetve számukra legérdekesebb eseményeit. Szerintem általában csak összevissza fecserésznek, persze néhanapján beszivárognak komolyabb közéleti témák is a műsorba.

- Ne vicceljük el a történteket, drágáim! - veszi vissza a szót a füstös hangú, élő televíziós legenda. Hosszú mellőzés után kapta ezt a műsorlehetőséget, amivel egy csapásra visszatért az élvonalba. Naponta döntik meg a nézettségi rekordjukat, a bizonytalan nézőket pedig bizonyítottan formálják a meglátásaik. - Az egyik internetes hírportál ma reggel megszavaztatta az olvasóit.

A legfontosabb kérdés az volt, hogy a konzervatívok esti kongresszusa után, ha most volna esedékes a választás, kire voksolnának. Az eredmények alapján öt százalékponttal a konzervatívok átvették a vezetést, ami a hozzászólások alapján nagyban Födöri Sándor egyenjogúság központú beszédének köszönhető.

Értetlenül pislogok. Ez mégis hogyan történhetett?

- Ilyen rövid idő alatt ekkora pálfordulást még nem látott a hazai politika, és emellett senki nem mehet el szó nélkül - hüledezik a háziasszony lelkesedéstől csillogó tekintettel. - Tegnap estével új időszámítás kezdődött a hazai közéletben. Az emberek talán felébredtek, és küzdenek a politikai elnyomás ellen. Bármelyik párt is vezesse, ez forradalom! Az elavult skatulyák elleni forradalom. Végre itt az új generáció!

Számomra az egész kongresszusmizéria teljesen kimaradt. Tegnap, miután elszabadultam a pártközpontból, megittam két sört Kristóf barátommal, majd hazatérve Liza kötötte le a figyelmemet, aki ezúttal nem hagyott parlagon reggelre. Elég elfoglaltságot adott a kis telhetetlen...

Hírforrásoknak a közelébe sem kerültem és csak ma, az indulásomkor vettem észre, hogy Erika az este folyamán  legalább egy tucatszor keresett telefonon. Sürgős visszahívást követelő üzenetet is küldött, de úgy terveztem, majd a kórházi látogatásomat letudva hívom vissza. Ma reggel nagyobb rajtam a nyomás annál, hogy még őt is magamra eresszem. Most már legalább azt tudom, mi volt neki annyira sürgős. Pánikban lehet. Nem irigylem: a fejlemények miatt a népszerűségvesztés csak idővel és következetes munkával orvosolható jelenség.

A nővérszobában iratokat rendező, fehér köpenyes fiatal lány felfigyel rám, és a copfjából kilógó hajtincsét a füle mögé simítva mosolyog. A szokásos reakció. Ha egy fiatal, az ördögnél egy fokkal sármosabb férfi öltönybe bújik, a nők nagy része máris kenyérre kenhetővé válik. Éljenek a hétköznapi fétisek.

Kedvesen biccentek a lánynak, majd tovább indulok Olivér kórterme felé. Adél értesítő hívása az esti sörözés közepette érkezett. Könnyeit nyelve nehezen jutott szóhoz. Először azt hittem, hogy tragédia történt, majd nagy nehezen kibökte: Olivér felébredt és látni szeretne.

Sem a hívásról, sem a tervezett látogatásomról nem szóltam Lizának. Zaklatottan érkezett hozzám, csapzott külsejét elnézve néhány pillanatra azt feltételeztem, hogy meghasadt az elméje. Megnyugtatni készültem, Olivér felemlegetésével viszont csak még inkább felzaklattam volna. Később pedig, miután a tapogatózó csetlés-botlás eltűnt és végre teljesen őszinte szenvedéllyel érhettünk egymáshoz, hülye lettem volna Olivért emlegetni. Inkább másra használtam a számat...

Amikor kiderült, hogy a kedves barátom túlélte a balesetet, a saját költségemre magánkórtermet foglaltam neki. Az egészségügy híresen rossz állapotban van, Olivér sérülései pedig kifejezetten kritikusak, esélyt sem szabad adni a műhibáknak vagy a fertőzéseknek. A tiszta és nyugodt kórterem ajtaját most résnyire nyitva találom Belesek. Olivér az ágyában fekszik, a barátnője utcai ruhában bújik hozzá. Szemük lehunyva, szenderegnek. Az elém táruló romantikus képben nincsen erotika, csak meghittség és összetartozás.

Fanyalogva húzom el a számat. Hiába az idill, tudom, hogy Olivér önző módon kihasználja a lány őszinte, ragaszkodó szeretetét. Hozzászoktam már, hogy az emberek hajlamosak könnyen felülemelkedni a saját alantasságukon, mégis rendre émelygésem támad. Én korrektebb alkat vagyok, még önmagam előtt sem csinálnék bolondot egy olyan nőből, akit a páromnak nevezek. Az más kérdés, hogy a nő is hasonlóan tisztességesen játszik-e.

Gondolataim a Reszketőre terelődnek. Egyszerűen nem tudom összeegyeztetni a televízióban frissen hallottakat azzal, ahogy Liza a lépcsőn várt. Ünnepelnie kellett volna a politikai sikert, ehelyett ő önmagából kifordulva hozzám menekült.

Miért?

Igaz, az esti beszélgetésünk fényében már abban sem vagyok biztos, hogy ő sikernek könyveli el a pártjuk eredményeit. Megerősítést ugyan nem kaptam rá, de azt hiszem, kényszerítik őt a boldog menyasszony szerepére.

Miért?

Vajon szerette valaha Liza az „ő Sándorát”? És miért nem keres magának Födöri egy másik nőt, ha a kötendő házassága hazugságokon alapul? Ennyire függ Liza apjától? Mindent az öreg irányít?

Minél több darabka birtokába kerülök, annál nehezebb összeraknom ezt a szaros kirakóst. És legnagyobb fájdalmamra meglegyint a nyomasztó gondolat, miszerint az esti őszinteség mögött önző érdekek lapulhattak. Liza talán visszaél azzal, hogy védelmi ösztönt csal belőlem elő? A hízelgésével talán befolyásolni próbál? Meggyengíti az ellenfél katonáját, hogy az esti támadásukat követően az harcképtelenül álljon a csatamezőre? Az uralma alá akar rendelni? Nem ő lenne az első nő, aki hasonlóan próbálna manipulálni.

A bizalmatlanság kiirthatatlan gyom És a gyanakvás ösztönöz egyre inkább arra, hogy egy kedves, rendőrségi körökben járatos ismerőshöz forduljak némi segítségért.

Üzenetet jelezve felsípol a zsebemben a mobilom, a folyosó akusztikája öblösíti a hangot, még én is megilletődöm tőle. Szandra írt. A lány napok óta üzenetekkel bombáz: kezdetben gátlástalan fotókat, aztán találkozásra noszogató üzeneteket küldött. Kezdetben válaszoltam, igyekeztem kedvesen, a sértettséget kiküszöbölve leépíteni, de nem sikerült. A hangnem durvul, már fenyeget. Kész szerencse, hogy a közéletnél jobban érdekli a szépségápolás, különben most ő is Lizával zsarolna. A fenébe is, hogy mindig újabb és újabb megoldandó probléma szakad a nyakamba!

A csörgésre Adél felfigyelt, lekecmergett az ágyról, és most papucsba bújva a folyosóra csoszog.

- Örülök, hogy eljöttél - mosolyog álmos tekintettel.

Egész éjszaka Olivért ölelhette.

- Hogy van? - kérdezem

- Az orvosa ma vizsgálja meg, de az éjszakás nővér szerint nem lesz maradandó károsodása. Remélem, igaza van - mondja. - Az aktív drogfogyasztás nem segíti elő a  rehabilitációt, de az altatás ideje alatt sikerült valamelyest kitisztítani a szervezetét. Remélem, most már...

Elcsuklik a hangja, ezért kisegítem: - Minden rendben lesz.

Tudom, hogy Adél ellenségként tekint a kapcsolatukat kikezdő drogra. Hálás mosollyal megszorítja a vállamat.

- Kettesben hagylak benneteket. Rám fér egy kávét - dörzsöli a szemét.

Adél kedves lány, nem érdemeli az Olivértől kapott bánásmódot. Például azt, hogy orrba-szájba csalják. Kívánom neki, hogy mielőbb rendeződjön a viszonyuk: varázsolja hűségessé a fiút, vagy keressen magának egy normálisabb fickót. A második opciót egészen addig hiú ábrándnak tartom, míg meg nem pillantom Olivér arcát. A fájdalommal megküzdve, csillogó szemmel a folyosó felé biccent, majd engedetlen, zsivány mosollyal néz Adél után.

- Sajnos egy kicsit még vámom kell, hogy megdughassam itt, a kórteremben - sóhajtja rekedten, amikor mellé lépek. - Elég kellemetlen katéterrel a merevedés.

A homlokomat ráncolva állapítom meg: - Látom, jobban vagy.

- Életemben nem voltam még ilyen jól - vigyorog. - Tökéletesen kialudtam magamat. Szinte új emberként ébredtem. Neked is ki kellene próbálnod, Szigor!

A megjátszott derű mindig rosszat sejtet.

- Beszélni akartál velem - igyekszem a jópofizást mellőzve irányítani a beszélgetést.

Hosszan méreget. Tekintete a fájdalomcsillapítók ellenére is lényegesen tisztább, mint a balesetet megelőző időszakban bármikor. Ciccegve szólal meg: - Ne legyél már mindig ennyire komoly! Eressz le néha!

- Komoly dolgokról beszélgettünk, mielőtt mély álomba szenderültél - morgom. Ahogy az ágya mellé lépek, az árnyékom vészjóslóan nyújtózik keresztbe az arcán. - És az a komoly dolog nem oldódott meg, csak egy kicsit váratott magára.

Felböffen belőle a nevetés: - Mielőtt az arcomra szorítanád valamelyik párnát, jelzem, azért hívtalak ide, mert van egy új ajánlatom

- Ajánlat? - kérdezem felvont szemöldökkel. A szex  mellett az ajánlatok forgatják a Föld kerekét. - Hallgatom

- Egy nagyon rossz időszak áll mögöttem - mondja,  miközben megpróbál felülni az ágyon, de a fájdalomtól sziszegve feladja. - Amióta alkalmaztál, megváltozott az életem Amennyire te jót tettél velem, én annyira taszítottam magamat a hanyatlásba. Belátom, sok mindenben hülyén cselekedtem

Nocsak. A tékozló fiú talán jobb belátásra tért? A tragédiák már csak ilyenek, itt-ott megmetszik az embert.

- Jó ideje egyetlen cél vezérelt. Mégpedig az, hogy olyan legyek, mint amilyen te vagy - vallja, mire értetlenül meredek rá. Nagyot nyel, mielőtt megmagyarázná: - Olyan, aki bármit megtehet.

Értetlenül ingatom a fejemet. Szeretem a határokat feszegetni, de az erkölcsi feddhetetlenségemre kínosan ügyelek. Vallom, hogy az életrevalóság nem egyenlő az  embertelenséggel és a lelketlenséggel. És engem a könnyebb utaknál sokkal jobban motiválnak a rázósabb terepek. Akadálypályán elsőnek lenni az igazi kihívás.

- Nem tehetek meg bármit - bököm ki.

- Hát, én sem - sóhajt lemondóan. - Erre viszont csak most jöttem rá. Jó későn. Közben elmartam magam mellől... - gondolkozik. - Tulajdonképpen Adélon kívül mindenkit elmartam magam mellől. Nem is értem, ő miért tartott ki mellettem Őt is annyiszor megbántottam

- Talán mert látta, hogy alapvetően jó ember vagy.

Beszippantja az alsó ajkát, elgondolkozik. Talán Adélon tűnődik. Vagy azon, hogy valóban jó ember-e. De ezek az ő saját meccsei. Ezeket egymagának kell lejátszania.

- Tudod, sok barátomat azért löktem el, mert azt  gondoltam, irigységből szajkózzák, hogy rossz útra léptem Azért bántottam őket, mert segíteni próbáltak, és olyan  megállapításokat tettek, amiket nem akartam meghallani. Könnyebb volt eltaszítanom őket, mint szembe néznem az igazságukkal - pillant a saját lelke mélyére a fiú. - A jóakaróim közé tartozol te is. És én elárultalak, mert azt hittem, félsz tőlem

- Félek tőled? - csodálkozom el.

- Azt hittem, hogy félsz attól, hogy a trónodra török - húzza el szomorúan a száját. - És mivel azt hittem, épp ezért  cseszegetsz, csak azért is a trónodra vágytam

Én ennek a hülyegyereknek mindig is a javát akartam Mert elkallódott zsivány létére megláttam benne a tehetséget. És mert nem hallgattam a környezetem figyelmeztetésére,  miszerint hiába ügyes, ha az alázat hiányzik a személyiségéből.

- Szeretnék tőled bocsánatot kérni. És szeretném  visszanyerni a barátságodat - mondja, majd zavarában elhúzza a száját. - Szeretlek téged. Ahogy férfi szerethet férfit.

Értem én, hogy mellbevágó hatással voltak rá a történtek, de azért ne essünk túlzásokba. Természetesen értem, hogy milyen szeretetre gondol, de képtelen vagyok kihagyni a hangulatoldó poénziccert: - Kényelmetlen helyzetbe hozol, mert nem tudom viszonozni a szerelmedet.

- Ezért még kapsz egy vállba bokszolást - ígéri vigyorogva. - Amikor ott feküdtem és azt hittem meghalok, te annak ellenére segítettél, hogy egy görény voltam veled. - Az ablak felé fordítja a tekintetét. - Micsoda őrület! Azért bántottalak, mert felnéztem rád. De te a gonoszságom ellenére megmentetted a seggemet. Ezért egész életemben hálás leszek neked.

- Ezért nem kell. - szólnék, de a mutatóujját emelve jelzi, hogy felesleges befejeznem a mondatot, mert tudja, mit akarok mondani.

- A barátság alapja az őszinteség. Te mindig őszinte voltál velem, csak nem hallgattam rád. Kérlek, tanulj a hibámból! Fogadd meg a tanácsomat! - mondja mindvégig mélyen a szemembe nézve. - Szállj ki a politikából!

Elkerekedik a szemem

- Hova akarsz kilyukadni? - kérdezem Úgy érzem,  összevissza csapong, de ez az állapotát tekintve elnézhető.

- Nem a te világod. Pláne nem Lizával az oldaladon. Liza elgyengít és megváltoztat téged - vigyorodik el. - A szerencséd, hogy ezzel jobb emberré változtat. Soha nem gondoltam volna, hogy te valaha képes leszel áldozatot hozni és verekedni egy nőért. Kiderült, hogy van szíved.

Elszorul a torkom

- Egy új Igort látok magam előtt. A Szigor becenév egyre kevésbé illik rád. És ez jó - folytatja. -A politika a régi Igornak való. Annak a fickónak, aki az érzelmeit háttérbe szorítva él.

Az Olivér által megfogalmazott valóság kiszárítja a számat, meg kell köszörülnöm a torkomat.

- Fontos neked ez a nő. Semmilyen szempontból nem  lehetsz az ellensége - sulykolja. - Tedd meg érte, hogy kiszállsz! Mondj le mindenről, ami közétek állhat. Mert ez egy olyan kapcsolat, amit ha elrontasz, örök életedre bánni fogsz.

- A házassága az, ami szétválaszt bennünket. Ahhoz semmi közöm - morgom és önmagam is meglepődöm az  őszinteségemen.

Vigyorgó szemmel közli: - A házassága ellen csak te tehetsz. De nem politikai lépésekkel. Hanem a szíveddel - mondja. - A picsába is! Milyen nyálas szövegeket nyomok! - nyög fel.

Önkéntelenül is elvigyorodom

- Nem trappolhatok bele az életébe - közlöm.

Ezennel két barát beszélget egymással nőügyekről.

Megbocsátottunk egymásnak. A férfiaknál szerencsére ez ennyire könnyen megy.

- De jelen lehetsz - mormolja. - És tudod, hogy semmi sem tart örökké. Ha a balesetemben értelmet keresek, akkor arra jutok, hogy az élet fülön csípett, és az elszállásomból visszarángatott a földre. Ha a te történetedet nézem... - hümmög. - Téged talán türelemre tanít a jelen. A sors a legtöbbször kegyes volt veled, könnyen megkaptál mindent, Liza viszont lemondásokkal jár. De vele végre boldog lehetsz. A boldogságod áll szemben a karriereddel. Ebben kell döntened.

A fejemet ingatom. Kemény dió ez.

- Ha visszalépsz, ígérem, a titkotok örökre nálam marad. Sőt, amint felépülök, mindent megteszek azért, hogy  segítselek benneteket.

Rákérdeznék, hogy mit tervez arra az esetre, ha nem lépek vissza, de mielőtt ezt megtehetném, egy deresedő halántékú orvos viharzik a kórterembe, nyomában a kacér tekintetű nővérke. A férfi mély medvehangján mindkettőnket köszönt, majd Olivér kórházi aktáját lapozgatva megkér, hogy a vizit idejére hagyjam el a helyiséget.

- Egyébként is indulnom kell - felelem, majd Olivérhez fordulok: - Legközelebb folytatjuk.

Már lépnék ki a szobából, amikor a fiú utánam szól: - És még valami! - Megtorpanok és a folytatástól félve  hátrasandítok. - Felmondok.

- Tessék? - fordulok meg.

- Egy barátom azt javasolta a minap, hogy nyissam meg az apám egykori bárját - jelenti be derült arccal. - Azt hiszem, a menyasszonyommal közösen felfuttathatjuk a helyet.

27

- Szerinted mennyi időbe telik? - kérdezem a telefonban.

- A digitális világban már gyorsak a számítógépes  rendszerek - feleli a vonal túlsó végén Fényes Laura nyomozónő. - És a rendőrségi kapcsolatom egy-két zacskó tésztabundás mogyoróval különösen fellelkesíthető.

Laura lehengerlő nő. Egy időben a mostohafivéremmel randevúzgatott, és bár őszintén szólva most fogalmam sincs, hol tart a viszonyuk, és egyáltalán van-e még közük egymáshoz, készséggel állt a rendelkezésemre. Jó, ez így nem teljesen igaz. Valójában kelletlenül fogadta a  megkeresésemet, de azzal, hogy egy eltussolt bűncselekmény kapcsán szaglászom, sikerült megpuhítanom Laura egykoron gyilkossági rendőrnyomozóként dolgozott, később vált magánzóvá - az igazságszolgáltatás iránti, zsigeri elkötelezettség nem kopik az idővel. Vonakodott, végül arra jutott, hogy ha a rendőrségtől valakit korrumpáltak, ő szeretné leleplezni a disznót. Gondolom, ez valamiféle zsarureváns lehet, de most az ő indíttatása engem hidegen hagy, a lényeg, hogy segít.

Lizát név szerint nem említettem, mindössze egy olyan autóbalesetben elhunyt, spanyol férfiról beszéltem neki, akinek haláláért senkit nem vontak felelősségre. Akkor kerülök majd slamasztikába, ha a kutakodás végén Lizához vezetnek a szálak. Kockáztatok. Most nincs jobb kibúvó ötletem annál, hogy majd alkalomadtán valahogy meggyőzöm Laurát arról, tartsuk a szánkat. Persze ez elég gyenge ötlet. Ráadásul Liza biztosan nem örülne, ha tudna arról, hogy utána szaglászom. Talán még azzal is meggyanúsítana, hogy visszaélek a bizalmával. De úgy érzem, jogosan cselekszem. Közvetve ugyan, de az ő múltja jelenleg az én életemre is kihat. Az esti beszélgetésünkből kihallottam, az apja a régi, állítólag halált okozó botlásával tartja sakkban. Ezért nem lehet az enyém. És ha már ez az ügy engem is korlátoz a szabadságomban, minden részletét ismerni akarom...

- Hogy hívják az elhunyt férfit? - kérdezi.

- Pol - felelem.

A liberálisok marketingosztályának tagjai az általam ellógott napindító értekezletükről szállingóznak kifelé. Nem akarom, hogy bármit is megneszeljenek a beszélgetésből, ezért az egyik sarokba fordulok. Bölcsebb lett volna később, nyugodt körülmények között felhívnom Laurát, de a türelmetlenségem győzedelmeskedett a lehetőségeim felett.

- Vezetéknév?

- Fogalmam sincs, hogy mi a vezetékneve - ismerem be.

Az egyik férfikolléga köszöntés gyanánt megveregeti a vállamat. Előszeretettel bohóckodik a telefonáló kollégáknak, hogy a komoly egyeztetéseik közben megnevettesse őket. Én különösen izgalmas vagyok a számára, amiért még soha nem sikerült kínos helyzetbe sodornia, ezért minden adandó alkalommal bepróbálkozik. Ám most, a kurta  válaszbólintásom után, szomorkás tekintettel áll tovább.

A párközpontban uralkodó hangulat nyomasztó.

- Nem könnyíted meg a dolgunkat - sóhajt Laura.

- Eltűnt személyként vagy halálesetként lehet az  adatbázisban. Biztosan van valami nyoma, csak hiányzott  valakinek!

- Meglátjuk.

Habár úgy terveztem, a kórházi látogatásomat követően rögtön a székházba jövök, máshogyan alakult a délelőttöm Olivér felvetése, miszerint tanácsos volna kiszállnom a politikából, bogarat ültetett a fülembe. Magányra volt  szükségem ahhoz, hogy nyugodtan gondolkozzam. írtam egy üzenetet Erikának, miszerint késve érkezem, majd a telefonomat lenémítva fej szellőztető sétára indultam a

Budai Vár ösvényein. Mérlegeltem. Az életem az elmúlt időszakban alapjaiban változott meg. Olyan szokatlan, tőlem idegen dolgok zajlanak körülöttem, amelyeket külön-külön sem egyszerű gyeplőn tartani, egyben, ráadásul összegubancolódva pedig kifejezetten embert próbálóak.

A hecceit sors ezúttal csúfondárosan odasózott.

Kár lenne tagadnom, Liza esti kitárulkozása is befolyásoló tényező. Tudom, tőlem meghökkentően hangzik és Arra jutottam, hogy Olivérnek alapvetően igaza van. A politika tőlem idegen játszótér, de ezt már korábban is éreztem. A hatalmaskodók küzdelmeinek gátlástalanságával és tisztességtelenségével szemben fegyvertelenül állok. Gyakran megátalkodott, romlott döntéseket hozok, de míg az én világomban a földre kényszerített elismeri a vereségét, a politikai hadszíntéren még két vállon fekve is képesek egy utolsót rúgva kigáncsolni. A sunyi hátbatámadásokról már ne is beszéljünk. Egy idő után egészen biztosan alkalmazkodnék a szokásokhoz, de nem akarok. Elfajzanék.

Nagy nyilvánosság elé soha nem állnék vele, de úgy érzem, hogy a kekeckedő sorsnak tervei vannak kettőnkkel. Szükségünk van egymásra. Olivér meglátása helyes: a fontos dolgokért lemondásokkal kell fizetni. Szerencsém, hogy az aktuálisan követelt áldozat tulajdonképpen nem is túl eget rengető, hiszen a politika már megfeküdte a gyomromat.

- A baleset pontosan mikor történt? - kérdezi Laura.

- Nem tudok pontos adatokat - morgom. Engem is dühít, hogy ennyire kevés részletet ismerek.

- Atyaég! - nyögi Laura.

A távolból megneszelem Erika hangját, amint hadarva feladatokat osztogat a beosztottjainak. Egyáltalán nincs  hangulatom diskurálni vele, de szükséges. Minél tovább húzom az időt, annál nehezebb lesz kiszállnom

- Menni fog így is? - kérdezem a telefonba.

- Meglátjuk - ismétli Laura.

Megköszönöm a segítséget, majd a hívást megszakítva a hozzám lépő Erikához fordulok.

- Beszélni szeretnék veled - közlöm bárminemű üdvözlést mellőzve.

Látom, amint a tekintetében megcsillan a csalódottság fájdalma. Biztos vagyok abban, hogy tudja, mire készülök, mégsem könnyíti a helyzetemet: - Remek, úgyis találkoznod kell valakivel. Vele beszélgethetsz.

Annyira meglep a válasza, hogy először abban is kételkedem, egyáltalán hozzám intézte-e.

- Veled szeretnék beszélni - pontosítok.

- Egyikünknek sincsen ma ideje beszélgetni, Igor - veti oda, majd parfümillatot hagyva maga után elvonul mellettem

Ennyire egyszerűen nem rázhat le. A nyomába eredek, követem az irodájába. Gondterhelt arccal ül az asztala mögé, mikor becsapom magam mögött az ajtót.

- Erika, azt akarom mondani, hogy... - kezdek bele újra.

- Bármit is akarsz mondani. - pillant fel rám határozott tekintettel, ami belém fagyasztja a szót. - Annál most biztosan fontosabb dolgunk van. Gondolom, hallottad a híreket. Ki kell találnunk, mivel hozzuk be a lemaradást. És ha az emlékezetem nem csal, te vagy a kampányunk egyik jollyjokere. Szóval szedd össze magad!

- Én nem. - kísérelek meg újra szóhoz jutni, de  konokságom ellenére sem kíván végighallgatni.

- Tudom, te nem vagy politikus, hogy programokat találj ki. Nem is kell. A szakemberek majd megalkotják a politikai termékeket, nekünk majd csak el kell adnunk azokat. Menni fog - bíztat bólogatással. Mintha velem együtt saját magát is ösztönözné.

Hosszú másodperceken keresztül meredten nézzük egymást. Teljesen nyilvánvaló, hogy nem akarja hallani a felmondásomat. Muszáj lesz szembesülnie vele.

- Fel akarok mondani - jelentem ki szemrebbenés nélkül.

Újabb hosszú, szótlan másodpercek következnek. A habitusát ismervén arra számítok, Erika éktelen haragra gerjed és kígyót-békát vág majd a fejemhez. így is tesz: - Tudod, a patkányok hagyják el először a süllyedő hajót. És a patkányokat irtani szokás.

Azt gondolja, hogy Födöri beszéde, majd az amiatt bekövetkezett népszerűségvesztés, illetve az abból adódó kilátástalanság miatt akarok felmondani. Pedig ez csak véletlen egybeesés. De az igazságot nem oszthatom meg vele.

- Semmi értelme annak, hogy fenyegess - morgom - Én is megtehetném, de kedveljük egymást annyira, hogy ne ártsunk a másiknak.

Hinni sem akarok a szememnek, amikor szavaim nyomán elpityeredik. Lesüti a szemét, felkönyököl az asztalra és a tenyerébe temeti a homlokát.

Felsóhajtok. Utálom, ha sírnak a nők.

- Nem cseszhetsz ki velem - hüppögi. - Tettem egy  szívességet azzal, hogy ide vettelek. Lehetőséget adtam neked. Most rajtad a sor, Igor!

Rám pillant, és én nem tudok elvonatkoztatni a párhuzamtól, miszerint egy-egy kiadós döngölést követően  ugyanennyire könnyes a szeme.

- Legalább addig maradj, ameddig a mostani botrány alábbhagy - kérlel gyötört hangon. - Födöri tegnap bombát robbantott. Nagyon felpörögtek az események, én pedig a biztos sikerben bízva teletöltöttem a marketingosztályt olcsó gyakornokkal.

Erika tehát sikkasztott. O ugyan a párt alkalmazásában áll, a beosztottjait - köztük egyébként engem is - a saját cégén keresztül finanszírozza. És a pártnak kiszámlázott havi apanázst egészen biztosan nem gyakornokbérre kalkulálta. A különbözetet tehát zsebre vágja. Dörzsölt egy megoldás.

Az asztalra támaszkodva feltápászkodik és mélyeket pislogva, remegő ajakkal közeledik felém.

- Szükségem van egy profira. Szükségem van rád. Nem bírom el ezt egyedül - búgja, és mutatóujja máris az ingem gombjai mentén siklik.

Hátrébb lépek, mire elkomorodik az arca. A mellkasához kap és hunyorogva méreget. Az ő nézőpontjából nagyon  csúnyán bánhatok vele. Folyamatosan elutasítom és még pácban is hagynám. Összefonja a karját, tekintete sértetten villan.

- Nőről van szó, ugye?! - kérdezi vádlón.

- A döntésemnek nincsen személyes oka - felelem. Én is érzem, mennyire idiótán hangzik.

- Mindent elnézek neked és ez a hála - ingatja a fejét, majd fakó hangon hozzáfűzi: - De nem kötelezhetlek, hogy maradj. Dönts legjobb belátásod szerint!

Erika befolyásos asszony, ráadásul tényleg hatalmas lehetőséget kínált, az más kérdés, hogy én mégsem élek vele. Kedvelem is, és bár nem félek tőle, szeretnék vele jó viszonyt ápolni. Nincs szükségem ellenségekre. Bármilyen gyorsan is menekülnék a pártközpontból, Erika nem érdemli meg, hogy miközben széthullik az élete, én még jól meg is tapossam a darabjait. Ennyi emberség azért szorult belém. Sőt, az utóbbi napokban arra jutottam, hogy igencsak sok emberség szorult belém. Pontosabban sajnos, hiszen az empátia az önös érdekeimet szorítja háttérbe.

- Kivel? - böffentem fel a kérdést, mire Erika kérdőn  pillanat rám. - Azt mondtad, hogy beszélnem kellene valakivel. Kivel?

Mosolyán haloványan átszűrődik a győzedelmesség. Visszalép az asztal mögé és kecses mozdulattal elém tol egy cetlit, azon egy telefonszám virít.

- Ma reggel a párt forró vonalán jelentkezett egy férfi. Azt mondta, van valamije, amivel meggyengíthetőek a konzervatívok. De csak személyesen hajlandó beszélni róla.

- Az operátor nem tudta belőle kiszedni, hogy miről van szó?

A különböző közönségvonalak végén kiképzett emberek ülnek, pontosan ismerik azokat a fogásokat, amikkel leszűrhetik a fontos és az érdektelen hívásokat.

- Mondtam, hogy tele vagyok gyakornokkal - húzza el a száját. - Szeretném, ha találkoznál a fickóval. Én magam akartam elmenni a találkozóra, mert fontos lehet, de hosszú értekezletsorozat vár ma rám. Másra nem merném rábízni ezt a kényes feladatot.

Kecskére káposztát, ugyebár.

28

A cetlire írt telefonszámon egy fiatal férfi fogadta a hívásomat. Nem árulta el a nevét és olyan artikulálatlanul beszélt, hogy alig tudtam megfejteni, miket mond. Nagy nehezen megállapodtunk a találkozó időpontjában, és kérésére egy nyüzsgő helyen, konkrétan az egyik belvárosi bevásárlóközpont legpuccosabb kávézójában találkozunk. Hogy megismerjen, azt kérte, a saját fogyasztásom mellé rendeljek neki egy szelet sajttortát, így indult az ismeretségünk, aminek szürrealitása csak fokozódik, amikor a huszonéves forma fiú napszemüvegben és kapucnival a fején leül elém.

- Maga az, Igor? - kérdezi mélyített hangon. Bólintásomra hozzáteszi: - Tetszik az álneve.

- Ez nem álnév - felem, de mit sem törődik vele.

- Akkor engem hívjon Gregomak. Érti... Igor és Gregor! - röfögi.

Tágra nyílt szemmel, a kávémból kortyolva bámulom. Várom, hogy véget vessen ennek a bugyuta tréfálkozásnak, lehajtsa a kapucniját és megszabaduljon az arca háromnegyedét eltakaró, szerintem női napszemüvegétől, de hiába.

- Ez az álruhám - közli.

Kis híja, hogy ki ne törjön belőlem a röhögés és azzal együtt képen ne köpjem a kávémmal.

- Miért álcázza magát? - érdeklődöm a derűmmel  megküzdöttem

Közelebb hajol hozzám és fojtott hangon beavat: - Biztos vagyok abban, hogy követnek a konzervatívok bérgyilkosai.

Elkerekedő szájjal, lomhán bólogatok. Kezd kifejezetten szórakoztatni ez a fiú. Ritka hülye.

- Akkor talán nem egy kamerákkal telezsúfolt  bevásárlóközpontban kellett volna találkoznunk, nem gondolja. - muszáj egy pillanatra beszippantani az alsó ajkamat és félresandítanom, mielőtt megszólítanám: - Gregor?

- Alaposan kifundáltam! - közli büszke vigyorral a szája szegletében. A napszemüvegtől ugyan nem látható, de a megránduló felső ajkából következtetve rám kacsint. - Senki nem gondolná, hogy van olyan idióta, aki nyílt színtéren tárgyalna erről az üzletről.

- Briliáns elme - mímelek csodálattal színezett elképedést, aztán időtakarékosságból igyekszem mielőbb a tárgyra térni:

- És mi az, ami annyira fontos lehet a konzervatívok számára, hogy gyilkolnának is érte?

Körbepillant, mindkét alkarjával az asztalra támaszkodik, majd fejével ide-oda biccentve belekezd: - Tudod,  előszeretettel járok bulikba a barátaimmal. Nem vetem meg az italt. Arról vagyok híres, hogy kérdés nélkül bármit ledöntök, amit elém raknak.

Gregor szórakoztató, de rendkívül fárasztó figura. Főleg, amikor mesélésbe lendül és a telefonos egyeztetésünk során tapasztalthoz hasonlóan összemossa a szavait. Ember legyen a talpán, aki képes megfejteni, mit hadovái. Ráadásul valami azt súgja, csak rabolja az időmet, mert valójában nincs a birtokában lényeges információ. A hozzá hasonló semmirekellők minden apróságot igyekeznek túlértékelni.

- Melyik ember ne szeretne szórakozni? - dobolok  türelmetlenül az ujjaimmal az asztalon. - De rátérne a lényegre, ha kérhetem?

Hevesen bólogat.

- Néhány napja elvittek a barátaim egy új italmárka  promóciós estjére - mondja, majd a nyelve végigsiklik a felső fogsorán. - Annyit ittam az ingyen piából, hogy teljesen kiesett az az este. Tudja, totális sötétség. Áramszünet - mondja, és úgy somolyog saját magán, mintha egy aranyos gyerek csínytevéséről mesélne. - Csak tegnap jutott eszembe, hogy van róla egy fotóm

- Kiről? - ráncolom a homlokomat.

- Hát róla! - erősködik.

Ökölbe szorul a kezem A butaság egy ideig szórakoztat, de aztán felidegesít.

- Kiről, Gregor? - sziszegem

- Hát arról a szemüveges pasasról, akivel tele van a híradó - magyaráz kezeivel kalimpálva. Idegességében, amiért nem tudja a férfi nevét, még a hangját is felemeli. - Az, amelyik védte a buzikat!

- Födöri Sándor? - tippelek.

- Az! - bök rám mindkét mutatóujjával örömittasan, mintha a tízmillió forintos kérdésre válaszoltam volna helyesen.

Ezen a ponton kezd érdekessé válni a beszélgetés. Idefelé jövet éppen azon morfondíroztam, hova a pokolba tud még fajulni a sors szar humora. Amennyiben a tökkelütött mégis hasznos anyaggal szolgálna, a találkozónk komoly erkölcsi kérdések elé állítana. Kinek a javát szolgáljam? Ha Lizának segítek, Erika helyzetét lehetetlenítem tovább. Ha Erikát támogatom, Lizát árulom el. A tisztesség és az empátia tényleg csak bajt hoz az emberre, tanácsosabb konzekvensen faszfejnek lenni.

- Akkor jutott csak eszembe, amikor a fickó a buzikról beszélt.

- Micsoda? - sóhajtok. Unom már, hogy harapófogóval kell kihúznom belőle a részleteket.

- Hát, hogy ő is buzi! - válaszol úgy, mintha mi sem volna természetesebb. Hátradől a székben, sután a kezébe fogja a süteményes villát és leszeli vele a sajttortája csücskét.

Miközben teleszívom magamat levegővel, mérlegelek, hogy elküldjem-e a bús fenébe Gregort, amiért teljesen feleslegesen rángatott ide és az időmet rabolja, vagy egészen egyszerűen hagyjam faképnél. Elég higgadt alkat vagyok ahhoz, hogy az utóbbi mellett döntsék.

- Örültem a találkozásnak, Gergor! - biccentek, majd felállók az asztaltól és a pénztárcámért nyúlok, hogy kifizessem a számlát.

- Most meg hova megy? - csodálkozik a riadalomtól vékonyodott hangon.

- Födöri Sándornak menyasszonya van, Gregor! - tájékoztatom olyan meggyőződéssel, mintha nem éppen én döngetném az említett hölgyet. És amint ezt kimondom, elkezd szétáradni bennem a bizonytalanság, mígnem minden egyes porcikámat kitölti.

Lehet, hogy...

A félnótás szinte rikkantva közli, hogy van bizonyítéka.

- Miféle bizonyíték? - ülök vissza.

Ismét közelebb hajol és suttogva, de minden egyes szótagnak nyomatékot adva bevon: - Lefotóztam.

- Pontosan mit fotózott le? - puhatolózom hunyorogva.

- Ez már tetszik, ugye? - kérdezi kaján vigyorral, majd a szája szegletébe nyal. - Az egyik barátomnak köszönhetően a Moustache elszeparált bárrészénél szórakozhattunk. Nagyon flancos volt. A társaságból az egyik csaj nagyon okos, ügyvédnek tanul. Felismerte a pultnál kacarászó Föndörit. Mondta, hogy híres politikus.

- Födöri - javítom ki, de ő csak legyint: leszarja, mi a neve.

- Egy másik fickóval csacsogott. Simogatta a vállát, meg ilyesmi. Aztán hirtelen lesmárolta. Ott, mindenki előtt! - bólogat eltátott szájjal, mintha valami csodát látott volna. - Először azt hittük, csak káprázik a szemünk a vodkától. De nem

- Biztosan férfi volt?

- Vagy egy szakállas nő - röfögi a rossz viccét, aztán  elkomorul az arca. - Bár én már olyat is láttam

Födöri Sándor a saját neméhez vonzódik? Ez az aprócska szépséghiba sok mindent megmagyarázna. Pontosabban ez mindent megmagyarázna: Liza viselkedését, az  érdekházasságot, a tegnapi beszéd témáját... Mindent.

Ahogy összeáll a szaros mozaik, a homlokomra csapok. Végig az orrom előtt volt a megoldás. A férfiakhoz vonzódó Födörinek a konzervatívok egyik élpolitikusaként  álcafeleségre van szüksége. Nyilván olyanra, aki beavatott. A  feladatra pedig ki lenne alkalmasabb, mint a párt egyik vezérének lánya.

Íme, a zavaró tényező, amit kezdetektől éreztem.

- Amikor másodszorra is smaciztak, mondtam a  többieknek, hogy a harmadiknál, basszus, én lefotózom őket! - meséli tovább Gregor. - Rájuk közelített kamerával figyeltem az eseményeket, és amikor újra cuppantgattak... -lelkesedik, majd összecsapja a két tenyerét. - Lefotóztam őket.

Az éles hang kizökkent az ámulatból, és lényegesen praktikusabb nézőpontból kezdem szemlélni a helyzetet.

Erika kezében a fotó könyörtelen fegyverré lényegülne, és nyilvánvalóan használná is annak érdekében, hogy  visszaszerezze a liberálisok előnyét. Persze nem Sándor identitását támadná, hiszen a liberális értékrendbe belefér a  homoszexualitás. Botrányt a hazugságból szítana. A konzervatívok álságos eszközeit támadná, amikkel hazugságba kényszerítik a politikusukat azért, hogy szimpatikusabbnak láttassák a választók szemében. Majd biztosan ráfeküdne arra, hogy ha ilyesmi kérdésekben hazudnak, az ország ügyeivel miért ne tennék másképpen. Szerintem még óriásplakátra is nyomná a megkaparintott fotót.

A magam elé vázolt fejlemény egyrészt kedvező lenne számomra, hiszen Liza felszabadulna a hazugság alól.  Másrészt azonban bajba sodródnám, hiszen az érdekházasságot két titok fűzi össze. Ott a Liza által okozott halálos baleset.

Sakk-matt, Igor! - vigyorog a képembe a sors.

- Szóval lefotózta őket? - kérdezem, mire büszkén bólint. - Hol a fotó?

A zsebébe nyúl, kiemeli az okostelefonját és a szélén tartva meglengeti előttem Elavult és olcsó típus, ráadásul a kijelzőjén hosszú repedés fut végig. Megkérem, hogy mutassa meg a felvételt, ő pedig készségesen koppintgatni kezd a hibás érintőképernyőn.

- Tessék! - fordítja felém Gregor a készüléket, majd magát tömjénezve dicsekszik: - Amióta rájöttem, milyen értékes fotóim vannak, lecsatlakoztam az internetről, nehogy távolról elérjék a képeimet.

Csessze meg! A képen jól felismerhető Födöri és a másik alak is tökéletesen kivehető: bizony egy szakállas fickóval enyeleg.

- Hány kép készült?

- Három - válaszol.

- Másolatok? - kérdezem

- Hülyének néz? - kéri ki magának. - Azért, hogy feltörjék a gépemet vagy a levelezésemet? Vagy bármelyik ismerősöm ellopja tőlem a fotókat? Dehogy! Tudom, hogy megy ez, nézek nyomozós sorozatokat.

Ostoba.

- Mennyit kér értük? - vonom fel a szemöldökömet. Meg kell szereznem a felvételeket.

Gregor somolyogva majszolja a sajttortáját.

- Egy millió forintot - közli teli szájjal.

Irreálisan magas az összeg, de onnan nézve, hogy mennyi életet tehetnének tönkre, a képek tulajdonképpen nem drágák. Mindezek ellenére szemrebbenés nélkül alkudni kezdek: - Ötszázezer.

- Kilenc - feleli, majd karba fonja a kezét. - Nem megyek ez alá. Ha magának nem kell, eladom másnak. Például egyesével bulvárújságoknak. Ez most bombasztori. Tele van a fickóval a média.

Gregort nem érdekli a politika, csak Födöri mostani szereplései, illetve népszerűsége miatt kapott vérszemet. Ha  nincs a kongresszus, talán meg is feledkezett volna az átkozott képekről.

- Senki nem fog ennyit fizetni ezekért a fotókért. Ez a  pasas csak kis halacska a tóban - blöffölök. A jelen helyzetben egy kis furfanggal talán még többet is szakíthatna a fotókkal. - Adok hatszázat a képekért és a telefonjáért.

- A telefonomért? - horkan fel.

- Biztosra kell mennem, hogy soha nem készít belőlük másolatokat. Egyébként is egy vacak. Egy ennyire szemfüles fotós pedig megérdemel egy jobb készüléket - kacsintok barátságosan.

A száját húzza, de végül megtörik: - Rendben. De készpénzben fizet!

A számlánkat rendezendő egy bankót ejtek az asztal közepére, majd a fejemmel biccenve kérem az oktondit, hogy kövessen. Felpattan, elmarja a tányérjáról a sajttortája maradékát, és miközben a nyomomba szegődik, az utolsó morzsáig magába tömi az édességet.

Mit művelek?

Elveszettem az eszemet?

Saját zsebből kifizetek több mint fél millió forintot azért, nehogy a liberálisok vagy a bulvármédia kezébe kerüljenek Födöri képei? Igen, megteszem! Liza érdekében. Védem őt, ahogy csak tudom. Úgyis hamarosan kiszállok ebből a fertőből. Erikának azt hazudom majd, hogy Gregor olyan fotókat akart elpasszolni, amin Födöri egy kolléganőjével ölelkezik. Szeretőknek akarta őket beállítani, mert fogalma sem volt, ki az asszony. Soha nem derül ki, valójában milyen felvételeket vettem meg.

Határozott léptekkel közeledek a bankfiók felé, már a fotocellás ajtó is szétnyílik előttem, amikor megcsörren a telefonom Megtorpanok és a kijelzőre nézek. Nem ismerem a hívót, de az első három számjegyből ítélve, a liberálisok flottájához tartozik. Felveszem és belehadarom, hogy hamarosan visszahívom, ám mielőtt letenném, meghallom a férfi hangját: - Igor, Viharos Kornél vagyok!

A miniszterelnök.

Csessze meg!

- Tudnánk később beszélni? - kérem.

Kényelmetlenségemben Gregor felé fordulok. Az ütődött

a telefonját nyomogatja.

- Mit művelsz? - mordulok rá fojtottan, nehogy most  küldje tovább másnak a felvételeket.

- Kitörlöm a csajom aktképeit - feleli.

Viharos a telefonban folytatja: - Nem akarom feltartani, csak annyit szeretnék kérni, hogy jöjjön be hozzám ma este az irodámba. Beszélni szeretnék magával.

Még ez is!

29

Viharos Kornél irodája alapjaiban különbözik a pártközpont többi helyiségétől. Drága szőnyegek, selyemtapéta, antik bútorok és aranyozott dísztárgyak jellemzik. Elegáns és kiváltságos. Köztudott, hogy a miniszterelnök szívesebben tölti az idejét ezen a Duna-parti főhadiszálláson, mint a Parlament ódon falai között. Ott csak ideiglenes vendég, itt azonban otthonosan érezheti magát a saját ízlése szerint berendezett irodában. Szó szerint, hiszen a dolgozószobából nyíló ajtó mögé fürdőt és egy kisebb alvófülkét is kialakítottak; a hírek szerint a megszállott Viharos a túlórái után rendszerint az épületben alszik. A kényelmi szempontokon csak tovább növel a széles, Dunára néző terasz, ahová a megérkezésemet követően invitált. Az én irodám bezzeg egy zsúfolt és hangzavaros utcára néz...

Viharos alaposan és többször meglepett. Egyrészt azt hittem, hogy nem egyedül, hanem egy-két kollégájával közösen kíván beszélni velem. Másrészt a munkatársi, protokolláris távolságtartást mellőzve, kedélyesen, hátlapogatással üdvözölt és tegeződésre biztatott. Közvetlenségével kifejezetten megijesztett. A befolyásos, „nagy” emberek nem is gondolják, mennyire rémisztőek, ha mellőzik az elvárható távolságtartást: a barátságosság esetükben nem bizalomébresztő, hanem valamiféle hátsó szándékot sejtet. Minél nyájasabb az illető, annál fajsúlyosabb kérés lehet a háttérben. Eközben persze az is igaz, hogy míg a könnyedség ijesztő, a mogorvaságtól önteltnek tűnhet az illető.

Kornél - megkért, hogy szólítsam a keresztnevén - jófajta whiskyvel kínált, majd a teraszasztal mellé telepedve, a naplemente narancsos fényében, a rakparton végigbőgő sportautó kapcsán az ahhoz hasonló járgányokról beszélgettünk. A bemelegítést követően most rávezet a találkozónk fő témájára.

- Erika pánikol - közli a kezében ringatott poharat  szuggerálva. - Attól fél, hogy elhagyod a csapatot.

Hálás vagyok, amiért mellőzi a szövevényes körmondatokat. Szeretnék mielőbb szabadulni a találkozóról. Habár még nem jelentkezett, reggeli ígérete szerint Liza a ma éjszakát is nálam tölti, és mielőtt átér, szeretnék néhány órát  egymagámban eltölteni. Bőven van mit megemésztenem

- Valóban ezt tervezem - ismerem el. Nem látom értelmét a mismásolásnak, az csak lassítaná, de meg nem változtatná az igazságot.

- Nagyon szeretném, ha maradnál.

Rendben, hízelgő az ország miniszterelnökének kérlelése, de a hatékonyságát tekintve egy cseppet sem meggyőzőbb Erikáénál. Én is sok mindent szeretnék. Szeretnék például hetekig Liza mellett maradni az ágyban, jó lenne egy tigris háziállatnak, de amire jelenleg mindennél jobban  vágyom: magam mögött akarom hagyni a politikát. Szerencsére - vagy bánatomra - éppen ez utóbbi a leghamarabb valóra váltható vágyam.

Mivel felelet nélkül hagyom, ő a folyón révedve folytatja a győzködésemet: - Zivataros idők következnek - mondja. Megmosolyogtat, hogy ez a hasonlat éppen egy Viharos nevű ember száját hagyja el. - Szeretném magamat, valamint a pártomat biztonságban tudni.

És én jelentenék biztonságot? Ugyan! Erikától tudom, hogy kormányszóvivőnek szánnak. A pozíció valóban felfogja valamelyest a politikusoknak szánt ütéseket, de köszönöm, nem kívánom más hülyesége miatt tartani a pofámat. És azt sem tudom elképzelni, hogy számomra elfogadhatatlan ügyek mellett kardoskodjak, vitatkozzam A hitem nem eladó. A beszélgetést rövidre zárandó mindez a nyelvem hegyére csúszik, de megfékezem magamat. Erika ugyan elpletykálta a tervet, ha leleplezem, talán kellemetlen helyzetbe sodrom. Unom, vagy sem, annyi időt mégiscsak szánhatok a miniszterelnökre, hogy legalább végigmondja, amit szeretne.

- Miről volna szó? - kérdezem előzékenyen.

- Erikától úgy hallottam, hogy kitűnő problémamegoldó képességgel rendelkezel - vigyorog rám. Ilyenkor a jobb szeme kisebb, mint a bal. - Felénk pedig egyre több a probléma.

Igen, remek a problémamegoldó képességem, és mostanában az ellenzék javára használom Ha Kornél tudná, milyen szorult helyzeteket oldottam meg az elmúlt órákban, elcsodálkozna. És ha rádöbbenne, hogy mindezt a pártja kárára tettem, szerintem most azonnal fejbe vágna az utántöltésre emelt whiskys pohárral.

- Én nem értek a politikához - hozakodok elő a szokásos kibújószövegemmel, miközben fejingatással elutasítom a Kornél által kínált második pohár italt. Ő önt magának.

- Nem is politikai téren van rád szükségem - ad meglepő választ. - Fogalmazzunk úgy, hogy egy személyes  problémamegoldót keresek.

Megvárom, míg az alkohol az üvegből a pohárba csorog, majd a rápottyantott jég az üvegfalnak koccan.

- Hova akarsz kilyukadni? - kérdezem.

- Az, hogy a párt nehéz időszak elé néz, csak egy szelete a nagy egésznek - kezd a monológjába. - Testközelből láthatod a hazai politika átalakulását. Míg a perempártok  radikalizálódással gyűjtenek támogatókat, mi, a nagyok középre tartunk. Tegnap este Födöri a konszolidálódásban lépett előre egy nagyot. Senki nem mert mostanában ekkora lépést tenni, ugyanis a politikai változás folyamatában biztonságos. A hirtelen pálfordulások támogatói veszteséggel, kiábrándulással járhatnak.

Födöri kockáztatott, és ezt a harcot megnyerte.

Ha tudná, hogy valójából miről szólt az a beszéd...

A Gregorral megkötött üzlet és a mostani beszélgetés között az irodámba zárkózva végignéztem Födöri villámgyorsan elhíresült beszédét. Igaz, hogy az elfogadásról szónokolt, de a mondandója lényege az előbújása volt. Óvatosan tette, de előbújt. Legalábbis megágyazott egy nyílt „vallomásnak”. Persze akik nem ismerik a titkát, egyelőre nem értik, milyen gondolatok húzódtak meg a szavai mögött. A beszéd egy hazugságokba kényszerített, elnyomott meleg férfi segélykiáltása volt. Azt hiszem, nem lehetett tudatosság az elmondottak mögött, azok egyszerűen kifakadtak belőle.

- A konszolidálódás menete, hogy míg mi a  szabadságunkból áldozunk, ők a keménységükből engednek - mondja tovább az elnök. - A jelenség veszélye, hogy hosszútávon értelmét veszíti a jelenlegi formában ismert pártosodás, a politikai színtéren egyetlen masszává olvad. Onnantól a meggyőzőképesség dönti el, ki emelkedhet vezetővé.

Hallottam már erről a filozófiai elképzelésről, de nem hiszek benne. Ahogy valaki követőket toboroz, tágabb  értelemben ugyan, de pártot alapít. Az anyag nem vész el, csak átalakul, ugyebár...

- Vezetőkben kell gondolkozni. Karizmatikus, szinte  feddhetetlen személyekben - mondja. - Utóbbi talán a  legfontosabb. Az emberek a saját botlásaik felett könnyen  felülemelkednek, de egy vezetőnek a legapróbb hibáját is  felnagyítják. - Filozofálgatásának mondatait egy-egy korttyal  öblíti le.

- A nép mindig háborog valamiért, de sosem cselekszik. Legfeljebb tüntetgetnek - válaszolom.

- Aztán elérkezik a választás napja - somolyog. - A nép a választásokon fejezi ki a véleményét. Veszélyes a politikus lét, a választásokig úgy tűnik, hogy van elég idő helyrehozni a hibákat, de gyorsan elröppen az a néhány év. És mindig akadnak Födörihez hasonló meglepetések.

Kellemesen elbeszélgetünk, de a száraz politikai maszlag ezen a ponton untatni kezd, a szürkület is lassan ránk  ereszkedik, távoznék már. Hogy meggyorsítsam, visszaterelem egy korábbi pontra a diskurzust: - Még mindig nem teljesen értem, mit jelent az esetedben a „személyes problémamegoldó”.

Újra iszik, majd az égető szesz hatására ráncolt homlokkal harapja be az alsó ajkát. Megfáradtnak látom Emlékszem, a megválasztása idején egy fiatal, szinte még kölyökképű férfi lépett az ország élére, akit mára ráncos, őszülő úrrá öregítettek a nagyvilág terhei. Négy év sok idő: számtalan, előre kiszámíthatatlan hatás éri az embert.

- Miközben egyre inkább a családbarát elnök szerepében kellene tetszelegnem... - elhúzza a száját. - Akad egy kis gondom

Jaj, ne!

A lekicsinyített gondok általában a legnagyobbak.

- Amit most elmondok neked, kettőnk között kell  maradnia. ígéred? - vonja fel a szemöldökét. Nem felelek. Akarom én ezt hallani? Tudni akarok róla? Szabad döntésemet Kornél nem várja meg: - Megbízom benned. A feleségem megcsal.

A rám ömlesztett információ hallatán viszketni kezd a tenyerem

Erika legnagyobb félelme, hogy Kornél házassága a választási kampány közben befuccsol. A pártközpont  előadótermében éppen azt ecsetelte nekem, hogy a sikert legfeljebb Kornél válása vétózhatná meg. Mint azóta kiderült, a magánéleti válságon felül volt még más buktató is és akkor ráadásként ez is beteljesül? Nehéz hónapok előtt állnak a liberálisok. Pláne, ha akad olyasvalaki a csapatban, aki az egyetlen esélyüket jelentő botránymagot is a saját zsebében tartja.

- Tudom egy ideje. Hiába éreztem megalázónak, a  karrieremet féltve nem léptem Nekem nyugalomra, egy látszólag szerető feleségre volt szükségem, neki pedig a pénzre és a jólétre - magyarázza. - Most viszont úgy érzem, elérkezett a válás ideje. Amikor férfiként a sarkamra kell állnom.

- Éppen a kampány közepén? - tör fel belőlem a kérdés. - Inkább vegyél neki ékszert, virágot, vagy vidd el vakációzni valahova. Ez mind férfias.

Míg a kérdésemre bólogatott, a tanácsom hallatán már a fejét rázza.

- Ennek vége.

Tekintetét eltökéltség keményíti.

- Én nem tanácsolnám - figyelmeztetem Erika is ezt  mondaná, csak ő heveny hisztéria közepette, ocsmányabb szavakkal fogalmazna.

Oldalra biccenti a fejét, és lemondóan kifújja a levegőt.

- Födöri beszéde után valaminek történnie kell körülöttem Nem elegendőek a szakmai sikereim, az eredmények érdekében magamból, a magánéletemből is adnom kell.

Hiszen az ellenzék aranyemberének hamarosan esküvője lesz. - pillant újra rám.

Mindig hányingerem támad, amikor ezt az esküvőt emlegetik.

- Födöri nem miniszterelnök-jelölt - morgom - Sőt, az a hír járja, hogy ki is zárhatják.

- Várjuk ki a végét. - A feldobott lehetőséggel  gyomorszájon vág, és tetézi a hányingeremet. - A válásom  elkerülhetetlen. Előbb-utóbb megtörténne. Akkor miért ne  használhatnánk fel a saját érdekünkben? Úgy kell alakítani a sztorit, hogy az nekem legyen kedvező.

- És neked kedvező? - ráncolom kételkedőn a homlokomat.

- Van egy szeretője - ismétli. Úgy sorolja az érveit, mintha meggyőzni igyekezne: - Egy huszonkét éves focistával kefél. Huszonhárom év van közöttük. Az én pénzemből finanszírozza a selyemfíúja életét. Nyilvánvalóan a szex miatt tartja. Ha az utóbbit sikerül bebizonyítanunk és mindehhez hozzátesszük, hogy a feleségem azért lépett félre, mert többet foglalkoztam a munkával, a választóimmal, mint vele, akkor szimpatikus lehetek.

Kornél felesége negyvenöt éves korára is meglehetősen dögös, sőt a jólétnek köszönhetően talán most éli a  virágkorát. Egyáltalán nem biztos, hogy a focista fiúja kitartott, elképzelhető, hogy valóban jó kedvéből döngetni. Huszonkét évesen én is különös örömöt leltem a karban tartott negyvenesekben.

Nem mintha ez mostanra változott volna.

- Támadjuk meg a felségedet? - kérdezem - Csináljunk  belőle kurvát az egész ország előtt? Biztosan ezt akarod?

- Lélekben már nem a feleségem. Nincs már érzelmi kötelék - mondja ajkán halovány vigyorral. Rágyújt egy cigarettára és a sötétedő égbolton áttűnő Holdat nézi. - Biztosan te is tapasztaltad, hogy a nők önzősége határtalan. Játszanak velünk, kimagyarázzák a felelősségüket, állandóan a férfiakat hibáztatják. És mi hajlamosak vagyunk elfogadni, hogy tényleg mi vétettünk. Sok nő hitvány manipulátor. Mutassunk meg egyet ennek az országnak!

Túl tömény az átadott gondolatcsokor ahhoz, hogy megemésszem. Tisztelem a nőket, de az is igaz, hogy sokuk ezt nem érdemelné meg alanyi jogon. Persze a nőkhöz való sajátos viszonyom most mellékes.

- Szóval azt szeretnéd, hogy a válásod háttérmunkáját irányítsam? - összegzem Kornél alantas, elítélhető, de nem feltétlenül jogtalan ötletét.

- Azt is - helyesel. - De igazából egy harcostársra volna szükségem. A pártban, a nemi egyenjogúság jegyében körbevesznek a nők, ami bizonyos szempontból kitűnő, de lassan a fülemen eregetem ki a rózsaszín gőzt. A barátaim nagy részével a megválasztásom után a feleségem tartotta a kapcsolatot. Szóval ők már nem az én barátaim

Jól hallom? A miniszterelnök a munkámmal együtt a barátságomra is vágyik? Elég bizarr felkérés ez, lássuk be.

- Speciális munkakörrel szeretnélek megbízni, ha  elfogadod - biccent. - De ne válaszolj most rögtön! Aludj rá egy napot. Utána csak annyit mondj, hogy van-e kedved az  egészhez. Jövő hét elején diplomáciai okokból Olaszországba utazom, és ha igen a válaszod, gyere velem Az indián nyarat kihasználva szórakozhatnánk egy kicsit a Riviérán - veti fel, majd fogvillantó mosolya leleplezi a szabadság iránti vágyát. - Harmincéves korom óta tisztességes férj voltam. Szeretnék végre élni, és azt hiszem, hogy te ebben is tudnál segíteni. Biztosan ismersz kedves lányokat. Olyanokat, akik kellőképpen diszkrétek, ha sok nullát látnak.

Kipukkan belőlem egy kínos kacaj.

Ha a munkát nem is vállalom el, Kornélon keresztül egy újabb terhemet dobhatom le magamról.

- Tudok - bólintok, és a telefonomból kikeresem a fiatal, levakarhatatlan aktmodell szeretőm fotóját. Tisztában vagyok azzal, hogy undorító dolog nőt tárgyiasítva egy másik férfinak átadni, de tudom, Szandrának nem lesz ellenvetése.

Sőt, ezzel boldoggá teszem

30

- Ez a rúzs... - sóhajtással keveredő fújtatással fogadom a lakásomba érkező Lizát. Korábban felfedtem előtte a vele kapcsolatos egyik gyenge pontomat, ő azóta ezzel rendszerint visszaél: azt a bordó rúzst keni a szájára, amelyiktől az eszem vesztem Nem tudom eldönteni, hogy a kedvemben kíván-e járni, vagy inkább kínozna, de a gesztus mindkét esetben édes.

Egészen közelről vehetem szemügyre, ahogy huncutul az alsó ajkába harap. Szeretem, amikor kemény és puha testrészek az orrom előtt találkoznak egymással. Pláne, ha közben a nő tekintete fülledtségtől ködösült. Ajkam csókra nyílik, ám Liza viszonzás helyett a számba suttog: - Hoztam egy ajándékot.

- Akkor mire vársz? Vetkőzz és mutasd! - tréfálkozom.

A szemét forgatja, majd amolyan nőies finomsággal a vállamra csap.

- Más típusú ajándék.

- Hogy lehetne meglepetés az, ami nem jár együtt  meztelenkedéssel? - humorizálok.

Képtelen vagyok betelni a félmosolyú méltatlankodásával, mert az fesztelenséget jelez. A felszabadultságtól csak egy hajszálnyi választja el a boldogságtól.

- Te szexmániás! - ingatja a fejét csillogó szemmel,  miközben a hi-fi hangfalaiból kiszűrődő egyik Arctic Monkeys dalra hullámzik.

- Mindig jó kedvre derít, ha az emberek egyértelmű     tényekről tesznek megállapításokat - duruzsolom.

Egyre közelebb hajolok a szájához, ő új fent útját állja a csóknak: közénk emeli a kezében csüngő papírtáskát, végül kiemel belőle egy fehér kispárnát. Nehezen tartom vissza a robbanni készülődő nevetésemet.

- Ez az ajándékom? Kedves, de nem használok párnát.

- Azt mondtam, hogy hoztam egy ajándékot. Azt nem  mondtam, hogy neked - von vállat kacéran. - Tapasztaltam, hogy nem használsz kispárnát. Ma reggelre elaludtam a nyakamat. Szóval szükségem volt egyre. Már ha szeretnéd, hogy máskor is itt aludjak.

Hihetetlen ez a nő! Úgy forgatja a szavakat, hogy beleszédülök. Ezt nyilván a nagydumás apjától örökölte. A saját magának szerzett ajándékával bizony nekem is kedvez.

- Ami neked ebben a párnában tetszhet. - fordítja meg. - Az a felirat.

- Nem mondhatsz nemet - olvasom a feketével nyomott betűket.

- Ha már a te lakásodat ékesíti, legalább legyen hozzád illő - kacsint, és mint egy csintalan kislány, magához öleli a párnát.

Általában kiborít, ha egy nő alakítani kíván a berendezéseimen, átpakolja a holmijaimat, vagy a saját ízlése szerint otthonosítaná a teret. Bár a párna az enteriőr részeként is funkcionál majd, ez most egyáltalán nincs ellenemre. Egy párnányi Liza mindig a lakásomban lesz. Jobb, mint a semmi. És kezdetnek kifejezetten kitűnő.

- Ez olyan, mintha fogkefét hoztál volna magadnak? - piszkálódom kedvesem

- Tudtam, hogy valamit elfelejtettem! - csap a homlokára ijedten. Ez nem a játék része, tényleg elfelejtett fogkefét vásárolni. Biztosítom, hogy van plusz fogkefém. - Nyugtass meg, hogy egy nő szájába sem járt korábban.

Kikerekedik a szemem.

- Nagyon szemtelen lettél mára - szúrok vissza.

- És még nem ismersz behatóan - pajkoskodik felfelé görbülő szájjal.

- Alig várom, hogy megismerjelek behatóan - mondom,  miközben ajkaink ismételten csók közelébe kerülnek, ám ezúttal én cselezek. - Megkeresem a fogkefédet - mondom, majd Liza mellett ellépve a fürdőszoba felé veszem az irányt.

- Én addig megkeresem a párna legjobb helyét. Ott találsz majd engem is - kiabálja utánam.

Liza maga is talál majd valamit az ágyban. Hosszan tűnődtem, miként adhatnám a tudtára a Gregortól megvásárolt fotók létezését. Átfutott az agyamon a lehetőség, hogy mindenféle kommentárt mellőzve a kezébe nyomom a készüléket, és megkérem, lapozza át a fotóalbumot, hogy így döbbenjen rá, mekkora rúgás elől mentettem meg azt a formás fenekét. De meggondoltam magamat. Nem akarok hősködni, a tettem nem érdem, nem erény, hanem egy szerencsés véletlen kimenetele. Ráadásul Lizát kellemetlenül érintheti a tény, hogy akarata ellenére felfedődött előttem a féltve őrzött titka. Bár most ezt biztosan másképp gondolja, mindkettőnknek könnyebb volna, ha önmagától állna vele elém

Az általában egyszerűnek látott élet most annyira körülményessé vált...

Noha aknamezőn lépkedünk, azt gondolom, Lizának szükséges volna szembesülnie a képekkel. Leginkább azért, hogy egy újabb lebukást elkerülendő, óvatosságra inthesse a vőlegényét. Nem mintha a hanyatlása végső soron nekem nem volna előnyös fejlemény. Aki sokat játszik a tűzzel, előbb-utóbb úgyis megégeti magát. És ha már itt tartunk, úgy döntöttem, az egyik kedves szórakozásomnak hódolva, a sorsra bízom a fotók felfedésének kimenetelét.

- Ez milyen telefon? - emeli fel Liza az ágyon hagyott készüléket, amikor a feleslegesen hosszúra nyújtott keresgélés után visszatérek a szobába. - Soha nem láttam még nálad - mondja csodálkozó hangon.

Tapasztalataim szerint a legtöbb nő zsigerileg képtelen ellenállni a férfiak parlagon hagyott mobiljának. Bár az  okostelefonok jelszó- vagy ujjlenyomat-védelme megnehezíti a kémkedést, nem lehetetlen a hozzáférés. Liza kíváncsiságán múlott, hogy rátalál-e a számára terhelő felvételekre. Megőrzött nyugalmából ítélve nem tanulmányozta át a készülék tartalmát. Helyes! Tisztességes lány, szóval mégsem ütött annyira az apjára.

- Megrepedt a kijelzője. Falhoz vágtad? - kérdezi derülten, miközben az ágyra térdel.

- Bosszantó fotók vannak benne - válaszolok, bár nem  tudom, ez melyik kérdésére felelet. A témát terelendő feltartom a bontatlan csomagolású fogkefét. - Látod, csak a te szádra vár. Nem csodálom, jó benne elmerülni.

Felcsuklik.

- Te szégyentelen! - rikkantja, és hozzám vágja a párnáját.

Fáziskéssel védekezem, nem is sikerül elhárítom a felém

repülő tárgyat, így az telibe találja az arcomat. Döbbenten pislogok, Liza pedig a szája elé kapott kezével igyekszik magába szorítani a testét rázó röhögést.

- Ezt most megkeserülöd - prüszkölöm széles vigyorral a számon.

Nevetek.

- Ajjaj! Szigor nevet! - visongja, mire elrugaszkodom és rávetem magamat. - Itt nagy a baj! Menekülnöm kell!

Az ágy, mintha fájdalmában félj aj dúlna, reccsen a hirtelen ránehezedő súlyom alatt, de kitart. Vásárlásnál alaposan válogattam: az elsődleges szempontom a strapabírás volt.

Liza alattam fekszik, én pedig egész testemmel uralkodom rajta. Ajkunk hosszan összeforr, nyelvem habzsolva tölti ki a száját, altestemet szorosan az övéhez dörgölöm, annyira lüktetek. Utóbbira szemérmetlenül rásegít. Majdnem szétrobbanok. Mielőtt kínos szituációba keverednék, a hátamra fordulok, Liza rám ül, onnan hajol bele a csókunkba. Csípője a zene ütemére mozog.

Két oldalról kézbe fogja az arcomat, én a csuklóját szorítom, majd ujjaim a kézfejére vándorolnak, hogy összekulcsolódjanak az övéivel. Ekkor érzem meg a fémet. Rideg, mégis mintha égetné a bőrömet.

- Vedd le a gyűrűdet! - morgom a csókba.

Idegesen felnyög, de úgy cselekszik, ahogyan kérem.

Lecibálja az ujjúról és összekócolódott hajjal az éjjeli szekrény csücskére helyezi az ékszert. Visszafordul, tovább csókolna, de az utolsó pillanatban elcsípi a mosolygó, a látványától telhetetlen tekintetemet.

- Mi az? - kérdezi. Szeme vágytól mámoros, arca kipirult, ajka a heves csóktól vörösen duzzadt. Akár egy buja festmény.

- Gyönyörű vagy - felelem, és a füle mögé tűröm az egyik arcába hullott hajtincsét. - Szeretném, ha örökre itt maradhatnál.

Mi történik velem? Mik ezek a romantikus szarságok?

A tőlem szokatlan, meghitt bók váratlan reakciót vált ki. Liza tekintete fényt kap, a kitáguló pupillájában mintha riadalmat látnék. Válaszolni készül, de inkább csak hosszan, lemondóan kifújja a benntartott levegőt. Mellém gördül az ágyra. Ahelyett, hogy erőszakosan, a merevedésemmel csúcsra törve visszarángatnám magamra, vagy ráfordulnék, szótlanul, az Arctic Monkeys albumot hallgatva bámuljuk a plafont.

Nem értem, mi ütött Lizába. Kedveskedésből tituláltam gyönyörűnek, elképzelésem sincs, miként érthette ezt félre. Vagy mit kapcsolt hozzá. De általában ilyenek a nők, félreértenek bennünket, hozzágondolnak a szavainkhoz, majd kibeszélés helyett sértetten elhallgatják a fájdalmukat.

Persze mindeközben a férfiaktól elvárják, hogy találják ki, mi a bajuk. Ahogy igyekszem megfejteni Liza feszültségét, elkalandoznak a gondolataim

A tegnapi kongresszuson történtek után ma estére rendkívüli gyűlést hívtak össze a konzervatívok. Bennfentes sajtóforrások szerint mindenképpen tartottak volna egy eseményértékelő megbeszélést, de azt most Födöri ügyének megvitatásával egészítik ki. Szintén a jól értesült források szerint a túl liberális eszméket képviselő Sándort kizárják a pártból. A ma este tehát vízválasztó, megértem, ha Liza ingerlékenyebb. Pedig a helyzet igencsak kedvező. Amennyiben Födöri repül, talán az álházasság sem köttetik meg. Eközben ugyebár én is elhagyom a politikai hadszínteret. Onnantól csupán egyetlen akadály marad köztünk: meg kell mentenem Lizát a börtönbüntetéstől. Nagyon várom, hogy Fényes Laura mielőbb visszahívjon, az általa előásott háttérinformációk birtokában tervezhetek majd tovább.

Szívem szerint kifaggatnám Lizát, milyen eredményre számít ma este, de nem akarom gondterhes kérdésekkel traktálni. Az izgalmakor tapasztaltnál csak akkor  gyönyörűbb, amikor mosolyog, és ha azt szeretném, hogy mindig jó kedve lenne, legalább én ne szomorítsam el. Van számára egy olyan hírem, amivel azt hiszem, kifejezetten boldoggá tehetem.

- Azon gondolkozom, hogy kiszállok a politikából - rukkolok elő.

- Miért tennél ilyet? - kérdezi meglepett hangon. Amul és bámul.

Ki kell végre előtte tárnom a lelkemet. Hogy tudja, ő nem egy a sok közül.

Ő az egyetlen.

- Mert fontosabb vagy annál, hogy mások hatalmi vágya miatt elveszítselek - vallom be neki.

- Igor - sóhajtja, majd törökülésbe kászálódik, én pedig felé fordítom a fejemet. - Ne változtasd meg miattam az életedet! Akkor is ezt kérném, ha nem lennének akadályok közöttünk. Ne hozz ilyen helyzetbe! Ne tegyél rám ekkora terhet!

Néhány perc leforgása alatt ez a második olyan alkalom, amikor nem várt módon reagál. Derűs helyett borús szemekkel néz rám.

- Ez nem rólad szól - közlöm vele színtelen hangon.

Ismét felsóhajt: - Ha miattam teszed...

- Nem - rázom a fejemet. - Nem miattad teszem

- Akkor miért? - hunyorog.

- Olivér felébredt - tájékoztatom, mire arcára azonnal kiül a kétségbeesés. - Jártam nála, beszéltem vele. Kész elállni a tervétől, ha hátrahagyom a politikát.

- Neki ez miért érdeke? - értetlenkedik Liza.

- Olivér ezzel a lépésével kifejezetten az én érdekemet nézi - mondom fájdalmas mosollyal.

- Szégyellem magam, de továbbra sem... - értetlenkedne tovább, de közbeszólok.

- Azért teszem, mert nem lehetek az egyetlen olyan nő ellensége, akit képes lennék szeretni. Érted már? - bukik ki belőlem - Amióta megismertelek számtalan dolog  átértékelődött az életemben. Nem gondoltam volna, hogy Míra után. - nagyot nyelek. - Nem gondoltam, hogy megbízok majd még nőben. És milyen nevetséges, hogy éppen abban a nőben bízom, akiben a körülmények miatt nem kellene. De így történt. És egyáltalán nem bánom Mert végre valaki bebizonyította, képes vagyok még érezni. Erre pedig egy ellenség nem lehet képes.

Szótlanul néz, szeme továbbra is búslakodó. Elég hosszú szünetet tartok ahhoz, hogy úgy érezze, mondania kellene valamit, de ő csak zavartan tátog. Kisegítem, mert valójában még nem fejeztem be a mondandómat.

- Nem tudom meghatározni, hogy pontosan mit érzek irántad. Nem is akarom - ingatom a fejemet. - A lényeg, hogy megőrülök érted. Minden tettemet átjárja az óvatosság, hogy vajon ártok-e neked. Én védeni akarlak. És ez a megfontoltság módszeresen jobb emberré változtat. - Ritkán hagyják el ilyen szavak a számat, zavaromban el is nevetem magamat. - Már attól jobb embernek érzem magamat, hogy gondolok rád. Eközben tisztában vagyok azzal, hogy nem lehetsz az enyém. Teljesen semmiképpen. Te minek neveznéd ezt a helyzetet? Én a tiltás gyönyörének.

Mély pislogással bámul, a szeme talán könnytől csillog.

Most is rosszat mondtam? Talán minden közeledő lépésem hatására ő távolodik tőlem?

Kínomban mindkét tenyeremmel átdörzsölöm az arcomat. Gyakorlatlan vagyok a hasonlóan törékeny szituációkban, mintha bekötött szemmel ülnék egy hullámvasúton. Aztán a következő pillanatban Liza rám vetődik és türelmetlenül szájon csókol. Kezemmel a testét átfonva, szorosan magamhoz ölelem

- Bármi is történjen. - nyögi a számba. - Én mindig a tied leszek.

Miközben tudom, hogy hazugság, hiszen ilyen nem létezik, most mégis elhiszem neki.

Mert hinni akarok.

- Lehet, hogy el kellene rabolnom téged - görbül a szám az övének.

- Lehet, hogy tetszene - búgja, és az alsó ajkamba harap.

Kezem a nadrágja alá kúszik, a fenekébe markolok. Ő kapkodva, sietve leráncigálja magáról a ruhát és engem is vetkőztetni kezd.

- Hova sietsz? Annyi időnk van, mint a tenger. Élvezzük ki minden pillanatát.

Elmosolyodik, feszített izmai elernyednek. Átadja magát nekem. A hasára fordítom, majd a nadrágját a fehérneműjével együtt lerántom így akarom a nyelvemmel kényeztetni, de a tervemhez az égnek kell emelnie a fenekét. A pozitúrát általában megalázónak, túl kiszolgáltatottnak vagy egyszerűen csak gátlástalannak találják a nők, de Liza élvezni fogja. Tudom.

A lágyéka alá gyűröm a takarót, ám még ezzel a kis rásegítéssel sem elég felajánlkozó a testtartása. Körbepillantok a szobában és észreveszem az új párnát a földön. Kajánul elvigyorodom. Tényleg hasznos darab.

Szétnyílik előttem. Hívogat, én pedig zokszó nélkül megyek, hogy kényeztessem Az ajkam az nyelvemmel  összejátszva szeretgeti. Halk nyögésekkel adja tudtomra, mennyire tetszik neki, amit kap tőlem De túl visszafogott. Szeretném, ha kirobbanna. Ha üvöltene az élvezettől. Tervem érdekében mélyebben, gyorsabban és erősebben dolgozom a számmal. A hatás nem marad el.

- Te jóságos ég! - nyögése még a körülöttünk zakatoló  zenénél is hangosabb.

Az élvezettől reszkető hangja, a kiszolgáltatott pozitúrája és a csillogó nedvessége arra ösztönöz, hogy mielőbb  magamévá tegyem. Kicsatolom az övemet, kigombolom a  nadrágomat, majd kérdés és jelzés nélkül belé hatolok.

- Gyorsabban! - kéri magáról megfeledkezve, fesletten.  Nem ellenkezhetek a kérésével, de nem is tenném.  Legnagyobb meglepetésemre elismétli: - Gyorsabban! - Aztán újra, hangosabban utasít: - Gyorsabban!

Ez már nem szenvedélyes szeretkezés.

Ez baszás.

Folyik rólam a víz, lihegek, átizzadom a pólómat, de eszem ágában sincs lassítani. Liza hajába kapaszkodom, hátrafeszítem a fejét, ő a plafonra nyög. A hátára hasalok, mélyebben már nem is járhatnék.

Remegő testtel érünk egyszerre a csúcsra.

A telefoncsörgés hallatán szabályosan felugróm. A készüléken Laura neve villog. Az ágyból kipattanva, még  homályos tekintettel az előszoba felé lódulok. Egyrészt nem  akarom, hogy Liza meghallja, miről beszélek, másrészt még  véletlenül sem szeretném, ha megneszelné a vonal túlsó végén megcsendülő női hangot. Mindkét esetben magyarázkodásra kényszerülnék, és csipás szemmel nem igazán tudok hihető hazugságokat rögtönözni.

- Mit találtatok? - érdeklődöm az üdvözlést követően fojtottan, immár az előszobában.

- El kell, hogy keserítselek, semmit sem találtunk - kezdi beszámolóját Laura. - Egyetlen Magyarországon eltűnt spanyol nemzetiségű férfi sem került az elmúlt két évben az adatbázisba.

A konyhába lépek, és az ablakhoz állva, hunyorogva meredek az éles reggeli napfényben úszó utcára. - Olyan sincs, akinek a holttestét megtalálták az eltűnése óta? - ötletelek a tarkómat vakargatva.

- Negatív.

Ez meglehetősen érdekes fejleménynek hangzik.

- A balesetről találtatok valami? - kérdezem.

Kiszáradt a torkom, nehezen beszélek, ezért magamhoz veszek egy poharat, majd a fürdő felé veszem az irányt. Az ottani csapból a konyhainál valamiért hűvösebb víz folyik.

- Kikotortuk a jelentést. Aszerint Liza egyedül ült a  kocsijában. - Hallom, ahogy a vonal túlsó végén Laura kávét főz magának. - A kocsija totálkáros lett, mikor nekihajtott egy fának. Liza vérében alkoholt és kábítószert találtak, de mivel senkinek nem okozott sérülést, megúszta a jogosítványa bevonásával.

- Senkinek nem okozott sérülést? Meghalt egy ember! - hüledezem.

A fürdőszobában felkapcsolom a lámpát, a csaphoz lépek és hideg vizet eresztek a pohárba.

- A nyomozói munka első szabálya, hogy bármennyire szeretnénk nyomra bukkanni egy-egy ügyben, el kell fogadnunk, ha nincs - sóhajtja Laura. - A filmekben vannak korrupt zsaruk, viszont a valóságban egy gyilkosságot egészen egyszerűen képtelenség ennyire tisztán eltussolni. Ráadásul láttam a helyszíni fotókat, semmi nyoma annak, hogy bárki más is ült volna a kocsiban. Ezzel a fülessel most lyukra futottál.

Gondterhelten pillanatok fel a tükörbe. És ott meglátom...

Mi a faszom?

Elejtem a poharat, és az üveg szétrobban a porcelánon.

- Igor, minden rendben? - érdeklődik Laura riadtan.

A tükörre bordó rúzzsal három szót írtak: Soha. Mindig. Örökké.

Pontosabban ezt a három szót Liza írta a tükörre. A bordó rúzs a mosdó peremén áll.

A meglepettségemből ocsúdva szinte kirobbanok a fürdőszobából, és a hálóba sietek.

Az ágy üres.

A kapkodásban nem tűnt fel, hogy Liza már az ébredésemkor sem feküdt mellettem. Éjjel, a harmadik menetünket követően összeölelkezve pilledtünk el. A szex olyannyira kifárasztott, hogy mély álomba zuhantam. Ezek szerint Liza készülődésére sem ébredtem fel. Zavartalanul sétálhatott ki az életemből.

Leforrázva állok a hálószoba küszöbén. Visszacseng a fülben a mondat, amit két napja mondtam neki: Ha még egyszer faképnél hagysz, többé nem táncolhatsz vissza! Aztán felrémlenek az este történései: az elhidegülése, a szomorúsága és a szótlansága.

Elhagyott.

Eltervezte?

Ha eltervezte, minek hozta a párnát, ami most is ott van a helyén?

- Igor... - szólít meg újra a telefonban Laura.

- I-igen - dadogom és visszatántorgok a fürdőszobába. - Minden rendben.

Semmi sincs rendben.

- Egyébként hallottad a friss híreket? - kérdezi Laura, miközben jéghideg vízzel az arcomat mosom. - Ez a Liza nevű nő, akinek a balesete után nyomozol, akár first lady is lehet.

- Hogy micsoda? - kérdezem. Reménykedem, hogy a víz  csobogásától talán félrehallottam.

- Ma reggel bejelentették, hogy Födöri Sándor a  konzervatívok új miniszterelnök-jelöltje.

Mi a faszom?!

Sok nő hitvány manipulátor - visszhangzik a fülemben Viharos Kornél tegnap esti mondata. Gyerekkorom óta átkozott vagyok. Három nő töltött be fontos szerepet az életemben - a biológiai anyám, Míra és Liza -, de mindegyikük elhagyott. Lemondtak rólam.

A tükörbe pillantok, hogy újra elolvassam a három szót.

A bordó betűk mögött aztán megpillantom a saját, kétségbeesett tükörképemet. Mintha egy idegen nézne velem farkasszemet.

Elgyengültem

Olivérnek igaza van, az utóbbi időszak megváltoztatott. De a változást nem a politika okozta, hanem az óriási baklövés, hogy megszerettem egy nőt. Eddig azt hittem, hogy a politikáé a tőlem idegen világ, valójában az érzelmek okozták az összes fejfájásomat.

Utóbbi felismerésem mindent megváltoztat.

- Mondd, Laura! - szólítom meg a még mindig vonalban lévő nyomozónőt. - Te vállalsz más ügyeket is? Lenne egy igen nagy hal, akinek a válásban kellene egy kis segítség.

- Ki lenne az?

- A miniszterelnök - mondom és látom, ahogy a  tekintetem, majd a vonásaim lassan, de biztosan keményednek. - Én vagyok az új személyes problémamegoldója.

És a jövőben bármit megteszek annak érdekében, hogy mi nyerjünk.

Nincs kegyelem.

Nincs szerelem.

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor negyedik kötetének elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy  észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente

Tudtad?

A történetben felbukkanó Fényes Laura nyomozónő a LoveClub, a Bomlás és az Aktus című regényeimben  főszerepet játszik.

Table of Contents

Liza

21

22

23

24

25

Igor

26

27

28

29

30

Kedves olvasó!

Tudtad?