Lakatos Levente

Szigor

Tizedik e-könyv:

Elérkező igazság

Copyright © Lakatos Levente, 2017

Borítófotó © #663246600 – Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-5-6

A sorozat korábban megjelent részei:

Megrepedt álarc – Szigor 1.

Feltörő ösztönök – Szigor 2.

Elillanó remények – Szigor 3.

Szétcsókolt szavak – Szigor 4.

Felhasadó sebek – Szigor 5.

Átszakadó vágyak – Szigor 6.

Meghasonult álmok – Szigor 7.

Visszatérő játékok – Szigor 8.

Megérdemelt esélyek – Szigor 9.

Megjelent papírkötetek (melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

A hatalom szabályai (8-10.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

21

– Hihetetlen, hogy már hajnal van, ezek mégis kint szobroznak – céloz Bóra a rendőrség épülete előtt gyülekező újságírókra és tévéstábokra.

– Soha nem alszanak – sóhajtom, majd kiszedek a táskámból, és átnyújtok Tildának egy sminklemosó kendőt. – Töröld le a szemfestékedet, teljesen elkenődött! Ha már itt gyülekezik a sajtó, legalább egy kicsit hozd rendbe magad.

Amíg Tilda együttműködően enged a kérésemnek, én az ügyvédemtől búcsúzom. Megbeszéljük, hogy délelőtt egyeztetünk a folytatásról, majd ő a sötétített üvegű ajtó mögül kilépve átverekszi magát a médiasorfalon. Mikor begördül a kapitányság elé a taxink, libasorban kiindulunk: Bóra megy elöl, kinyitja nekünk az autó hátsó ajtaját. Tilda amilyen gyorsan csak tud, becsusszan, én mellé huppanok, Bóráé az anyósülés.

– Liza, tényleg a nővére kezdeményezte a verekedést? – csípem el közvetlenül a kocsi indulása előtt az ablakomra kenődött újságíró kérdését.

Nem akarok, de nem is tudnék válaszolni. Tilda esküdözik, hogy nem ő kezdte a verekedést. A saját történetváltozata szerint Orsolya, a valóságshow producere felbőszítette a selyemfiúként mellé szerződtetett rapper, Dong aktuális, még tojáshéjas seggű barátnőjét, aki féltékenységi jelenetet rendezett, és a forgatás közben egyik pillanatról a másikra rátámadt. A lány természetesen éppen ellentétesen meséli a sztorit, azt állítja, ő csak meglátogatta Dongot a helyszínen, és feltűnésekor Tilda éktelen haragra gerjedt. Mivel a két mese egyetlen közös pontja az, hogy a verekedés forgatási időben zajlott, az általam riasztott – és finanszírozott – ügyvéd kérte, mutassák be a felvételeket. Kiderült, a balhé kirobbanásakor a stáb éppen megpihent, a kamerák tehát lemaradtak a hajtépés elejéről.

Mivel a saját szememmel láttam, milyen aljas türkökkel befolyásolta a félelmetesen rafinált Orsolya a műsor forgatókönyvét, ezúttal a nővéremnek hiszek. A producer szándékosan időzíthette a forgatási szünetre a vircsaftot, így még véletlenül sem készülhetett bizonyíték arról, hogy Dong felbiztatott barátnője kezdeményezett. Az összevágott adásban úgy tűnik majd, mintha az egyébként is botrányhősnői babérokra törő, bepiázott Tilda robbant volna. Ráadásul a kiszálló rendőrökkel dulakodásba keveredett, a drogtesztje pozitív lett, Dong barátnőjét pedig kórházba kellett szállítani, mert eltört az orra. Az ügyvédem meglehetősen gondterheltnek látszott. Talán segítene, ha sikerülne bebizonyítani, hogy Tilda nem önszántából fogyasztott drogot, hanem ismét a produkció munkatársai csempészték azt az italába, és éppen a tudatmódosító hatására vált ingerültté. Ha nincs is konkrét bizonyítékunk, a lökdösődős felvételek közül biztosan megmaradt olyan részlet, amikor megvádolom a stábot. És ha kell, a csúf igazság érdekében újra felszólalok.

Halovány lelkiismeret-furdalást keltettek bennem az események. Habár tisztában vagyok azzal, hogy nem körülöttem forog a világ, úgy érzem, Orsolya miattam keverte bajba a nővéremet. Mivel megtagadtam a szereplést, neki sztorit kellett csiholnia a műsorához, és talált is egy olyat, amivel újra képernyőre citálhatott. Aztán észbe kaptam: botorság mentegetnem a szemétláda, manipulatív producert. A rendőrségen eltöltött fél éjszaka végre talán Tildát is kizökkentette a fene nagy önbizalmából, és a tortúra remélhetőleg helyrebillenti az értékrendjét. Az sem lehet túl hízelgő, hogy Bórán és rajtam kívül gyakorlatilag senki nem hisz neki.

Előremutató az a megbánó tekintetet, amivel most felém fordul.

– Bejönnétek velem? – kérdezi, ahogy a taxink az ideiglenes otthonához, azaz a szüleim néhai háza elé gördül. – Nem szívesen maradnék egyedül ma éjjel ebben a nagy házban.

Habár az elmúlt napokban kiderült, hogy Tilda tehetséges színésznő, most valóban őszintének látom. Semmi kedvem visszatérni a hányatott gyerekkorom fő színhelyére, de nincs szívem magára hagyni az elhagyatottnak tűnő, segítségre szoruló nővéremet. Ráadásul nekem sem árt a társaság. Nagyjából öt óra telt el azóta, hogy elindultam Igortól, ő reggel dolgozik, hagyom aludni, Sándor pedig a lemondott vacsoránk másnapján újabb vidéki kampányútra indult, ma kora délután tér haza, üres a házunk.

– Maradok vele – hajolok Bórához. – Köszönöm, hogy kitartottál…

– Jöjjön Bóra is! – szól közbe a megviseltségtől elvékonyodott hangon Tilda. – Már ha meg tudja nekem bocsátani, amiért néha undorítóan viselkedtem vele az elmúlt napokban.

Bóra hátrasandít, összenézünk. Száját elhúzva küzd a válasszal, majd talán önmaga lepődik meg a legjobban, amikor beleegyezően bólint. Kiszállunk a taxiból. Tilda még ingatag léptekkel ugyan, de előresiet kaput nyitni, én eközben Bóra mellé húzódom, és a vállánál magamhoz ölelem.

– Köszönöm a kitartást!

– Kölcsönadtam neki a rendőrségen a pulóveremet – mosolyodik el. – Ha nem kísérem be, soha nem szerzem vissza.

Mindketten felnevetünk.

Bórával megfogtam az isten lábát, keresve sem találhattam volna áldozatkészebb asszisztenst. És éppen ez a felismerésem döbbent rá egy következőre: a sok segítségkérés ellenére, a titkaimat védve, szándékosan távol tartottam őt magamtól. Soha nem kérdeztem meg tőle, hogy érzi magát, milyen nehézségekkel küzd az életében, vagy hogy én miben segíthetnék neki. Azt sem tudom, hogy van-e például párja, vagy talán szingliként éli a hétköznapjait. Mielőbb mélyíteni fogok a kapcsolatunkon, mert Bóra sorra bizonyítja, hogy nem csupán asszisztens, hanem hányatott hétköznapjaim szerves szereplőjévé, már-már barátnőmmé avanzsált.

A szülőházam berendezése sokak ízlésének túlságosan giccses, számomra viszont mesebeli. Édesanyám nagy műgonddal válogatta össze a virágos textiltapétákat és az antik bútorokat, a legtöbbet közülük amolyan hobbi gyanánt, saját kezűleg renoválta. Néhány darab mázolásánál én is besegítettem: megnyugtatott a festegetés, és mindkettőnknek jót tett a közösen eltöltött idő. A bútorokhoz kötődő személyes emlékek okán becsukott szemmel is el tudnám sorolni a helyüket, ezért azonnal feltűnik, hogy a nappali bizony foghíjas. Ügyes leplezésként a hiányzó kredenc körüli bútorokat közelebb tolták egymáshoz, de engem nem lehet megvezetni.

– Hova lett a sarokból a kredenc? – kérdezem Tildát.

A nővérem az italos vitrinhez lép, kitárja az üvegajtót, önt magának a vodkából, majd tonikkal tölti fel a poharat.

– Tilda! – mordulok rá, de nem felel. – Válaszolj!

– Eladtam – szakítja fel belőle az első korty az igazságot.

– Eladtad?! – hördülök fel. – A beleegyezésem nélkül? Azt a kredencet az édesanyám…

– Pénzre volt szükségem – vág közbe, mert nem akar szembesülni a tette súlyával.

– Ez nem indok! – rázom a fejemet. – Mit adtál még el? Időhúzás gyanánt újra kortyol.

– Mást nem!

– Ez nem volt túl hihető válasz.

Megtörik.

– Találtam két ugyanolyan vázát – vallja be. – Minek belőle kettő, nem igaz?

– Ugye nem a páros Zsolnay-díszvázákra gondolsz? – kerekedik el a szemem.

Tilda szája egyenes vonallá húzódik, majd egyetlen kortyra ledönti az italát.

A családunk birtokában állt két sérülésmentes, búzavirág mintázatú Zsolnay-váza, nagyjából százharminc éve készültek, együtt több mint két és fél millió forintra becsülik őket, külön-külön viszont csökken az értékük. A tehetetlen dühtől toppantok egyet a földön, majd Bórára nézek. Azt hiszem, ő ezekben a pillanatokban bánta meg, hogy mégsem ment haza a taxival. Én pedig kezdek arra gyanakodni, hogy Tilda önvédelem gyanánt kérte Bóra jelenlétét: az asszisztensem szeme láttára csak nem fojtom bele az éppen utántöltött italába.

– Gyakorlatilag megloptál – közlöm az egyértelműt.

– Visszaadom – ígéri a vodkásüveggel bíbelődve.

– Dehogy adod – legyintek.

– Kértek? – mutatja körbe az üveget. Bóra fejrázással reagál, én odavakkantok egy nemet. Tilda homlokon csapja magát: – Ja, igen, a baba!

Elkerekedő szemmel nézek össze Bórával, aki meglepetten pislog.

– Nincs baba! – vágom rá.

– Elment? – sajnálkozik Tilda. Most különösen idegesítő az amerikai akcentusa.

– Nem… Nem… Nem akarok erről beszélni – hebegem, aztán a témát terelendő, az italára fókuszálva kérdezem: – Muszáj most is vedelned?

– Stresszes vagyok.

– Te vagy stresszes? – csattanok fel. – Te, akinek a legfőbb gondja, hogy melyik bárban rúgjon be esténként? Valóban szörnyű probléma.

Ahogy elhagyják a számat, máris érzem, túlságosan nyersek a szavaim. Tilda rezzenéstelen arccal, kezében az italával leül a bőrkanapéra.

– Muszáj elmondanom valamit. Nem tarthatom tovább magamban – mondja maga elé révedve. – Üljetek le!

Megrendítő a higgadtsága, gyászhíreket közölnek hasonló hidegvérrel. Mindketten zokszó nélkül foglalunk helyet a Tildáéval szembeni kanapén.

– Nem véletlenül most jöttem Magyarországra – kezd bele.

– Igen, tudom, az örökség… – igyekszem kisegíteni.

– Nem csak erről van szó – ingatja a fejét.

– Meg a volt párod… – bólintok.

– Van még más is. – Kortyol, aztán mutatóujjával a pohár szája ívét követve kezd a történetbe. – A volt párom, Jimmy nagyjából tíz éve, bőven a megismerkedésünk előtt létrehozott egy zárt körű befektetési alapot. Korábban pénzügyi tanácsadóként dolgozott. Akadt egy-két ügyfele, akiktől kezdetben, annak érdekében, hogy beszéljenek a lehetőségről, kisebb tételű betéteket is elfogadott, egy-két éven belül viszont már csak azok léphettek be, akik legalább negyvenmillió forintnyi dollárt tettek le az asztalra. Jimmy gazdálkodott a befektetésekkel, pontosabban ezt hazudta. Valójában feléltük a pénzt.

– Te jó ég! – hüledezem.

– Aztán egyik pillanatról a másikra, egy gazdasági hullámvölgyben egyszerre többen akarták visszavenni a pénzüket, és ez összeomlasztotta a modellt – magyarázza. – Jimmyt lecsukták, én pedig szembetaláltam magam egy csomó nagyon mérges és befolyásos emberrel.

Nem értem, mi köze van ennek a történetnek a mai naphoz, miért éppen most osztja meg velem. És vajon miért nem mondta el rögtön a hazaérkezése első napján?

– De neked ehhez semmi közöd, ugye? – gördítem tovább a beszélgetést.

Iszik, aztán kifújja magát.

– Mindvégig tagadtam, de van – ismeri be, miközben a megkönnyebbülés jeleként, villanásnyi időre halványan elmosolyodik. – Tudtam Jimmy cseléről. És a különböző partikon én magam is meggyőztem egy-két gazdag feleséget arról, hogy a férjükkel érdemes csatlakozniuk.

A nővérem bűnöző.

– Basszus! – böﬀen fel belőlem.

Bóra eltátott szájjal hallgatja a csalás históriáját.

– Jimmy megtanított arra, hogyan kell eltüntetnem a nyomokat. Az egyik ügyfél viszont titokban hangfelvételen rögzítette valamelyik beszélgetésünket, és ahogy kirobbant a botrány, megzsarolt vele. – Mielőtt megkérdezném, hogy pontosan mivel tartja sakkban, magától folytatja. – Azt ígéri, ha havi részletekben visszafizetem neki a befektetett pénzét, illetve azt a hozamot, amivel Jimmy áltatta, megsemmisíti a felvételt. Ha viszont nem fizetek, kitálal.

– Mennyit követel? – érdeklődöm óvatosan, mert félek, hogy az összeg hallatán elájulok.

– Ötvenmillió forintnak megfelelő dollárt – érkezik a válasz. – Havonta kettőezer-ötszáz dollárt kellett ki-fizetnem.

– Az több mint félmillió forint – számol Bóra.

Tilda bólint.

– Azért jöttem Magyarországra, mert reméltem, lerázhatom, és magam mögött hagyhatom ezt a rémálmot. Gyakorlatilag elmenekültem előle, de itt is megtalált. – Szaporán pislog, a sírás kerülgeti. – Azért vállaltam el ezt az átkozott műsort, hogy a gázsival csökkentsem az adósságomat. De rá kellett jönnöm, hogy csak görgetem magam előtt a bajt, nem fogom tudni kifizetni a pénzt, és mehetek a börtönbe.

Tilda könnyekben tör ki. Fogalmam sincs, hogy a mostani reakciója őszinte vagy csak olcsó manipuláció. Sajnos kinézem belőle, hogy dörzsölten, szándékosan kavarta ekképpen a lapokat, hiszen tudja, a most elmesélt története engem is fenyeget. Eleget szerepelt mostanában a médiában ahhoz, hogy amint napvilágra kerül a kezéhez tapadt bűntény, országos, engem is pellengérre állító botrány kavarodjon belőle. Akkor felmelegítik az apám hamis sikkasztási ügyét is, és az egészből összeáll majd egy sötét, nyúlós és ragadós pletykamassza, amibe az a párt is belefullad, amihez közöm van. Pláne, ha egy új, Sándorral közös szervezetről van szó…

A pokolba!

Tudtam, hogy a nővérem bajt hoz a nyakamra.

22

Nem elég, hogy a néhai gyerekszobámban ért a reggel, ijesztő üzenettel ébresztett a telefonom. Előd írt, megkérdezte, melyik cukrászdában szoktam Dollival francia krémest enni, mert a lány gyengélkedve ébredt, valószínűleg meghűlt, nem megy iskolába, és csak azt a süteményt kívánja.

Úgy döntöttem, a lelőhely kiadása helyett inkább magam veszem meg, és viszem át a krémest. Egyrészt önző módon nem akarom, hogy Hédi lepje meg az édességgel Dollit, másrészt az alapítványom megnyitó bemutatója óta elsodortak az események, és bár üzeneteket váltottunk, nem találkoztam a lánnyal. Szégyellem magamat emiatt, hiszen megkedveltem őt, és minden egyes együtt tölthető percért hálát kellene adnom.

Egy tálca francia krémessel, egy hatalmas plüssnyúllal és a vállamon a táskámmal egyensúlyozva szállok ki a taxiból Előd házánál. A bejárati ajtó felé sietek, ami idő előtt kitárul, Hédi lép ki rajta karba font kézzel, a küszöbön állja utamat.

– Félreállnál? – nézek ki a nyúl füle közül.

– Nem engedhetlek be – ingatja gúnyos mosollyal a fejét. – Dolli beteg, legyengült az immunrendszere. Még csak az kellene, hogy összeszedjen… – Undorodva néz rajtam végig. – Valami fertőzést.

Hédi már meg sem próbálja leplezni a megvetését. Míg néhány hete biztosan megviselt volna egy-egy hasonló, gyűlölettel átitatott kinyilatkoztatása, ma már könnyedén engedem el ezeket a fülem mellett. Hédi féltékenysége beteges méreteket öltött, ráférne egy mentálhigiénés terápia.

– Kész szerencse, hogy a rosszmájúságod nem fertőző – replikázom, és gyakorlatilag eltolom az utamból a boszorkányt.

– A lökdösődés, látom, már nagyon jól megy! – kiált utánam a minapi balhémra utalva. – Csak vigyázz, nehogy egyszer véletlenül falnak koppanj!

Megtorpanok. Visszafordulok Hédi felé. Bongyori haja az ellenfényben úgy tekergődzik a fején, mint megannyi undorító csáp, de engem sem a pufi megjelenése, sem pedig az éles, emelt hangja nem ijeszthet el.

– Fenyegetsz? – kérdezem tőle.

Hédi egy ideig állja a kemény tekintetemet, majd fintorogva elfordul, és morogva eloldalog. Szívesen utána lépnék, de van jobb dolgom a vitánál.

A hátam mögé rejtett csomagolt tálcával Dolli szobájához lépek, bekopogok, ő pedig nem sejtve, hogy én vagyok a túloldalon, unott hangon betessékel. Arra számítok, hogy az ágyában fekszik, ehelyett a rajzasztalánál ül, a körülötte szétpakolt színes kréták alapján éppen alkotott. Amikor a nyúlfülek között felismer, ösztönösen felsikolt örömében, és bár borzasztóan jólesik a boldog fogadtatás, az táplálja a lelkiismeret-furdalásomat. Többször kellene meglátogatnom.

– Liza, aranyos ez a nyuszi, de nem vagyok már ötéves! – kacagja.

– Azért elfér az ágyadon, nem? – kacsintok rá, miközben a takarójára ültetem a plüsst. Csillogó tekintetében látom, hogy nagyon örül az ajándéknak, csak hát közelednek az undok tinédzserévek. Bárcsak megérhetné őket. – Azt hallottam, nem érzed jól magad.

– Hédi mindent eltúloz – legyint. Tenyerének éle színes a krétaportól. – Láttam egy dokumentumfilmet egy amerikai lányról, aki makkegészséges volt, de az anyja bebeszélte neki, hogy súlyos betegségben szenved. Sőt, valahogy az orvosokat is meggyőzte erről. Fordított München-szindrómaként emlegették. Na, szerintem Hédinek is az van!

Azt valójában fordított Münchausen-szindrómának hívják, de nem akarom kijavítani. Dolli a korához képest rendkívül tájékozott, viszont mégiscsak gyerek, természetesek a magabiztos elszólások. Inkább az a meglepő, hogy mennyire élesen látja Hédi pszichés problémáját. Felnőttbecsületből illene megvédenem előtte a nevelőnőt, a legfrissebb súrlódásunk mégsem engedi a nyelvemre gördülni az álságos szavakat.

– Azt is hallottam, hogy kívánod a francia krémest… – titokzatosan kezdem, aztán ahogy a hátra tartott kezemben egyensúlyozott tálcát előreemelem, ujjongva közlöm: – Hoztam neked!

A lány, amilyen gyorsan csak tőle telik, elsöpri a rajzasztalra kipakolt eszközöket, hogy a helyükre rakhassam a tálcát. Kihúzom a papírcsomagolás tetejébe csúsztatott, szalvétába csavart két műanyag villát, majd kibontom a süteményt.

– Válassz! – ajánlom fel.

Dolli a műanyag villájával lecsap az egyik legszebb krémesre. A veleszületett betegsége korlátozza a keze mozgását, így csak aprócska darabot sikerült lenyesnie a süteményből, azt is nehezen emeli a szájához, ám annál nagyobb élvezettel falatozza.

– Nagyon finom – dicséri széles mosollyal.

A villa élével ejtett következő vágásra Dolli süteménye szétesik, a kisebb szelet eldől, ő azt igyekszik felszúrni az evőeszközre, de minden próbálkozással csak széjjelebb keni a finomságot. Egyre ingerültebben küzd a falattal. Ahogy a terheléstől a műanyag villa egy óvatlan pillanatban kettétörik, Dolli keze megbicsaklik, és lelöki az asztalról az egyik krémest.

Gyászos hallgatással nézzük a parkettán szétloccsant süteményt. Nem az édes falatokat sajnáljuk, Dolli állapota a némaság oka. Az izomdisztrófia napról napra eluralja, és bár tudjuk, a folyamat megállíthatatlan, a nagyobb léptékű hanyatlások mégis drámaiak. Egyre közelebb kerül a halálhoz.

– Hozok egy rendes villát – próbálok kibújni a feszítő helyzetből.

– Hagyd! – néz rám elkámpicsorodva. – Elment az étvágyam.

Megbénít a szituáció, fogalmam sincs, mit mondhatnék, ezért csak bámulom a süteménymaradékot.

– Nem éreztem rosszul magamat ma reggel – segít ki tehetetlenségemben a lány. – Csak azt hazudtam.

– Miért hazudtál betegséget? – értetlenkedem.

– Liza, ne butáskodj! Én születésem óta beteg vagyok – játszik a szavakkal, szája szélében hangulatoldó félmosoly virít. – A megfázásról hazudtam, hogy ne kelljen iskolába mennem.

– Ez nem hazugság. Inkább blöﬀ – finomítok mosolyogva a szavain, aztán komolyabban kérdezem: – Miért nem akartál iskolába menni? Bántottak?

– Meg tudom magamat védeni – kacag fel. – Azért nem mentem, mert nem akarok naponta három-négy órát csendben, vigyázzban ülni. Hiszen úgysem veszem majd hasznát annak, amit ott mondanak. Nekem nincs időm olyan dolgokra, amikhez nincs kedvem. És értelmetlenségekre sincs.

Szavainak súlyos mondanivalója felkészületlenül ér, hirtelen nem is tudok reagálni.

– Szeretnék inkább alkotni iskolaidőben. Apa viszont attól fél, hogy ha itthon maradok, degressziós leszek – húzza el a száját. – De az iskolától leszek degressziós.

Szomorú, hogy bár kimondani nem tudja, pontosan ismeri a depresszió szó jelentését. De ami igazán megdöbbent, az a folytatás.

– Fiatal vagyok, mondhatom, hogy még nem tudom, mi jelent a beletörődés. Vagy a megalkuvás – néz rám békés és ettől igazán szívszorító tekintettel. – És valójában soha nem is kellene megtudnom.

Hajszál választ el attól, hogy könnyekig érzékenyüljek.

– Beszélnél apával? – kérdez.

– Én? – kérdezek vissza meglepetten. – Miről?

– Hát arról, hogy ne kelljen iskolába mennem – pontosít. – Te meg tudnád győzni. Téged szeret.

– Téged jobban szeret – vágom rá.

– De téged máshogy – győzköd tovább, aztán cinkos mosollyal hozzáteszi: – És egy csók állítólag csodákra képes.

Tessék?

Én soha nem beszéltem Dollival az apjához fűződő kapcsolatomról. Lehet, hogy Előd avatta be? Vagy Hédit igyekezett féltékennyé tenni?

– Láttam egyszer, amikor a szádra adott puszit! – nevet fel.

Ez a helyzet még az Igorral folytatott beszélgetésnél is kínosabb. Tagadással magyarázkodásba kényszeríteném magamat, és hogyan is tudnám kifejteni egy tízévesnek, hogy bár való igaz, egyszer lefeküdtem az apjával, az egy többször megbánt tévedésből történt.

– Ugye beszélsz vele? – noszogat.

– Beszélek – bólintok, aztán a helyzetből iszkolva, megjátszott derűvel témát váltok. – Mutasd, mit rajzoltál ma, te lógós! – nyúlok a rajzok felé, hogy szemügyre vehessem a süteményezéskor félretolt műveket.

Az állapota romlásával Dolli figurái egyre idomtalanabbak, ezért egy ideje a stílusában is absztraktra váltott, gyakran nehéz megfejtenem az alkotásait.

– Családot rajzoltam – segít ki. Közelebb húzza magához az egyik lapot, és a kezébe fog egy piros krétát, azzal mutogatja. – Rajta vagy te, apu és én. Amit megrajzolok, előbb vagy utóbb valósággá válik.

Az elhangzottak, mint két markos tenyér szorítják el a torkomat.

– Tudod, hogy mit szeretnék a világon a legjobban? – sandít rám.

– Mit? – kérdezem szinte hangtalanul.

– Egy kistestvért – kuncogja. – Őt most készültem lerajzolni közénk. Hátha valóra válik.

Napok óta elkerültek a rosszullétek, de most vihar fútta tengerként kavarodik fel a gyomrom. Elnézést kérek Dollitól, aztán a táskámmal együtt a fürdőszobába sietek, magamra zárom az ajtót, és a vécékagyló fölé hajolok. Szerencsére néhány mélyebb lélegzetvétel lecsillapítja az ingert. Ahogy a táskámba nyúlok a nedves törlőkendőért, a kezembe akad az Évától kapott terhességi teszt.

Itt az idő, Liza!

Itt az idő, megtudni az igazságot.

23

– Tudtam! Tudtam! Tudtam! – sikoltozik örömében Éva. – Még szerencse, hogy tegnap este, a lábam közét jegelve…

– Jegelted a lábad közét? – kerekedik el a szemem. Nem lehetett kellemes élmény.

– Ez most mellékes – legyint a villát tartó kezével. – A lényeg, hogy tegnap este megrajzoltam az, menyasszonyi ruhád kismama változatát – szúr a salátájába.

A hófehér íróasztalához lép, felkap egy elegáns fekete bőrmappát, majd azzal együtt visszaperdül mellém. Három, grafitceruzával készített divatrajzot nyújt át nekem, azokon különböző oldalról megalkotva ugyanaz a ruhaálom virít. Sajnos a tervekben én cudar jövőképet látok, amitől elsírom magamat.

– Imádom a terhességi érzékenységet! – sóhajtja, majd átöleli a vállamat, és homlokon csókol. – Sándor mit szólt az örömhírhez? Gondolom, majd kibújt a bőréből! Ő olyan… apatípus. Tökéletes szülők lesztek!

A barátnőm jóhiszeműsége tovább tördeli a lelkemet. Szeret, és hosszú évek óta kitart mellettem, megérdemli, hogy végre feltárjam előtte az igazságot. Akkor is, ha megsértődik, amiért eddig az orránál fogva vezettem. Nem elhanyagolható szempont, hogy végre nekem is szükségem van a kitárulkozásra és a támogató segítségre. Éppen ezért kértem tőle, hogy találkozzunk az irodájában, ő pedig a kellemest a hasznossal összekötve mindkettőnknek rendelt salátaebédet.

– Nagy bajban vagyok – suttogom.

– Tessék? – kérdi elkomolyodó hangon, de tovább ölelve.

– Nem… – elcsuklik a hangom, ám erőt veszek magamon. – Nem Sándortól várok gyereket.

Éva lefejti rólam a karját, majd hátrahúzódik.

– Ezt hogy érted? – kérdezi a homlokát ráncolva.

Az iroda bejárata felé sandítok. Éva megérti a célzást, és az előtérben tevékenykedő kolléganőire mosolyogva becsukja az ajtót. Aztán visszafordul felém, és szigorú arccal csípőre vágja a kezét.

– Kereszthy Liza, mi az ördögről beszélsz?

Éva teátrális kérdését máskor biztosan kiröhögném, most viszont a villámra ejtett tekintettel piszkálom a salátámat. Várom, hogy rám törjön a kétségbeesés, és elfogjon a menekülésvágy, egyelőre viszont a legkisebb megbánást sem érzem, amiért belekezdtem a vallomásba.

– Őszinte lehetek veled? – pillantok rá. – Megbízhatok benned?

– Ne haragudj, de amellett, hogy ez a kérdés igen sértő, még megkésett is – nevet fel zavartan.

Való igaz, Éva egy-egy középiskolás ballépést leszámítva soha nem adott okot bizalmatlanságra. Jelenleg én vagyok az, aki másnak adta ki magát, mint aki valójában.

– Nem tudom, hogy ki a gyerek apja.

Az általam kirobbantott igazság nyomán feszítő csend telepedik az irodára, mégis megkönnyebbültnek érzem magamat.

– Elismételnéd? – kéri Éva. – Csak mert teljesen úgy értettem, mintha azt mondtad volna, nem tudod, hogy ki a gyereked apja.

Nehéz eldöntenem, hogy döbbenetet vagy ítélkezést leplez-e a szarkazmusa, de tulajdonképpen mindegy, az én helyzetemen egyik sem változtat.

– Évek óta hazugságban élek, Éva – sóhajtom, majd a legelejétől kezdem a történetet, hogy a barátnőm mindent megérthessen. – Sándor meleg. Apám akaratából hazudtuk magunkat szerelmespárnak.

– Apád akaratából? – hitetlenkedik Éva.

– Apám évekig egy hazugsággal zsarolt. Szerződést kötött velem, amiben beleegyeztem, hogy a tökéletes álca érdekében nem ismerkedhetek és nem keveredhetek intim viszonyba férfiakkal. Sokáig, nagyon sokáig kibírtam. Aztán elgyengültem – pillantok fel az elképedéstől résnyire nyitott szájú barátnőmre. – Emlékszel arra a férfira, aki a nyár végén, a varrónőd leánybúcsúján elvette a telefonomat?

– Te jó ég! – kiáltja, és jobbnak látja, ha visszaül mellém. – Azóta?

Nem tudom, pontosan mire utalhat azóta alatt, de szeretnék mielőbb túlesni a mesélésen, ezért magamnál tartom a beszélgetés fonalát.

– Azóta találkozgatunk – mondom bólintva. – És az olvasóklub hajóján kis híján előtted is lebuktunk. Aztán egészen véletlenül összetalálkoztunk a rodoszi vakációnk során is.

Éva ajkát elkerekíti a vallomásom.

– Véletlenül éppen ott volt Rodoszon, és éppen akadt ideje eltűnni veled? – kételkedik cinkos mosollyal. – Ne haragudj, de ezt nem hiszem el.

– Azért nem akartak bennünket elszállásolni a szállodában, mert azt a magyar kormány kibérelte. A miniszterelnök ott ütötte el az idejét a szeretőjével. – Csaknem kibukik belőlem, hogy Igortól kapta a lányt, de az most tényleg túlságosan sok információ volna. – Igor abban az időben Viharos Kornél szóvivője volt.

Éva arcát most hosszúra nyújtja a döbbenet.

– Miközben én azt hittem, hogy megjavultál, most kiderül, hogy nálam is vadabb játékokba keveredtél – talál nagy nehezen a szavaira. – Erre innom kell.

Éva a csupa fehér bútorral berendezett irodája bárszekrényéhez lép. A beépített hűtőből kiemel egy üveg pezsgőt, gyakorlott mozdulatokkal felbontja, pohárba tölt belőle, majd visszaül. Egy kortyot iszik, amikor megcsörren az asztalon pihenő mobilja.

– Alíz az – állapítja meg a kijelzőre pillantva, de nem veszi fel a telefont. – Megírtad a magazinjába a cikket?

– Még nem – ismerem be. Azt nem teszem hozzá, hogy meg is feledkeztem róla.

– Le fogja vágni a fejedet.

– Lehet, hogy megköszönném neki – felek az ablak felé fordulva.

Amint véget ér a csörgés, Éva a telefonjáért nyúl, pötyögni kezd rajta.

– Milyen Igor is ő? – kérdezi.

– Szentesy Igornak hívják – válaszolok, de Éva továbbra is a telefonját piszkálja. – Most mit csinálsz?

– Megnézem, hogy néz ki – válaszolja. – Hmm, igen, emlékszem! – konstatálja elismerő hümmögéssel. – Ő az a fickó, akire le akartam csapni. Már értem, miért nem mutattál be neki, te kis önző! De legalább az ízléseddel nincs nagy gond.

A mókásnak szánt megjegyzésre elhúzom a számat.

Éva keresztbe veti a lábát, a jobb kezével a térdére könyökölve előrehajol, mintha egy izgalmas pletykát igyekezne kicsalogatni belőlem.

– Azt mondtad, hogy nem tudod, ki a gyerek apja – emlékeztet. – Szóval ki a másik jelölt?

Válaszomra várva kortyol a pezsgőből, aztán ahogy elhagyja a számat Előd neve, az ital kispriccel az ajka közül. Egy-két csepp az arcomra is ráfröccsen, a kézfejemmel törlöm le.

– Bocsánat – szabadkozik. – Visszaszívom az előző kijelentésemet. Nagy gond van az ízléseddel. Hogy a francba csalhattad meg a jóképű szeretődet Előddel?

– Igorral a kapcsolatunk… több mélyponton esett át. Egy ilyen időszakban volt, hogy részegen lefeküdtem Előddel. Közben végig azt képzeltem, hogy Igorral vagyok – teszem hozzá, mintha magyarázat volna.

Farkasszemet nézünk. Az arca rezzenéstelen, megtippelni sem tudom, milyen gondolatok kavaroghatnak a fejében.

– Hibáztam – sütöm le a tekintetemet. – És most mielőbb jóvá kell tennem.

– Jelzem, hogy két marék fájdalomcsillapítóra kortyolom a pezsgőmet, tehát néhány perc múlva nem biztos, hogy beszámítható leszek, ezért most jól figyelj rám! – közli, majd egy kis hatásszünetet tart. – Kristálytisztán emlékszem, hogy mellettem ültél, amikor a védekezésről tanultunk biológiaórán. Hogy lehetne ez egy véletlen hiba, Liza?!

– Nincs szükségem kioktatásra! – morranok Évára. – Egy megértő barátnőre van szükségem, aki megfogja a kezemet, és elkísér…

Megemelt mutatóujjával belém fojtja a szót.

– Nem védekeztél. Védekezés nélküli szeretkezés után nem vásároltál esemény utáni tablettát. Aztán amikor az első jeleket tapasztaltad, nem végezted el rögtön a tesztet – sorolja. – Tudod, hogy mindez mit jelent?

– Gondolom, azt, hogy egy felelőtlen ribanc vagyok – jelentem ki sértődötten, és már állok is fel, hogy távozzak.

– Azt, hogy te akarod ezt a gyereket. – Éva megállapításától megtántorodom, és visszahuppanok. – Ha ez így van, akkor viseld büszkén a terhességedet! Hiszen azt kaptad, amit akartál. Nem mondhatod a hasadban növekedő életre, hogy hiba.

Hosszan nézek Évára.

Nem tesz boldoggá a terhességem. A legtöbb nő valóban az első jelnél elvégezte volna a tesztet, én mégis vártam. Talán azt gondoltam, hogy az idő majd mindent megold. Nem akartam szembesülni az igazsággal, hiszen tudtam, az megannyi újabb fejfájós kérdést szül. Ezek közül a legkevesebb az, hogy ki nemzette a magzatot. Az igazi dilemma, hogy mi legyen a sorsa.

– Vagy azért nevezed hibának, mert el akarod vetetni? – szegezi nekem a kérdést Éva.

Nem akarom. De nem nagyon látszik más lehetőség.

– Az elmúlt években arra treníroztak, hogy a saját akaratomat egy kollektív cél alá rendeljem – felelem filozofálva. – Ez a hatalom egyik szabálya.

– A szabályok arra vannak, hogy megszegjük őket, nem igaz? – felesel Éva.

– De ez nem annyira egyszerű… – nevetek fel keserűen.

Éva meredten néz, és a lelkemig lát.

– Rohadt unalmas a kifogáskeresésed – ingatja a fejét. – Az összes porcikád tiltakozik az ellen, hogy megmondják, mit kell tenned, hogyan élj. Itt az idő a sarkadra állni, anyukám!

– És hogyan? – csattanok fel. – Itt van apám tartozása, Sándor miniszterelnöki jelöltsége és minden szar…

– Igor és Előd tudja, hogy Sándor…? – Nem akarja befejezni a mondatot, de nem is kell, mert bólintással felek. – Szóval gyakorlatilag mindenki előbb tudta meg nálam – sóhajtja fájdalmasan.

– Ne haragudj! – kérem.

– Erre nincs semmi szükség! A barátod vagyok, nem ítélkezek feletted a botlásaidért, hanem segítek kiegyenesedni és emelt fővel járni – néz határozottan a szemembe. – A barátok egyik feladata az, hogy olyan nézőpontokra világítsanak rá, amiket a másik magától talán észre sem venne.

– Az összes lehetőséget végigzongoráztam – mondom. – Ha megtartom a gyereket, azt kell hazudnom, hogy Sándoré. De mindkét apajelölt tudja, hogy ez nem gaz. Függetlenül attól, hogy kié a gyerek, Elődnek nem mondhatnám, hogy talán nem ő az apa, Igorral viszont megszűnne a kapcsolatunk, ha azt mondanám, hogy kihordom Előd gyermekét. Azt hiszem, egyetérthetünk, hogy mindegyik jövőkép kifejezetten cudar.

Éva elgondolkozva áll fel, és lép pezsgőutántöltésért.

– Biztosan van megoldás.

– Van – csuklik el a hangom.

– Azt nem teheted – fordul felém kemény arccal.

– Nincs túl sok lehetőségem – pityeredem el. – Ahogy időm sincs arra, hogy tovább várjak a csodára.

24

A délután folyamán csak az ügyvédemet fogadtam az irodámban, a nővérem előző esti balhéjával kapcsolatban egyeztettünk. Hamar beláttuk, hogy Tilda amerikai csalási ügye mindent felülírt. Az ügyvédtől baráti tanácsot kértem, végül olyan akciótervvel rukkoltunk elő, amit ő biztosan letagadna, és aminek például a hazafelé tartó taxiban befutott telefonhívás is az eredménye.

– Egész nap nem sikerült elérnem a nővéredet. Az asszisztensedet is hiába hívogattam – dohog a vonal túlsó végén Orsolya, majd gúnyosan megkérdezi: – Azért fizeted az asszisztensek gyöngyét, hogy egész nap ki legyen kapcsolva a telefonja?

– A lényeg, hogy én el tudjam érni, hiszen az én asszisztensem, nem a tiéd – válaszolom hetykén.

Igaz, nem maradt túl sok lehetősége, mégis csodálkoztam, hogy a televíziós producer a médiában rólam széthintett hazugság után bátorkodott közvetlenül felhívni. Biztosan piszkálják a felettesei, amiért a rendőrségi ügy fejleményeit követve nem jár minden másodpercben Tilda nyomában. Orsolya tehát bajban van, és bár természetesen pontosan tudom, merre járnak Bóráék, ezt eszem ágában sincs megosztani vele.

– Esetleg leforgathatnál egy olyan epizódot, amiben az eltűnt nővéremet keresed – heccelem az ötlettel, miközben kiszállok a taximból. – Vagy akár át is vehetnéd a helyét. Egész hihetően hazudsz, az agyatlan nézőidnek talán fel sem tűnne a változás.

– Szeretnélek tájékoztatni, hogy Tildának aláírt szerződése van a csatornával. Amennyiben akadályozza a műsorkészítést, kénytelenek leszünk élni a jogainkkal – közli nyugodtságot színlelve, de a zaklatott légzéséből kihallatszik, hogy nehezen tartja kordában az indulatait.

– Ezt felolvastad? Vagy képes voltál betanulni? – húzom ki a fenyegetőzés méregfogát.

Hallgatás a felelet.

A házba lépve mélyet szippantok az odabent terjengő ínycsiklandozó sajt- és vajillatból. Sándor minden bizonnyal kukoricát pattogtatott, és remélem, hogy hagyott belőle. Farkaséhes vagyok, és kívánós. Pokoli párosítás.

– Liza, nem tanácsos kekeckedni egy ekkora televíziós csatornával – szólal meg végre a hívom. – Okosan adj tanácsokat a nővérednek, nehogy véletlenül árts neki velük.

Kezdek betelni az emberek fenyegetőzéseivel. Pláne azokkal, amiket gyáván jó tanácsnak álcáznak. De ha Orsolya erre a szinte süllyedt, hát lehajolok hozzá.

– Az én ügyvédemmel sem tanácsos kekeckedni, pláne, hogy már nála vannak a bizonyítékok arra, hogy drogot kevertél a nővérem italába.

Blöﬀölök. Tényleg beavattam az ügyvédet mindabba, amit a botrányba fulladt estén tapasztaltam, de kézzelfogható bizonyítékom sajnos egyelőre nincs. Viszont ez a lódítás is elegendő ahhoz, hogy Orsolya ismét hallgatásba burkolózzon, majd rövidre zárja a diskurzust.

– Ha beszélsz a nővéreddel, add át neki, hogy tizenkét óra türelmi időt kap. Ha addig előkerül, és egyeztet velem a következő forgatási időpontokról, megússza a pert.

– Szerintem küldj neki egy postagalambot, hátha az időben odatéved hozzá – viccelődöm a kabátomból kibújva.

A vonal megszakad. Orsolya rám tette a telefont.

Elvigyorodom. A napom egyetlen derűs pontja volt ez a beszélgetés, a nő felbosszantásával valamelyest kiereszthettem a fáradt gőzt. A mosolyom viszont nem bizonyul tartósnak.

Amikor az ebédlőasztalunk mellé érve megpillantom az esküvői meghívónk mintanyomatát, elszorul a torkom. A mutatóujjammal végigkövetem a domború aranydíszítés cirádáit. Délután csak a nővérem ügyének kezelését követően hagytam, hogy beszippantson a saját drámám. Az Évával folytatott, lélekszántó beszélgetés hatására úgy döntöttem, a titkaimat a továbbiakban inkább megtartom magamnak. Elég erős vagyok ahhoz, hogy leküzdjem az újra meg újra rám törő kétségbeesést, és egymagam oldjam meg a problémáimat. Legalábbis remélem. Mielőbb vissza kell terelnem a dolgaimat oda, ahonnan elszabadultak. Igaz, az életem korántsem volt tökéletes, de a pusztítóbb problémák legalább elkerültek.

A hasam elé fűzöm a karomat.

Délután bejelentkeztem a nőgyógyászomhoz, aki holnap, a rendelő zárását követően fogad, de nem csak azért, hogy tájékoztasson a lehetőségeimről és persze az eljárásról. Ez biztosan nem a legelfogadottabb, de mindenképpen a legracionálisabb döntés. Akkor lennék bűnös, ha ugyanabba a pokoli káoszba szülnék gyermeket, mint amibe engem is világra hoztak. És amiben néhány hét múlva férjhez megyek a meleg vőlegényemhez.

– Gyere gyorsan! – ijeszt meg sürgetésével Sándor. A nappali kanapéján ül, egy nagy tál pattogatott kukoricát ölelve nézi a tévét. – Most lesz a riport a híradóban.

– Milyen riport? – lépek értetlenkedve mögé, majd belemarkolok a cheddar sajttal ízesített kukoricába.

A képernyőn virítóan elegáns hírolvasó konferálja fel a következő bejátszást: elmondása szerint a rendőrség egyáltalán nem tartja kizártnak az apám és a Gyöngyházy házaspár tragikus halála közötti kapcsolatot. Az utóbbi híre nagyon megviselt, pláne, hogy egy kislány maradt árván.

– Még jó, hogy Holló nyomozó felhívta a figyelmünket a pánikkeltés elkerülésére – jegyzem meg, miközben fél fenékkel a kanapé támlájára ülök.

– Holló kérését felülírta Gyöngyházy halála – szór néhány szem kukoricát a szájába Sándor. – Rövid időn belül két politikus is rejtélyes körülmények között vesztette életét. Ez alapvetően pánikot kelt. Kénytelenek mondani valamit, különben elszabadul a pokol.

– Már rég a pokol legmélyebb bugyrában élünk – bukik ki belőlem a tévére révedve.

Szerencsére Sándor elmerül a bejátszásban, nem tulajdonít különösebb jelentőséget a mondatomnak. Délelőtt még úgy terveztem, hogy Éva után vele is megosztom az állapotomat, végül mégis meggondoltam magam. Begyulladna, a felesleges drámázásra pedig most senkinek sincs energiája, neki teljes figyelmével a politikai feladataira kell koncentrálnia. A babakérdés egyébként is eldöntetett, számára az okozna komolyabb fejfájást, ha kiderülne Tilda sikkasztási ügye.

A hírolvasó bevezetőjéhez képest a bejátszás kevés újdonságot tartalmaz, az egyetlen nóvum a rendőrség sajtótájékoztatójáról bejátszott néhány képkockányi felvétel, amiben a szóvivő a párhuzamok ellenére hangsúlyozza, mindez csak feltételezés, bizonyíték egyelőre nincs. Mondhatnak bármit, lehet ez egy új kommunikációs stratégia része, de szerintem béna, amatőr húzás a lebegtetés egy hivatalos szervtől. Apám biztosan belecsimpaszkodott volna.

– Holló azt mondta, hogy a Kegyetlenek nem gyilkolni akarnak. Ez a bevetésük is balul sült volna el? – értetlenkedem. – Ráadásul igazságosztó szándékkal működnek. Azt értem, hogy az apámat miért pécézték ki maguknak, de ha valóban ők tették, Gyöngyházynak miért szolgáltattak igazságot?

Sándor elbambul. Habár mögötte vagyok, a fejtartásából látom, hogy a televízió helyett a nappali egyik sarkát szuggerálja.

– Talán az árulásáról értesültek – böki ki színtelen hangon.

– Milyen árulás?

Sándor zavartan fészkelődik a kanapén.

– Erről akartam veled beszélni aznap este, amikor végül lemondtad a vacsorát – nyögi ki. – Egy korábbi országjáró utam során kaptam egy telefonhívást. Ismeretlen számról kerestek, alig akartam…

Sándor mondatát félbeszakítja a csengőnk. Jó ideje kérem, hogy cseréltessük le, mert olyan vészjóslóan éles a hangja, mintha a halál kolompolna. Most is a frászt hozza rám. Stílszerű időzítés, hogy mialatt a Kegyetleneket emlegetjük, megcsörren a halottakat is felriasztó csengő…

– Vársz valakit? – kérdezi Sándor, mire a fejemet ingatom. – Akkor biztosan valamelyik szomszéd az.

Ahogy Sándor az ajtóhoz lépkedve távolodik, a helyére ülök, és a hasam elé fűzött kézzel dézsmálni kezdem a hátrahagyott pattogatott kukoricát. Kifeszített idegekkel hallgatom, ahogyan a nyílik az ajtó.

– Nem számítottunk rád – nyögi fájdalmasan Sándor.

– Pedig éppen ideje komolyan elbeszélgetnünk a terveinkről – válaszolja Előd.

Már csak ő hiányzott a napomból. Komolyan mondom, annak is jobban örültem volna, ha a Kegyetlenek masíroznak be a házba. Bár igaz, ők nem csengettek volna. Az arcomat átgyúrva igyekszem letörölni a kínt.

– És már Liza is itthon van – állapítja meg Előd az egyértelműt, miután a cipőjét levéve bemasírozott a nappaliba. – Tényleg nem is érkezhettem volna jobbkor.

– Kérlek, fogd rövidre, mert szeretnék végre egy kicsit pihenni – dől az ajtófélfának összefont karral Sándor.

– Kampányidőszakban pihenni? – pöﬀen fel Elődből az epés kacaj. – A pártvezetés hamarosan értesít majd, hogy reggel egyeztetésre várnak.

– A fenébe! Ez nem hangzik túl jól – sopánkodik Sándor. A középső ujjával tolja fel az orrnyergén lecsúszott szemüvegét.

Sápítozását hallva jól tettem, amikor inkább hallgattam Sándornak a magzatról. Fogalmam sincs, milyen vezetője lenne az országnak, ha már egyetlen mondattól a világvégét vizionálja.

– Csigavér! Elintéztem, hogy ne akarjanak leváltani. – Előd minden bizonnyal megnyugtatónak szánta a szavait, somolygása mégis aggasztó. – Nyitottak arra, hogy te maradj a miniszterelnök-jelölt. Ehhez mindössze annyit kell tenned, hogy az általuk kijelölt úton haladsz tovább a kommunikációval.

Sándor ráncolt homlokkal pislog, én teszem fel helyette a kérdést:

– Ez pontosan mit jelent?

– Holnap kora délutánra sajtótájékoztatót hívnak össze… – Előd mélyen a szemembe nézve közelít felém, aztán a kanapéhoz érve markol a pattogatott kukoricából. – Ahol a párt hadat üzen a Kegyetleneknek.

Sándor összerezzen. Nekem sincsen ínyemre az ötlet.

Hadat üzenni és a haza érdekében folyamatosan harcolni valami vagy valaki ellen – ez a háborús retorika évtizedeken keresztül volt a konzervatív párt fő toborzóereje. Sándor éppen a radikális eszméktől megtisztítva tenné vonzóvá a pártot, Szálló Györgyék terve tehát a legfőbb elveivel áll szemben. A kegyesség valójában egy szelíd erőszak, ráadásul az ötlet különösen rafinált. Szállóék a közvélemény-kutatásokat elemezve rájöhettek, hogy hiába erős a párt, a politika személyközpontúvá válásával nagy szükségük van Sándor népszerűségére. Bízom abban, hogy ezt ő is érzi, és nem ül fel Györgyéknek.

– Egy, a békesség mellett kardoskodó emberrel akarnak hadat üzenni? – bukik ki belőlem. – Ez nevetséges!

Előd meredten bámul. Arcára kiül, hogy ismételten csalódást okoztam neki. Rosszul kellene éreznem magam?

– Liza, te nem értesz a politikához – mondja, de sértő bökdösése nem okoz fájdalmat. – György helyesen látja, hogy mind a pártnak, mind Sándornak jót tesz majd, ha visszafogott vezető létére ezúttal határozottan fellép egy olyan szerveződés ellen, ami nemcsak a saját, hanem az ellenfelünk politikusaira is vadászik. Ez terrorizmus, amivel szemben a regnáló kormány fennhatósága alá tartozó rendőrség láthatóan tehetetlenül áll. Kiváló apropó, hogy erőt demonstráljunk.

Sajnos általában a világ nem úgy alakul, ahogyan azt az íróasztalok mögül kitervelik. Nem túl okos lépés egy láthatóan aktív csoportot magunkra haragítanunk. Főleg úgy, hogy még a rendőrség is tehetetlen velük szemben.

És a következő pillanatban megvilágosodom.

– Értem már! – nevetek fel. – Valójában fel akarjátok áldozni Sándort. Beállítjátok a Kegyetlenek célkeresztjébe, hogy legközelebb őt támadják meg. Ha esetleg őt is elteszik láb alól, egy gonddal kevesebb lesz a pártvezetés számára. Kamikaze akció.

Előd tekintete egyre lesújtóbb.

– A Kegyetleneknek címzett üzenetet valójában a választóknak szánjuk, és arról szól, hogy a liberálisok által vezetett igazságszolgáltatás képtelen kézre keríteni a tetteseket – magyarázza Előd, miközben szája szegletébe büszke félmosoly ül. Semmi kétségem afelől, hogy az ő fejéből pattant ki ez a briliáns ötlet. – Ezzel kellemetlen helyzetbe hozzuk a liberálisokat. Lépniük kellene erre, de nem tudnak majd, ezzel pedig bebizonyítják, hogy alkalmatlanok a polgáraik védelmére. És a legnagyobb libsi rajongók sem fognak a saját biztonságuk ellen szavazni.

– Azt kérte a rendőrség, hogy hallgassunk – emlékeztetem Elődöt.

– Erre tudod, mit mondana az apád? Azt, hogy a rendőrség nem parancsolhat nekünk – áll ellen Előd. – Azért próbálnak elhallgattatni bennünket, mert kínos nekik, hogy nincs mit felmutatniuk. Nem a népet, hanem a saját seggüket védik, Liza! Fontosabb nekik a hatalom, mint az igazság.

A szememet forgatom a rossz meggyőzőszöveg hallatán. Kár szépíteni, Szállót is úgy vonzza a hatalom, mint molylepkét az éjszakai fény. Nincs ezzel baj, mind hatalomfüggő, aki politikusnak áll. Miért kellene ezt tagadni?

Miért kell mindig hazudni?

– Pontosan mit akartok ezzel az egésszel üzenni a választóknak? – szólal meg végre Sándor. Meglep az érdeklődésével.

– A kampányunkban ugyebár a fiatalokat akarjuk elérni. A fiatalok pedig határozott retorikával könnyen befűthetőek – bontja ki lelkesen előttünk a manipulatív ötletét Előd. – Ha sokszor szajkózzuk a rendőrség tehetetlenségét, zavargásokat szíthatunk. Amit aztán szintén mi csillapíthatunk le. Hiszen a lázadók a mi választóink közül kerülnek ki, hatással vagyunk rájuk. Hallgatnak ránk.

– Szerinted ez így megy? Az emberek ki- és bekapcsolhatóak? – csattanok fel. – Ráadásul, ha mi a rendőrség ellen biztatjuk a szimpatizánsaikat, pontosan olyan önbíráskodóvá válunk, mint a Kegyetlenek. Ez pedig előbb-utóbb visszaüt.

– A politika kockázatos terep – ránt vállat Előd.

Arcomat a tenyerembe temetve felnyögök. Nem tudom elhinni, hogy én egy pillanatra is elcsábultam Elődnek. Legszívesebben odaállnék a falhoz, hogy beleverjem a fejemet. És egy hajszál híján meg is teszem, ám Sándor megkérdezi:

– Mi pontosan az ajánlat?

Ökölbe szorul a kezem. Úgy döntök, inkább elvonulok, különben nagy valószínűséggel elkezdeném a megmaradt pattogatott kukoricával dobálni a két ökröt. Már úton vagyok a szobámba, amikor hallom megcsörrenni Sándor telefonját. Csak bízni tudok a józan eszében. Kockázatosnak tartom a kilépést, viszont a hadüzenetet még annak ellenére is kifejezetten nagy ballépésnek találom, hogy egy meglehetősen magas vérmérsékletű politikus mellett cseperedtem fel. Apám valóban belecsimpaszkodna a rendőrség csetlésébe-botlásába, de esze ágában sem volna magára haragítani a Kegyetleneket.

Dohogva kezdek kényelmesebb ruhába öltözni. A melegítőnadrágot már felvettem, a melltartómat kapcsolom ki, amikor Előd a szobaajtóból váratlanul megszólít:

– Mi ez az egész, Liza?

Utánam jött, amíg Sándor telefonál.

– Te sem várhatod el Sándortól, hogy segget csináljon a szájából – felelek, miközben neki háttal kapkodva az itthoni pólómba bújok.

– Tulajdonképpen ugyanarra használja – vigyorog, majd hallom, ahogy becsukja az ajtót.

– Aljas vagy! – sziszegem hátrasandítva.

A polcomhoz lépve, a könyveimet nézegetve közeledik felém.

– És te ezt szereted, nem igaz? – kuncog.

Elengedem a fülem mellett a provokatív kérdést, nem akarok nemtelen vitába bonyolódni vele. Sőt, valójában azt szeretném, ha Előd egyedül hagyna. Nyugalomra vágyom.

– Miért nem felelsz, ha kérdezlek? – Előd közelebb lép, a vállamon érzem a leheletét. – Kezd elegem lenni abból, hogy folyton ellentmondasz nekem, Liza. Először Holló nyomozó előtt csináltál belőlem hülyét, most pedig Sándor füle hallatára kötekedtél. Még te sem alázhatsz meg.

Felé fordulok.

– Van úgy, hogy két ember nem ért egyet – válaszolom bátor tekintettel.

Hunyorog.

– Basznál vele?

– Tessék? – kérdezem elkerekedő arccal.

– Vagy már meg is baszott?

– Mi… Miről beszélsz? – dadogom.

Vajon kire gondol? Mit tudhat? Előd mániákus, nem lepne meg, ha a nyomomban járva meglátott volna Igorral.

– A nyomozóval – vonja fel a szemöldökét. Nevetséges válaszától némiképp megkönnyebbülök. – Láttam, hogy szimpatizálsz vele. Biztosan jobban kívánod, mint engem, ezért álltál az oldalára. De én vagyok az, aki foglalkozik veled, nem ő.

A rossz szöveg gúnyos mosolyt csal az arcomra. Előd váratlanul a tenyerébe szorítja az államat, hogy megbosszulja a gúnyolódásomat.

– Engedj el! – szisszenek fel.

Nem ereszt. Közelebb hajol.

– Tudod, amikor arról beszélek, hogy az apád örökségét szándékozom továbbvinni, nem túlzok – suttogja az arcomba. Előrántja az aduászát: – Nálam van a szerződése.

Apám halála után égre-földre kerestem a szerződésünk általa elrakott példányát. Nem akartam, hogy illetéktelen kezekbe kerülve esetleg közkinccsé váljon. Már értem, miért nem találtam.

– Az a szerződés semmit nem ér – közlöm vele. – Apám hazugsággal zsarolt.

Ezzel nem árultam el újdonságot, Előd is tudott a kiderített részletekről. Leszámítva persze azt, hogy minderről Igortól értesültem.

– De Sándor vonzódása valós – villan galádul a tekintete. – Szóval ameddig az ő titkát véded, a tulajdonom vagy. Te sem szeretnéd, ha a vőlegényedről kiderülne, hogy valójában menyasszony szeretne lenni.

– Undorító vagy! – vicsorgok rá.

– Alig várom, hogy ezt nyögd a fülembe – válaszolja gonosz vigyorral a száján.

Az ágyra lök, majd rögvest fölém is hajol. Amíg jobb kezével a nadrágját oldja, baljával a mellkasomra nehezedik, alig kapok tőle levegőt, sikítani sem tudok. Aztán ráncigálni kezdi a melegítőmet. A gumírozott derék könnyen enged, néhány pillanattal később már csak a csipke fehérneműm fedi az alfelemet.

– Eressz el! – suttogom.

– Fejezd be végre az ellenkezést! – parancsolja keményen.

Befogja a számat.

Beleharapok a kézfejébe.

Vinnyogva káromkodik egy cifrát, majd pofonra emeli a kezét.

– Ne csináld! – kiáltva védekezem. – Terhes vagyok!

Belemerevedik a mozdulatba. Pislogva, eltátott szájjal bámul.

– Kitől? – kérdezi elernyedő izmokkal.

25

– De jó, hogy jössz! Éppen hívni akartalak – örömködik Igor. A nappalijában ül, onnan a bejáratra rálátva észleli az érkezésemet. – Mutatni szeretnék valamit.

Azzal, hogy a pofon ellen védekezve kicsúszott a számon, hogy terhes vagyok, az ütést ugyan megúsztam, máris új problémát rántottam magamra. Amikor Dolli örökletes betegségét diagnosztizálva kiderült, hogy bár az nem Előd génállományához köthető, ő azóta – hogy még véletlenül se ismétlődhessen meg a korábbi trauma – mindig használ óvszert.

Nem Előd a gyerek apja.

Igortól várok gyermeket.

Meglepő, hogy a vallomásomat követően Elődöt az igazságnál sokkal inkább a saját sebeinek nyalogatása érdekelte. Nem kérdezgetett a gyerek apjáról, lekötötte a dohogás: mialatt ő felelősségteljesen a jövőmet igyekezett elrendezni, én kurválkodtam. A hangoskodás a szobámhoz csalta Sándort, előtte is kiderült a titok, és ahogyan arra számítottam: pánikba esett. Az otthoni piszkálódó papolástól besokallva úgy döntöttem, összepakolok néhány ruhát, és távozom. Éva biztosan tárt karokkal fogadott volna, én mégis ösztönösen Igor lakásában keresem a menedéket.

Nem próbáltam megindokolni a döntésemet, csak jöttem, ám éppen most, a folyosóra toppanva érzem, hogy talán át kellett volna gondolnom ezt az ötletet. Önmagam elől még itt sem rejtőzhetek el, ezt mi sem bizonyítja jobban, minthogy a folyosón álló egész alakos tükörbe pillantva elfog az undor.

Itt, a tükör előtt kezdődött minden.

Mi lett azóta velem?

Mi lett belőlem?

Ahelyett, hogy állapotos nőként átjárna a boldogság, soha nem voltam még ennyire lestrapált. Legszívesebben arcon köpném a tükörképemet, amiért szembesít a döntéseimmel, a hazugságaimmal és a gyermeki illúzióimmal.

– Táska? Ideköltözöl végre? – lép mögém viccelődve Igor. Belecsókol a nyakamba, aztán ahogy mosolyogva felnéz a tükörbe, és összeakad a tekintetünk, arcára fagy a mosoly. – Te sírtál?

Nem felelek. Az ökölbe szorított kézfejemre eresztem a tekintetemet. Űz a vágy, hogy egy óvatlan pillanatban, a puszta kezemmel törjem be a tükröt. Igaz, a rombolás nem oldana meg semmit, és az üvegdarabok felszabdalnák a kezemet, de legalább tönkretennék valamit. Valamit, ami végre nem az életem.

– Liza? Mi történt? – kérdezi aggodalomtól fagyosan Igor.

– Szörnyeteggé váltam – motyogom magam elé sírástól fojtott hangon.

Két oldalról, gyengéden közrefogja a vállamat, a nyakszirtemhez hajol, és egy mély sóhajtás kíséretében ismétli meg a kérdést:

– Mi történt? Mi tört össze ennyire?

A kellemetlen helyzeteket elkerülve délután még úgy terveztem, hogy senkit nem avatok be a titkaimba. Viszont ha már úgy alakult, hogy Előd és Sándor is tud a magzatról, nincs lelkiismeretem épp az apjának hazudni. Hosszú ideje azért birkózom, hogy vére sikerüljön feltétel nélkül megbíznom Igorban.

Elérkezett az igazság pillanata.

Nincs több hazugság.

Nincs több titok.

– Gyereket várok tőled – közölöm egyszerűen.

Miközben én valamelyest megkönnyebbülök, Igor felkapja a fejét, a tükörben összeakad a tekintetünk. Pillantásában riadalommal vegyül a döbbenet.

– Te… Tessék? – dadogja.

Szembe fordulok vele, mert szembe kell néznem mindazzal, amit az elmúlt hónapokban elkövettem. Elődnek egyetlen dologban sajnos mindenképpen igaza volt: önző mód minden elébe helyeztem a saját szórakozásomat. Pontosan tudtam, hogy Igorral a kapcsolatunk csupán mókázásra alkalmas, a következményekkel mégsem számoltam, és most minden dől, rogy és összeomlik.

– Mi… Mióta tudod? – dadog tovább. Arca sápadt, ajka remeg.

– Egy ideje már voltak jelek. – Nagyot nyelek. – De csak ma vettem rá magam, hogy elvégezzem a tesztet.

Az igazság halogatásáért felháborodásra számítok, de az alaphír feldolgozása még mindig lefoglalja a gondolatait.

– Ez biztos?

– Igen, biztos – bólintok. A teljes igazsággal jöttem, ha nehéz is, nem hátrálok. – Őszintén szólva egy ideig nem tudtam, hogy tőled vagy Elődtől… Aztán ma este… Előd meg akart ütni, és…

– Meg akart ütni? – csap le a mondatra Igor.

– Ne akadj fenn ezen, kérlek! Nem ütött meg – rázom a fejemet.

– Ez nem menti fel az alól, hogy meg akart ütni – kapaszkodik konokul a szavakba.

Megpróbálom tovább gördíteni a témát.

– Azzal tudtam kizökkenteni, hogy elmondtam, babát várok. Erre visszakérdezett, hogy ugyan kitől, mert ő óvszert használt.

– Megölöm – fortyog Igor.

Képtelen továbblépni.

Összeszorított szájjal fordítja a fejét az ajtó felé, tartok attól, hogy egy óvatlan pillanatban kilő, és meg sem áll, míg meg nem találta, és halálra nem veri Elődöt.

– Semmi értelme idegesítened magad! – ragadom meg a felkarját. – Az én hibám…

– Nem a te hibád! – mordul rám ingerülten. – Soha nem a nő hibája az ilyesmi.

Egy pillanatra előrebuktatnom a fejemet, hogy lelkierőt gyűjtve nézhessek újra a szemébe.

– Nem tisztáztam vele a kapcsolatunkat, és félreértett. Dühös volt, de végül nem ütött meg. Ne lovagoljunk ezen. Azt hiszem, hogy van elég problémánk.

– Problémánk?

Nehezen értelmezem a kérdést. Vajon megértette, miről beszéltem neki eddig? Kezd a beszélgetésünk nevetséges irányt venni.

– Mit nem értesz?

– Azt nem értem, miért nevezed problémának a gyerekünket – feleli a legnagyobb természetességgel. – Mikor érkezik?

Eltátott szájjal bámulok rá. Nem erre számítottam. Valami olyasmire vártam, hogy Igor majd tanácstalanul magába roskad, és elkeseredik, amiért egy megszületni vágyó élet látja a közös felelőtlenségünk kárát. Ehelyett ő lelkendezik? Örül?

Nézzük egymást. Hosszan. Szótlanul.

Ekkor meghallom a nappaliban duruzsoló Arctic Monkeys-lemezt.

Ez annyira…

Annyira…

Eddig bírtam tartani, most eltörik a mécses.

– El fogom vetetni – közlöm hüppögve.

– Tessék?

– Mit vártál, Igor? – nyögök fel fájdalmasan. A pulóverem ujjával törölgetem a könnyeimet. – Hogy szülhetném meg a közös gyermekünket? Ringassam titokkal bélelt bölcsőben, és hazudjam neki, hogy Sándor az apja?

– Miért kellene neki hazudnod? – hunyorog Igor. Kimérten beszél, de reszelős hangjából hallani a feszültséget.

– Kérlek, ne kezdjük el ezt! – rázom a fejemet. – Elhiheted, én sem repesek az örömtől, hogy abortuszra kell mennem. Szinte egész nap ezen tépelődtem. Többször átgondoltam a helyzetet, és végigvettem az összes lehetőséget. Nincs más megoldás. Holnap este kilencre vár a nőgyógyászom.

Igor meredten néz.

Arca szenvtelen.

Szempillája alig láthatóan megmegrebben idegességében. Küzd az érzéseivel, nekem pedig ebbe mindjárt beleszakad a szívem. Kérem, hogy mondjon valamit, de hiába, ő hátat fordít, és elindul a nappali felé. Az italos szekrényhez tér, tölt magának, aztán az ablakhoz áll, kibámul rajta. Lassan utána somfordálok. Az üveg visszatükröződésből észlelheti, mikor érek a helyiségbe.

– Azt hiszem, félreismertelek – mondja rémisztően színtelen hangon. – Hazugságokról magyarázol, miközben éppen most bújhatnál ki a szorításukból. De téged még a benned fejlődő emberi élet sem tud arról meggyőzni, hogy lemondj a hazudozásról. Hogy végre változtass az életeden. Hogy kitörj a börtönből.

– Miért csinálod ezt? – kérdezem égnek emelt arccal.

Nem enyhül, sőt egy lélekerősítő kortyot követően felém fordul.

– Szerinted én nem tudom, milyen hazugságok között felnőni? – kérdezi erélyes hangon, miközben dühködös tekintettel bámul. – Gyerekkoromban azzal áltattak, hogy az anyám Oroszországban él. Majd kiderült, hogy közelebb volt hozzám, mint gondoltam. Mégis lemondott rólam a saját érdekei miatt. Majdnem úgy, ahogyan azt te is tervezed a gyerekünkkel.

Minden egyes szava tőrdöfésként hasít belém.

Te jó ég!

Bele sem gondoltam, de a sors megismételte önmagát. Nem célom fájdalmat okozni Igornak. Ha eszembe jutott volna a múltja, egészen biztosan nem szakítottam volna fel a sebeit a terhességem hírével. De akkor őszinte legyek vagy óvatos? Bármelyiket választom, önzőnek bélyegeznek.

– Az apám egy érzéketlen kősziklát nevelt belőlem. Világéletemben egy szörnynek láttam – folytatja. – De ha annak idején az abortusz mellett döntenek az anyámmal, most nem ismernél. Nem ölelhetnél. Nem csókolhatnál. És te éppen ezektől az érzésektől és tapasztalatoktól készülsz megfosztani a gyermekünket, aki megfogant. A világra akar jönni – mondja, és zavarba ejtően hosszan néz a szemembe. – Lehet, hogy tényleg szörny vagy?

– Ennek semmi értelme. Ne nehezítsük meg a dolgokat. Nem akartalak bántani, te se tedd! – pityergek. – Harminc évvel ezelőtt nem volt közösségi média, az édesanyád kihordhatott anélkül, hogy bárki meglátta volna nagy hassal. Ez manapság egészen egyszerűen lehetetlen.

– A világ soha nem ideális, Liza! – nevet fel zaklatottan. – Semmi nem könnyű és minden nehéz. A kérdés az, hogy te miként kezeled a kihívásokat. Elmenekülsz előlük, vagy bevállalod őket? – teszi fel a költői kérdést. – Lehet, hogy kár volt folyton megvédenem téged. Ahogy talán hagynom kellett volna, hogy kiderüljön a vőlegényed titka. Én, hülye még azt is kiderítettem neked, hogy az apád hazudik. És te mindezek után azzal jössz, hogy azok miatt a tényezők miatt nem lehetünk boldogok, amiket én óvtam meg neked.

Nem bírom tovább hallgatni.

– Azért jöttem, mert azt hittem, fontos vagyok a számodra. Hogy úgy szeretsz, ahogy én téged. Feltétel és elvárások nélkül – közlöm vele. – Támogatásért jöttem. Arra vártam, hogy majd együtt tesszük rendbe azt, amit közösen rontottuk el. De úgy tűnik, kettőnk közül csak én gondolkozom felelősségteljesen.

– Az, hogy mi ebben a helyzetben a felelősségteljes viselkedés, nézőpont kérdése – száll szembe. – Szerintem az a felelősségteljes viselkedés, ha világra hozod a gyermeket. Szerinted az, ha megölöd.

Elég!

– Bennem növekszik a gyerek, ezek után bármi történik vele, az én döntésem!

Az ellentmondást nem tűrő kijelentésem nyomán szótlanul és keményen nézzük egymást. Nehéz lesz erről a pontról elmozdulnunk. A vitát lezártam, Igor legfeljebb melegebb éghajlatra tudna küldeni, és talán jobban tenném, ha még az előtt önszántamból indulnék, hogy valóban felszólítana. De nincs erőm megmozdulni.

Nincs lelki erőm itthagyni Igort. Mert azzal együtt el is hagynám.

Nem jöhetnék vissza.

Soha többé.

– Mit akartál mondani, amikor megérkeztem? – kérdezem gyengéden, mintha ennyire könnyen témát válthatnék.

Egyetlen kortyra hajtja fel a maradék italát.

– Nem! – közli karakánul.

– Ezt nem értem – suttogom.

Igor a szekrényhez lép, feltépi az ajtaját, majd rövid turkálást követően visszafordul felém.

– Nem csinálhatod ezt! Nem jöhetsz ide olyan kész döntésekkel, ami mindkettőnkre hatással van. Vagy ha megteszed, akkor innentől egymagad maradtál – közli, majd a kezembe nyomja az ismeretségünk elején nekiajándékozott párnát. – Menj el, Liza!

Nem mondhatsz nemet! – virít a párnán.

– Vidd ezt is! – nyújtja a tenyerét, benne az ittfelejtett jegygyűrűm. – És kérem vissza a kulcsot!

Elapadt könnyem ismét elered.

– Igor, kérlek ne… – próbálom jobb belátásra téríteni, de közbevág.

– Liza, azt mondtam, hogy nem! – néz egyenesen a szemembe. – Nem vagyok kíváncsi a magyarázkodásra. És azt sem akarom, hogy tovább itt maradj.

Először mond nekem nemet.

És utoljára.

Habár úgy terveztem, Igor karjaiban keresek menedéket, be kell látnom, ő is csak egy állomás volt az életemben. Egy olyan állomás, ahová soha többet nem futhatok be.

Nehéz a búcsú, de megteszem.

Viszlát, boldogság!

Igor

26

Az igen alulöltözött táncoslány kacéran szuggerál. Bár nem biztattam pillantásokkal vagy hívogató mosolyokkal, ő mégis már lassan fél órája kitartóan babonáz. A kiemelt figyelem először csak zavarba ejtett, aztán már ideges lettem tőle. Valószínűleg éppen azért szúrt ki magának, mert a körülötte nyüzsgő férfiakkal ellentétben nem rajongom körbe.

De mit tehetnék, ha nincs hangulatom az ismerkedéshez? Ma este egyetlen dolgon vigyorogtam, azt is kínomban tettem, amikor meghallottam, hogy sorshaverom újfent alávaló helyzetbe csalogatott. Az újranyitott Honolulu történelmében éppen aznap este tartják az első legénybúcsút, amikor nekem lélekerősítő iszogatásra van szükségem. Vicces, hogy a kálváriám egy leánybúcsún kezdődött, és remélhetőleg egy legénybúcsúban eltöltött görbe estén véget is ér.

Holnaptól hallani sem akarok Kereszthy Lizáról.

És azt hiszem, egy ideig egyetlen nőnek sem keresem majd a társaságát. Bár igaz, utóbbi tervemet néhány pohár whisky még felülírhatja. Élvezetesebb volna nem egyedül kihevernem a történteket.

A bárpultba szerelt színes lámpák váltakozó fényébe merülök.

Lila.

Kék.

Zöld.

Sárga.

Piros.

Aztán újra lila, és az egész kezdődik elölről. Mert a múlt újra és újra megismétli önmagát.

– Kicsit legyél vele kedvesebb! – lép hozzám a pult túloldalán Olivér. Ő is észlelte a táncoslány érdeklődését. – Egy legénybúcsúban vagy. Vagy flörtölsz a hölgyekkel, vagy addig csapkodják a seggedet, amíg haza nem menekülsz.

Lesújtó pillantással reagálok a bárgyú poénra.

– Jó, befejeztem! – emeli fel mindkét kezét megadóan. – A szívtiprónak megtaposták a szívét? Csak nem a múltkori kislány?

– Kiről beszélsz? – ráncolom a homlokomat, és a poharamra mutatva jelzem, kérek még italt.

– Akit a múltkor felszedtél és hazavittél – pontosít újratöltés közben.

Mélyre kell ásnom az emlékeim között, hogy kitúrjam, kire célozhat, aztán felvillan előttem a Lisának elvezett nyakkendős lány arca.

– Ja! Vele végül nem volt semmi. Elküldtem – árulom el, miközben a hüvelyk- és mutatóujjammal a halántékomat masszírozom.

– Tényleg? – csodálkozik Olivér. – Másnap visszajött, és kérdezősködött felőled. Azt mondta, hogy nagyon szimpatikus vagy neki, de nem szeretne pofára esni, ezért kifaggatott. Csupa jót mondtam rólad.

– Csak egy fruska – morgom magam elé.

– Akkor mi a tököm van? – bontogat tovább Olivér.

Hogy mi? Lizával a kapcsolatom ma este szívlövést kapott.

A pohárba töltött aranyszínű italt szuggerálva latolgatom, mit osszak meg Olivérrel. Olivér egyébként is tudott a viszonyról, amit a balesete óta diszkréten kezelt. Tulajdonképpen ő az egyetlen ember, akiben jelenleg megbízom.

– Liza terhes – közlöm vele olyan szenvtelenül, mintha azt mondanám, hogy odakint már órák óta besötétedett.

Elkerekedő szemre, eltátott szájra és elsápadt arcra számítok, de elhúzott szájat és sóhajt kapok.

– Akkor már tudod. Meglep – teszi hozzá.

– Inkább az a meglepő, hogy te tudod – mondom, miközben hunyorogva fürkészem az arcát. – Honnan tudod?

Olivéren a vallomás sora. Kezébe fog a csepegtetőről egy poharat, és egy konyharuhával törölgetni kezdi.

– Randizom az asszisztensével – böki ki nehezen, majd nagyot nyel. – Elcsípett egy, a nővérével folytatott beszélgetést.

Felcsuklok.

Duplán.

Egyrészt Olivér jó ideje olyan információk birtokában van, amit Liza asszisztense szerintem nem tud. Gondolok itt a viszonyunkra. Bár ha a lány a gyerekről értesült, talán többen ismerik a titkainkat, mint ahogyan én azt sejtettem. Ami azonban még ennél is jobban megdöbbent, hogy Olivér annak ellenére randizott Liza asszisztensével, hogy tudomásom szerint elkötelezett párkapcsolatban él.

– Neked menyasszonyod van – emlékeztetem, hátha elfelejtette.

– Fizikailag van. Gyakorlatilag nincsen – mondja, miközben először balra, aztán jobbra dönti a fejét, végül rám néz. Szemében melankólia és magabiztosság. – El fogom hagyni Adélt.

– Biztos vagy ebben? – kérdőjelezem meg az eltökéltségét. – Sokáig kitartott melletted, és elviselte a zsiványságaidat. Akkor is, amikor más nő már rég elhagyott volna.

– Maradjak vele szánalomból? – kérdez vissza nyílt, tiszta és őszinte tekintettel. – Vagy hogy gondolod? Esetleg hitegessem, és közben lépjek félre?

Bizarr, de gondolatban Olivér nyavalyájában dagonyázva egészen elfeledem a saját bajaimat. Igaza van. Ha egy kapcsolat kihűl, és nem sikerül visszahevíteni, a legjobb, ha mielőbb szétválnak a pár útjai. Sokan kitartanak, addig várnak, míg könny, aztán esetleg vér nem folyik.

– Adél családot akar, gyereket szeretne, én meg még nem érzem magam késznek erre – von vállat, majd újabb törölgetésre váró pohárért nyúl. – Megpróbáltam neki elmagyarázni, hogy ez nem kiskapu a kapcsolatunkból, hanem egyszerűen nem tudom elképzelni magamat apaszerepben.

Megint egy gyerekközpontú történet. Olivér az apaság elől menekül, én viszont éppen a gyermekemért küzdöttem.

Mindhiába.

– Adél megsértődött. A hangulat és az abból kerekedett néma elvárások viszont megfojtottak. Mégis kitartottam. A munkába menekültem, de kitartottam. – Nem tudom eldönteni, hogy most magát győzködi-e, vagy engem. – Egészen addig kitartottam, míg találkoztam Bórával. Liza nővéréért jött ide. Szerelem volt első látásra. És ha valaki ennyire el tudja csavarni a fejemet, kár húzni Adél idejét. Neki is jobb, ha minél előbb megtalálja azt a férfit, akinek hasonló tervei vannak. Mert mi máshol tartunk az életünkben.

Nem vagyok abban biztos, hogy Adél hasonlóképpen éli majd meg a helyzetet, de csillogó szeméből olvasva kár is volna Olivért hidegfejűségre intenem. Egyetlen embert sem szabad a boldogságával ellentétes döntésekbe kényszeríteni. Én sem próbáltam erőszakosan rábeszélni Lizát, hogy tartsa meg a gyermekünket. Ha ő az abortuszt választva lesz boldogabb…

Mielőtt teljesen elkalandoznának Liza körül a gondolataim, Olivér visszaránt:

– Találkoztál már Bórával?

Fejrázással válaszolok.

Olivér a pultra ejti a konyharuhát, a telefonjáért nyúl, aztán két koppintást követően felém fordítja a készüléket. A kijelzőn két fiatal és vonzó nő néz rám egy fotóról. Az egyik tekintete határozott, a másiké visszahúzódóbb. Gondolom, az utóbbi Bóra, mert a mellette állót jól ismerem.

Liza az.

Igyekszem leplezni, hogy gyomorszájon vág a látvány. Iszom, hátha az enyhíti a kellemetlen érzést. Egyetlen kortyra felhajtom a maradék whiskyt, és valóban, az égető érzés nyomán könnyebbnek érzem a lelkemet.

– Helyes lány – felem nem túlzottan lelkesen, a telefon mellé nézve.

Azt hiszem, Olivér csapdába csalt, és most hosszan, kitartóan fürkészi az arcomat.

– Téged tényleg ennyire kiborított, hogy Liza gyereket vár? – Kérdése sokkal inkább megállapítás. – Mondhatsz nekem bármit, te még nem zártad le őt! – nyúl újabb pohárért.

– De igen. Ma este. Miután megtudtam, hogy… – Megköszörülöm a torkomat. Farkasszemet nézünk. Olivér nem rakja össze a kirakóst, ezért segítek neki: – Tőlem terhes.

– Baszd meg! – kiáltja Olivér elhűlve. Mielőtt kiejtené a kezéből, a pultra állítja a poharat. – Én azt hittem, hogy… Hogy ti már nem… És hogy Födöritől vár babát…

Ha már megnyitottam a csapot, hagyom, hogy kifolyjon belőlem a teljes igazság.

– Födöri Sándor meleg.

Olivér eltátott szájjal bámul. Közben az eddig játszott zenét felhangosítják, a fények nagy részét lekapcsolják, az égve hagyott egyetlen reflektort egy kisebb emelvényre, pontosabban az annak közepén álló székre irányítják. Műsor kezdődik.

– Na, várj, egy percet! – vakarja meg Olivér a tarkóját. – Össze kell raknom a történetet. Szóval Liza egy meleg miniszterelnök-jelölt kamu menyasszonya, mellette a te csajod volt. És most tőled terhes.

Elismétlem magamban a szavait, aztán bólintok. Leegyszerűsítve úgy van, ahogyan összefoglalta.

– Ez elég kellemetlen helyzet – állapítja meg. – Most mi lesz?

– Semmi. Elveteti – mondom sötéten.

– Meg akartad tartani? – csodálkozik el Olivér. Nem válaszolok, ezért tovább kérdez: – Azt vártad tőle, hogy mindent adjon fel egy becsúszott gyerekért?

– Mi az, hogy becsúszott? – mordulok fel.

Olivér nem válaszol rögtön. A bárból a reflektorral világított rész felé fordul. A székben már egy elázott pasas ül, és az eddig engem nézegető, falatnyi fehérneműt viselő táncoslány vonaglik körülötte. Izgatóan táncol, egészen belekényelmesedem a látványba, amikor Olivér megint megszólít:

– Nézd, ha már felelőtlenek voltatok, legalább a következő döntéspontnál legyetek felelősségteljesebbek.

Éppen eddig a pontig jutottunk Lizával is. És ezen a ponton kellett eldöntenem, hogy megosztom-e vele azt a mindent felülíró információt, amibe most Olivért beavatom.

– Nem kellett volna eldobnia az életét – ingatom a fejemet. – Megvolt a kilépője.

– Ezt most nem értem – nevet fel kínjában Olivér. – Miféle kilépő? Miből?

Kortyolok, csak aztán folytatom:

– Hallottad, hogy a pártunk egyik politikusa, Gyöngyházy Loránd meghalt?

– Persze, azóta tele van vele az összes híradás.

Helyeslően bólintok.

– A pasas pártpolitikus volt, de lázadóként a háttérben szervezkedett Erika ellen. Többedmagával le akarta váltani a jelenlegi vezetést. Egy ideig belsőleg próbálkoztak, aztán később Loránd arra jutott, hogy a támogatóival együtt érdemesebb volna kilépni, és új pártot alapítani.

Okos húzás volt. A tömeges kilépés híre biztosan kétségeket ébresztett volna a liberálisok szavazói körében. A bizalomvesztés pedig a politikusok egyik veszte.

– És mi köze van ennek Lizához?

Olivér konkrét kérdésére válaszolva túl nagyot kellene ugranom, nehezen volnának követhetőek a kapcsolódási pontok, ezért inkább a saját tempómban folytatom:

– Loránd megkeresett, hogy segítsek nekik. Azt tanácsoltam, találjon a szerveződésének egy erős vezéralakot. Talán ennek hatására történt, hogy Loránd és Födöri Sándor titokban tárgyalni kezdtek egymással arról, hogy egyesítik az erejüket.

Látom Olivéren, egy kicsit több információra van szüksége ahhoz, hogy menekülő utat találjon a politikai útvesztőből.

– Amikor Liza édesapja meghalt, a konzervatív párt új vezetést kapott. Sok bennfentes cikket lehetett olvasni arról, hogy Sándor programja túl liberális az ízlésüknek, ezért lecserélnék.

– Ezért tehát ő is új lehetőségek után nézett.

– Pontosan – helyeslek. Miközben Olivér újra tölt nekem, tovább mesélek: – Sikerült bejutnom Gyöngyházy számítógépébe. A levelezéseiben megtaláltam Födöri üzeneteit is, amikben többek között megerősíti, hogy nem zárkózik el az összefogás ötletétől. Tehát titokban alakult egy csoportosulás, amiből egy olyan új, erős pártalternatíva jöhetett volna létre, ami a bizonytalan szavazókat is megszólíthatta volna.

– Azt hiszem, hogy eddig értem.

– Gyöngyházy halálával megszakadt a kapcsolat. Ráadásul Loránd diszkréten titokban tartotta a tárgyalásokat, a csapata tagjai számára is csak ma derült ki, mi zajlott a háttérben. – Elhúzott szájjal folytatom: – A megmaradt lázadók engem akartak felkérni arra, hogy rendezzem a soraikat. Ekkor látogatott meg Liza a babahírrel.

– Elmesélted neki, hogy mit tudsz?

A melltartójától megszabadult táncoslányt nézve, egy kortyot követően válaszolok:

– Nem.

– Miért nem?

– Mert nem szerethetek egy olyan nőt, akiben bármilyen helyzetben is felmerül az abortusz lehetősége. – Szavaim elnémítják Olivért. – Szerettem már egy olyat, aki megölte magát a gyermekemmel.

A levelek elolvasása után nyitott voltam arra, hogy eleget tegyek Kálmán felkérésének, és a Loránd által elindított folyamatok beteljesítésével segítsek megalapítani az új pártot. Tettem volna ezt leginkább azért, hogy ha a kapcsolatunkat nem is vállalhatjuk fel, legalább feltűnés nélkül tölthessünk együtt időt Lizával. Ő ezt a tervet a látogatásával keresztülhúzta.

– Igor, te picsogsz – állapítja meg Olivér. – Meg kellett volna mondanod Lizának, hogy a helyzet nem kilátástalan. De te inkább magadban tartottad. Miért?

– Mert ez egyébként semmin nem változtatna – rázom a fejemet. – Én felvállaltam volna érte, hogy a politikai mélyvízbe ugrom és elevezek. Ő mit tett volna ezért cserébe? Liza és Sándor heteken belül összeházasodnak, a gyerek pedig ugyanúgy hazugságban nőne fel. Ahhoz, hogy ne így történjen, mindkettejüknek fel kellene vállalnia önmagát. Sándornak azt, hogy a férfiakhoz vonzódik, Lizának pedig azt, hogy más férfitől állapotos. Ezeket a problémákat egy új párt sem oldja meg.

Liza lépése, ha fájdalmas is, végeredményében könnyített a helyzetemen. Mivel már nem érzem feladatomnak a megmentését, nem kell tovább a tűz közelében maradnom. Egy-két ügyet, például a Kamillával tegnap kötött egyezséget még le kell rendeznem, de utána végre visszatérhetek a civil szférába és a reklámügynökségembe.

Vissza a könnyen kapható lányok ölébe.

Kezd megérkezni az alkoholgőzös jókedvem.

– Szerintem a büszkeséged és a múlt árnyai megfosztanak a boldogság lehetőségétől.

– Mindenki máshogy és máshol keresi a boldogságot, Olivér – közlöm a műsorát befejező lányt bámulva. – Hosszú hónapok vannak mögöttem, belefáradtam a játszadozásba. És a hazugságokba. Liza mellett a legszörnyűbb dolgokat is természetesként kezeltem. Megváltoztatott ez a kapcsolat, és nem az előnyömre.

– Megváltoztatott – bólint. – Ember lettél, érzésekkel.

– Akkor éppen itt az ideje visszakeményíteni a szívemet, haver – vigyorgok rá.

Megrezzen a zsebemben a telefon. Kálmán az.

Amikor egy hosszabb beszélgetéssel egybekötve átadtam neki a számítógépet, néhány nap gondolkodási időt kértem. Aztán ma este, Liza távozásakor felhívtam, el akartam neki mondani, hogy ne számítson a munkámra, de nem vette fel.

Itt az alkalom.

A lányra pillantok, aztán a mosdók felé sétálok, ott csendesebb a zene.

– Átnéztem Loránd gépét, és találtam valamit – hadarja lelkesen Kálmán. – Egy Ágnessel kapcsolatos levelezést. Találkozzunk most, megmutatom!

– Nem lehetne holnap? – kérdezem a párducléptekkel felém közeledő nőt bámulva. – Fontos dolgom van.

– Ennél nem lehet fontosabb. Nálam várlak, üzenetben küldöm a címet.

A lány odaér hozzám. Izgatóan közel húzódik. Megsimogatja az ingem gallérját. Finoman az álla alá helyezem a kezemet, kicsit megemelem, majd a hüvelykujjamat végighúzom az alsó ajkán.

Hiányzik a vörös rúzs.

Hiányzik a reszketés.

27

– Mi ez a cikk, Igor? – ront az irodámba kezében a táblagépével Viharos Ágnes.

A kijelzőre sandítok, és elmosolyodva kérdezem:

– Miből gondolod, hogy közöm van hozzá?

Persze hogy közöm van hozzá.

Amikor két napja, közvetlenül Liza távozását követően Szalai Kamilla a legnagyobb meglepetésemre beállított, kiderült, az időzítés nem a véletlen műve volt, napok óta követett bennünket. Elmondása szerint a Nős tények esemény során, Liza öltözőjének folyosóján összefutva fogott szagot. Rögtön gyanússá vált neki, hogy éppen előtte győztem meg a Liza és Előd csókját rögzítő videó jegeléséről, majd sunyi módon le is töröltem a felvételt. De a mondandójából kihallottam, leginkább az fájt neki, hogy azóta kerültem a társaságát.

A féltékeny nők kezelésével világéletemben akadtak problémáim.

Kamilla képekkel, valamint videókkal bizonyítva, gyakorlatilag percre pontosan tudja, mikor és mennyi időt töltöttem Lizával. Elképesztett és megijesztett az alapossága. Tartottam attól, hogy a látogatásában nem szakmai, hanem magánjellegű célok vezérelték, ugyanis a bosszúszomjat nem lehet holmi ajánlatokkal kioltani.

Meggyőződésem volt, hogy az oroszlán most felébredt a bajuszhúzogatásra, és néhány, vicsorgással eltöltött pillanatot követően leharapja a fejemet. Soha nem éreztem még annyira kiszolgáltatva magam, ötletem sem volt, merre léphetnék. Nem volt kiút, Szalai Kamilla sarokba szorított. A kétségbeesésem láttán aztán hitetlenkedve felnevetett, majd szánakozva tette fel a kérdést: tényleg beszerettem-e a férfifaló Kereszthy Lizába. Nem feleltem, csak néztem hunyorogva. És akkor fellobbant tekintetében az ördögi furfang lángja. Azt mondta, hogy ezeket a felvételeket egyelőre megtartja magának, és inkább kivárja, míg csalódom Lizában, hogy aztán én magam kérjem meg a tönkretételére. Az lesz neki az igazi elégtétel.

Megkönnyebbültem. De csak néhány másodpercre. Kamilla közölte, nem úszom meg ennyivel a helyzetet. Ez az ajánlat csak abban az esetben él, ha cserébe három hasonlóan erős történetet szállítok neki a liberális párt berkeiből.

A véres bosszúnál édesebb volt számára, hogy az uralma alá rendelhet. És mivel akkor még hittem, Lizával a kapcsolatunk bármit megér, bólintottam. Pech, hogy egy nappal később kiderült, egy illúziót óvtam. Őszintén szólva Liza esti távozását követően, útban a Honolulu felé elgondolkodtam azon, hogy felhívom Kamillát, és engedélyezem a cikk kilövését, de a lelkiismeretem egyelőre megakadályozott. Haragszom Lizára, viszont időre van szükségem ahhoz, hogy a dühöm feleméssze a szeretetet. A folyamaton újabb néhány pohár alkohol gyorsított volna, és ha a tervezett estémet nem írja felül Kálmán telefonhívása, ma talán más cikket közölt volna Kamilla blogja. Így azonban, miután a felkínálkozó táncosnőt faképnél hagytam, Kálmántól egy olyan történetet kaptam, amivel a saját, kicsinyes elégtételvételem helyett többeknek szerezhettem boldogságot.

És úriember maradhattam.

Mint kiderült, Gyöngyházy a halála előtti hetekben felbérelte azt a magánnyomozót, akit Ágnes férje, Viharos Kornél is megbízott hónapokkal ezelőtt. Hallottam az általa előtúrt mocskos titkokról, például a huszonéves focista szeretőről, de az Ágnes által kirobbantott bántalmazási botrányt követően nem foglalkoztunk velünk. Most, hogy Kálmán alaposabban átnézte Loránd gépét, megtalálta a magánkopó által szolgáltatott teljes aktát, amiben a még mindig ágyasnak tartott fiatal sportoló fiúról bőven olvashatóak olyan sötét információk, amelyek a múltat is képesek megváltoztatni.

Kálmán izgatottan szorgalmazta, hogy mielőbb juttassuk el a sajtónak a kezünkre játszott adatokkal. A felhajtott whiskymennyiség ellenére is meglepően józanul gondolkodtam, és meggyőztem Kálmánt, hogy lassítson. Többre jutunk, ha csepegtetve szivárogtatjuk ki a sajtónak az anyagot. Először csak a fiú nevét, valamint a románc megszületésének dátumát, illetve körülményeit osztottam meg Kamillával, aki mindezeket ma reggel vezető hírként közölte a blogján. Estére az egész ország tudni fogja, hogy a házasságuk alatt Ágnes egy nálánál évekkel fiatalabb szeretővel csalta a miniszterelnököt.

– Nem nehéz kitalálni, hogy a háremed valamelyik tagja írta ezt a szemetet! – igyekszik megsérteni Ágnes. Nem sikerül neki.

– Rossz érzés, amikor valaki a nyomodban jár, ugye? – kérdezem bosszantó vigyorral, miközben szándékosan ülve maradok. – Ilyen az, amikor az emberre a saját fegyverét fogják.

Egyre feltűnőbbé vált, hogy Ágnes néhány párttagról mindent tud. Sokáig azt gondoltuk, Kornél mesélt neki ezt-azt a kollégákról még a hivatali ideje alatt, majd amikor egyre több friss ügyről értesültünk, gyanússá vált, hogy valamilyen úton-módon többek után kémkedik. Pár napja én is azt hittem, hogy a célkeresztjébe kerülve bepoloskáztatta a lakásomat, de a másnapra kihívott cég nem talált lehallgató készülékeket. Aztán leesett, hogy Ágnes poloskája két lábon jár, és kígyóbőr cipőt visel. Balázstól tudhatott Gyöngyházy Loránd szervezkedéséről, és akár arról is hallhatott, hogy Szalai Kamillával dobom fel az unalmas estéimet. Nem rejtegettem a viszonyunkat, többen ugrattak is vele, a valódi titkaimat viszont nem ismerheti. Lépéselőnyben vagyok.

– Kár, hogy nem sikerült elvennie a kis szolgádnak, majd a lakásomba betörő emberednek Loránd gépét, igaz? – heccelem a paprikavörös arcú nőt. – Sokkal könnyebb volna az életed, ha tudnád, miket gyűjtött össze rólad Loránd. De ezt a játékot sajnos vakon kell tovább játszanod.

Továbbra sem felel. Összeszorított szájjal bámul. Valószínűleg arra vár, hogy a nagy élcelődésem közepette majd kikotyogok valami olyat, amit később a javára fordíthat. Emberére talált, mert legyőzhetetlen hallgatóság vagyok.

– Szerinted én nem tudok rólad ezt-azt? – szólal meg végre.

Blöﬀöl.

Ha például tudna Lizáról, már régen az orrom alá dörgölte volna. Sőt, már ettől a történettől zengene az ország. Ágnes leplezetlenül gyűlöl, és a törekvéseinek csak jót tenne, ha balhékkal gyengíthetné a konzervatívokat.

– Ha jól hallottam, a huszonéves focista barátod kétszer bukott a középiskolában – folytatom a szópárbajt, miközben megjátszott sajnálkozásra húzom a számat. – Szóval megértelek, amiért az én életemben turkálsz izgalmakat keresve. Hiszen ő nem lehet túl érdekfeszítő társaság.

Hunyorogva bámul.

– Azt gondolod, hogy megállíthatsz? – kérdezi sziszegve.

– Nem – ingatom a fejemet hamis mosollyal. – Kivárom, hogy azok a fiatalok állítsanak meg, akiknek a nyakába próbálod varrni Gyöngyházyék halálát.

Napok óta cikkeznek arról, hogy Lorándot ugyanazok gyilkolhatták meg, akik Liza apját halálra verték. De ez szemenszedett hazugság. Ágnes ügyeskedik, megpróbálja elirányítani magáról a figyelmet, és egyébként nem is taktikázik rosszul. A fiatal csoportosulás nem fog kiállni a nyilvánosság elé, hogy megvédjék a becsületüket. Igaz, a kikényszerített párhuzamhoz az igazságszolgáltatás szolgáinak olyan nyilatkozatokra kell vetemedniük, amikkel nevetségessé teszik magukat, de Ágnest ez nem hatja meg. Az sem érdekli, hogy a rendőrség botladozása kihatással lehet a választásokra. Ő nem a párt, hanem a saját fenekét védi.

– Belegondoltál, hogy mit tettél, amikor megöletted Gyöngyházyékat? – kérdezem elkomolyodva.

– Vádaskodsz, Igor?

Tekintete vészjóslóan villan, engem viszont nem tud elijeszteni.

– Tényeket közlök. – Felállok a székemből, és az asztalon megtámaszkodva mondatról mondatra közelebb hajolok hozzá. – Megölettél két embert, és árvává tetted a gyermeküket. Senki nem fogja hagyni, hogy ezt büntetlenül rákend. És engem is felbőszítettél. Mindent el fogok követni annak érdekében, hogy visszakerülj oda, ahonnan jöttél. Az árnyékba. Hogy ne tehess tönkre több embert. Mert számomra már kiderült, hogy azt is hazudtad, amiért Kornélt leváltották.

Ekkor érezhetően megváltozik az irodában a légkör. Ágnes felhúzott válla elernyed, tekintetébe szomorúság költözik.

Kezdődik a műsor.

– Ahhoz, hogy megértsd a nőket, először meg kell tanulnod a nyelvükön – mondja, majd egy pillanatra beszippantja az alsó ajkát. – Kornél elhanyagolt.

Hosszan fürkészem az arcát, aztán kimondom azt, ami a mondata hallatán először az eszembe jutott:

– Ilyen szar szöveggel általában a nőverő férfiak rukkolnak elő, Ágnes. Igaz, a te húzásaid sem nagyon különböznek. Mind erőszak – teszem hozzá.

– Vannak olyan helyzetek, amikből csak erőszakkal törhetsz ki.

– Nekem sajnos a boldogtalanság nem elég indok arra, hogy megölj, tönkretegyél, vagy ellehetetleníts embereket – ingatom a fejemet. – Ahogy a hatalomvágy sem az. Lehet harcolni az álmokért, vágyakért, de csalni bűn.

– Mert te soha nem csaltál, Igor?

– Soha nem tettem tönkre embereket – mondom határozottan. – Te viszont a meggyilkolt házaspár mellett kiutáltattad a férjedet az országból.

Kornélnak az első néhány, maga alatt eltöltött hét után Szandra segítségével sikerült kikeverednie a depresszióból. Azonban rá kellett döbbennie, hogy hiába hagyta maga mögött a politikát, és úszta meg a bírósági eljárást, családon belüli erőszakolónak bélyegezve a civil szférában sem tud elhelyezkedni. Akadt egy-két barátja Angliában, ott sikerült vállalkozást indítania, így Szandrával elköltöztek.

– Kornélnak el kellett menekülnie azért, mert hazudtál róla – folytatom. – Valójában a focista szeretőd hagyott helyben, ugye? Az a fiú, akit a dühkezelési problémái miatt két csapatból is eltanácsoltak.

A megjegyzésemmel telibe találtam. Az iroda ismét megtelik feszültséggel. Az elesettet játszó Ágnes felett újra eluralkodnak a gyilkos indulatok.

– Tönkre akarsz tenni – állapítja meg undorodva.

– Azt akarom, hogy a dolgok a helyükre kerüljenek – javítom ki.

– Lehet, hogy jobban járnál, ha mellénk állnál. Erre nem gondoltál? – teszi fel a kérdést, amit már egy ideje vártam. – Pénz, hatalom és még több pénz.

Elismerősen biccentek, aztán amint látom, hogy felderül az arca, közlöm Ágnessel:

– A focista fiú megvehető kilóra. Gondolom, fizetsz neki havi zsebpénzt, ahogyan a férfiak teszik a szeretőjükkel, ugye? – vigyorgok szélesen. – Remélem, hogy összeloptál annyit az elmúlt időben, amiből meg tudod neki venni az autót, amit néhány hete ígértél neki. Különben nagy eséllyel újra szembenézhetsz a dühkezelési problémáival.

Az nyomozói anyagban ott virított egy betűkbe szedett beszélgetés, amit a magánkopó a fiú egyik lányismerősével készített. És amiben a srác felajánlotta a lánynak, hogy megdöngetné a ribancától ajándékba ígért drága verdában. Gondolom, a motorháztetőn, mert sportautó lévén a belterében elég nehéz játszadozni. De ez most részletkérdés.

– Amint látod, bőven van munícióm a sajtó számára, és nem tudsz elhallgattatni. Nekem nincsenek zsarolható pontjaim, bármit találsz rólam, az kiteregethető.

És ezt tényleg így gondolom. Liza sem zsarolható pontom többé. Döntött, a döntésével együtt pedig lekerült róla a kezem. Ugyan nem hiszem, hogy a leleplezéséig eljutnék, viszont már egyetlen szalmaszálat sem fogok keresztbe tenni a titkai megvédése érdekében.

– Mindenkinek vannak zsarolható pontjai – mormogja vészjóslón. – És ha most nem is találom meg, előbb-utóbb…

Nem tudja befejezni a mondatot, mert kopogtatás nélkül nyílik az ajtó. Homlokomat ráncolva nézek el Ágnes mellett, számomra két elegáns ruhába bújt ismeretlen lépi át az irodám küszöbét. Elöl egy nő, mögötte egy férfi.

– Szentesy Igor? – szólít meg nő.

– Nem látja, hogy beszélgetünk? – förmed rá hátrafordulva Ágnes. – Jöjjenek vissza később!

– Attól tartok, hogy a beszélgetésüket kell későbbre tenniük – közli ellentmondást nem tűrő hangon a nő. – Szentesy úrral sürgős beszélgetni valónk van. Mégpedig a rendőrőrsön.

Ágnes eltátott szájjal fordul vissza felém.

Aztán elégedetten elvigyorodik.

28

Abból, hogy a rendőrőrsre érve a telefonomat elkobozták, majd órák óta egy ablaktalan helyiségben váratnak, arra következtetek, hogy a nyakamba akarnak varrni valamit. Többedszerre pörgettem végig magamban az elmúlt hetek eseményeit, de minduntalan egyetlen ponthoz érek: azt gyanítom, hogy a Gyöngyházy-villában lehetett egy Kálmán által nem ismert rejtett kamera, ami rögzítette a látogatásomat. Egy fontoskodó rokon feljelenthetett. Tekintve, hogy egy jogászdinasztiáról beszélünk, ez nem volna meglepő fordulat. A nyomozók többször felajánlották, de nem kértem ügyvédet, egymagam is szívesen rávilágítok a rendőröknél arra, hogy a házban működő riasztórendszert az egyik kontrollszemély deaktiválta, tehát az ő engedélyével jártam az épületben.

Kellemetlen volt a két idegen kíséretében elhagynom a pártszékházat, többek összesúgtak emiatt, gondolom, gyorsan körbefutott a hír az irodákban. Ám mindennél jobban bosszantott Ágnes önelégült képe. Miközben gondolatban a tönkretételének módszerei között válogatok, végre kinyílik a helyiség ajtaja, és belép rajta a pártszékházban meglátogató nyomozónő, Halvány Sára. Külseje a lófarokba kötött sötétbarna hajával, a csontos arcával és a fekete garbójával szigorú, pattogós hangja pedig tekintélyt parancsoló. Erős, határozott és – az én ízlésemnek – túl rideg típus.

– Kitalálta, hogy miről fogunk beszélgetni, uram? – kérdezi megjátszott kedvességgel.

Először a magával hozott mappát, aztán a mobiltelefonomat fekteti az asztalra, a képernyőjével lefordítva. Végül ő is leül.

– Biztosan valami félreértés lehet – mondom, és kezemet karba fonva hátradőlök a székben. – Mikor engednek el?

– Miután kiderítettük, hogy valóban félreértés történt-e – válaszol mosolyogva, de a plafonról lógó lámpa fénye aggasztó árnyakat fest sminktelen arcára. Nem túl bizalomgerjesztő. – Figyeljen! Ha magára nézek, egy komoly férfit látok. Én pedig egy komoly nő vagyok. Vegyük egymást komolyan. Megegyezhetünk?

Bólintok.

– Köszönöm, ez igazán kedves! – mondja, aztán arcára ragadt mosollyal folytatja: – Kérem, árulja el, ismerős-e önnek a Kallő Dorottya név!

A név első hallásra ismeretlen. Elgondolkozom, hogy kit emlegethet. Talán Gyöngyházy valamelyik rokonának a barátnője, esetleg felesége?

– Nem hallottam még korábban ezt a nevet – rázom a fejemet.

A nőből kipukkan egy fogvillantós kacaj. Kedélyesnek hangzik, valójában gúnyolódó.

– Szentesy úr, megállapodtunk, hogy nem néz hülyének, és mégis rögtön az első alkalommal megteszi? De jó, legyen, elfogadom, hogy nem emlékszik rá!

Nem tetszik ez a stílus. Szótlanul várom a folytatást.

– Így sem ismerős a hölgy? – tol elém egy képet a mappából.

A fotón egy fiatal, abszolút átlagos kinézetű lány mosolyog. Az a bájos, kedves és konszolidált típus, amilyenből naponta legalább egy tucattal találkozom úton-útfélen.

– Sajnos nem tudok segíteni – vonok vállat. – És nem teljesen értem, hová tartunk ezzel a beszélgetéssel. Hálás volnék, ha elmondaná, miért is zárt be ebbe a lyukba. Ha azért, hogy megtudja, ismertem-e ezt a lányt, akkor megkapta a választ. Szóval köszönöm a vendéglátást, de távoznék.

A nő úgy folytatja, mintha meg sem hallott volna.

– Azért furcsa, hogy állítása szerint nem ismeri a lányt, mert Dorottya tisztán emlékszik a találkozásukra. Meg is örökítette.

Újabb fotót mutat. Ez engem ábrázol egy igen előnytelen pillanatomban.

És ekkor leesik a tantusz.

Az erős smink és a találkozásunk idején viselt hacukája miatt nem ismertem fel a lányt. Ő Lisa, akit néhány napja a Honoluluból vittem haza, majd a valódi Liza látogatása miatt elküldtem. Ő az, aki annak ellenére, hogy megfenyegetett, másnap beriszált Olivérhez, és felőlem érdeklődött.

– Egyszer találkoztam vele egy szórakozóhelyen – közlöm a homlokomat ráncolva.

Érzem, ahogy kiül az arcomra a gondterheltség.

Mi a fenét művelt ez a lány?

– Hány napja is volt az említett találkozó? – faggat a nő.

– Talán három vagy négy – vonok vállat. Arrogánsnak tűnhetek, pedig nincs szándékomban. – Mozgalmas időszakot élek mostanában, összefolynak a napjaim – szépítek.

Zavarba ejtően sokáig jegyzetel a mappába, valószínűleg szándékosan cincálja az idegeimet, hogy aztán egy óvatlan pillanatban elveszítsem a türelmemet, és olyat mondjak, amit később megbánok. Zseniális stratégia volna akkor, ha tényleg elkövettem volna valamilyen bűnt.

– A szórakozóhely után az ágyában folytatták az estét, ha nem tévedek – jegyzi meg színtelen hangon Sára.

– Ez most egy kihallgatás? – kérdezem. – Gyanúsít valamivel?

– Csak beszélgetünk – mosolyog.

Az ujjaimon támaszkodva előre hajolok.

– Nézze, hölgyem! Azt, hogy kivel osztom meg az ágyamat, meglehetősen bizalmaskodó kérdés. Egy úriember erről nem beszél – vonom fel a szemöldökömet. – De arról szívesen beszélek, hogy kivel nem osztottam meg az ágyamat, és Dorottya például még a lakásom küszöbét sem lépte át.

A nőnek csodálkozó mosoly húzódik a szájára.

– Nézzenek oda! – örömködik túljátszottan. – Most már a lány nevére is emlékszik. Gyorsabban haladunk, mint reméltem.

– Ön árulta el az előbb. Jó a rövid távú memóriám.

– De a hosszú távú memóriája sajnálatos módon nem annyira jó, ugye? – élcelődik. – Semmi baj! Dorottya kisegíti. Írt ugyanis egy bejegyzést a Facebookon arról, hogy miként zajlott a találkozójuk.

Elkerekedő szemmel hallgatom a nőt, aki úgy játszik velem, mint macska az egérrel.

Dorottya bejegyzést írt az esténkről? De miről, ha nem történt semmi?

– A lány a következőképpen fogalmaz. – A nyomozónő, mielőtt a mappából kiemelt papírról olvasni kezdene, megköszörüli a torkát. – Igor a Honoluluban rendelt nekem alkoholt, leitatott, és a lakásába csalt. Ott ismét itallal kínált, és abba biztosan drogot csempészett, mert eszméletemet vesztettem. Mikor magamhoz tértem, anyaszült meztelenül feküdtem az ágyában. Szeretném, ha minden nő megtudná, hogy…

– Ez hazugság! – vágok közbe. – Minden egyes szava hazugság!

Sára hosszan, meredten néz. Emlékeztetnem kell magamat, hogy a heves reakciókkal csak még gyanúsabbá válok. Ahogyan nyugtatom magamat, beugrik a lány gangon hozzám vágott, sértődött fenyegetése: „Elintézem, hogy soha többé ne hülyíthess egyetlen lányt sem!”

Dorottya be akar sározni.

– Nem itatta le? – próbál kérdésével sarokba szorítani. – Ahogy azt az elején is megbeszéltük, az igazat mondja, Igor! A bárban minden bizonnyal üzemel biztonsági kamerarendszer, lekérhetem a képsorokat. És talán már meg is tettem.

– Már részeg volt.

– Ügyes kibúvó – ismeri el Sára. – Vásárolt neki alkoholt? – fogalmazza újra a kérdést.

Farkasszemet nézünk.

Pontosan tudom, hogy Olivér több kamerát is felszereltetett a bárban, és a magabiztosságával Sára elhitette velem, hogy a felvételeknek már birtokában van. Nem tehetek mást, minthogy elismerem.

– Vásároltam.

A nyomozónő szája szánakozóan megrándul.

– Ha meggondolja magát, bármikor hívhatjuk a jogi képviselőjét – ajánlja fel.

Lehet, hogy okosabb volna egy ügyvéd jelenlétében folytatni a diskurzust, de ha most kéretnék egyet, megnövelném a gyanút. Én viszont ártatlan vagyok.

– Nincs szükség rá – rázom a fejemet. – Nem azért vásároltam a lánynak alkoholt, hogy leitassam, hanem azért, mert úriember vagyok.

Sárából kirobban a röhögés.

– Ne… ne haragudjon! – fuldokol a nevetéstől. – Sok mindent hallottam már a karrierem során… – törli ki a szeméből a könnyet. – De ilyen átlátszó szöveggel még senki sem állt elő.

Bosszant a tiszteletlen viselkedése. Leginkább azért, mert erőfölényt sugall. Azt kívánja éreztetni, hogy a markában tart.

– Árulja el, kedves uram… – szólít meg ismét komolyra rendezett arccal. – Egy úriember mióta vásárol egy tizenhat éves lánynak alkoholt?

Ledöbbenek.

– Azt mondta, hogy elmúlt tizennyolc.

– Nocsak! Hirtelen ennyire tisztán emlékszik az estére? – tér vissza a színlelt öröm az arcára. – Akkor talán befejezhetné a hazudozást.

– Nem hazudok.

– Remek – csettint.

Értetlenül figyelem, amint az egyik jegyzetlap csücskéből letép egy kisebb darabot, majd ráír valamit, és összehajtva elém tolja. Nem veszem el.

– Ezek szerint elismeri, hogy felhívta a tizenhat éves lányt a lakására, és olyan itallal kínálta, amibe drogot csempészett?

Konkrét kérdésre konkrét válasz jár.

– Nem.

Fejével a nő az összehajtott papírdarabra bök. Elveszem a cetlit, és miközben kihajtom, Sára derűsen közli:

– Bármiben fogadtam volna, hogy ez lesz a válasza. A papíron egyetlen rövid szócska áll: Nem!

Sára a véremet akarja.

– A Gina a legjobb választás a nemi erőszakhoz, ugye? – kérdezi. – Tizenkét órán belül kiürül a szervezetből. Szinte kimutathatatlan.

– Ha maga mondja, biztosan – vonok vállat. – Nem ismerem a drogokat.

– Ha nem ismeri a drogokat, honnan tudja, hogy a Gina egy drog? – csap le ismét a ragadozó.

– Kezd a beszélgetésünk nevetségessé válni – jegyzem meg újfent karba font kézzel.

– Lát mosolyt az arcomon? – köröz mutatóujjával az arca előtt. – Nem vagyok vicces kedvemben, Szentesy úr. És tudja, hogy miért nem? Mert ami a maga típusának szórakozás, az az áldozatoknak örök életre szóló trauma.

– Az én típusomnak? – kapaszkodom a minősítő megjegyzésébe.

– Azoknak a férfiaknak, akik azt hiszik, bármit megtehetnek egy nővel – vágja hozzám a véleményét, majd még azelőtt, hogy reagálhatnék rá, újabb kérdést vet fel: – Miért vitte haza? Csak nem azért, mert tizenhat évesen könnyű préda volt?

– Ő szedett fel engem – közlöm. – És egyébként sem értem ezt a faggatózást. Ha le is feküdtem volna vele, úgy tudom, tizenhat éves kortól nem büntetendő a szexuális együttlét.

– Ha a tizenhat éves beleegyezik, akkor valóban nem.

Szívesen hozzátenném, hogy ezt úgy mondja, mintha felnőttek körében rendben lenne a beleegyezés nélküli közösülés, de én vele ellentétben nem kapaszkodom félremagyarázható mondatokba. Inkább kibontom előtte az igazságot:

– Ez az egész vád nevetséges. A lány a lakásomban sem járt, még a folyosón meggondoltam magam. Mivel aznap este esett, rendeltem neki egy sofőrt, akivel hazamehetett. Ekkor ő megsértődött, lefotózott, és megfenyegetett, hogy tönkretesz.

– Meg tudná mutatni a telefonján az említett autórendelést? – kérdezi hümmögve.

Bólintok, mire elém tolja a mobilomat. Az összegyűlt értesítéseket figyelmen kívül hagyva megnyitom a fuvarkérő applikációt, és a menüsorból kiválasztom a Korábbi rendelések pontot. Legnagyobb meglepetésemre a Dorottyának hívott autó rendszáma mellett pirossal az áll, hogy a rendelés meghiúsult. Visszagondolva, akkor este Liza lekötötte a figyelmemet, másnap pedig bár láttam egy ismeretlen számról érkezett hívást, gondoltam, ha fontos, majd újra keres. Aztán megfeledkeztem róla. A sofőr lehetett.

– Valószínűleg gyalog távozott.

– Az esőben? – hitetlenkedik Sára. – De tételezzük fel, hogy mindazt elhiszem, amit mondott. Miért gondolta meg magát, és küldte haza a lányt?

Ez eddig a legkellemetlenebb kérdés…

– Vendég várt a lakásom előtt.

– Vendég? – Sára hangjában érdeklődés csillan.

– Egy nő.

– Meg tudná adni a nő nevét és elérhetőségét, hogy leellenőrizzük?

Sebesen peregnek a fejemben a gondolatok. Nem dobhatom be Liza nevét. Nem azért, mert védem a kapcsolatunkat, hanem mert hülyét csinálnék magamból. Egyrészt Sára nem hinne nekem, másrészt, ha esetleg tényleg rákérdezne, Liza az életét védve egészen biztosan letagadná.

– Nem. Ahogyan már mondtam, diszkrét vagyok nőügyekben.

– Értem. – A nyomozónő lejegyez valamit magának, aztán összegzi: – Szóval felszedett egy alkoholos befolyásoltság alatt álló, fiatalkorú lányt egy bárban. Tovább itatta, majd hazavitte. Hívott neki egy taxit, ami aztán senkit nem vitt el. Eközben azt állítja, hogy van egy titokzatos nő, aki megerősíthetné az alibijét, de nem árulja el, ki az. Így van? – kérdezi, mire bólintok. – Már csak azt várom, hogy mikor keveri bele a földönkívülieket.

Nem vesz komolyan. Muszáj valamilyen konkrétummal előrukkolnom ahhoz, hogy megvédhessem magamat.

– A lány a megérkezésünk után néhány perccel már el is hagyta az épületet – hajolok újra előre. – Kérje ki a környék térfigyelő kameráinak a felvételeit.

Ahogyan felvetem a lehetőséget, máris eszembe villan, hogy a kameraképen látszani fog Liza is, amint az épületbe sétál. De ez jelenleg hidegen hagy, úgysem akarom már megvédeni a titkunkat. Főleg nem úgy, hogy én igyam meg a levét.

– Sajnos a környék térfigyelő kamerái egy ideje nem működnek – görbül le a szája. – Ez óriási pech, nem igaz?

– Úgy tűnik nekem, mintha elítélne olyasmiért, amit nem követtem el – morgolódom, és újabb ötletet vetek fel neki: – Akkor kérje meg a lányt, hogy írja le a lakásom berendezését.

– Sokkos állapotban volt. Nem várható el tőle, hogy emlékezzen a bútorokra.

Mindenre lesz kifogása?

– Van DNS-minta? Mert az nem lehet – cáfolom a saját kérdésemet. – Kössék hazugságvizsgálóra, vagy ilyesmi.

– Ennek a lánynak elég sok megaláztatásban volt része az elmúlt napokban annak ellenére, hogy ő nem tett feljelentést. A Facebook-bejegyzése alapján indítottuk az eljárást – vált aggasztóan komoly hangra Sára. – Napokkal később, az orvosi vizsgálatok során DNS-nyomot már nem találtunk, erőszakos közösülésre utaló testi jeleket viszont igen.

– Bárki lehetett. Vagy bármi. Megszállott a lány – hadarom, aztán a nő eltökélt tekintete láttán felteszem a nagy kérdést: – Ugye nem mondja komolyan, hogy egy sértődött fruska állításai alapján fog bűnösnek nyilvánítani?

– Az nem az én dolgom, Szentesy úr – rázza a fejét. Összezárja a mappáját, majd feláll. – De ha a véleményemet kérdezi, a jelenlegi bizonyítékokkal és alibi híján az ügyészség vádat fog emelni ön ellen. Az igazságszolgáltatást nem érdekeli, hogy közel áll a kormányhoz.

29

A kihallgatás eredményképpen kénytelen voltam ügyvédet keríteni.

Kálmánt hívtam, és kértem, forduljon az érdekemben a Gyöngyházy családhoz segítségért, végül meglepően gyorsan egy fiatal fickó sietett a kimentésemre. Kezdetben tartottam attól, hogy ront a helyzetemen, ha férfi képvisel az adott ügyben, de el kell ismernem, Tivadar a lehető legjobb munkát végezte. Mivel a szabályok szerint a rendőrség a tanú befolyásolásának veszélyére hivatkozva – vagy valami mondvacsinált indokból csak úgy… – bizonyos ideig bent tarthatott, Tivadar kijuttatni ugyan nem tudott, de elintézte, hogy az éjszakát ne többszemélyes cellában kelljen eltöltenem. Fogalmam sincs, hogyan érte el, gondolom, sokba kerül majd ez nekem. Az éjszakai szolgálatos rendőrök átkísértek egy régebbi, már használaton kívül álló kihallgató szobába, szereztek oda egy matracot, ezáltal padlószőnyegezett helyiségben, cellatársak nélkül pihenhettem – vagyis pihenhettem volna, ha sikerül elaludnom.

Tivadar persze lehülyézett, amiért a kihallgatásomra nem kértem jogi képviselő jelenlétét, majd a jegyzőkönyvet olvasva elkezdett arról győzködni, hogy fedjem fel a lakásom előtt várakozó titokzatos nő kilétét.

Neki is nemet mondtam.

Mert ártatlan vagyok.

Tivadar ekkor megmosolygott, hiszen még a gyilkosok többsége is ártatlannak vallja magát, ne számítsak tehát a rendőröktől együttérzésre vagy jobb belátásra, mert nekik csak a bizonyítékok számítanak. Mindehhez hozzátette, hogy Halvány Sára szívós típus, személyes érintettség okán megszállottként küzd a nőket ért szexuális erőszakok ügyében, és bár kevés a bizonyítéka, egyáltalán nem kizárt, hogy az elszántságával meggyőzi az ügyészséget a vádemelésről. Beavattam Tivadart, hogy az alibim letagadná magát, azzal pedig csak még nagyobb hülyévé válnék az igazságszolgáltatás szemében. Más alapra kell építenünk a védelmemet.

Egy teljes éjszaka kínálkozott arra, hogy átgondoljam, miként tudok kimosakodni a vastagon rám kent szarból, de e tekintetben büdös maradtam. Legfőképp azért, mert a telefonomtól elzárt, rám kényszerített józan magányban a szemközti, elemcsere híján mozdulatlan faliórát bámulva minduntalan Lizára terelődtek a gondolataim. A szerkezet este kilenc óra után nyolc perccel állt meg. Liza kilencre ment az orvoshoz. Még ez az ócska óra is engem cseszegetett, és konokul emlékeztetett arra, hogy miközben engem fogságban tartanak, az anyja éppen meggyilkoltatja a gyermekünket.

Meg sem tudnám akadályozni.

Az éjszaka maradékában aztán egy újabb problémán rágódtam. Megérkezésekor Tivadar jelezte, hogy aktívan foglalkozik az előállításommal a média. Első blikkre meglepett, hiszen nem vagyok közszereplő, ráadásul mindössze néhány óra telt el. Aztán beláttam, Ágnesnek ez kihagyhatatlan ziccerként kínálkozott a visszavágásra, valamint arra, hogy megkezdje a pártból való eltávolításomat. Egy fiatalkorú lány megerőszakolásának vádja talán súlyosabb annál, amit Viharos Kornélnak kell cipelnie, és amiért ő végül külföldre menekült. Annyiban vagyok szerencsésebb helyzetben, hogy írhatnak rólam bármennyit az újságok, az én arcom soha nem lesz olyannyira közismert, mint egy miniszterelnöké. Az viszont biztos, hogy a párt máris levette rólam a kezét, szóval a vezetőségtől hivatalosan nem számíthatok segítségre. Sőt, azt is el tudom képzelni, hogy Ágnes hathatós közbenjárására az igazságszolgáltatás, amolyan példastatuálás gyanánt a lehető legsúlyosabb büntetést rója rám. A párt megmutatja, hogy a közülük valókkal sem tesz kivételt…

Csak isten tudja, végül mennyit aludtam hajnalig, amikor kinyílt a helyiség ajtaja. Kísérettel ugyan, de letusolhattam a szolgálati zuhanyzóban, majd ezután ismét bámulhattam az egy helyben álló faliórát.

– Ma van a szerencsenapja – közli savanyúan Halovány Sára, amint benyit hozzám.

– Nyertem magával egy újabb beszélgetést? – élcelődöm az ő stílusában. – Sajnos nem hoztam magammal a fogkefémet, szóval kellemetlen lehet a leheletem.

– Gondolom, ezért ájulnak el magától a nők – szúr vissza, és felém nyújtja a telefonomat.

Nem tudom eldönteni, hogy ez is a macska-egér játék része, vagy komolyan oda akarja adni a készüléket, ezért inkább nem nyúlok érte.

– Nincs rá szüksége? – emeli csodálkozón a szemöldökét.

– Csak nem értem, hogy miért akarja odaadni.

– Például, hogy taxit tudjon hívni magának – feleli egy vállrándítással. – És hogy mielőbb elvonszolja a seggét ebből a szobából. Itt sem lehetne – utal a tartózkodási helyemre.

– Én már intéztem fuvart – tűnik fel a nő válla felett az ügyvédem, majd elveszi a kezéből a telefont. – Igor, te csak kapkodd magad, és gyere! Szabadon távozhatsz.

Értetlen arccal szedelőzködöm. A folyosón a kijárat felé tartva Tivadar a kezembe nyom egy nagy papírpohárnyi kávét, majd a könyökömnél fogva beterel a férfimosdóba, ahol a legnagyobb döbbenetemre fésülni kezdi a hajamat.

– Mi a fene történt? – kérdezem az első korty kávé után a fésülgető kezét elhessegetve. – Hogy hoztál ki?

– Erről majd később – zárja rövidre a választ. – A lényeg, hogy amikor kilépünk az ajtón, a sarkamra koncentrálva kövess. Ne nézz se jobbra, se balra.

Meglehetősen szürreális ez a reggel. Bár igaz, alapvetően szürreális időszakot élek.

– Kezdesz megijeszteni – jegyzem meg.

– Az odakint várakozó legalább két tucat médiamunkás a félelmetes! Mind a véredre szomjazik – néz mélyen a szemembe, mintha komolyan gondolná. – Ne állj meg, és senkinek ne válaszolj!

– Mi folyik itt, Tivadar?

Feleslegesen kérdezősködöm, ő a saját tempójában folytatja:

– Elkísérlek az autóig, beszállsz, és most néhány napig nem kapcsolod be a telefonodat. Ezt használd! – A sajátom mellett egy vadonatúj, még fóliás készüléket nyom a kezembe. – Ezen keresztül tudunk kommunikálni.

– Úgy viselkedsz, mintha menekülnöm kellene – nevetem el magam kínomban.

– Ez csupán elővigyázatosság – mondja, és felhelyez a fejemre egy napszemüveget. – Hamarosan mindent megértesz.

Az remek volna, mert jelenleg semmit nem értek.

– Nem bujkálok – jelentem ki. – Nem erőszakoltam meg a lányt. Nem tettem semmit. El is engedtek.

Tivadar egy keservesen mély sóhajtást követően, ártatlan kék szemmel közli:

– Nem az ügyed miatt tanácsolom, hogy húzd meg magad.

– Ne beszélj rébuszokban! – kérem.

– Mindent meg fogsz érteni a maga idejében. Most az a fontos, hogy végre az autóban legyél, elfelejtsd ezt a rémálmot, és a jövőre koncentrálj – hadarja, miközben elveszi tőlem a kávét, és a mosdó méretes kukájába ejti. Éppen megjegyezném, hogy megittam volna, amikor a tenyerembe nyom két darab rágógumit. – Óvintézkedés, mielőtt valakit meggyilkolnál a leheleteddel.

Rágózva követem Tivadart, aki a rendőrőrs kapujához érve, a telefonját a füléhez tartva kérdezi tőlem:

– Készen állsz az új életedre?

Legszívesebben faggatóznék, de úgysem kapnék válaszokat, szóval inkább csak bólintok. Ekkor Tivadar a mobilján keresztül valakit indulásra utasít, aztán nekem címzi:

– Akkor gyerünk!

Kirontunk a dupla szárnyú ajtón.

Nyüzsgés kerekedik körülöttünk. A szemem sarkából látom, ahogyan egy kisebb tömeg felénk lódul. Többen kérdéseket rikoltoznak, de hangjuk méhkasként zúg, nem hallok ki belőle szavakat.

Sötétített üvegű fekete Volkswagen furgon érkezik, éppen a bejárattal szemben áll meg, egyenesen odatartunk. Tivadar elhúzza az ajtót, és miközben lehajtott fejjel az odabent ülő mellé huppanok, búcsúzásul közli, hogy este beszélünk. A kocsi kilő, én pedig egy megkönnyebbült sóhajtás kíséretében leveszem a napszemüveget, majd a mellettem helyet foglaló illetőre pillantok.

És ekkor mintha kihagyna a szívverésem.

Vagy éppen hevesebben verne.

Vagy tudom is én.

Eltátott szájjal bámulok Lizára.

– Hogy vagy? – kérdezi együttérzőn, de zavartan.

– Te… Te… – dadogom a döbbenettől. – Hogy kerülsz ide? – fordulok felé teljes testemmel.

Nem akarok gorombáskodni, az elképedés húzza elő belőlem a válogatatlan mondatokat. Valójában én magam is meglepődöm, hogy mennyire örülök a találkozásnak.

– Jöttem, hogy megmentselek – mondja mosolyogva. – Fogalmam sincs, miként nőtt ekkorára az ügyed, de tegnap estére már a csapból is az folyt, hogy megerőszakoltál egy kamaszlányt.

– Ráléptem a párt boszorkányának tyúkszemére, bosszúból gyorsan elhintette rólam a hazugságot – morgom. A sofőrülés felé pillantok, és megnyugvással konstatálom, hogy elhúzható retesszel választották le az utastérről, nem hallhatnak bennünket. – Viharos Ágnes ezzel akarja elterelni a saját ügyeiről a figyelmet.

Liza csillogó szemmel néz, és azt hiszem, hasonló tekintettel pillantok vissza rá. Egyszerű fekete ruhát visel, haját kontyba kötötte, sminkje visszafogott. A vörös rúzs hiányát leszámítva olyan, mint amilyennek a lelki szemem előtt látom, ha rágondolok.

– Elolvastam a cikkeket, és annak ellenére, hogy kitakarták a szemét, felismertem azt a lányt, akit az újratalálkozásunk napján vittél föl. És akit miattam hazaküldtél. Emlékeztem a fenyegetésére, és tudtam, a vádjai miatt nagy bajban lehetsz – húzza el sajnálkozva a száját. – Ezért ma reggel tartottam egy sajtótájékoztatót, ahol elmondtam, hogy veled töltöttem azt az estét.

Időre van szükségem ahhoz, hogy leülepedjenek bennem a szavai.

– Te kiálltál, és elmondtad, hogy együtt voltunk? – ismétlem el, hátha rosszul hallottam.

Bólint.

Mindketten tudjuk, hogy ez mit jelent: a vesztét.

Azzal, hogy a nagy nyilvánosság előtt leleplezte a titkunkat, magára terelte a reflektorfényt. Azért várt tehát a rendőrségnél annyi médiamunkás, mert én vagyok Kereszthy Liza szeretője. Velem csalja a vőlegényét. Miattam ismét balhés, fékezhetetlen botrányhősnővé lett.

– Miket mondtál még? – puhatolózom.

– Rövid voltam, és tömör.

– Miért csináltad?

Kecsesen oldalra fordítja a fejét, a mellettünk elsuhanó házakat figyeli. Egyenes, előkelő tartása, hosszú nyaka hívogató.

– Alíz barátnőm felkért, hogy a magazinjába írjak egy cikket az elengedésről – szólal meg végre. – Azt hittem, hogy ez az apám halála kapcsán gyerekjáték lesz. Aztán miután újra találkoztam veled, sehogy sem tudtam nekiállni. Tegnapig – néz egyenesen a szemembe. – Az írás tökéletes terápiának tűnt ahhoz, hogy lezárjalak magamban, de szóról szóra egyre biztosabban éreztem, hogy nem akarlak engedni. Mert az elengedés azt is jelentené, hogy elveszítelek. Egyre halványodó, aztán foszlányaira szakadó emlék maradna belőled. Hogy le kell rólad mondanom. Rólad, aki az egyetlen esélyem vagy a boldogságra.

Szíven üt a mondat.

A pokolba is, elérzékenyülök tőle!

– A legutóbbi beszélgetésünk után sokat töprengtem. Arról, amit a hazugságokról és az őszinteségről mondtál. – Örülök, amiért magától folytatja, mert most nehezen tudnék megszólalni. – És arra jutottam, hogy szeretném végre a saját életemet élni. Azt az életet, ami bizonyos szempontból lehet az eddiginél nehezebb, de legalább boldog. – A vajszínű bőrülésen pihenő kézfejemre csúsztatja a tenyerét. – Szeretnék esélyt adni a boldogságnak.

Nézem a finom kezét. Azt várja, hogy megfogjam. Megszorítsam.

És soha el ne engedjem.

– Liza, hálás vagyok, amiért kihúztál a slamasztikából, és minden, amit mondasz, nagyon szépen hangzik. Szívesen el is hinném, de… Elvetetted a babát – emlékeztetem a fő problémámra. – Annak ellenére döntöttél így, hogy tudtad, mennyire fontos ez nekem. A megkérdezésem nélkül hoztad meg ezt a döntést ebben a fontos kérdésben. Megfosztottál a boldogság lehetőségétől. És ez nem jelentheti azt, hogy fontos vagyok neked.

Arra számítottam, hogy szavaim hatására visszakozni kezd, de nem teszi, keze továbbra is az enyémen pihen. Sőt, mutatóujjával köröket írva cirógatni kezdi a bőrömet.

– Nem tudom neked megígérni, hogy kiköszörülöm azokat a csorbákat, amiket más nők követtek el ellened. Ezt ne is várd tőlem – rázza a fejét. – Csak a saját tetteimért tudom vállalni a felelősséget. És tőled sem várok többet. Én sem mások miatt, hanem csakis magadért szerettelek meg.

– Én nem máshoz mérlek – ingatom hitetlenkedve a fejemet. – Téged jellemez, hogy azt gondoltad, a gyermekünket elvetetni felelősségteljes döntés.

Mielőtt elhúzhatnám a kezemet, rászorít.

– A cikkem felett görnyedve, az elengedés témakörén gondolkozva könyörtelenül belém mart a kérdés, hogy vajon miért a gyerek emlegetésével védekeztem, amikor Előd meg akart ütni – fűzi szabad kezét a hasa elé. – Mert meg akartam védeni. És ha őszinte akarok lenni, azért nem végeztem el a tesztet, mert tudtam, minél több idő telik el, annál kockázatosabb… és mert annál… nehezebben szánom rá magam az abortuszra. Bele akartam sodródni a döntésbe, mert gyáva voltam az elhatározáshoz.

Ha pedig én akarok keresetlenül őszinte lenni, rendkívül bántanak Liza szavai. Hiába tartanám vissza, előtolakszik az undokabb énem.

– És milyen kár, hogy nem lehet visszacsinálni, ugye? – piszkálom.

– Ne bánts, Igor! Már nincs értelme bántanod – néz rám kérlelőn. – Elmentem az orvoshoz. És az ultrahangból kiderült, hogy szépen fejlett magzatunk van. Kilenchetes.

– Van? – ocsúdok mélyeket pislogva. – Akkor még…?

– Igen – bólint, majd az alsó ajkába harapva, szégyenérzet nélkül a szemembe mondja: – És nagyon kívánós kismama vagyok.

A következő pillanatban Liza már az ölembe húzódik. Kezével az övemet oldja, szája a nyakamat csókolja.

– Nem… – jelezném, hogy sem a hely, sem a pillanat nem a legideálisabb, de az államat megragadva belém fojtja a szót.

– Szeretlek, Szentesy Igor! Soha ne merj nekem még egyszer nemet mondani! – duruzsolja az arcomba, aztán kacsint, és onnan folytatja, ahol abbahagyta.

Mi a fenét aggályoskodom?

Itt a nő, akit szeretek. A méhében növekszik a gyermekünk. Megtette a szükséges lépést, felvállalta a kapcsolatunkat, ráadásul kimentett a bajból. Minden úgy történt, ahogyan én akartam. Értelmetlen tovább rágódnom a múlton. Ahogyan Tivadar is mondta, a jövőre kell koncentrálnom.

És a jelenre.

– Én is szeretlek, Kereszthy Liza!

Pillanatokon belül tettre készen állok.

Liza heves mozdulatokkal szabadít ki a nadrágom fogságából, felgyűri a ruháját, lerángatja magáról a fehérneműt, aztán velem szembefordulva az ölembe ül.

Mélyen a szemembe néz, miközben ringatni kezdi a csípőjét.

Egyik kezem a hátát támasztja, a másik a tarkójához emelkedik.

Liza nem kér, nem szól, nem utasít, csak az alsó ajkát harapva, ködös tekintettel bámul.

Gyorsít a tempón.

Megkísért a vágy, hogy a bőrülésre fektessem, és az irányítást átvéve tegyem magamévá. Mindkét tenyeremet a csípője köré fogom, ő viszont a csuklómra szorítva ellenkezik. Ellöki a kezemet. Aztán a fejem mellett, az ülés háttámlájába kapaszkodva egyre hevesebben mozog.

Most ő tesz magáévá. Gyorsan. Szenvedélyesen.

Hagyom.

Nézem.

Élvezem.

Arca kipirosodik, homlokán veríték csillan. Érzéki szája nyáltól nedves. Nyakán lüktet az ér.

A kocsi ekkor váratlanul kátyúba hajt, és a rázkódás nyomán Liza az eddigieknél mélyebben fogad magába. Két karjával átöleli a nyakamat. Reszketve közvetlenül a fülembe nyög, és ezzel engem is a csúcsra segít.

Íme, az élő példája annak, hogy a rázós utak is élvezettel teliek lehetnek, végül pedig céljáig ér az ember.

30

– Sajnos továbbra sincs információm Kereszthy Tilda hollétéről – válaszolom a telefonomba az újságírói kérdésre, majd a mellettem álló Liza szemébe nézve hozzáteszem: – Miközben reménykedünk abban, hogy előkerül, a család felkészült a legrosszabbakra.

Rövid, átlátszóan nyájas búcsúzást követően hátulról átölelem Lizát, együtt nézzük Gyöngyházy Lorándék konyhájából a tágas nappaliban összegyűlt vendégeket, amint pezsgőt kortyolgatva és koktélszendvicseket falatozva beszélgetnek.

– Tudod, hogy hol van Tilda, igaz? – kérdezem duruzsolva, nehogy a körülöttünk tüsténkedő személyzet meghalljon.

Olivértől tudom, hogy az előállításom előtti nap, Liza megbízására Bórának titkos külföldi útra kellett indulnia, a mobiltelefonját is ki kellett kapcsolnia. A kapcsolatuk első vitáját éppen az okozta, hogy Olivér túlságosan aggódott, amiért nem érte el a lányt. Bóra ráadásául máig nem osztotta meg a fiúval az utazása okát, de valamiért azt gyanítom, hogy köze lehet Tildához. És a nagy titkolózás miatt hajlamos vagyok a legrosszabbra gondolni.

– Jó sokan eljöttek – állapítja meg, mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet.

Mivel úgysem kapnék épkézláb választ, engedem, hogy elterelődjön a téma.

– Szeretnek benneteket.

– Vagy pletykaéhesek.

– Akkor jó ötlet volt a koktélszendvics. Eltelíti őket – próbálom tréfával oldani Liza feszültségét.

Másfél hete, miután Liza kimentette a valagamat a rendőrségről, a fekete Volkswagen furgonnal egyenesen egy külvárosi szállodába mentünk, és néhány napig ott húztuk meg magunkat. A kellemeset a hasznossal összekötve amellett, hogy elbújtunk a média szeme elől, Kálmánnal és Sándorral karöltve szorgos munkába fogtunk. Mint kiderült, az előállításom hírére Kálmán berezelt, azt hitte, Ágnes folytatja a vadhajtások lemetszését, ezért kezébe vette az irányítást, és a közbenjárásom nélkül felkereste Sándort, aki ezen fellelkesedve végre megosztotta az összefogás ötletét Lizával. A vágy, valamint a kötelesség ekkor találkozott a lehetőséggel, és egyelőre úgy fest, a sorshaverom is áldását adta a fordulatra.

A párt hivatalosan természetesen még nem létezik, a bejegyzési procedúra nem zajlik le ennyi idő alatt, de ez csupán technikai kérdés, formalitás. Sokkal égetőbb feladat volt, hogy a szövetség alapítói pontosan megfogalmazzák a küldetésüket, és ahhoz választási programot írjanak. Mivel nem nyeretlen kétévesekről beszélünk, könnyen konszenzusra jutottak, és a feladatleosztás is zökkenőmentesen zajlott, tulajdonképpen magától értetődött, hogy a párt elnöke Kálmán, a miniszterelnök-jelölt pedig Sándor lesz. Kettejükre – illetve az általuk kijelölt pártkatonákra – hárul a száraz, politikai folyamatok lebonyolítása. Jómagam a párt kommunikációjáért felelek, jelenleg a kampány kidolgozásáért és sikerre viteléért.

Büdös munkának ígérkezett a hosszú évek óta halmozódó és most felbugyogó hazugságszartól megtisztítanom Sándorékat. Már az elején leszögeztem, csak azzal a feltétellel fogadom el a megbízást, ha a pártvezetés feltétel nélkül hallgat rám. Nem azért, mert diktálni akarok, hanem mert kevés idő alatt kell meghatározó párttá erősödnünk. Az országban még senki nem vállalt ehhez hasonló kihívást. Lehetetlen küldetésnek tartják. Szerintem nem az. A sikerhez viszont a magyar politikában még soha nem látott összetartás, csapatjáték szükséges. Mindennemű széthúzást vagy kibeszélést csírájában kell elfojtanunk.

Szabad kezet kaptam.

Mindenekelőtt a másfél hetes hallgatást követően szükségünk volt egy olyan alkalomra, amikor Sándor őszintén tud szólni a választói bázishoz, amelynek keretében el tudja mondani az igazságot Liza titkos viszonyáról, a konzervatív pártból való kilépéséről, valamint az egykori bajtársak által bosszúból elterjesztett homoszexualitásáról. Mindezt intézhettük volna egy rideg televízióstúdióban, de aztán kipattant a fejemből a progresszív ötlet, miszerint a nagy nyilvánosság számára készítendő interjút összeköthetnénk egy, Sándor legfőbb, a kilépése után is mellette maradt pénzügyi támogatóknak tartott fogadással. Ezáltal tehát – oldalán Lizával – tulajdonképpen a televíziós riporter moderálásával a barátainak mesél majd, és ezt az oldottabb hangulatú, eközben mégis profi retorikájú beszélgetést rögzítik a kamerák.

Helyszín gyanánt első körben a Födöri-házat szorgalmaztam, hangsúlyozva, hogy Sándor kitárja az ajtaját, ezentúl nincs több titok, mígnem Lizáék felvilágosítottak, hogy a ház nappalija túl kicsi ehhez az ötlethez, a kertben pedig már csontig hatol a hideg. Ekkor jutott eszembe Gyöngyházyék birtoka. Feltárjuk a média előtt, hogy az összefogás ötlete Lorándtól származik, és ezt soha nem fogjuk elfelejteni neki. A helyszín tehát még inkább szimbolikus, és szerencsére a dinasztia is beleegyezett.

– Ma este remélhetőleg mindenki megkapja azt, amit a másiktól vár. A támogatók első kézből a szaftos információkat, a televíziónézők végre egy őszinte politikust, mi pedig az elkötelezett választókat – összegzem.

Ha minden jól megy, holnap az egész ország arról beszél majd, hogy bár hosszú ideig hazugságba kényszerítették, Födöri Sándor a karrierjét kockáztatva fellázadt, és jóravaló emberként az átlátható politika mellett tette le a voksát. Habár az elmúlt hónapokban Liza miatt nem igazán tudtam megmutatni, mire vagyok képes valójában, így is a szakmám legjobbja maradtam. Egy harcos, aki az ötleteivel dönti romba az ellenséget.

– Hallom a hangodban, hogy magával ragadt a hév – közli mosolygós hangon Liza, aztán felém fordul. – A megszállottság elengedhetetlen a sikerhez, de egy dolgot ígérj meg! Soha ne hazardírozz! Még a győzelem sem fontosabb a biztonságnál.

Megértem, hogy elsősorban a kialakuló családunkat félti. És igaza van. A siker előbb-utóbb pótolható, de egy, az édesapja meggyilkolásához hasonló veszteség kárpótolhatatlan.

– Biztonságban lesztek – biztosítom.

– Te is legyél biztonságban – kapaszkodik a szavakba.

– Én is biztonságban leszek – bólintok, mire mosolyra görbülő ajakkal szájon csókol.

– Két percre hagylak egyedül, és Igor máris összegyűri a ruhádat! – harsan fel mögöttünk Éva sopánkodása. – Még a végén azt fogják hinni az emberek, hogy nincs vasalóm.

Mosolyogva pillantunk össze Lizával, aki játékosan elnézésemet kéri, majd a barátnője mellé penderül.

Csillogó szemmel nézek utána. Csupán néhány hónapja ismerem, de akár egy megzabolázhatatlan tornádó, teljesen felforgatta az életemet, és habár halálosnak tűnt, mégis mellette érzem igazán azt, hogy élek. Ő adott újra reményt ahhoz, hogy a pénznél és a minél színesebb nőtársaság kiélvezésénél sokkal több értelme van az életnek.

Hiszek neki.

Hiszek benne.

Hiszek bennünk.

– Izgulok – lép mellém az izzadt tenyerét a nadrágszárába törölgetve Sándor.

– Felesleges. Éveken keresztül önmagadat elnyomva valótlanságokkal nyűgözted le az embereket. Most sokkal könnyebb a dolgod, nem kell arra koncentrálnod, hogy hihetően hazudj – lelkesítem a nyakkendőjét megigazítva. – Nincs más gondod, mint magadat adni. Kenyérre kensz majd mindenkit, meglátod!

Megkedveltem Sándort, habár ez nem volt nehéz feladat, hiszen tényleg szerethető figura, ráadásul a komolyságával és a jó értelemben vett hétköznapiságával eloszlat minden sztereotípiát. Ha valaki, hát ő lehet az, aki ennek a számos értelemben véve visszamaradott országnak megmutatja, nem a szexuális hovatartozás alapján kell megítélni az embert. Nem csak propagálom, hanem hiszek abban a felvilágosultan konzervatív, értékalapú, de megkülönböztetésektől mentes politikában, amit ő lehengerlő hitelességgel képvisel.

– Az igazságot kimondani nehezebb, mint hazudni – húzza el a száját. – El fognak fordulni, ha bevallom…

– Ez a szó egy rossz beidegződés – szólok közbe, mert nem akarom, hogy szavakba öntse a félelmét. – Felejtsd el! A nemi hovatartozásodat nem bevallod, hanem megosztod. Hiszen nem bűn, hanem állapot – magyarázom, aztán bólintással folytatom: – De igen, biztosan lesz, aki elfordul tőled emiatt. Viszont még többen fognak beállni mögéd, mert szerethető figura vagy. Hős leszel. Példakép.

Sándor hálásan elmosolyodik, aztán arrébb lép, hogy újra átolvashassa a zsebében hordott cetlire írt fontosabb közlendőit. Egy kis lelkiismeret-furdalást érzek. Talán túlzottan idealisztikus szavakkal biztattam Sándort. Lehet, hogy cudar napok várnak ránk, de az én feladatom az, hogy ő ebből minél kevesebbet tapasztaljon, és a munkájára koncentrálhasson. A három napig tartó csoda idejére el kell terelnem a média figyelmét. Szalai Kamilla holnap délután végre nyilvánosságra hozza Viharos Ágnes fiatal szeretőjének erőszakos ügyeit. Ha nem tévedek, onnantól az internetes kommentháború arról fog szólni, hogy bár a férjét vádolta meg vele, valójában gyaníthatóan a focista verte meg.

Ördöginek látszó terv, de az igazságot szolgálja.

A magam részéről sajnálom Erikát, amiért bekerült egy ilyen nő hálójába, Ágnes magával ránthatja a mélybe.

– Azért ezt a habos-babos partit nem rakom majd be a referenciáim közé – tér mellém két üveg sörrel Olivér, az egyiket felém nyújtja.

Kézenfekvő volt, hogy a reklámügynökségemben a rendezvényszervezésért felelős, immáron bárüzemeltetéssel foglalkozó Olivért kértem fel a rendhagyó interjúparti kivitelezésére. Szerencsére örömmel fogadta. Pontosabban a lelkesedése éppen addig lángolt, amíg elárultam, hogy világos színeket, fehér liliomokat, gyertyákat, begyújtott kandallót, süteményeket és szendvicseket szeretnék. Ennek ellenére a televíziós stábbal egyeztetve összehozta, és remek munkát végzett. A nappali mesés köntösbe öltözött, pompásan néz majd ki a képernyőn. Gyöngyházy gyakorlott vendégváró felesége is elégedetten szemlélné az eredményt.

– Lehet, hogy nem a te műfajod a családi parti… – veszem el a nekem szánt üveget. – De Bóránál egészen biztosan szereztél vele egy piros pontot.

A lány az elmúlt másfél hétben időt és energiát nem kímélve segített az ügyeink rendezésében. Sajnáltam is Olivért, amiért nélkülözni kellett a társaságát, de a barátomnak így is bőven akadt elintéznivalója. Úgy tudom, sikerült komolyabb balhé nélkül felbontania a jegyességét Adéllal.

– Pontosan – vigyorog. – Öt piros pont pedig…

– Javíthatatlan disznó vagy – szakítom félbe.

– De a te példádból következtetve a javíthatatlanságom mégsem reménytelen – szúr vissza sejtelmesen mosolyogva, aztán magamra hagy, és Bóra mellé áll a nappaliban.

Kezdetben úgy véltem, jó ötlet volna Szalai Kamillát felkérni a televíziós beszélgetésre, végül letettem róla. Habár a viszonyunk rendeződött, az ő – pontosabban a karrierje – szempontjából jobb, ha politikailag elfogultnak látszik, ezért gyaníthatóan hajlamos lett volna kompromittáló kérdéseket is feltenni. Ezt megelőzendő azt az élő televíziós legendát választottam riporternek, akinek a műsorában néhány hónapja hivatalos minőségünkben találkoztunk Lizával. Az őszülő halántékú úr hosszabb ideig szépítkezett, mint amennyit egy fiatal nőtől várna az ember, ezért némi késést követően, de végre megérkezik a beszélgetés helyszíneként kialakított, begyújtott kandalló előtti, bevilágított részre.

Vállammal a konyhát és a nappalit összekötő boltívnek dőlve figyelem, hogy a beszélgetés résztvevői és a közönség tagjai is elhelyezkednek. Liza rám pillant, én pedig lélekerősítően rámosolygok.

– Külső szemlélőként úgy tűnhet, hogy az elmúlt időszakban egy kicsit kaotikussá vált az életük. Számtalan hír és pletyka kapott szárnyra, de mindeddig nem nyilatkoztak – vezeti át a kurta beköszönését az első kérdésébe a riporter. – Kérem, meséljék el, hogy pontosan mi történt önökkel, illetve önök körül.

– Ön is ismerte az apámat… Szóval neki köszönhetően körülöttünk már évek óta káosz uralkodott – szólal meg hangulatoldó szemforgatással Liza, mire többen felkacagnak. – Éppen az utóbbi időben sikerült rendezni a fejetlenséget – fordítja komolyra a szót. – Végre eldöntöttük, hogy hiába várják el tőlünk, képtelenek vagyunk tovább hazugságban élni.

Liza mesél a riporternek az apjával kötött szerződésről, de hozzáteszi, alapvetően hálás a köré emelt aranykalitkáért, hiszen a kicsapongó életvitele miatt talán már nem élne. A riporter valóban jól ismerte Liza apját, ő is a régi idők gyermeke, ezért szerencsére nem firtatja a témát, és nem ítélkezik. Az viszont megdöbbenti, hogy még Kereszthy halála után is a szerződéssel zsarolták a lányát, hiszen valójában egy szülőgyermek paktumról volt szó. Bár Liza nevet nem mond, én tudom, Lombor Elődről van szó. Viszket is miatta a tenyerem.

– Mivel zsarolták pontosan? – kérdezi a riporter.

Ekkor Sándor átveszi a szót:

– Azzal, hogy ha Liza nem tartja magát a szerződésben leírtakhoz, nyilvánosságra hozzák… – nagyon nyel, mielőtt kimondaná: – Hogy a férfiakhoz vonzódom.

Összesúgásra számítok a közönség soraiból, de ők olyan némán figyelnek, hogy még a hátam mögött, a ház bejárata környékén zajló civakodás hangfoszlányai is eljutnak a fülemig. Bosszúsan igyekszem a hangoskodás forrásához, hogy jelezzem a segédeknek, ha kirobban a világháború, a felvétel érdekében annak is csendben kell lefolynia.

Az ajtóban a falra festett ördög fogad.

– Engedj be, te senkiházi! – vicsorog Lombor Előd az előtte álló vendégfogadó fiúra. – Nekem nem kell a listán szerepelnem!

– Menj el! – szólok oda.

Előd ekkor vesz észre. Arcát először a megrökönyödés, majd a gyűlölet nyújtja el. A fiú arrébb lép, így szemtől szemben állunk Előddel.

– Nocsak, a trónomat bitorló ficsúr! – gúnyolódik összefolyó szavakkal. Ivott. – Te vagy az, akit Liza újabban kihasznál.

Higgadtabb típus vagyok annál, hogy ennyire könnyen kapható legyek a provokációra. Nem is veszem fel a sértegetését.

– Menj el! – ismétlem nyugodtan. – Bűzlesz a piától.

– Ugye tudod, hogy csak egy eszköz vagy a számára? – lépdel felém kakaskodóan kidüllesztett mellkassal. – Most azt hiszed, hogy tiéd a főnyeremény. Aztán majd miután ideig-óráig használt, megunt és eldobott, rájössz, hogy a huszonnégy karátosnak gondolt trófeád csak egy értéktelen bizsu!

Visszakérdezhetnék, hogy ha valóban úgy van, ahogy mondja, miért jött most ide a büszkeségét feladva, lerészegedve. Felötlik bennem, hogy amolyan fricskaként, vigaszdíj gyanánt megkínálhatnám egy pohár itallal, de fontosabb, hogy mielőbb távozzon. Ezen az estén egy pillanatra sincs szükség bohócra vagy bajkeverőre.

– Utoljára mondom, hogy távozz! – figyelmeztetem fogyó türelemmel.

Pökhendi mosolyától ökölbe szorul a kezem. Bár jól tudom, az agresszió semmire sem megoldás, Lizáék történeteit hallgatva többször is be akartam húzni ennek a faszkalapnak. Most, hogy itt a lehetőség, eszembe jut a lánya. Van ennek a pacáknak elég baja az életében, ráadásul részeg, meg sem tudná magát védeni. Amiatt meg nem üthetem meg, mert nem szimpatikus.

– Igorkám! Egy kurvából soha nem lesz jó édesanya – ingatja a fejét széles mosollyal az arcán. – Ezt a saját anyádról is tudhatnád.

Ezért viszont már megüthetem.

Fogalmam sincs, mit tud Előd a családomról, de nem hagyom, hogy így beszéljen róluk vagy velem. Erre már nincs semmi mentsége.

Nem vagyok rá büszke, de ekkor elszakad a cérna.

A jobb egyenesem az orrában landol.

Kezét az arca elé kapva hátratántorodik, kis híján elesik.

– Takarodj innen! – utasítom kemény hangon. – És ne merd többet a családomat a szádra venni! A közelünkbe se gyere!

Előd teste rázkódik. Az arca elé emelt kezétől nem tudom felmérni, pontosan mi történik vele. Egy kósza pillanatig rosszulléttől félek, de rájövök, hogy röhög. Eszelősen. Ahogy leengedi a kezét, az orrából ömlő vér végigfolyik a száján, az álláról a padlóra csorog. A fogai is vörösek.

– Úgy meg fogod szopni! – vihogja. – Előre élvezem!

Szavait maga mögött hagyva kitántorog a házból. Egy helyben állva nézem a távolodó alakját. Hátborzongatóan magabiztosan állította, hogy pórul járok Lizával. Erősen kell koncentrálnom, hogy elhessegessem magamtól a jóslatot.

– Feltakarítom – zökkent ki a feszült merengésemből a beengedésért felelős fiú, mire hátrébb lépek.

– Ha valaki olyan jönne, aki nincs a listán, nyugodtan vágd orrba – közlöm vele viccelődve, miközben a kézfejemet masszírozom.

Visszatérek a boltívhez, és megpróbálok úgy figyelni a beszélgetésre, mintha mi sem történt volna. Lizánál a szó.

– Édesapám fontosnak tartotta a családot és a családi összetartást. De nem volt benne gyakorlott, valahogyan mindig rosszul sültek el az ötletei – ül nosztalgikus mosoly a szája szélébe. – Számomra másfél hete vált nagyon fontossá a család köteléke. Az új párt építése során, a benne vérrel, verítékkel dolgozó emberek láttán értettem meg, valójában mit is jelent családban élni.

Való igaz, az elmúlt másfél hét és a közös cél szorosan összekovácsolt bennünket Sándorral, Kálmánnal, Lizával és a többiekkel, akik a mieinkhez hasonló álmokat kergetnek. Valódi bajtársakká váltunk, akár komolyabb áldozatokat is hoznánk egymásért.

– Én Szentesy Igorral képzelem el a jövőmet. Az ő menyasszonya vagyok – tartja fel a kezét, rajta a Rodoszról hozott gyűrű csillog. – Nem vártam, nem hívtam, sőt megpróbáltam elbújni előle, de megtalált a szerelem.

A karácsonyi esküvő megvalósul, de Sándor helyett én vagyok a vőlegény. Talán hirtelen, őrült döntés ez, de kérem, ilyen a szerelem! Az esküvő után Liza eléri a második trimesztert, onnantól a babáról is büszkén és boldogan beszélünk majd.

– Igorral egyetértünk abban, hogy számunkra a család fogalma nyitottabb, azaz nem a vérköteléken, hanem a feltétlen szereteten alapul. Ezért nekem Sándor továbbra is a családom része marad, és bízom abban, hogy ez az érzés kölcsönös lesz.

Megszorítják egymás kezét. Sándor a könnyeivel küszködik. Látom, Bóra és Olivér éteri mosollyal az arcukon húzódnak közelebb egymáshoz.

Fontos pillanatok következnek.

– Egy szép napon Sándorra is rátalál majd a szerelem. A párjával családot fognak alapítani, és az a család az én családom része is lesz – folytatja Liza. – Számíthatunk majd egymásra. A család biztonságot jelent. Élni pedig csak biztonságban lehet. A bizonytalanság legfeljebb a túlélésre alkalmas, én tudom, tapasztaltam. És csaknem belehaltam.

– Ahogy az országot is egy nagy családdá kell kovácsolnunk – veszi át a szót Sándor. – Biztosan idealisztikusan hangzanak ezeket a szavak, de támogatni és segíteni kell egymást, hogy biztonságban, valamint nyugalomban tervezhessük a jövőt. A rossz embereket a körülmények szülik, ezeken a körülményeken kell közösen változtatnunk. És erre képesek vagyunk.

Az okoskodók véleménye jár a fejemben. Azt mondják, esélyünk sincs megnyerni a választást. Lehet, hogy igazuk van.

De mit számít?

Ennyi megpróbáltatás és akadály leküzdése után pusztán a tudattal, hogy számíthatunk egymásra, mi mindenképpen boldogan fogunk élni.

Amíg meg nem halunk.

Vége

—

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor sorozatom elolvasására!

Bízom benne, hogy szeretted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente