Lakatos Levente

Szigor

Kilencedik e-könyv:

Megérdemelt esélyek

Copyright © Lakatos Levente, 2017

Borítófotó © #273859940 – Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-4-9

A sorozat eddig megjelent részei:

Megrepedt álarc – Szigor 1.

Feltörő ösztönök – Szigor 2.

Elillanó remények – Szigor 3.

Szétcsókolt szavak – Szigor 4.

Felhasadó sebek – Szigor 5.

Átszakadó vágyak – Szigor 6.

Meghasonult álmok – Szigor 7.

Visszatérő játékok – Szigor 8.

Eddig megjelent papírkötetek (melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

A hatalom szabályai (8-10.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

11

A gyűrű bíbor ékkövén meg-megcsillanó napfénnyel játszadozva nosztalgiázom az együgyűen önfeledt rodoszi utazáson, a templomkertnél megismert angol barátaink tengerparti esküvőjén, Cat lepedőruháján, a szállodánk medenceteraszán és nem utolsósorban Igor lánykérésén. Habár az elmúlt hetekben igyekeztem ezeket a képeket kitörölni az emlékezetemből, el kell fogadnom, hogy belém égtek, a részemmé váltak, és az életem végső óráiban is gyötörni fognak. Vagy melengetni. Éppen úgy, ahogy Igor vágytól forró teste melengetett a tegnapi jéghideg esőben.

A Cattől megörökölt jegygyűrűt hazaérkezéskor  a fehérneműs fiókom mélyére süllyesztettem, gondoltam, a bugyijaim közül senki sem túrja elő. Az alapítványi irodám megnyitásakor aztán az íróasztalom zárható fiókjába költöztettem az ékszert, de nem nézegettem. A lelki békém érdekében azt is szerettem volna elfelejteni, hogy egyáltalán létezik. Most, a megnyitó eredményének kimutatásaitól elkalandozva húztam az ujjamra Rodosz óta először. Ahelyett, hogy a papírmunkával foglalkoznék, Sándor hamis gyűrűjét Igor illúziójára cserélve ábrándozom. Szerintem én vagyok a világon az egyedüli nő, akit bár egyszerre ketten is eljegyeztek, mindkét lánykérése mese tejszínhabbal.

Megsavanyodott tejszínhabbal.

Kecsesen magam elé nyújtom a karomat.

– Igen, Igor – súgom illúziótól meghatódottan.

Az estém folyományaként a mai délelőttön eleresztem a tudatosság kezét, a pihe-puha ábrándozás segít az elmém épségének megőrzésében. Olyan kellemesen indult a nap Igor lakásában, hogy szívem szerint ki sem keltem volna az ágyából. Igaz, elviekben bármikor visszamehetnék.

Elmosolyodom.

Még most is nehezen hiszem el, hogy az a bolond kulcsot adott a lakásához.

Nincs több titok.

Nincs több kétely.

Mivel viszonozhatnám Igor mérhetetlen bizalmát? Mit adhatnék neki cserébe? Egyáltalán fel tudok-e mutatni bármiféle biztosítékot, miközben az életem az eddigieknél is kaotikusabb és kilátástalanabb? Még saját magamnak sem tudok megszeghetetlen ígéretet tenni.

– Nem fogod elhinni, mit hallottam ettől a kis picsától! – ront az irodámba kopogtatás nélkül Éva.

A pokolba!

Barátnőm szemfüles, ha ruhákról és ékszerekről van szó, vonzaná a tekintetét az idegen jegygyűrű, amit most nincs időm visszacserélni. Jobb ötlet híján Sándor gyűrűjét söpröm az asztallapról a fiókba, majd a jobb tenyeremmel körbeszorítom a bal kézfejemet.

– Ki az emlegetett picsa? – kérdezem kényszeredett mosollyal.

– Barna Jani felesége. – Éva az asztal túlsó felén álló vendégszékbe huppan, iszik a magával hozott bögréből, majd keresztbe vetett lábbal hozzáteszi: – Vagy mije.

– Ő tényleg picsa – helyeselek.

– Olyan sötét… – sóhajtja. – Viszont sokat költöttek, szóval kifejezetten kedves voltam vele.

Veronika ma látogatta meg Éva műhelyét, hogy a szabóságban a méretére igazítsák a megnyitón vásárolt ruhát.

– Ez a lány Barna összes perverz kérését kiszolgálja. Mondjuk biztosan sok költőpénzt kap cserébe – fröcsögi, majd pletykavágytól izgatottan hozzáteszi: – Képzeld, Jani megparancsolta neki, hogy rögzítse videóra a telefonjával, ahogyan átöltözik. Előttem. Elképzelem, ahogy az egyik értekezlet közben megkapja, feláll neki, és kimegy a mosdóba rárántani.

Elkerekedő szemmel bámulok Évára. Veronika tehát nem csak otthon vetkőzi le könnyedén a gátlásait, bárhol és bármikor megteszi azt, amit a mocskos fantáziájú Barna kér tőle. Persze nincs ezzel gond, ha Veronika is kedvét leli az arcpirító kalandokban, és a feslett játékaikkal nem okoznak kellemetlen perceket másnak. Mi is szívesen szórakozunk Igorral…

– És ez még nem minden! – folytatja Éva. – Veronika nem viselt melltartót. Nem tudtam figyelmen kívül hagyni a mellbimbójában csillogó kis fémkarikákat. Ismersz, kifaggattam, hogy mire való – folytatja vigyorogva. – Azt mondta, hogy beléjük lehet csimpaszkodni, de állítólag nehezékeket is szoktak rájuk akasztani. Aztán, ahogy látta, hogy elképedek, gyorsan eldicsekedett, hogy alulra is rakatott egy hasonló ékszert – hüledezik, miközben az ágyékához süllyeszti a tekintetét. – Elmondása szerint ezek a kis fémbigyók megsokszorozzák az orgazmusát.

Veronika intimékszereinél sokkal inkább foglalkoztat az ujjamra húzott gyűrű, valamint a hatására felkavart emlékeim. Szívem szerint kitessékelném Évát az irodámból, de egyrészt ettől előbb-utóbb magyarázkodásra kényszerülnék, másrészt ő nem fog addig távozni, míg ki nem böki, valójában miért is rontott be hozzám. Bölcsebb, ha végighallgatnom.

– Igazság szerint egy kicsit rosszul érint, hogy ez a kis picsa alig húszévesen átélt már olyan orgazmust, amit én még nem tapasztaltam – közli mímelt háborgással. – Kedvem támadt berakatni magamnak egy kis intim csecsebecsét.

– A mellbimbódba vagy a… – szünetet tartok, hátha Éva megnevezi helyettem az átszúrásra ítélt testrészét, de csak provokatívan bámul. Ebből megértem. – Az biztos rohadtul fáj!

– De utána állítólag rohadtul jó – kacsint. – És mielőtt meggondolhatnám magamat, gyorsan foglaltam időpontot Veronika testékszeresénél. Ma délutánra. Te pedig elkísérsz. Ugye? – kérdezi felvont szemöldökkel.

– Kecsegtető ajánlat, de egyrészt nem igazán bírom a vért, másrészt nem vagyok kíváncsi a… – A lehetetlen beszélgetéstől elkuncogom magamat. – Az alfeledre.

– Nem is kell végignézned! – szakad fel belőle is a nevetés. – Viszont csatlakozhatnál! Te lehetnél a történelem első intimékszeres first ladyje. Passzolna a rólad kialakult képhez. Néhány évszázad múlva a történelemtanárok kedvence lehetnél. Bár gondolom, az ilyesmit a szülésnél ki kell venni, szóval nem lehetne bent sokáig.

Szavai hallatán úgy rászorítok a kézfejemre, hogy belefehérednek az ujjbegyeim. Ahogyan azt Éva az alapítványunk bemutatkozó eseményén megállapította, a rosszulléteim, valamint a túlérzékenységem valóban állapotosságra is utalhatnak. És az is igaz, hogy a menzeszem késik, de a stresszes heteim fényében ez egyáltalán nem meglepő. A testem blokkal reagál a traumákra. Volt már példa arra, hogy éppen a kimaradt vérzés miatt hittem azt, babát várok. Talán most is hasonló a helyzet, és néhány napon belül helyreáll a ciklusom, mert egy baba számomra most egyáltalán nem volna örömteli hír.

A magazinfotózás napján néhány lépés híja volt, hogy Évát a titkaim sűrűjébe vezessem. Eltűnődöm, ezúttal talán végre bevallhatnám neki például azt, hogy ha valóban terhes vagyok, egy biztos: a gyermek nem Sándortól fogant. Ezt persze nem tehetem, rögtön arról érdeklődne, hogy akkor kitől estem teherbe. Rendkívül kínos, de erre a kérdésre nem tudnék teljes magabiztossággal felelni. Igorral Rodoszon biztosan nem védekeztünk, a paradicsomi körülmények szétfoszlatták a felelősségérzetemet. Arra viszont nem emlékszem, hogy amikor az utazás előtt részegen Előd ágyába szédültem, használtunk-e gumit, és nem igazán látom magam előtt azt a szituációt, amikor erre következmények nélkül rákérdezhetnék. A puszta érdeklődéssel is olyan lavinát indítanék el, ami az életem összes főbb szereplőjét maga alá temetné – engem is beleértve.

– Sándornak elmondtad már? – kérdez Éva. A görcsösen szorongatott kezemre sandít. Még csak az kellene, hogy leleplezze a gyűrűt.

– Nincs mit elmondanom Sándornak – nyelek nagyot. Az asztallap alá, a combomra ejtem a kezemet, mielőtt elárulnám: – Még nem csináltam meg a tesztet.

Tegnapig azzal a kifogással húztam az időt, hogy a pletykákat elkerülvén nem szeretnék egy gyógyszertárba besétálva terhességi tesztet vásárolni, és inkább bejelentkezem a nőgyógyászomhoz, aki viszont – a jól kifundált hazugságom szerint – három hétre előre betáblázott. Elodáztam az igazság pillanatát, mert halványlila gőzöm sincsen, mit tennék, ha kiderülne, valóban gyermeket hordok a szívem alatt. A meleg álvőlegényemnek nem hazudhatnám, hogy övé a baba. Igor és Előd is tisztában vannak Sándor hovatartozásával, szóval a boldog, gyermekvállalás előtt álló jegyespárt legfeljebb a közvélemény előtt játszhatnánk el, de ekkora hazugságban felnevelni egy gyermeket egyszerűen képtelen lennék. A magzat elvetetésébe viszont beleroppannék.

A komoly lelki és erkölcsi dilemmáim közepette Éva – pechemre – a segítségemre sietett. Megajándékozott egy terhességi teszttel, amit a tegnapi rohanásban csak a táskámba ejtettem. Estére tartogattam, de Igornál ragadva nem volt lelkierőm felhasználni.

– Csináljuk meg most a tesztet!

– Egyedül szeretném – suttogom magam elé.

– Liza, tudnom kell! – Éva az asztalon átnyúlva megragadja a karomat. Lever a víz. – Ha terhes vagy, hamarosan még tovább fog kerekedni a hasad, és ezt bele kell kalkulálnunk a menyasszonyi ruhád tervébe. Ha viszont baba nélkül hízol, mihamarabb át kell térned a fényevésre. – Aztán az érezhető feszültséget oldandó hozzáteszi: – Nyugi, ahogy te nem akarod nézni, ahogy beszúrják az intim ékszert, én sem akarom azt, ahogyan pisilsz.

„Hazudj, ha tudsz! Szeress, ha mersz! Vedd el, ha akarod!” – olvasom Éva bögréjének feliratát, és a sorok hatására kibontakozik előttem a kérdés: kit akarok becsapni? Önmagamnak úgysem hazudhatok, inkább előbb, semmint utóbb szembesülnöm kell az igazsággal. Ha időben vagyok, még dönthetek, hogyan tovább. Nem mellesleg a mellékhelyiségbe vonulva esélyem van még azelőtt megválni Igor gyűrűjétől, hogy Éva kiszúrná az ujjamon. És rövid távon ez mindennél fontosabb, szóval vonakodva, de elfogadóan bólintok, a táskámhoz nyúlok, majd gyakorlatilag berobbanok az irodámnak kialakított mosdóba.

A földre ejtem a táskát, majd folyékony szappannal leforgatom az ujjamról a gyűrűt. Elfog a sötét kísértés, miszerint talán jobb volna a vécékagylóba pottyantva örökre megválnom az ékszertől, hogy a jövőben ne ébreszthessen bennem hiú ábrándokat. Kár Igorral fájdítanom a szívemet. Ám semmit nem orvosolna a csatornába hajított gyűrű, pláne, hogy lényegesen nagyobb jelentőséggel bír a táskám alján hánykolódó lakáskulcs. Ahogy tényleg lesz erőm megválni a gyűrűtől, azt Igor lakásában hagyom, a kulcsot pedig kifelé menet a postaládába dobom majd.

Mert tudom, egyszer ennek is eljön az ideje.

Előrebuktatom a fejemet.

Őrült vagyok.

Őrület, hogy miközben mindeddig azon tűnődtem, mivel viszonozhatom Igor feltétlen bizalmát, most azon töprengek, hogyan szabaduljak meg tőle.

Nem akarok tőle megszabadulni!

A zsebembe süllyesztem a gyűrűt, és a mosdótálca feletti tükörbe pillantok. Borzalmasan festek. Mintha nem is az én arcom nézne vissza a saját tükörképemről. Eddig csak legyintettem a siránkozókra, de most a saját bőrömön tapasztalom, hogy a gondok valóban mély ráncokkal barázdálják az arcot. A szemem alatti sötét karikákat pedig valószínűleg az a fájdalmas tény festette, amely most elönti a tudatomat: ha terhes vagyok, mindenképpen el kell vetetnem a babát.

A kétségekbe beleszédülök. A mosdótálcán megtámaszkodva várom, hogy ami kikívánkozik, kis is jöjjön, de néhány mélyebb levegővétel után lecsillapodik a gyomrom. Belefáradtam a menekülésbe, megadom magamat az igazságnak. Kitúrom a táskámból a tesztet, elhelyezkedek az ülőkén, és a tájékoztatószöveget bogarászva várom az ingert, amikor valaki bekopog az ajtón.

– Ne legyél ennyire türelmetlen! – szólok ki. Úgy sejtem Éva sürget.

– Én vagyok – hallom az ajtó túlsó feléről az asszisztensem, Bóra hangját.

A lány gyakran túlbuzgó, képes a leglehetetlenebb helyzetekben riasztani, ha telefonon keresnek. Akkor is, ha mondjuk egy pióca üzletkötő hív.

– Megbeszéltük már, hogy amikor mosdóban vagyok…

– Tudom, de ez… – vág közbe a lány. – De ez tényleg… Tényleg fontos.

Gondolom, mennyire…

– Elfogták azt a férfit, akit az apád gyilkossági ügye miatt kerestek! – rikkantja ezúttal Éva.

Mégiscsak el kell halasztani ezt a tesztet.

12

Jellemző, hogy a média a családnál korábban értesült az apám egyetlen azonosítható támadójának elfogásáról. A rendőrséget a mindenkori kormány finanszírozza, közvetetten tehát a liberálisok nagyszerűségét igazolja, ha minél hamarabb fülön csípik a bűnözőket. Pláne, ha ennyire reflektorfényben forgó, de hosszú heteken keresztül stagnáló esetről van szó. Minél nagyobb dobra akarják verni, az egyszer biztos, mostanra az összes, magára valamit is adó hírforrás ezzel az üggyel van tele.

A televíziós bejelentés láttán Elődöt hívtam, ő tőlem értesült a fejleményekről. Mérgelődve időt kért, majd néhány perccel később Sándorral együtt berendelt a pártszékházba. Egy rendőrségi küldött hamarosan tájékoztat bennünket a fejleményekről. Míg mi ketten rá várunk az egyik tárgyalóban, Előd a megnövekedett sajtóérdeklődést kezelve a folyosón fel-alá masírozva telefonál. A tárgyaló nyitott ajtajához érve csikorgó cipőtalppal sarkon fordul, és kezdi az egész útját elölről. Borzalmasan idegesítő.

– Hogy sikerült a ruhabemutató? – töri meg a közénk ékelődött csendet Sándor.

A vőlegényem – vagyis a partnerem a hazudozásban – tegnap kora este érkezett haza a kétnapos országjárásából, én viszont Igornál éjszakázva kimaradtam. Az Előd udvarán folytatott beszélgetésünk óta most találkoztunk először. Néhány hete elképzelhetetlen volt, hogy hasonló kérdés elhagyja Sándor száját, a színjátékunk érdekében önként számoltam be neki az életem fejleményeiről, nehogy véletlenül váratlan kérdésekbe szaladjon. Aztán ahogy a kapcsolatunkon végigfutó repedés szakadékká mélyült, egyre kevesebbet beszéltünk egymással, és be kell vallanom, volt olyan időszak, amikor külön örömöt szerzett volna, ha a rólam szóló kérdések kínos helyzetbe sodorják…

– Minden a legnagyobb rendben ment – válaszolok a saját fülemet is sértő felszínességgel. Bármennyire is bosszantóan tud néha viselkedni, Sándor nem érdemli meg, hogy úgy szóljak hozzá, mintha idegenek volnánk. – Közel tízmillió forintot gyűjtöttünk össze – folytatom barátságosabb hangon.

– Ruhákból? – csuklik fel Sándor.

– És az adományozó borítékokból – teszem hozzá. – Egyébként sok ruhára is lecsaptak. Éva soha nem ismerné el, de a karrierjének eddigi legsikeresebb kollekciója a Dollival közös munkája. – Amolyan hangulatoldóként hozzáteszem: – Még Barna János is vásárolt a feleségének egy kihívóbb darabot.

A házaspár említésére Sándor elvigyorodik, biztosan felrémlenek neki a házukban töltött, párcserére és kokainra csalogató este arcpirító momentumai.

– Ezek szerint a dolgok végre kezdenek jóra fordulni.

Bár pontosan nem értem, mire céloz ezzel, felbosszant a megjegyzésével. Túlságosan sokat tudok a mélyben ébredező szörnyűségekről ahhoz, hogy a jövő, ami Sándor szemében fényesen hívogató, engem a kilátástalansággal fenyegessen. Az apám adóssága továbbra is nyomaszt, eközben talán egy gyermek növekszik a szívem alatt, ami rendesen ugyan örömteli volna, az ismert körülmények miatt mégis szorongást okoz. A problémáimat csak tetézi, hogy a sajtóvéreb Szalai Kamilla szagot fogott, és Előd miatt a nyakamban liheg. Végül amolyan grátisz koloncként megjelent a drágalátos nővérem. Ezek közül egyetlenegy említése is elengedő volna ahhoz, hogy a rossz hírekre túlérzékeny Sándor idegösszeomlás közeli állapotba kerüljön. Szóval azok a dolgok, amik látszólag jó irányt vettek, valójában a legpusztítóbb romlásnak indultak.

– Vidéken egyre erősödik a kormányváltó hangulat – közli csillogó szemmel. – A közvélemény-kutatások hiába jósolnak liberális előnyt, úgy érzem, tévednek.

– Úgy érzed? – csapok le az fülsértően idealisztikus megjegyzésére. – Nem akarom letörni a lelkesedésedet, de ne feledd, hogy a te fórumodra többségében azok látogatnak el, akik téged támogatnak. Szóval amit ott tapasztalsz, az finoman szólva is csalóka.

– Most mondtad ki a lényeget! Engem támogatnak – bökdösi mutatóujjával a mellkasát.

Fájdalmasan felnyögök.

– Kiforgatod a szavaimat – rázom a fejemet. Hallom, hogy Előd az ajtónál jár, megvárom, míg sarkon fordul, majd fojtott hangon folytatom: – Nézd, apám hitele valójában a konzervatív párté. Ha kilépünk, abból a pénzből fognak laposra verni bennünket, amit aztán nekem kell visszafizetnem.

– Miért vagy ennyire kishitű?

– Kishitű? – kérdezek vissza. – Nem kishitű vagyok, hanem realista.

– Pesszimista emberek nem csinálnak történelmet – bölcselkedik tekintetében azzal a lobogó, titáni lelkesedéssel, amivel a követőit is rendre megdelejezi. – A világot a bátorság forgatja.

– A bátorság és a botorság között csupán egyetlen betű a különbség – sziszegem. Másodpercig álljuk egymás tekintetét, aztán elfordítom a fejemet, és egyetlen ponton elbambulva megállapítom: – Ezek szerint eldöntötted, hogy kilépsz.

– Eddig sem én hezitáltam.

– Na, ezt ne! – rázom a fejemet. – Ne hárítsd rám a felelősséget!

Habár a legutolsó beszélgetésünk során Sándor már erőteljes víziókkal rendelkezett a saját párt alapításával kapcsolatban, nem volt teljesen határozott, most mégis engem tesz a jövőnk meghatározójává? Mély levegőt véve készülök pokolra küldeni, de megelőz:

– Este szeretnék veled… – Válogat a szavak között. – Vacsorázni.

Nem kell sok ész, hogy megértsem Sándor virágnyelvét. Legendák szólnak a pártszékház bepoloskázásáról, és bár állítólag az összes lehallgatott anyagot az immár halott apám birtokolta, jobb az óvatosság. Sándor kilépési ötletét senkinek sem szabad addig megneszelnie, míg esetleg meg nem valósul.

Jó politikusként remek manipulátor, sikerül kíváncsiságot keltenie bennem. Kérdeznék, de a folyosóról beszűrődő hangok alapján Előd ezekben a pillanatokban találkozik a rendőrség ügyvivőjével. Nincs időnk tovább boncolgatni a témát.

– Holnap megint vidékre utazom – teszi hozzá sietve.

– Viszek haza a vacsorához bort – bólintok. – Fehér vagy vörös legyen?

Sándor elvigyorodik.

– Vérvörös.

Előd besuhan az ajtón, ballonkabátos, vaskos mappát szorongató, a harmincas évei elejét taposó, kifejezetten jóképű fickó követi. Sándor a sötétbarna, oldalra fésült hajú férfi láttán kihúzza magát a székében. Halványan elmosolyodom a zsigeri reakción: egy dekoratív ember – legyen az férfi vagy nő – hatással van a környezetére. Vagy az ágyba, vagy irigységből a pokolba kívánják.

Előd csípőre vágott kézzel nyitja meg a találkozót:

– Ahogyan arról a híradásokból értesülhettünk, Holló Bertold úr és a csapata az este elfogták a köztéri kamera képe alapján körözött fickót. – Aztán odaszúrja: – Végre, hosszú hetekkel az eset után ezt is megértük!

Elkerekedő szemmel figyelem mindkét állva maradt férfit. A nyomozótól replikára számítok, ám bölcs döntésként inkább hallgat.

– A nyomozó most azért ereszkedett le közénk, hogy ha már nem sikerült a média beavatását megelőzően, legalább utóbb adjon tájékoztatást a nyomozásuk fejleményeiről – folytatja túlcsorduló cinizmussal Előd. – Valamint át kell beszélnünk, mikor mit osztunk meg a sajtó munkatársaival. Talán mondanom sem kell, hogy meglehetősen erőszakosak. Bár talán az igazat kellene mondanom, miszerint a rendőrségnek fontosabb a média informálása a hozzátartozók tájékoztatásánál, tehát nyugodtan forduljanak hozzájuk, gázoljanak át a családon és a párton, majd mi is tőlük tájékozódunk.

Bertold arcára immár kiül a feszültség, de összeszorított ajakkal még képes visszanyelni a riposztot. Előd győztes pöﬀeszkedéssel, hetykén karba font kézzel nézi, várja, hogy a férfi átvegye a szót, ő viszont másodpercekig hallgat, aztán rácsodálkozást színlelve kérdezi:

– Befejezte az unalmas monológját?

Lesütött szemmel harapok az alsó ajkamba, máskülönben elmosolyodnék.

Szimpatikus a pasas.

Meglepettségében Előd keresi, de nem találja a szavakat, Holló ezt meglovagolva kezd bele:

– A helyzet lényegesen összetettebb annál, mint amire számítottunk. – A tárgyalóasztalra fekteti a dossziéját. – A férfi neve József Áron. Húszéves, a gyermekkorát intézetben töltötte, két éve egy futárcégnél dolgozik biciklis kihordóként.

A rendőrségi fotóról egy, a koránál évekkel idősebbnek látszó, beesett arcú, karikás szemű férfi néz velem farkasszemet. Néhány milliméteresre nyírt világos haja kopaszság hatását kelti. Orrában karika, nyakán kiolvashatatlan szövegtetoválás. Azt is nehezen tudom elképzelni, hogy valaha találkozott az apámmal. Homlokráncolva fogadom az elhangzottakat, majd felteszem a nagy kérdést:

– Hol a kapcsolódási pont az apámmal?

Holló kertelés és szemrebbenés nélkül közli:

– Az, hogy gyűlölte.

– Érzéssel a gyászolókkal, nyomozó! – morogja figyelmeztetőleg Előd.

Legyintve jelzem neki, hogy rendben vagyok, nem kell hímestojásként vigyázni rám.

– Ismerte egyáltalán az apámat? – faggatom tovább Hollót, hiszen elméletileg válaszokkal érkezett.

– Mindenki ismerte az édesapját, hölgyem. – Mélyen a szemembe néz a sötétbarna, szomorkás, a korosztályáéhoz képest sokkal komolyabb tekintetével. Vagy fáradtabbal. Nehéz megkülönböztetni. – Áron egyelőre a kirendelt ügyvédjével sem beszél, de a lakása átkutatása során sikerült feltárnunk néhány részletet – mondja, miközben lapozni kezdi a dossziét. – Habár el kell ismerni, az emberünk kifejezetten ügyesen takarítja el a nyomait, az elektronikus eszközein találtunk néhány digitális adatmorzsát, amin el tudtunk indulni.

– Ez meglepő – kap újult erőre a kekeckedésben Előd. – Mármint meglepő, hogy találtak bármit.

Már engem is idegesít a szurkálódás. Csodálom Hollót, amiért képes kizárni, vagy legalábbis szó nélkül hagyni.

– Az emberünk néhány hónapja csatlakozott egy földalatti szerveződéshez.

– Miféle… – Sándor megköszörüli a torkát, hogy mélyüljön az izgalomtól magasba szökött hangja. – Miféle szerveződésről van szó?

– Kegyetlenek. Így hívják magukat – lapoz a mappában, majd egy koponyarajzra mutat. – Ez az eblémájuk.

– Kegyetlenek – ismétli Sándor.

– Önbíráskodók, akik nem érzik elég keménynek az igazságszolgáltatást. Például a politikusokkal szemben. Ezért ők teszik meg a szükséges lépéseket. – Elhűlve fogadom Holló szavait. – A csoport nagy valószínűség szerint sikertelen, kilátástalan és kiábrándult fiatalokból verbuválódott, akik mindezért a politikát hibáztatják. Pontosabban a befolyásos embereket.

– Ez… elég… – Sándor két szó között nagyot nyel. – Félelmetes.

– Kiderítettük, hogy Áron két hete szakított a barátnőjével. Sikerült beszélnünk a nővel, de pechünkre kevés részlettel tudott szolgálni. Annyi érdemlegeset sikerült belőle kimasszíroznunk, hogy a Kereszthy úr ellen irányult támadásuk a második bevetésük volt. Az első kudarcot vallott – tájékoztat, majd néhány másodpercnyi hallgatás után hozzáteszi: – Valójában ez is kudarcot vallott.

– Miért éppen az apámra támadtak másodjára?

– Erre akkor tudok majd biztos választ adni, amikor Áron végre megnyílik.

– Ha… – morran fel Előd. Értetlenül fordulunk felé. – Akkor fogjuk megtudni, ha Áron megnyílik. De ha a rendőrségen múlik, akkor…

Elég!

– Előd, kérlek, moderáld magad! – bukik ki belőlem. – Nagyon unalmas a csipkelődésed. Mindannyian értjük, hogy nem bízol a rendőrségben, de Holló nyomozó egy küldönc, akit kár ostoroznod. Inkább koncentráljunk arra, amiért összegyűltünk, és informálódjunk.

Előd leforrázva, eltátott szájjal bámul. Biztos bántja a büszkeségét, hogy rászóltam, de nem érdekel. Túllőtt a célon.

Holló szemében egyszerre csillan hála és együttérzés.

– Áron barátnője szerint ezeket a bevetéseket a Kegyetlenek leckéztetéseknek szánják – folytatja Holló. – Szóval a csoport nem meggyilkolni, hanem megszégyeníteni, pellengérre állítani akarja a politikusokat. – Egy pillanatra sajnálkozóan elhúzza a száját. – Mindezek alapján azért az apjára esett a választásuk, mert magukra akarták terelni a figyelmet, ő pedig éppen reflektorfényben volt.

– Egy hazugsággal – sóhajtom, és eszembe jut az a nevetséges sikkasztási ügy, amivel a halála előtt a liberálisok meggyanúsították.

– A jelen állás szerint az apja halála egy fatális véletlen eredménye, hölgyem – mondja, majd óvatosan hozzáteszi: – Sajnálom.

A halál mindenképpen szörnyű, de az értelmetlen, erőszakos halálnál nincsen kínzóbb. Az asztalon fekvő mappára fókuszálok, könnycsepp szökik a szemembe.

– A csoport újra lecsaphat? – gördíti tovább a beszélgetést Sándor.

– Benne van a pakliban, uram – feleli Holló.

– Benne van a pakliban… – hördül fel Előd. – Nem kellene, hogy benne legyen a pakliban! El kellene őket kapni!

Látom, ahogy Holló keze ökölbe szorul. Ha nem akarjuk, hogy Elődék összeverekedjenek, hamarosan be kell rekesztenünk az eligazítást.

Sándor az izgalomtól bepárásodott szemüvegét törölgetve rátér a számára legégetőbb kérdésre: – Kik a veszélyeztetett politikusok?

– Amint azt már jeleztem, nem tudok önöknek sziklaszilárd válaszokat adni. De ha érdekli önöket a véleményem, akkor azok a politikusok vannak a Kegyetlenek célkeresztjében, akik az értékítéletük alapján elkövettek valamiféle bűnt. Ez lehet pénzügyi vonatkozású, de akár a hazudozás is idetartozhat.

Utóbbi hallatán Sándor hallhatóan nagyot nyel.

– Szóval nagyjából az összes politikus veszélyben van… – vonom le a következtetést, mire Holló helyeslően bólint.

– De nem győzöm hangsúlyozni, hogy mindez csupán feltételezés – teszi hozzá a nyomozó.

Előd a fejét ingatja, az arca olyan vörös, hogy félek, felrobban a dühtől.

– Miért nem szorongatják meg Áront, hogy beszéljen? – veti fel Sándor. – Biztosan vannak olyan praktikáik, amiktől megeredne a nyelve.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, de nem akciófilmben élünk, uram.

– Hányan lehetnek? – kérdezek ezúttal én.

– Egyelőre azt tudjuk, hogy hányan támadták meg az apját. Azt is csak a kameraképek alapján. Annál jóval többen is lehetnek. – Nem tudom, hogy véletlen vagy szándékos elszólás-e, de Holló éppen most ismerte el a rendőrség alulinformáltságát. – Egy jól működő hálózat esetén tulajdonképpen bármennyien lehetnek. És az sem ígér túl sok jót, hogy az édesapja megtámadásáig képesek voltak láthatatlanok maradni.

– Ha jól értelmezem a szavait, a politikusok mellett a rendőrséggel is a bolondját járatják – összegzem.

Holló nem konkrétan a kérdésre reagál, de megadja a választ:

– A nézőpontjukból a rendőrség is a politikai érdekek kiszolgálója, ezért minden bizonnyal olyan akciókat igyekeznek szervezni, amikkel minket szintúgy leckéztetni próbálnak.

– Figyelmeztetni kell mindenkit, aki érintett lehet! – veti fel Sándor.

– Nem, ez szigorúan tilos! – robban ki a tiltakozás a nyomozóból. – Pánikot keltenénk, és megadnánk a csoportosulásnak azt, amire vágynak: figyelmet.

– De akkor miért értesítették korábban a médiát, mint bennünket? – vetem fel.

– A televízió nem hivatalos értesítést kapott, kiszivárgott az információ. Már elindult a belső vizsgálat.

– Ezt a sok marhaságot! – csattan fel hosszú szünetet követően Előd. – Teljesen mindegy, hogy kapnak-e figyelmet vagy sem. Egyik sem jobb megoldás a másiknál. Ha nem ismerjük el a létezésüket, éppen provokációs céllal fognak újra lecsapni.

– Pontosan – bólint Holló vicsorogva, de nem néz Elődre. – És ha büszkeségből, bizonyítási céllal teszik mindezt, hibázni fognak.

Némán telnek a másodpercek. Előd némán tátogva megpróbálja elcsípni a nyomozó tekintetét. Aztán amikor végre a hangjára talál, szinte ordítva kérdezi:

– Csalinak akarják használni az ország összes politikusát?

Holló úgy tesz, mint aki nem hallotta a kérdést. Összecsukja, és a hóna alá csapja a mappát.

– Sajnálom, hogy ilyen körülmények között kellett találkoznunk, hölgyem! – címzi nekem, majd Sándorhoz fordul: – A türelmüket kérem, uram. A rendőrség mindent elkövet annak érdekében, hogy kiderítse az igazságot.

– Nyomozó, ki volt az első célpont?

Sándor kérdésével mit sem törődve Holló hátat fordít, és a következő pillanatban már el is hagyta a tárgyalót. Arra számítok, hogy Előd utána lép, de csak a fejét rázva figyeli a távolodó alakot. Majd jelentőségteljesen felém fordul:

– Beszélnünk kell!

Arra számítok, hogy alaposan megfedd, amiért kellemetlen helyzetbe sodortam a nyomozó előtt, de tévedek.

– Holló érkezése előtt kaptam egy igen aggasztó telefonhívást. – A drámai felvezetést követően gondterhelten kiböki: – A nővéredről van szó.

Rosszul hangzik.

13

– Szerintem nálad elmentek otthonról! – ripakodom a nővéremre a telefonvonalon keresztül, majd egyetlen hitetlenkedő kérdésbe sűrítem a forrongásom okát: – Komolyan aláírtál egy valóságshow-szerződést?

Amikor a rendőrségi eligazítást követően Előd félrehívott, és megosztotta velem a legfrissebb médiaipari pletykát, miszerint hazánk legnézettebb kereskedelmi csatornája szerződést kötött a nővéremmel, azt hittem, menten agyvérzéssel kell kórházba szállítani. A feszültségem azóta sem csillapodott, ezért amikor a testékszeres kapualjánál a taxiból kiszállva konstatáltam, hogy Éva késik, azonnal a drágalátos nővéremet tárcsáztam.

– Mondtam, hogy pénzre van szükségem – feleli cigarettafüstös hangján. – Nem adtál, hát megdolgozom érte.

– A családodat eladni nem munka – vágom hozzá az igazságot, bár azt hiszem, hogy Tildának a család fogalma nem jelent túl sokat. Jobbommal a telefont fogom, a bal tenyeremmel a számat takarom, nehogy meghalljanak a járókelők. – Egyébként is, honnan szereztél kapcsolatot a televízióhoz?

– A te asszisztensed segített – közli önelégült somolygással a hangjában.

Előreejtem a fejemet. Meghagytam Bórának, hogy az összes kérésében segítse az apánk házában elszállásolt nővéremet. Fel sem merült bennem, hogy Tilda a helyzettel visszaélve dróton rángatja majd szegény lányt. Bóra megfelelési kényszerrel küzd, és mivel szereti, kézzel-lábbal ragaszkodik a munkájához. Semmiképpen nem akar hibázni, ezáltal viszont jómaga mellett engem is folyton kellemetlen helyzetekbe sodor. Sokszor gondoltam arra, hogy könnyebb volna az életem egy kevésbé körülményes asszisztens mellett, de nem rúghatom ki szegényt azért, mert túl lelkiismeretesen végzi a munkáját.

Felelőtlenség volt összeeresztenem őket. A fülemben csengenek azok a sértő szavak, amikkel az emberek gyenge pontjára pillanatok alatt rátaláló, rafinált Tilda az uralma alá keríthette a szolgalelkű lányt. Először biztosan kellemes társaságnak mutatkozott, kedveskedő szavakkal Bóra bizalmába férkőzött, majd egy óvatlan pillanatban hangnemet váltott, és a lelki terror legkülönbözőbb fogásait alkalmazva maga alá gyűrve, hajlíthatóvá puhította szerencsétlent. Bóra a manipuláció áldozataként bármit megtenne, hogy a nővérem kedvében járjon. Le kell állítanom erről a feladatáról.

Tilda a következő mondatával is az aljasságát bizonyítja:

– Jót fog tenni neked ez a kis figyelem. Beleforgathatjuk a műsorba az esküvőt és a választásokra készülődést – szavaiból büszkeség hallatszik ki. Vagy azt hiszi, hogy mindezt alaposan kifundálta, vagy azt, hogy képes a hülyeségét letuszkolni a torkomon. – Szóval inkább köszönd meg nekem, amiért mindezt elintéztem. Mindenki rólatok fog beszélni, ekkora reklámért milliókat kellene kifizetnetek.

Már az első találkozásunkkor kiderült, hogy Tilda ízlése hagy némi kívánnivalót maga után, és ez nem kizárólag a ruhaválasztásaira, hanem az összes döntésére igaz. A televízió valóban pótolhatatlan reklámfelület, de nem mindegy, mit láttat benne magáról az ember. Sokan imádatot és rajongókat várnak a hasonló, a magánéletüket közszemlére tévő műsoroktól, pedig a döntésük pillanatában a gyűlölködés céltáblájává válnak. Egy hasonló valóságshow egyenes út a teljes összeomlás felé. Ráadásul kimondottan komolytalanná tenné a konzervatív pártot, ha a miniszterelnök-jelöltjük a menyasszonyával a televízióban parádézna, és ez a jelen helyzetünkben támadási felület is volna.

– Hogy tervezed felbontani szerződést?

– Nem tervezem felbontani – vágja rá. – Miért fáj neked, hogy műsorom lesz?

Ami fáj, az a nővérem ostobasága. Tehetetlenségemben dobbantok a lábammal a betonon.

– A televízió nem a te életedre kíváncsi, hanem Sándoréra és az enyémre! – közlöm vele nyers őszinteséggel. – Téged csak felhasználnak arra, hogy ablakot nyiss, amin bekukucskálhatnak. Kihasználnak, Tilda! Te nem az a nő vagy, aki hagyja, hogy kihasználják, nem igaz?

Mindenkit a saját fegyverével kell legyőzni, tehát hatásvadász szavakkal zsonglőrködöm, de hiába várok eredményt, Tilda nem felel, csak egy, a háttérben fojtott hangon beszélő duruzsolást hallok: az el-elcsípett szavakból ítélve a nővéremnek magyaráznak, és a stáb egyik tagja lehet. Talán már most is forgatnak, lehet, hogy ki is vagyok hangosítva. Muszáj megválogatnom a szavaimat, elég egyetlen félreérthető mondat ahhoz, hogy főműsoridőben a világ legnagyobb hisztérikájának állítsanak be, és egy ország röhögjön a képernyők előtt azon, amint tajtékozva követeltem a már adásba került műsor elkaszálását.

– Szóval félsz attól, hogy az ország belelásson az életedbe – hümmög gúnyolódva a nővérem. – Csak nem az igazi arcodat rejtegeted? Mit titkolsz, Liza?

Ez vajon fenyegetés? Tilda is jelen volt, amikor az alapítványi nyitóesten Szalai Kamilla kérdéseitől elfogott a rosszullét. Fültanúja volt, hogy Éva rákérdez a terhességre, ahogy azt is hallotta, hogy nem tudtam a felvetésre épkézláb válasszal szolgálni. Ajánlom neki, hogy ne járjon el a szája, különben…

Fogalmam sincs, mit tennék, ha Tilda ország-világ előtt elkotyogná, hogy talán babát várok. Most azt kellene neki mondanom, hogy téves riasztást hallott, de amint magyarázni kezdek a nővéremnek, megadom azt a stábnak, amire vágynak: a magánéletemről beszélek a műsorukban. Azzal pedig a Sándorral közös jövőt kockáztatnom, a párt sem tolerálná ezeket a jeleneteket. Jegelnem kell Tildát, ennek érdekében a tőlem telhető legkedvesebb hangnemre váltok.

– Én csak jó testvérként jelzem, hogy félreérted a körülötted zajló eseményeket.

Ismét megvárat a válasszal. Egészen biztos vagyok abban, hogy a nő most súgja neki a háttérből, mit mondjon. Vagy kérdezzen.

– Köszönöm a figyelmeztetést, megértettem. – Somolygó hangja leleplezi: az ő kedvessége is csupán álca. – Mit csinálsz most? Merre jársz?

Bingó!

A stáb most is a minél hasznosabb részletek rögzítésén töri magát. Hogy aztán a másodperces kis szösszeneteket ügyesen egy történetfonálra fűzzék. Az sem baj, ha hazugságot kreálnak, hiszen mindaz, amit egy-egy szereplő az összevágott adás után mond, a nézők szemében nevetséges magyarázkodás csupán. A Tilda fülébe sutyorgó szerkesztő szerintem örömtáncot járna, ha megtudná, hogy éppen egy intimékszeresnél várakozom.

– Dolgom van – felelem, aztán bontom a vonalat.

Olyan kellemesen indult a nap Igorról ábrándozva, és tessék, azóta sorra emelkednek előttem az akadályok. Kezdődött az elhalasztott terhességi teszttel, folytatódott az önbíráskodó fiatalokkal, most a nővérem őrületével, és még csak kora délután járunk. Mi olyan jöhet még, amit képtelen vagyok irányítani? Újra és újra bebizonyosodik, hogy amikor egymásra találunk Igorral, a teljes összeomlást kísértjük.

A tehetetlen dühtől úgy szorítom a telefonomat, hogy csaknem kettétörik a markomban. Elfog az inger, hogy belerúgjak a kapualj elé tolt egyik műanyag kukába, de túlságosan forgalmas a környék, a sajtóból holnap a belvárosi randalírozásom folyna. Mielőtt meggyőzhetném magamat, hogy most egy rúgásért semmi sem drága, Éva a hátam mögül megkopogtatja a vállamat. Ijedtemben ugrok egyet, és hajszál híján fejbe verem a táskámmal.

– Már azt hittem, hogy megfutamodtál! – Mosolyogni próbálok, de a mérgem miatt azt hiszem, inkább vicsorognom sikerül.

– Megfordult a fejemben! – neveti el magát. – De a kíváncsiságom erősebb a félelmemnél. Tartanom kell a lépést a fiatalsággal.

Követem a bérházba vezető, kirakatokkal szegélyezett folyosón. Barna Veronika testékszerese Vaníliának hívatja és szexcoachként aposztrofálja magát: egy diszkrét fekete márványtábla hirdeti a második emeleten kialakított stúdióját. A taxiban felkerestem a nő weboldalát, és a feltöltött bemutatkozása szerint a tevékenységének csak egy apró szegmense az intimékszer, fő profilként az azt igénylőket segíti a szexuális kiteljesedésükben. Pszichológusi képesítés hiányában a tapasztalataiban bízva fordulnak hozzá a kliensei, és a róla talált cikkekből kiderült, általában a sokak számára arcpirító szado-mazo kultúrából merítkezve – természetesen lényegesen finomított változatban – ad tanácsokat. Összességében véve leginkább a különböző életszakaszokban jelentkező gátlások leküzdésében segédkezik.

A stúdió bejárati ajtaját egy, a húszas évei elejét taposó, átlagos külsejű lány nyitja. Nyájasan bemutatkozik, ő Vanília asszisztense, majd szemrebbenés nélkül rákérdez:

– Párterápiára érkeztek?

Az örömteli, hogy a lány nem ismer fel, cserébe viszont leszbikusnak néz. Nem tudom, hogy sírjak-e, vagy nevessek.

– Nem… mi… nem… – dadogok meglepettségemben.

Éva beleáll a játékba:

– Nem, közöttünk teljes az összhang az ágyban – ölel magához a vállamnál Éva. Alsó ajkamba harapva szorítom vissza a nevetést. – Testékszerért jöttünk.

– Mindketten?

– Nem! – vágom rá.

– Ő csak nézni jött – válaszolja barátnőm, majd bensőséges suttogással hozzáteszi: – Imádja a vért.

Zsenge kora ellenére ezen a helyen a lány sok furcsaságnak lehetett már szem- és fültanúja, de Éva megjegyzésén egy pillanatra még ő is fennakad. Arcára fagyott mosollyal kér bennünket, foglaljunk helyet, az előttünk lévő vendéggel elhúzódott a szeánsz.

Éva zsörtölődik, amiért megváratják. Emlékeztethetném, hogy ő is késett, de tudom, a feszültség beszél belőle. Leülök mellé a bujabordó bőrkanapéra, és azon töröm a fejemet, mivel tudnék könnyíteni a beavatkozás előtti ingerültségén. Jobb híján – Holló nyomozó kérése ellenére – megosztom vele mindazt, amit az apám halálával kapcsolatban frissen felderített a rendőrség. A terv beválik: Éva hüledezve hallgatja a Kegyetlenekről szóló híreket. Aztán rátérek a nővérem valóságshow-jára, és alig érek a mondandóm végére, amikor Vanília szobájának ajtaja kinyílik, és egy megkönnyebbült ábrázatú, ötvenes, öltönyös fickó lép ki rajta. Nem akarom tudni, mi zajlott odabent. A férfit néhány másodperccel később a feltűnően vékony, derékig érő fekete hajú, fekete trikót és farmert viselő, a kezét törölközővel törölgető Vanília követi. Sminkje a bájos arca dacára erős, ajkát bordóra festette, és feketébe hajló árnyalattal kontúrozta. Szempilláját meghosszabbíttatta, bőre csokoládébarna, teljes jobb karját tetoválás díszíti, melle a testalkatához mérten szembeötlő méretű, biztosan plasztikai sebész munkája. Ahogyan abban is biztos vagyok, hogy a fekete, vastag keretes szemüvege csupán kellék a nap huszonnégy órájában játszott szerepéhez. Mindenesetre az összkép magabiztosságot és kiegyensúlyozottságot sugall. Vanília hatása alatt óvatlanul sétálok a gyertyafénnyel bevilágított, hangszigetelt szobába, már csak odabent érzem meg a parázsló füstölők tömény szagát. Egyszerre kavarja fel a gyomromat és fájdítja meg a fejemet.

Mialatt Vanília a lehetséges beszúrási pontokat – a csiklótól kezdve a szeméremajakig – sorolja Évának, én a falra akasztott, fekete-fehér fotókat nézegetve igyekszem legyűrni a füstölőktől és a hallottaktól erősödő rosszullétet. A művészi alkotások zavarba ejtően közelről, intimékszerekkel felszerelt emberi nemi szerveket ábrázolnak, hol magányosan, hol párban vagy éppen összeforrva. Nem vagyok prűd, de ezek a képek pírt csípnek az arcomra, ezért miközben Éva a háttérben – Veronika mintájára – kiválasztja a hüvelykapu piercinget, én amolyan menekülésként a tükörfalú vitrines szekrényhez fordulok.

Pechemre.

Az üvegajtó mögötti polcokon többtucatnyi különböző szexuális segédeszköz sorakozik. Elkerekedő szemmel bámulom az embertelen méretű dildókat, péniszpumpákat, csipeszeket vagy éppen szájpeckeket.

– Sokan nem is sejtik, hogy a segédeszközök mennyit lendíthetnek a válságba került kapcsolatokon – lép mögém Vanília, miután a szobában álló paraván mögé küldte Évát levetkőzni. – Minden probléma megoldásához tudok kelléket ajánlani.

– Én attól tartanék, hogy ezek a megoldások újabb problémákat eredményeznek – felelem.

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy egy idő után a játékszerek is elveszítik a varázsukat. Akkor pedig újabb és újabb játékszerekre lesz szükség – tűnődöm.

– Miért gondolod ezt? – ráncolja a homlokát.

– Mert az ember olyan teremtmény, amelyik mindig problémákat gyárt. Ha egy megoldódik, jön a következő, ami gyakran szöges ellentéte az előzőnek.

– Azt hiszem, félreértesz – kacag fel Vanília. – Nem a játékszerek jelentenek megoldás, azok csak lehetőséget adnak a párnak, hogy újabb közös élményeket szerezzenek… Élvezettel teli élményeket – fejezi be tűnődve.

Kinyitja a vitrint, kiemel belőle egy nyakláncot, amin egy hosszúkás medál lóg.

– Itt van például ez a huszonnégy karátos aranyláncon függő, kifinomult csodamasina. – A hátam mögé kerül, és óvatosan a mellkasomhoz próbálja a láncot. – Tökéletes kiegészítő egy fogadáshoz. Néhány pohár ital után eltűnhettek a pároddal egy kiesőbb helyen. Ez a miniatűr vibrátor a négy fokozatával tökéletes mellbimbó- vagy csiklóizgatáshoz.

Vanília ötlete felidézi annak a fogadásnak az emlékét, amelyen a húsipari cég támogatásának kikönyörgése helyett Igorral randevúztam a takarítószertárban, ahol aztán Olivér rajtakapott bennünket.

Te jó ég, mennyi őrültséget csinálunk!

– Szerintem Lizához inkább egy kemény szerető illene – bukkan elő köntösben a paraván takarásából a barátnőm, és a fóliázott, állítható háttámlájú padra ül. – A vőlegénye egyfolytában utazgat.

– Erre is van megoldás – neveti el magát Vanília, és a nyakláncot a helyére téve a kezembe nyom egy dobozt. – Tanulmányozd nyugodtan.

Hallom, ahogy a padhoz visszatérve Vanília felhúzza a gumikesztyűjét, majd az orvosi fémből készült kellékeivel babrál. Fertőtlenítőt spriccel, Éva mond a nőnek valamit, de nem figyelek, mert leköt a doboz hátulján olvasható tájékoztató. A kezemben tartott eszközt vibrációs tojásnak hívják, és a felhelyezését követően, mobiltelefonnal összehangolva akár a világ túlsó feléről is irányítható.

Be kell vallanom, izgalmasan hangzik a kis szerkezet.

– Háromig számolok, és beszúrom – figyelmezteti Vanília Évát. – Egy…

– Lehet, hogy mégis inkább mellpiercing kellene – hebegi az ágyon fekvő barátnőm. – Nem lehetne, hogy…

– Három – zárja rövidre a kérdést Vanília.

Ha egy kósza pillanatra el is gondolkoztam azon, hogy az Igor által olyannyira kedvelt mellbimbómba testékszert lövessek, Éva nyüszítésből jajdulássá, majd abból káromkodó ordítássá kerekedő hangja egy életre elvette tőle a kedvemet.

A vibrációs tojást viszont megveszem.

14

Vanília szalonjából szabadulva először hazakísértem a meggyötört barátnőmet, majd az új játékszeremtől lelkesen üzenetet küldtem Igornak, miszerint a lakásán várom. Azt válaszolta, még dolga van, de igyekszik. Nem faggatózott. Előző este felajánlotta, hogy különösebb indok nélkül is nyitva van előttem a lakásának ajtaja, ezek szerint nem gondolta meg magát.

Különös, kettős érzés Igor jelenléte nélkül járkálnom az otthonában: egyszerre érzem magamat bennfentesnek és illetéktelennek emiatt. Az életkörülményeinek feltérképezésével olyan pontos képet kaphatok a lakás urának személyiségéről, amihez foghatót a legőszintébb pillanatában sem tudna magáról lefesteni nekem. Azzal tehát, hogy egyedül hagy, kiszolgáltatja magát, és bár nem szeretnék visszaélni a bizalmával, vonzanak a lakás fiókjai, rekeszei és zárt ajtajai.

Ne kutass!

Biztos színtiszta önsorsrontás, de nem tudom kiverni a fejemből, hogy ez a nagyjából hetven négyzetméter rám is kiható, csúf titkokat rejt. A makacs érzéssel kísértve lépek a nappaliból a hálószobába, ahol a sötét árnyalatok, a fafelületek és a zord kőanyagok uralma rideg, távolságtartó jellemről árulkodik. Első blikkre általában mindössze azt láthatjuk, amit a másik mutatni kíván magából. A lényeg a részletekben rejlik. A pech, hogy Igor nem az a párás tekintetű, emlékgyűjtögető alkat, nem sorakoznak a komódján családi örökségek vagy barátokkal közös fotók. Azonban az ágyával szemközti falra felkerült egy New York-i látkép. Természetesen már tegnap este is szemet szúrt az igencsak terebélyes, valamelyik felhőkarcoló tetejéről készített festmény, ám az ágyban túlságosan elfoglalt voltam ahhoz, hogy alaposabban szemügyre vegyem. Micsoda türelem kellett a művésznek ahhoz, hogy a miniatűr járókelőket is a lehető legaprólékosabban megfesthesse abból a madártávlatból. Az alkotó alaposságánál engem jobban érdekel, hogy Igor vajon miért éppen ezt a műalkotást választotta a hálószobája ékéül. Milyen személyiségre utal, ha valaki a világ egyik legnépesebb városát ennyire szédítő perspektívából, mindenki fölé emelkedve szereti szemlélni?

Megrázom a fejemet.

Nem tudom, hogy Igor más nőkkel vagy munkakörülmények között miként viselkedik, de velem nem fölényeskedő, ezért nem is hagyom magamnak őt a hatalmaskodó férfiak közé sorolni. Butaság részemről tárgyakból messzemenő következtetéseket levonni, még a végén elkezdem tévképzetekkel rombolni Igor jellemét.

Mielőtt elhagyhatnám a szobát, hogy a mosdóba fordulva feltérképezhessem, egy-egy ünnep alkalmával milyen arcszeszekből és parfümökből válogassak Igornak, a festmény alatt álló komódra ejtem a tekintetemet.

Vonzanak a fiókok.

Ne kutass!

Turkálni modortalanság, de az illem egymagamban nem mérvadó szempont. Rodoszról hazatérve én a fehérneműim közé rejtettem Cat gyűrűjét, ezért sem ereszt a gondolat, hogy Igor valamelyik fiókjának mélyén találhatok...

Valamit.

Valamilyen fájdalmas titkot.

Mielőtt jobb belátásra téríthetném magamat, megrántom a legfelső fogantyút. A fiókban valóban meglepetés fogad: nagyobb a rend, mint nálam. Ha már elbuktam az ellenállásban, a ruhásszekrény ajtaját is kitárom, és ott is szintúgy tökéletes rend fogad. Furcsállom. Az este alaposan széttúrt ágy felé pördülök: az bevetett, a takarón egyetlen ránc sem fut. Ahogy megfogalmazódik bennem a kérdés, hogy Igor takarítónőt alkalmaz-e, vagy maga tart ekkora rendet, bevillan mindaz, amit a katonás fegyelemben töltött gyerekkoráról mesélt.

Elszégyellem magamat.

Kár, hogy nem tudom csettintésre elfojtani a kételkedést. Igor nem is sejti, milyen hatalmas dolgot kért a kölcsönös feltétlen bizalommal, hiszen míg nála a – kínban született, de végeredményében hasznos – rendmánia maradt vissza, az én gyerekkoromat a teljes bizalmatlanság jellemezte. Apám folyton a politikai ringben harcolt, anyámat az irigykedők szekálták, én pedig a kegyetlen gyerekmegjegyzések céltáblája voltam. Mindezekkel a hátam mögött hogyan biztosíthatnám magamat arról, hogy nem leselkedik az összes árnyékból rémség? Csak úgy, ha valakibe belekarolva átsétálok azokon a kicseszett árnyakon. Talán Igor lehetne az, akibe kételyek nélkül karolhatnék, de a teljes bizalom kialakulásához annak ellenére is időre van szükségem, hogy a lakása nagyjából az egyetlen hely, ahol ezekben az időkben biztonságban érzem magamat.

Talán kezdek megzavarodni?

A gyerekkorból visszamaradt, az életutunkat megnehezítő sérelmeken merengve térek a fürdőszobába. Míg a tükör rejtette szekrényben sorakozó arcszeszeket és parfümöket szagolgatom, a tekintetem el-elkalandozik. Reggel már felmértem a terepet, de ezúttal nyugodtabb körülmények között is meggyőződhetek arról, hogy nincsen felesleges fogkefe, női tusfürdő vagy fésűbe gabalyodott gyanús hajszál. Semmi jele annak, hogy volna rajtam kívül visszatérő vendég.

Fejezd be!

A gyengeségem kiszárítja a számat. Igor reggel megkérdezte, innék-e kávét vagy teát, és bár akkor hideg narancslevet kívántam, legalább tudom, hogy mindkettőből tart itthon. Utóbbiból remélem, nem zöldet, hanem gyümölcsöset. A konyháról lerí, hogy gyakrabban használják a rendelt ételek kicsomagolására, mint főzésre, de nincs ezzel baj. Igor elfoglalt férfi, nyilvánvalóan nem a tűzhelynél akarja elütni a szabadidejét.

Sorban nyitom a konyhaszekrény ajtajait, az elsőben tányérokat és tálakat, a másodikban poharakat találok, a harmadikkal járok sikerrel. Magamhoz veszem a bögrék és a fém kávétartó között fekvő fadobozt. Meglepően könnyű, de amikor megrázom, örömmel hallom, hogy hánykolódik benne valami. A fedelet felnyitva aztán megfordul velem a világ: árválkodó teafilter helyett egy félbehajtott kartonlapot rejt a doboz.

Megittam az utolsót, legközelebb hozok utánpótlást! – virít a hófehér lapon a gyöngybetűs írás. Az üzenet végén mosolygós arcocska és egy K betű görbül.

Ki lehet a rejtélyes K, és mióta várhat ott az üzenete, hogy Igor megtalálja? Kihajtva megfordítom a kartonlapot: eredetileg az egyik színház bármikor beváltható, sorszámozott meghívójának szánták. Én is kaptam egyet. Talán K valamelyik előadás művésze? Visszatérek a kézíráshoz, és úgy szuggerálom, mintha a puszta akaratommal válaszokat kanyarinthatnék a bennem felsorakozó kérdőjelek helyére.

Nyílik a bejárati ajtó.

– Megjöttem! – szalad körbe Igor erőteljes hangja a lakásban.

Összehajtom, és a tenyerembe zárom a meghívót, majd erőltetett mosollyal az ajtó felé fordulok:

– Itt vagyok.

Igor csillogó szemmel lép a konyhába, két oldalról gyengéden megszorítja a vállamat, forró csókját fáziskéséssel viszonozom. A néhány másodpercnyi tétovázásom éppen elegendő neki ahhoz, hogy bajt szimatoljon.

– Hogy vagy? – puhatolózik. Mielőtt válaszolhatnék, megkoronázza a kérdést: – Mit sikerült kiderítenie a rendőrségnek az édesapád támadójáról?

Bennem akad a szó. A legvacakabb kérdés a legpocsékabb időzítéssel hangzik el. Ha nem bukkanok néhány perccel ezelőtt a tenyeremben szorongatott átkozott üzenetre, valószínűleg magasról tennék Holló nyomozó kérésére, és beavatnám Igort, de most…

A gyanakvás elterelő választ csikar ki belőlem.

– Elfogyott a tea.

– Tényleg? – sandít homlokát ráncolva az üres dobozra. – Két napja ittam, úgy emlékeztem, maradt még a tartóban filter. Biztosan van még a hűtőben narancslé, ha szomjas vagy.

A rejtélyes üzenet tehát két napnál frissebb. A csalódottságom kavarta dühtől izzad a tenyerem, érzem, ahogy a karton rátapad és megpuhul.

Két út kínálkozik előttem. Az egyik kerülő, azon haladva most a feszültségemet leplezve kellene Igor karjába olvadnom, hogy később magam járhassak a rejtélyes K után. De már most is annyi kétely mérgezi a szívem, hogy egyetlen cseppel sem bírna többet, ezért a rázósabb útra fordulok.

– Azt hiszem, ez neked szól – nyújtom át Igornak az üzenetet, majd az öleléséből kibújva, háttal a szemközti ajtófélfának dőlök. – És ezek szerint kevesebb mint két napja írták.

Karba vetett kézzel figyelem, ahogy a kiolvasott mondat gondterheltségbe hanyatló döbbenetet költöztet Igor mindig magabiztos arcára. Kíváncsian várom, hogyan oldja meg ezt az igen kényes, éppen a tegnap esti bizalomépítő törekvését aláásó fordulatot. Vajon megpróbál valamilyen férfiasan suta hazugsággal elkábítani, vagy őszinte lesz?

Ahogy felpillant az üzenetből, másodpercen át szótlanul bámuljuk egymást. A tenyeréhez kocogtatja a kartonlapot. Végül finomkodás nélkül osztja meg velem:

– A látogatásod előtti este Szalai Kamilla nálam aludt.

A döbbenettől leesik az állam. Nem az lep meg, hogy Igor nővel töltötte a kibékülésünk előtti estét – hiszen aznap is egy fiatal lányt cipelt haza –, sokkal inkább a megnevezett személy hökkent meg.

K, mint Kamilla.

– Arról a Szalai Kamilláról van szó, akinek állítólag felvétele van Elődről és rólam?

A kérdésem költői, Igor válasz helyett összegyűri, és a mosogató alatti kukába ejti a lapot.

– Szerinted honnan tudtam volna a viszonyotokról? – szegezi nekem a nyakkendője meglazítása közben a kérdést.

Elkerekedik a szemem.

– Megdugtad Szalai Kamillát azért, hogy elmondja, van rólam egy felvétele? – hüledezem. – Igor, azért nem kell senkivel lefeküdnöd, hogy információkat szerezz rólam.

– Ez azért így nem teljesen pontos. Élvezetből dugtam meg, és mellékesen elárulta, hogy… – A mondat közepén megtorpan, érzi, hogy bár őszinték, túl durvák a szavai. Kilép mellettem az ajtón, a nappaliban követem, ahol fogasra akasztja a zakóját, és az italos kredencnél whiskyt töltve folytatja. – Néhány éve, amikor pályakezdő volt, már összegabalyodtunk. És nemrég újra megtörtént. De úgy emlékszem, tegnap este megbeszéltük, hogy nem turkálunk egymás múltjában.

Habár leplezi a kétségbeesését, sejtem, hogy az utóbbi kijelentésére feloldozó lezárást remél tőlem, de én csavarok egy utolsót a témán.

– Szóval legyőztem az ellenállhatatlan Szentesy Igornál a rettegett Szalai Kamillát? – kérdezem színtelen hangon. Piszkálódásnak és viccelődésnek egyaránt szánhatnám, és a mély sóhajtásából, valamint az egyetlen kortyra benyakalt whiskyből ítélve Igor az előbbire asszociál.

– Ez nem verseny, Liza – ingatja a fejét.

Mint a legtöbb férfi, soha nem ismerné el, de a viselkedéséről ordít, hogy aggódik a kapcsolatunkért. Közelebb lépek hozzá, és marokra fogom a nyakkendőjét.

– Nem verseny – ismétlem. – Viszont felizgat – suttogom közvetlenül a szájába.

Szalai Kamilla dekoratív és sikeres nő. Ha Igor érdektelen lenne számomra, azt mondanám, tökéletesen összeillő páros. Csiklandozó érzés tudni, hogy Igor mégis inkább nekem adott kulcsot az életéhez. Erika után a nyakamban lihegő sajtóhiéna elől is elhappoltam a konkurens párt kommunikációs szakemberét. Őrülten veszélyes helyzetekbe keveredünk Igorral, az egyszer biztos. Hasonlóképpen őrületes, hogy míg néhány perce a rejtélyes üzenet hatására lélekben az életem összeomlására készültem, a válaszok tükrében immár alig várom, hogy érezzem Szentesy Igor testének ízét.

– Ha felizgat téged, hogy Kamillával szexelek, bármikor újra megteszem – ajánlkozik kaján vigyorral.

Játékosan vállon csapom, majd az ajtófélfához hátrálok.

– Lehet, hogy meg sem érdemled az ajándékodat.

– Ajándék? – hümmög. – Nocsak. Miféle ajándékról van szó?

– Képzeld, el kellett ma kísérnem Évát egy testékszereshez – húzom mosolyra a számat. – Oda rakatott…

– Éva bevállalós nő – biccent elismeréssel.

Futólag ismerik egymást, egyszer egy közös hajóúton Éva csaknem romantikázáson kapott bennünket. A barátnőm a találkozás után hetekig agitált, hogy mutassam be neki a sötétben is jóképű ismerősömet, aztán szerencsére megfeledkezett Igorról. Még akkor sem jutott eszébe, amikor később újra látta a televízióban.

– És éppen a bevállalós viselkedése miatt kellett hazatámogatnom! – mondom a nevetéssel küzdve. – Alig tudott a saját lábán járni.

Széles terpeszben totyogva illusztrálom, milyen mókásan festett Éva a szalonból szabadulva. Elválásunk óta küldött néhány üzenetet: mindegyikben válogatott szitkok kíséretében a pokolra kívánja az ötletadó Barna Veronikát.

Grimaszaiból olvasva Igor mindent elkövet, mégis elneveti magát, majd miközben vigyorogva időzünk egymás tekintetében, és egyetlen gondolattá szövi az eddig elhangzottakat, elkerekedő szemmel kérdezi:

– És te is…?

– Én valami mással gazdagodtam – felelem egy kacsintás kíséretében.

Csillogó szemmel figyeli, ahogy az előszobába indulok, majd a jelöletlen fekete nejlonzacskóval visszatérek hozzá. Átnyújtom neki. Tekintetébe gyanakvás szökik, de bólogatással noszogatom, ezért kíváncsian átveszi a zacskót, és kiemeli belőle a dobozt.

– Ez meg micsoda? – pöﬀen fel belőle a kacaj.

– Vibrációs tojásnak hívják.

Olyan vadító pillantással néz fel rám, hogy beleremegek.

– Legalább olyan bizarr a neve, mint ahogyan kinéz – forgatja a dobozt. – Igyekszem megfejteni, mit is akarsz üzenni ezzel a… – A szája szélébe nyal, mielőtt folytatná. – Vibrációs tojással.

– Azt üzenem vele, hogy szeretek játszani – incselkedem. – És még azt üzenem vele, hogy olyankor is megkívánlak, amikor távol vagyunk egymástól.

Előhúzom a zsebemből a mobiltelefonomat. Évától idefelé a taxiban nem bírtam magammal, kíváncsiságból letöltöttem a játékszer irányításához szükséges programot. Igor felé fordítom a kijelzőt.

– Ez a kis szerkezet egy okostelefonnal összekapcsolva bárhol és bármikor beindítható – avatom a felnőtteknek fejlesztett játékszer rejtelmeibe. – Ezzel akkor is örömöt tudnál nekem szerezni, ha a Föld két ellentétes pontján lennénk.

– Eddig azt mondtad, hogy ajándékot kapok, most pedig kibököd, hogy soha többet nem akarsz velem találkozni? – duruzsolja, és a nyakamhoz hajol, hogy belecsókoljon.

– Inkább azt szeretném, hogy mindig bennem legyél – sóhajtom.

Az arcpirító vallomásom hatására mintha megállna az idő. Egyikünk sem moccan, kezdem azt hinni, hogy túllőttem a célon, és Igor sokkal inkább tart közönségesnek, mintsem izgatónak.

– Ezt most azonnal ki kell próbálnunk! – robban ki belőle.

Karjába kap.

Felsikoltok.

Ahogyan az ágyra huppanok, elejtem a telefont.

– Bontsd ki! – Igor visszaadja a dobozt, és már kúszik is lefelé. – Én addig téged csomagollak ki.

Tetszik a munkamegosztás. Míg Igor a nadrágommal babrál, én a magenta színű szilikon szerkezettel ismerkedem. A tojás már Vanília szalonjában is a kényelmesnél méretesebbnek tűnt, de most, kézbe fogva ijesztően vaskos.

– Kérem – tartja a markát Igor, miután a fehérneműmtől is megszabadított.

– Hát, nem is tudom… – vonakodom.

Igor két kezével széttárja a combjaimat, hogy fölém tornyosulhasson. A nadrágján keresztül is érezhető a lemeztelenített alsótestemnek feszülő férfiassága. Attól, hogy ő ruhában maradt, úgy érzem, uralkodik felettem, és ez a gondolat még tovább fűti a vágyamat. Egy pillanatra feldereng, miket is juttatott eszembe az ággyal szemközti festmény, és haloványan elmosolyodom: valójában én akarom Igort hatalmaskodónak látni – de kizárólag az ágyban. Ha ez perverzió, nos, én vállalom.

Igor szenvedélyesen lassú csókja minden épkézláb gondolatot kiver a fejemből. Hogy mindkét kezemmel átölelhessem a széles férfihátat, eleresztem a tojást.

Érezni akarom Igort.

Minél közelebb és minél intenzívebben akarom őt érezni.

– Akkor ezt most elkobozom – suttogja, és lecsap a tojásra.

– Szerintem ez nem az én… – zavaromban nagyot nyelek. – Méretem.

Alaposan szemrevételezi a szerkezetet, majd a csípőmnél fogva az ágy szélére von, ő a földre térdel.

– Bízz bennem, teszek arról, hogy minden zökkenőmentesen menjen! – vigyorog rám, a következő pillanatban pedig már az ágyékomat csókolja.

Fürge nyelve kontrollálatlan, hangos nyögést szakít fel belőlem. Jótett helyébe jót várj: mind a tíz ujjammal Igor hajába túrok, és a körmeimmel végigszántok a fejbőrén. Érzem, ahogy beleremeg, és nyelvével még mélyrehatóbban igyekszik előkészíteni a terepet az új kis játékunk előtt. Egyik pillanatban még tépem a haját, a következőben pedig már a lehető legközelebb szorítom magamhoz a fejét, közben előre-hátra ringatózó csípővel igyekszem átadni magamat az önfeledt örömöknek.

Igor egy adott ponton elérkezettnek látja az időt a felhelyezésre, ám mielőtt cselekedhetne, megragadom a csuklóját.

– Be kell kapcsolni!

– Tényleg – eszmél csillogó ajakkal.

Gyönyörű látvány, ahogy összekócolt hajjal és elmélyült arccal üzembe helyezi a tojást. Mély sóhajtással konstatálom, ahogy a játékszer gond nélkül belém siklik. Szokatlan, de egyáltalán nem rossz érzés.

– A telefonnal is össze kell párosítani – emlékeztetem, és elé lököm az ágyon pihenő telefont. – Én csak az applikációt töltöttem le hozzá.

Igor magához veszi a telefonomat, ide-oda koppint a kijelzőn, majd másfél perccel később a tojás váratlanul megmoccan bennem.

– Basszus! – nyögöm a testemen finoman végighullámzó élvezettől.

Igor alávaló vigyort villant rám, majd hosszan a kijelzőn tartja az ujját. A rezgés nem csak kitartóbb, hanem intenzívebb is, az ingerár ezúttal vadul zubog át a testemen.

Görcsösen markolom a lepedőt.

– Basszus! – ismétlem zihálva, miután a rezgés alábbhagy.

Igor tovább kísérletezik a játékkal, ezúttal a mutatóujja hegyével kopogtat a kijelzőn, aminek hatására a tojás apró, de gyors impulzusokkal ingerel. Lehunyt szemmel emelem az arcomat a plafonra, annyira szorítom a lepedőt, hogy az elválik a rögzítésről és összegyűrődik alattam.

Újabb nekifutásra Igor az eddigi tapasztalatait kombinálva gyorsan és erősen dolgozik az ujjával a kijelzőn. A csípőmet, mintha a testem többi részétől külön életre kelne, ide-oda forgatja és előre-hátra hintáztatja az élvezet. Eleresztem a lepedőt, és a matrac szélébe kapaszkodom. A kényelmetlennek várt tojás ezúttal éppen olyan ponton rezeg, amellyel máris az orgazmus határára emel, és…

Megcsörren a telefonom. A hívás félbeszakítja a rezgést. Igorra pillantok, ő felém fordítja a készüléket. Bóra hív. Ez a lány mesterien ráérez a legalkalmatlanabb pillanatokra.

– Nyomd ki, és halkítsd le! – hadarom. Remélem, ez a kis közjáték nem üldözi el az intimitást.

Igor elégedett vigyora láttán megkönnyebbülök.

– Szeretem ezt a játékot – biztosít. Mellém térdel az ágyra, és a többi ruhámtól is megszabadít. – Kiélhetem vele a kreativitásomat.

Immáron anyaszült meztelenül, egy vibrációs tojással a vaginámban fekszem Igor előtt. Arcpirító kép, de nekem nem a szégyentől, hanem a bugyogó gyönyörtől vöröslik a bőröm.

Igor kibújik a nyakkendőjéből, és a meztelen mellkasom fölé tartva cirógat az anyaggal.

– Kösd be a szemedet! – szuszogja.

Nem mondok neki nemet. A szövet által elvakítva várom, hogy az Igor irányítása alatt álló tojás ismét munkába lendüljön. A rezgést hallom is, de nem érzem, aminek okát Igor közli velem:

– Újrahív.

– Nyomd ki! – morgom továbbra is bekötött szemmel.

Amikor a tojás végre újra működésbe lép, hosszan és egyre erősebben dolgozik.

Lihegek.

Butaság, tudom, de ebben a kis játékszerben ott érzem Igor összes erejét. Elfehéredő ujjal szorítom a matracot, nehogy az egyre vadabbul táncoló csípőm lerántson az ágyról. Egy ponton aztán nem bírom, testhelyzetet kell váltanom, az oldalamra fordulok, és az összezárt combjaimat Igornak feszítem. A lehető legszorosabban simulok hozzá, az élvezettől eltátott ajkam levegőért kapkod.

Nyögök.

Hangosan nyögök.

Az sem érdekel, ha a szomszédok meghallanak.

– Add a számba! – parancsolok rá. – A számba akarlak venni!

A saját szabálya alapján Igor nem tagadhatja meg a kérésemet. Viszont egyelőre kicselez. Imád irányítani. A combomba markol, visszafordít a hátamra, kéj ujját az ajkam közé süllyeszti, eközben a szájával az élvezettől megkeményedett mellbimbómra tapad. Harapja, szívja, és a nyelvével játszik felette.

Alul a tojás, felül Igor szája kényeztet.

Képtelen vagyok kordában tartani a testemet, elönt a gyönyör, gyöngyözik tőle a bőröm és reszket a testem. Az élvezet pillanatnyilag megsiketít, de ahogy visszaszivárog a külvilág, Igor ajánlatát hallom:

– Bóra megint hív. Vedd fel, utána is folytathatjuk! Biztosan életbevágóan fontos, ha nem hagy nyugton – teszi hozzá epésen.

15

Az Ördög nevű, színes fényekben úszó belvárosi sztriptízbárban sokkoló látvány fogad.

Bóra azzal csalt ide, hogy a nővérem lerészegedve tombol a televíziós stáb kamerája előtt. Ugyan tisztában vagyok azzal, hogy a lány hajlamos a túlreagálásra, a halálra vált hangja pánikba ejtett. Piszkosul nehezemre esett kikelni Igor ágyából, de nem hagyott nyugton a gondolat, miszerint Tilda alkohollal ellazított ajkai közül egy óvatlan pillanatban, a forgatás forgatagában kipottyanhat, hogy talán babát várok. Azzal kitárná a médiapokol kapuját. Szóval legyen bármekkora az ára, muszáj még az előtt megfékeznem a nővéremet, hogy szánalmas magyarázkodásra kényszerítene, vagy egészen egyszerűen lejáratná a családunkat. Utóbbival sajnos már most is késésben vagyok.

Küldök egy üzenetet Sándornak a megbeszélt vacsoránk elnapolásáról, majd Bórához fordulok:

– Mennyit ivott? – érdeklődöm a nővérem jókedve felől.

A bejárathoz közel eső árnyékos pontról figyeljük a színpadon két, fehérneműre vetkőzött táncoslány ölelésében vonagló Tildát. UV-zöld, testre tapadó, szűk ruhája olyannyira rövid, hogy szerintem a színpad köré gyűlt néhány főnyi, kiéhezett férfihorda akadály nélkül belát alá.

– Egész este vele voltam, de csak két pohárral láttam a kezében.

– Két pohárral? – kérdezek vissza, mert nem vagyok teljesen meggyőződve arról, hogy a dübörgő zenétől jól értettem a válaszát. Bóra bólint. – Inkább tűnik két üvegnek.

– És ez már a lehiggadt állapota. Amikor hívtalak, jó egy órán keresztül hepciáskodott mindenkivel.

Tildáék csípőringását a bár nyálcsorgató vendégein felül három kamera és egy hosszú rúdra erősített mikrofon követi. A táncoslányok össze-összepillantanak. Az egymásnak megeresztett sunyi vigyorukból kiolvashatom, hogy érdekük minél nagyobb hülyét csinálni a közöttük üveges tekintettel és megboldogult mosollyal ringatózó nővéremből. Mintha csak a felvetésemet igyekezne alátámasztani, az egyik lány Tildához hajol, mond valamit, majd neki hátat fordítva hagyja, hogy kicsatolja a melltartóját. Az operatőrök közül a leginkább szemfüles természetesen közvetlen közelről rögzíti az eseményeket. Nem kell sokat töprengenem ahhoz, hogy összerakjam, ezeket a pillanatokat könnyű lesz úgy tálalni, mintha Tilda, a saját feslett ötleteként vetkőztetné a lányt. Meglep az esetek többségében túlságosan is öntudatos nővérem irányíthatósága.

– Csak ivott vagy drogot is használt? – kérdezem.

Bóra a homlokát ráncolva, láthatóan a legapróbb részletekig igyekszik feleleveníteni az elmúlt órák eseményeit, majd kiböki az eredményt:

– Én csak alkoholt láttam nála.

Hála az égnek, hogy Tilda legalább a kábítószereket hanyagolta a kamerák előtt, anélkül is izzadságos birkózásra számíthatok a bulvármédiával. Mert abban egészen biztos lehetek, hogy hiába a nővérem tündököl ezeken a polgárpukkasztó képsorokon, engem fognak pellengérre állítani miatta.

A pokolba!

A bár összeverődött vendégei közül kiválik, és a színpadra perdül egy huszonéves fiú. Nehezen, de sikerül beazonosítanom, hogy honnan ismerős. A televíziós csatorna egy korábbi, összeköltözős valóságshow-jának győztese, aki folyton pucéran járkált a kamerák előtt. Az összes nőt meg akarta hágni, és bugyuta rapdalokkal fárasztotta a versenyzőtársait – azóta pedig az egész országot. A Dong becenéven befutott fickó milliókat nyert a játékkal, a pénzt a zenei karrierjébe fektette, ami azonban egyelőre nem dübörög, ezért igyekszik válogatott őrültségekkel a reflektorfényben maradni. Íme az ékes bizonyítéka annak, hogy meg is találja a szereplési lehetőségeket.

– Ő meg mi a francot keres itt?

– A producer ötlete volt összeboronálni őket – von vállat Bóra. – A köréjük kerekített történet szerint a nálánál idősebb nőkért köztudottan rajongó Dong mutatja meg a nővérednek az éjszakai várost. Tilda pedig cserébe azt mutatja meg neki, hogy milyen belevalóak az amerikai nők.

Dong eközben széles vigyorral a nővérem mögé kerül, és a csípőjét tekergetve úgy táncol, mintha hátulról döngetné. Mindvégig a kamerát szuggerálja, a nézőknek játszik…

Van ennél lejjebb?

Szívem szerint a bárpulthoz fordulnék, hogy vodkával könnyítsek a percről percre súlyosbodó terheimen, de nem tehetem. Egyrészt eszem ágában sincs a nővérem valóságshow-jában iddogálni, másrészt a terhességi teszt továbbra is bontatlanul pihen a táskám alján, és ebben a kérdésében soha nem kockáztatnék. Az alsó ajkamat rágva követem az előttem zajló eseményeket, és azon tűnődöm, miként tudnám a legkevesebb kárral berekeszteni a forgatást, amikor a színpad körül munkálkodó stáb tagjai között felfigyelek egy, a háttérbe – pontosabb a közeli bárpulthoz – húzódott nőre. Tetőtől talpig fekete hacukájával, unalmas lófarokba fogott sötét hajával és a baseballsapkával szinte észrevétlen marad. Egy ideig karba font kézzel, egymagában figyeli a vonaglókat, majd miután az órája pillantott, a pultoshoz fordul.

– És ő ki a fene? – bökök a fejemmel a nőre.

– Orsolyának hívják. Ő a műsor producere.

És ekkor az összes haragom erre a nőre összpontosul. Hiába látszik jelentéktelennek, ő a kulcsfigura. Az ő felelőssége, hogy a hüledezésre vágyó tévénézők minél színesebb, valamint izgalmasabb tartalmat kapjanak az arcukba, és ennek érdekében semmitől sem retten vissza. A rejtőzködő öltözéke garantálja, hogy habár folyamatosan az események ütőerén tarthatja az ujját, ha képbe is kerül, nem szúr szemet a nézőknek, nem ront az illúzión.

A pultos két pohár koktélt szolgál fel Orsolyának, aki amint magára marad, a zsebéből előhúzott üvegcséből néhány csepp átlátszó folyadékot tesz az egyik italba.

Megvagy!

A gyanúm beigazolódott: Tilda nem csupán alkohol, hanem drog hatása alatt is áll, csak éppen nem önszántából élt a tudatmódosítókkal. Különösen undorító a tudta nélkül droggal manipulálni bárkit is. Ráadásul bűncselekmény, általában a szexuális ragadozók élnek ezzel a módszerrel. Mindez viszont magyarázattal szolgál a Bóra által említett szélsőséges hangulatváltozásokra, ahogyan arra is, hogy a büszke Tilda miért lötyög ki-kivillanó fehérneművel egy rúd körül.

A dühtől ökölbe szorul a kezem. Az igazságtudatom mindennél erősebb, ezért amikor a producer a két pohár alkohollal a színpadhoz lép, én gondolkodás nélkül felé lódulok.

– Ezt kérem! – csapok le.

Kiveszem Orsolya kezéből a droggal megbolondított koktélt, még mielőtt azt átadhatná a nővéremnek. Döbbenettől tátott szájjal bámul, időre van szüksége, hogy realizálja, valóban én állok előtte, ám amint ez megtörténik, a meglepettsége spekulálássá alakul. A legnagyobb vad áll előtte, teljes valójában. Tekintetével a kollégáit keresi, de mindannyian a színpadra fókuszálnak, ha szólna hozzájuk, azt a zenétől nem hallanák. Persze nincs kétségem afelől, hogy sokáig rejtve maradhatnék a kamerák elől, de ezek a lopott másodpercek aranyat érnek.

– Láttam, hogy drogot töltöttél Tilda italába… – kezdek a monológomba, de Orsolya félbeszakít.

– Nem tudom, hogy miről beszélsz – ingatja gúnyos mosollyal a fejét. A szükségesnél hangosabban beszél, nyilván megpróbálja felkelteni a kollégái figyelmét.

– Akkor igyál belőle! – fordítom felé a szívószálat. – Ha azt mondod, nem tettél bele drogot, bátran belekortyolhatsz, nem igaz?

– Sajnos autóval vagyok, nem ihatok – feleli szemrebbenés nélkül.

Mit gondoltam, majd bevallja nekem az összes bűnét? Meredten bámulunk egymásra. Orsolya pökhendi, rafinált vigyora egyre idegesebbé tesz: azon ábrándozom, hogy az arcába löttyintem a koktélt.

– Kereszthy Liza! – hallom a hátam mögül Dong hangját. – Itt van Kereszthy Liza! Ő a legvadabb cica, akinek a nevére rímel, hogy szia!

Te jó ég!

A környezetünkben mindenki felénk fordul, az egyik operatőr a következő pillanatban máris a képembe mászik. Szabad kezemet a kamera felé lendítem, de még mielőtt eltolhatnám, eszembe villan, hogy minden mozdulatomat tanácsos megfontolnom. Ha már belekeveredtem, a lehető legkisebb veszteséggel kell kikecmeregnem a csávából. Az ütésre szánt lendülettel inkább a pódiumhoz pördülök.

– Gyere, hazaviszlek! – ragadom meg a nővérem csuklóját.

Amikor Tilda ködös tekintetével felismer, örömében mosolyra rándul az ajka, majd egy pillanatra a szoknyáját felrántva megvillantja a nagyközönségnek a fenekét. Aztán elrántja a kezét, és visszafordul Donghoz.

Te jó ég!

– Gyerünk, Liza! – hajol hozzám Dong. Cefreszag árad a szájából. – Rázzunk egyet!

Az eddigi mellett egy újabb kamera fordul felém, immáron ketten rögzítik az arcom összes rezdülését. Meztelennek és védtelennek érzem magamat, mielőbb el kell tűnnöm innen. Vagy felveszem a nyúlcipőt, és azonnal távozok, vagy felelős testvérként, ha törik, ha szakad, kirángatom ebből a fertőből Tildát.

Sem a lelkiismeretem, sem a jól felfogott érdekem nem engedi itthagyni a nővéremet.

Kínlódva leráncigálom az emelvényről Tildát. Ő sikoltozik, nyög és nyavalyog, de nem tántoríthat vissza. Ahogy a kijárat felé közeledünk, Orsolya elém áll. Kikerülöm, de ő ismét előttem terem, háta mögött egy operatőr szorgoskodik. Vicsorogva bámulom őt, sziszegve közlöm, hogy engedjen, de ahogy indulnék, leköveti a mozgásomat. Az összes idegszálával a távozásunk meggátolására összpontosít, tisztában van azzal, hogy minél tovább tart bennünket a bárban, annál több hasznos képet rögzíthetnek. Ráadásul sakkban tart, hiszen jelenleg kizárólag akkor tudnék kijutni, ha félrelökném. Ő pedig – a nézőivel együtt – ezt imádná.

Sebesen peregnek a fejemben a gondolatok, végül egyetlen kiutat találok: valahogy a képbe kell hoznom Orsolyát. Azok a képkockák, amiken például a műsor produceréhez beszélek, a vágóasztalon egészen biztosan haszontalanok. Még biztosabbra megyek akkor, ha a mondandómmal bennfentes témákat feszegetve – adja az ég! – vitára szólítom Orsolyát.

– Milyen drogot adtál neki? – kérdezem a nőtől higgadt határozottsággal. – Valamilyen újfajta partidrog? Vagy egy jól bejáratott fajtát választottál? Áruld el, hogy ha kórházba kerül, legalább el tudjam mondani az orvosnak, merre keresse megoldást! Legyen benned ennyi felelősségtudat!

Farkasszemet nézünk. Gyanítom, megleptem azzal, hogy az eszetlen menekülési hisztéria helyett a fegyelmezett támadást választottam. Ez jó! Rám nézve viszont a szótlanság veszélyes, végig a stábot kell vádolnom ahhoz, hogy a lehető legkevesebbet vághassanak be rólam az adásba.

– Tudom, hogyan működik az undorító rendszeretek!

Bármit hajlandóak vagytok bevetni a műsor érdekében. Leitattad és bedrogoztad a nővéremet csak azért, hogy megalázza magát az egész ország előtt. – Orsolya sötét pillantása leplezetlenül vészjósló. Repedezik az önmegtartóztatása: ha ki tudom billenteni a nyugalmából, győztem. – Micsoda ember vagy te, aki minden pillanatban azt akarja elérni, hogy a műsora szereplője lejárassa magát? Ő megbízott benned, te viszont elárultad!

Míg én egyre keményebb szavakkal ostromlom Orsolya ellenállását, a mögötte álló operatőr a kezemben tartott koktélra süllyeszti az objektívet. Le kellene tennem a poharat, különben a vágóképekkel rám sütik, hogy piálok.

– A napnál is világosabb, hogy minden, amit itt látok, azért történt, hogy idecsalj! És ezért képes voltál ilyen állapotba taszítani a nővéremet – hitetlenkedek. A düh lassan túlcsordulásig gyűlik bennem. – Hát itt vagyok! Mellette vagyok! És? Most mi történt? Mire számítottál? Hogy majd felugrom mellé, és én is fehérneműre vetkőzve táncolgatok? Ezt vártad?

Óvatosnak kell lennem, a mérgem könnyen elfojthatja a józan gondolataimat, pedig azokra most nagy szükségem van. Az önös érdekem nem engedi, hogy az igazságosztó természetem feleméssze a józan eszemet.

– És most állsz itt némán, mint egy rakás szar, és bár biztosan remek érveket soroltál fel magadban a mentségedre, a szíved mélyén pontosan tudod, hogy rohadtul igazam van. – Egyenesen a szemébe mondom: – Egy jó érzésű, normális értékrendű ember a te munkádat képtelen lenne elvégezni. A többség hányna tőle.

Erős bőr van Orsolya pofáján, továbbra sem mutatja ki, hogy megviselnék a szavaim. Biztosan ezerszer szórtak már rá hasonló szitkokat, hiába beszélek a lelkére.

Ki akarok jutni!

– Az első dolog, amiért én személy szerint harcolni fogok, miután a pártunk megnyerni a választásokat, az lesz, hogy az ehhez hasonló műsorokat beszüntessék! – fröcsögöm a poharat tartó kezem mutatóujjával felé böködve. – Jobban teszed, ha most szépen félreállsz az utamból, különben…

– Lizaaa! Gyere már, ne kéresd magadat! – fojtja belém a szót Dong üvöltése.

A fickó hátulról szalad hozzánk, gondolom, a magába töltött kedvcsinálóktól pontatlanul érzékeli a teret, mert felkenődik Tilda hátára, aki a lendülettől nekem csapódik, én pedig megtántorodom. A kezemben tartott ital nagy része Orsolyára löttyen, aki ekkor színpadias ordítással kísérve elterül a földön.

– Fellökött! – kiáltja. Kezével a levegőben kalimpál, közvetlenül a kamerába mondja. – Kereszthy Liza fellökött!

Tessék?

– Hozzád se… – hebegem, de a magyarázkodás helyett inkább kihasználom a feltáruló kiutat.

Egy lépéssel arrébb Tilda visszaránt.

– Nesze neked! – morog a földön fekvő Orsolyára, majd belerúg a nőbe.

– Te meg mit csinálsz? – ragadom meg mindkét oldalról Tilda vállát.

– Hát fellökted – vonja meg a vállát. – Segítek elintézni.

– Nem löktem… – egyre idegesebben tiltakoznék, de az aurámba tolakodó kamera kizökkent. – Menjünk inkább!

A kijárat felé tartva hallom, ahogy a földről felsegített Orsolya zaklatott hangon beszél, nyilvánvalóan a kamerának.

– Kereszthy Liza megfenyegetett, leöntött az italával, majd fellökött az egyik budapesti sztriptízbárban. Azt hiszem, nem túlzás azt állítanom, hogy az alkohol elvette az eszét. Ahogy a nővéréét is. Tilda a földön fekve még belém is rúgott – panaszkodik megjátszott pánikkal. – Ezek vad emberek.

Előd és Sándor kéz a kézben fognak holnap eltenni láb alól.

Liza

16

– Nézzenek oda, megérkezett a selyemfiúd! – puﬀant el egy epés megjegyzést Viharos Ágnes, amikor Erika irodájába érkezem. – Fosol még?

Igen, a fejedre.

Erikával ma délig kell kijelölnünk azokat a fotókat, amelyeket szívesen látnánk viszont a női magazin címlapján, a szerkesztőség a listánk alapján hozza majd meg a végső döntését. A főszerkesztő együttműködőnek bizonyult, Erika kérésére – vagyis inkább fenyegetőzésére – két különböző borítóval jelenteti meg a következő lapszámot: az első fotózást tegnap ejtettük meg egy műteremben, a második pedig a napokban esedékes egy vidéki árvaházban. Éppen a fotózás kellős közepén kaptam meg Liza üzenetét, és hogy mielőbb hazaérhessek hozzá, jobb híján hasmenést hazudtam. Ágnes most erre célozgat.

– Ahogy látom, korán érkeztem. Később visszajövök – közlöm. Szabadulnék a viperafészekből.

– Ne! – kiált fel Erika az íróasztala mögül. Ahogy összenézünk, könyörgést látok a tekintetében. – Maradj!

A határidőnaplója alapján a találkozónk előtt stratégiai megbeszélést tartottak Ágnessel: gondolom, a késő délután esedékes pártgyűlésről egyeztetnek. Fontos alkalom a mai. Erika hallgatott arról, hogy újraválasztatná magát, délután tárja majd a szervezet elé az ambícióit. Szüksége van a többségi támogatására ahhoz, hogy teljes erővel vethesse magát a kampányba. Mellette szól, hogy kevés az idő új jelöltet állítani, viszont komoly ellenlábas tábor verődött össze a háttérben Gyöngyházy Loránd vezetésével – ők biztosan készültek valamilyen meglepetéssel a mai napra, én pedig nem érzem Erikában a támadás elhárításához szükséges erőt. A határozottság inkább Ágnesből árad.

Azzal egy időben, hogy Erika átvette az ország vezetését, a férje által bántalmazott Ágnest nevezte ki fő tanácsadójává. A külső szemlélők azt feltételezhetik, hogy ez csupán az elnyomott, bántalmazott nőknek reményt sugalló gesztus, valójában Ágnes nagyon is kiveszi a részét a kormányzásban, fontos kérdésekben a véleménye döntésértékű. Durván fogalmazva: gyakran dróton rángatja Erikát. És ahogyan az lenni szokott, az osztott irányítás hosszú távon nézeteltérésekhez vezet, és már most tapintható a feszültség kettejük között.

– Láttad a legfrissebb híreket? – kérdezi tőlem Ágnes. Az iroda egyik sarkába tolt díványon ücsörög, a kezében szorongatott távirányítóval a vele szembeni falra erősített televízióra mutat.

A készülékből az egyik, a politikai függetlenségét kínosan hangoztató hírcsatorna duruzsol. Az adót a közelmúltban tartalmilag átalakították, a magasabb nézettség reményében a témaválogatásnál inkább a gyilkosságokat, a baleseteket és az ismert emberek köztörvényes balhéit helyezik előtérbe. A reggeli készülődés közben hallottam egy személyautóról, ami pirkadatkor, eddig tisztázatlan körülmények között a Dunába hajtott. Gyanítom, Ágnes is erre az esetre céloz, de egész másról kezd beszélni.

– Ez a Kereszthy Liza elképesztő nő. Mindenkiből hülyét csinál.

A szobában megfagy a levegő.

Ágnes többször célzott már arra, hogy tud az Erikával folytatott egykori viszonyunkról, ezért is hívott például selyemfiúnak az érkezésemkor. Kíváncsi lennék, hogy a kapcsolatunkról Kornéltól vagy magától Erikától értesült. Ha az utóbbiról van szó, Ágnes a méretemről, a szokásaimról és a legérzékenyebb pontjaimról is részletekbe menően tudhat. Ez mondjuk nem különösebben érdekel, nincs mit szégyellnem, azt viszont kifejezetten remélem, hogy a nagy pletykálkodásában Erika tartotta a száját mindarról, amit Lizáról és rólam Rodoszon megtudott.

Erikára sandítok, ő viszont a tekintetemet kerülve a gépére mered.

– Kereszthy idősebb lánya hazatért Magyarországra, és aláírt egy valóságshow-szerződést – meséli Ágnes. – A tegnap esti forgatáson Liza is feltűnt, és nekiesett a producernek – teszi hozzá kárörvendő derűvel.

A riportban egy kipirult, riadt tekintetű nő arról magyaráz, hogy a fiatalabb Kereszthy lány tegnap este egyik pillanatról a másikra kifordult önmagából, és erőszakosan fellökte. A hang alá vetített képsorokon eközben Lizát látni, amint kezében egy pohár koktéllal, idegesség torzította arccal némán magyaráz. A producer aztán tapasztalt, tudatos nyilatkozóként magától kitér arra, hogy Liza közvetlenül a támadás előtt megfenyegette, és kilátásba helyezte a szabad média cenzúrázását, amennyiben a konzervatív párt kerül hatalomra. Szavait alátámasztva beadják az ominózus mondatot, ami így valóban borzasztóan szerencsétlenül cseng. Kíváncsi lennék az igazi szövegkörnyezetre.

– Lizácska most tette nevetség tárgyává az apja patinás pártját. És persze Födörit – kuncog Ágnes. – Ki a fene fog egy olyan konzervatív miniszterelnök-jelöltre szavazni, akinek a menyasszonya egy sztriptízbárban balhézik, és a nem létező hatalmával fenyegetőzik?

Szarul érintett, amikor Liza az este az asszisztense hívására mégis félbeszakította a játszadozásunkat. Egyrészt azt hittem, együtt töltjük az estét, másrészt nekem nem sikerült megkönnyebbülnöm. Nem kötötte az orromra, hogy hova rohan, később sem jelentkezett, és hiába furdalta az oldalamat a kíváncsiság, megfogadtam, a bizalmam jeleként nem faggatózom nála. Ráadásul némiképpen kárpótolt az ígérete, miszerint ma este újra kipróbálhatjuk a vibrációs tojást. Ehhez kapcsolódóan még az indulás előtt kihalászta a szemetesből a Szalai Kamilla által összefirkált meghívómat. Alig várom, hogy kiderüljön, pontosan mit tervez.

Bármit rá mernék tenni, hogy az ital, amit Liza a felvételen a kezében tart, nem az övé volt. És azt is kétlem, hogy valóban fellökte volna a producert. A stáb eltorzíthatta a valóságot, a hasonló műsorok készítői híresek a történetszövő tehetségükről. De bármi is történt a bárban, az igazság eltörpül amellett, hogy a közönség elé tárt változat kifejezetten rossz fényben tünteti fel Lizát. Legszívesebben most azonnal felhívnám, de ezt több okból sem tehetem.

– Nem csodálom, hogy ez a Liza ennyire frusztrált – mondja Ágnes a képernyőt bámulva. – Ebből a Sándorból ki nem nézem, hogy nagy élmény lenne az ágyban.

A megjegyzés nyomán feszült csend ereszkedik a szobára. Erika továbbra is görcsösen a számítógépébe temetkezik, Ágnes pedig olyan várakozó tekintettel bámulja a televíziót, mintha tudná, hogy a hírösszefoglaló java még hátra van.

Erikára fókuszálva megköszörülöm a torkomat. Ő végre rám sandít, én pedig felvont szemöldökkel noszogatom: ha azt akarja, hogy maradjak, ideje eltakarítania a barátnőjét.

– Igorral most ki kell választanunk néhány képet. Igaz, túlságosan diplomatikusan, de legalább megpróbálta.

A szoba elhagyása helyett Ágnes feláll a díványról, és a kezében szorongatott távirányítóval az íróasztalhoz közelít.

– Imádok képeket válogatni! – rikkant fel, majd amikor mellém ér, ahelyett hogy kikerülne, kekeckedőn kérdezi: – Közelebb engednél?

Nincs kedvem a konfrontálódáshoz, ezért hátrébb lépek.

Ágnes minden kínálkozó alkalmat megragad arra, hogy belém kössön. A kapcsolatunk elmérgesedésének legfőbb oka, hogy az első beszélgetéseink idején a férje, Viharos Kornél jobbkezeként többek között a válásukkal kapcsolatos konszenzusért is feleltem. Eredménytelenül, ugyanis Ágnes az összes ajánlatomat kifogásokkal vétózta. A történtekre visszatekintve már látom, az asszonynak nem is állt szándékában az egyezkedés, a levelezésünkkel csak minél előnyösebb helyzetet kívánt magának teremteni. Családon belüli erőszakot elszenvedő feleségként még számító dögnek sem titulálhatom, egyszerűen arról van szó, hogy az utolsó cseppig kimerítette a lehetőségeit.

Erika megnyitja a számítógépén a több mint száz képet gyűjtő mappát. Az idővel takarékoskodva tegnap átbogarásztam a nyersanyagot, és leválogattam közülük a szerintem legjobban sikerülteket. Erika elé csúsztatom a listámat.

– Ugye nem akarsz a selyemfiúd véleményére hallgatni? – kérdezi az Erika mögött strázsáló Ágnes.

– Fontos, hogy a férfiak mit gondolnak a képekről – feleli Erika.

– Fontos, ha egy férfimagazinba válogatsz képeket. De most egy női magazinról van szó – felesel Ágnes. – És ne felejtsük el, hogy ha én Igorra hallgattam volna, még mindig a drágalátos urammal meg az általa ajándékozott monoklikkal élnék. – Felém fordul: – Mondd, te is olyan férfi vagy, aki az erőszakra izgul?

Míg Erika vállát megfeszítik a durva szavak, én hallgatok. Higgadtabb típus vagyok annál, hogy magtalan provokációkkal ki lehessen hozni a sodromból. Ha Ágnes a vitára törekszik, a kölcsönös sértésnél jobban fáj neki a hallgatás.

– Ez a fotó szerintem nem rossz – szakítja meg Erika a hármunk közé szorult csendet. A monitorán az egyik általam megjelölt kép látszik.

Ágnes közelebb hajol.

– Dagadt vagy rajta – köpi ki, majd a soron következő képhez is van hozzáfűznivalója: – Ezen is. Ezek szerint Igor kifejezetten szereti, ha húsosabbnak lát. Ez szerencsés, hiszen úgyis hiányzik belőled a kitartás.

– Most komolyan a súlyommal piszkálsz? – hitetlenkedik Erika.

– Miniszterelnök vagy. Tökéletesnek kell kinézned – szorítja a témát Ágnes.

– És szerinted a tökéletes külső a súlyon múlik? – fordul hátra a székével Erika. – Nem hiszek a fülemnek!

– Az emberek nagy részének fontos szempont a súly – bólint Ágnes. – A kövérség lelki instabilitást sugall. Aláássa a bizalmat. Ezt bármelyik marketingszakember megerősíti. Igaz, Igor?

Vállat vonok.

– Nekem nincs gondom azzal, ha egy nőn van néhány felesleges kiló.

– Egyrészt nem a saját véleményedet, hanem a szakértői állásfoglalásodat kérdeztem, de mit is vártam… – sóhajt lemondóan Ágnes. – Másrészt viszont helyesen fogalmazol. Az a néhány kiló felesleges Erikán. Ha pedig felesleges, le is adhatja.

– Eszem ágában sincsen csontsoványra fogyni! – csattan fel Erika. – Hús-vér nő vagyok. Az is maradok.

– Kövér nő vagy – erősködik Ágnes. – És látod, éppen a kitartásról beszéltem neked cirka egy órán keresztül.

A perpatvartól zsibbadni kezd a tarkóm. Egy pillanatra kibillenek a híres önuralmamból.

– Befejeznétek? – kérdezem a tőlem megszokottól emeltebb hangon.

Mint ficánkoló csalétek, magamra vonom a vipera figyelmét.

– És ha nem? Mit csinálsz, ha nemet mondok? – hepciáskodik Ágnes.

Szeme izgatott csillogása elárulja, alig várta, hogy végre nekem szegezhesse ezt a kérdést. Tulajdonképpen szerencsésnek mondhatom magamat, amiért egyre több engem érintő kérdésben derül ki Ágnes bennfentessége. A párttagok nagy része rettegi a nőt, mert lövésük nincs, hogy Viharos Kornél feleségeként milyen, akár zsarolásra is alkalmas információkat tudott meg róluk. Nekem ezen már nem kell rágódnom.

– Ha nemet mondok, letepersz, és befogod a számat? Vagy adsz te is egy pofont, mint a haverod? – szekál tovább Ágnes. Mivel nem felelek, a saját levében fortyog tovább. – Te is csak egy agyatlan, erőszakos faszfej vagy, mint a legtöbb férfi. Erika azért tart maga mellett, mert régi vágású nőként ő még imádja, ha megalázzák.

– Fogalmad sincs, hogy mit beszélsz – bukik ki belőlem.

– Ó, nagyon is tudom, hogy mit beszélek – mondja, gonosz kacaja pedig betölti a szobát. – Neked viszont fáj az igazság. Azt gondolod, hogy határozott férfi vagy, pedig csak egy önbizalomhiányos kisfiú, aki fél a kudarctól.

Ezzel Ágnes kihúzta az összes, eddig elhangzott mondata méregfogát. Valójában fogalma sincs arról, hogy ki vagyok én, és csak pletykákon alapuló ítélkezéssel, a szélsőségessé vált feminista nézetein lovagolva támad. Ahogyan a fontos ügyekért általában, úgy a családon belüli erőszak ellen is csak ésszel szabad harcolni, különben az embert könnyen magával ragadhatja az igazság heve. Az igazság viszont mit sem ér, ha igazságtalansággal harcolnak érte. Miközben Ágnes erőszakoskodással vádol, én éppen hogy tiszteletben tartom, és a legszorosabb értelmében véve a helyén kezelem az elutasítást. És azt várom a nőktől, hogy az általuk kimondott nem valóban megtagadás, ne pedig kéretés legyen. De ezt értelmetlen magyaráznom. Ágnes magyarázkodással vádolna, a parttalan vitákat viszont ki nem állhatom, ezért csak bámulok a reakciót váró nőre. Egy olyan kirobbanásra számít, amibe aztán a későbbiekben belekapaszkodva igazolhatja, hogy agresszív a természetem. Na, ebből nem eszik. Amikor a csend kezd igazán kínossá válni, Erika elhűlő hangon megszólal:

– Mi a fene? – Feláll a székéből, és a televízió elé igyekszik. – Vedd hangosabbra! – szól Ágnesnek.

A képernyőre pillantva kiver a jeges verejték. A hírolvasó komoly ábrázata mellett egy ismerős fotóját látom, alatta szöveg: Beazonosították a Dunába hajtó autó utasait.

– Gyöngyházy Loránd, a kormánypárt egyik prominens tagja vezette azt a személygépkocsit, ami hajnalban, eddig ismeretlen körülmények között a Petőfi hídnál a Dunába hajtott – tájékoztatja a nagyérdeműt a tényekről a hírolvasó. – A férfi mellett a felesége ült, egyiküket sem sikerült újraéleszteni. A tragédia körülményei egyelőre tisztázatlanok. Amint friss információk állnak a rendelkezésünkre, illetve hivatalos tájékoztatást kapunk a politikus pártjától, azonnal beszámolunk önöknek.

Erika elkerekedett, rettegéssel telt tekintettel néz először rám, majd Ágneshez fordul. Láthatóan lesújtotta a hír. Vele ellentétben Ágnes halovány mosollyal a száján bámulja a tévét.

– És az élet újfent bebizonyította, hogy mindenki azt kapja, amit megérdemel – jegyzi meg Ágnes, és vészjósló tekintettel rám pillant.

Bassza meg!

17

Gyöngyházy Loránd balesetének híre rányomta a bélyegét a pártszékház napjára, a levegővel együtt szippantottuk magunkba a gyászhangulatot. A sajnálkozók és az összesesküvés-elméleteket gyártók egymásba karolva, a folyosó sarkaiban, a teakonyhákban vagy éppen a dohányzóban találgatták, mi is történhetett pontosan.

Loránd közkedvelt figura volt, a feleségét is imádták, ezáltal azok is siránkoztak miattuk, akik nem álltak be a férfi országfelszabadító szerveződése mögé. Habár távol maradtam a diskurzusoktól, a kriptahangulat engem is lefagyasztott, ezért akár az éjsötét égbolton átívelő fényes üstökös, úgy ragyogott fel előttem Liza negyedórája küldött üzenete. Jelezte, hogy a színház számítógépes rendszerén keresztül sikerrel lefoglalt két páholyt – a nevében és az enyémben – a ma esti előadásra, át is küldte az e-mail-címemre a digitális jegyet. Nem lehet túl izgalmas vagy friss a darab, ha az utolsó pillanatban ennyire könnyen szerezhető rá hely, viszont engem úgysem a színpadon zajló dráma érdekel. Egészen mással szórakoztatom majd magamat.

A tegnap este élményeit felelevenítve, lelkesedésemben gyorsan letöltöttem a saját telefonomra is a vibrációs tojás applikációját, majd ezt követően rövidre zártam a magazinnal folyatott fotóegyeztetést, és a fagyos környezet elől menekülve ebédelni készültem a Honolulu-ba. Indulás előtt még beugrottam a pártszékház egyik férfimosdójába. Pechemre.

– Te voltál az? – szólít meg egy zaklatott férfihang. Nem érdekli, hogy épp a piszoárnál állok.

A vállam felett hátrasandítok, hogy lássam, ki a fene az. Legnagyobb meglepetésemre nem egyetlen, hanem összesen négy, sorfallá rendeződő férfit látok. Mindegyikük jelen volt azon a Loránd házában tartott reggeli gyűlésen.

– Őszintén szólva elég barátságtalan, hogy hugyozás közben rám rontotok, és körbeálltok – morgom a fenyegető jelenlétükre reagálva.

– Te adtad fel Lorándot? – vicsorog rám a hangjából ítélve ugyanaz, aki az előbb is kérdezett. – Tőled tudta meg Erika, hogy konspirál ellene?

A fickót Miller Ferencnek hívják. Korombeli, feltörekvő pojáca, az a típus, aki inkább a nagy pofájával, semmint az eszével igyekszik megoldani a problémáit. Biztosan azért, mert utóbbiból nincs túl sok neki.

Felhúzom a sliccemet, elindulok a kézmosó felé, de az öltönyösök szoros sorfalán legfeljebb dulakodás árán juthatnék át. Nem teljesen értem, hogy mit szeretnének elérni a körbefogásommal. Megfélemlítés? Ugyan, sosem válhatnak veszedelmes kígyóvá azok, akik született aktakukacok.

Zavarba ejtően közel állok Millerhez. A bennem lakozó kisördög ötlete, hogy a zakójába töröljem a kezemet, de türtőztetem magamat.

– Kíváncsi vagyok, mit szeretnél, Feri – roppantom meg becézéssel a férfi büszkeségét. – A középiskolás fenyegetőzés helyett inkább elmondhatnád, hogy pontosan miért rontottál rám a cimboráiddal a klotyóban. Remélem, ez nem valami perverzió.

Miller láthatóan nagyot nyel, majd zavart tekintettel hátrálva a társai közé vegyül. Összepillant egy másik, Kántor Kálmán névre hallgató, nálunk pár évvel idősebb fickóval. Ő igyekszik tompítani a szituáción:

– Nem akartunk kellemetlenséget okozni. Azért jöttünk utánad, mert itt biztosan nem hallgatnak le bennünket.

A sorfal meglazul, mindegyikük belátja, hogy nem volt az év ötlete körbevenni.

– Ez még mindig nem válasz arra, hogy mit szeretnétek tőlem.

– Ez Erika műve volt – szólal meg a Kálmán másik oldalán álló, eddig csak unott arccal bambuló tag. Ő közülük a legjelentéktelenebb, Bálintnak hívják. – Kiszagolta Loránd tervét, és megbosszulta.

– Vagy valaki megsúgta neki – szúrja közbe gyanakvó hunyorgással Miller.

– Szerintem Erikának ehhez semmi köze – ingatom a fejemet, miközben a férfiak között átsurranva a mosdóhoz lépek.

Mindannyian utánam fordulnak, de egy helyben maradnak.

– Látjátok, megmondtam! Védi a ribancot! – hőbörög Miller.

Bár az elmúlt hetekben az én szememet is csípte Erika viselkedése, szemtanúja voltam, amint értesült Loránd haláláról. A kezdeti sokk múlásával sem tudott napirendre térni a történteken: ivott egy pohár vodkát, majd az erős nő látszatát fenntartva próbálta folytatni a munkát. Ágnessel viszont már más a helyzet. Az epés kis megjegyzése akár vallomásnak is betudható, valamint a két nő egymásnak feszülése számomra egyértelműsítette, hogy Ágnes a markában tartja Erikát. Valójában ő az ellenség, aki most is az emberek által messziről elkerült irodájába zárkózva intézi a rejtélyes ügyeit. A fekete özvegy a hálóját szövi. Szóval a Lorándék által szorgalmazott vezetőségváltás helyett csak Ágnest kellene kipöccinteni a képből. Kérdés, hogy a két nő szétválasztható-e, mert külön-külön talán életképtelenek, együtt viszont pusztítóak, és Ágnessel együtt Erika is bukhat.

– Ugye te sem hiszed el, hogy baleset történet? – kérdezi Bálint.

Nem felelek. A kezemet papírtörölközőbe törölgetve nézek végig a lázadó arcokon, legtovább a csendben meghúzódó negyediken időzik el a tekintetem. A szemüveges fiú a legfiatalabb, a neve nem jut eszembe. Lerí róla, hogy zárkózott jellem, mégis feltűnően flancos ruhákat hord, kifejezetten tetszik a kígyóbőr cipője. Valamelyik férfimagazin elhitethette vele, hogy a stílus fél siker. Veszélyesek ezek a lapok, az újságírók gyakran szító cikkekkel ösztönzik a halk szavúakat arra, hogy alattomosan, hátulról támadva érjék el a sikereiket. Hiába nyeszlett, négyükből mégis ez a fiú a legvészjóslóbb figura számomra.

– Egész nap azt próbáljuk összerakni, hogy mi történhetett Lorándékkal tegnap éjjel – igyekszik ismét higgadtabb mederbe terelni a beszélgetést Kálmán. – De hiányos a kirakós.

– Kálmán és Loránd a legjobb barátok voltak – böffenti közbe Miller.

Kálmán kifújja magát. Nehéz napja van. Nem elég, hogy a legjobb barátja meghalt, ez az ügyefogyott is ráakaszkodott.

– Az egyetem óta voltunk barátunk. Tegnap este ugyanarra a fogadásra voltunk hivatalosak, egy egykori csoporttársunk fiának az eljegyzését ünnepeltük – mondja. – Lorándék éjfél körül elindultak haza. Amióta megszületett a kislányuk, nem szerettek kimaradni, és a bébiszitternek is lejárt a munkaideje.

– De soha nem értek haza – mutat rá a lényegre érzéketlen egyszerűséggel Miller. – Vajon mi történt éjfél és hajnal öt között?

– Erre a kérdésre a rendőrségnek kell válaszolnia – vonok vállat, miközben az elhasznált papírtörlőt a kukába hajítom.

– Annak a rendőrségnek, amelyik Kereszthy Miklós gyilkosait sem tudja elkapni? – dohogja Bálint.

Habár együttérzek velük, felrémlik, mennyire kilátástalannak találtam a kezdeményezésüket. Most Loránd halálával az ügyük még reményvesztettebbé vált. Ideje szembenézniük az igazsággal.

– Nézzétek, Erikával voltam, amikor értesült arról, hogy Lorándék ültek a Dunába veszett autóban. Láttam az arcát, a meglepettségét, és biztos vagyok abban, hogy nincs köze a történtekhez. El kell fogadni, hogy vannak tragikus véletlenek – mondom, és indulnék, ám a méltatlankodó mormogás visszatart. – Ha viszont biztosak vagytok abban, hogy Erika keze van a dologban, álljatok ki, és mondjátok el ezt országnak-világnak. Számoljatok be a nagyérdeműnek arról, hogy puccsra készültetek, és ő ezt kiszagolva lecsapott rátok. Kérdés persze, hogy ezt ki fogja nektek elhinni.

– Ez nevetséges… – prüszköl Miller.

– Ennyit tudok segíteni – vonok vállat, és nyúlok is a kilincsért.

– Kérlek, várj! Tudsz másképpen is segíteni – szólal meg Kálmán. Bár érzem, sietve kellene távoznom, a férfi hangjában megcsillanó könyörgéstől földbe gyökerezik a lábam. – A Fekete István által elküldött anyag Loránd számítógépén van.

– És hol van a számítógépe? – kérdezem.

– Gondolom, a házában – feleli Kálmán. – És éppen abban kérném a segítségedet, hogy ezt szerezd meg nekünk. A szerveződés összes tagjának a pártgyűlésen kell lennie, hiszen a szavazásoknál csak teljes létszámmal tudjuk az érdekeinket képviselni. Most senki nem hiányozhat. Te viszont nem vagy párttag. És még az előtt meg kell kaparintanunk a gépet, hogy a hozzátartozóknak ez eszébe jutna.

– Miért nem kéritek el Fekete Istvántól újra az anyagot? – vetem fel a legkézenfekvőbb lehetőséget.

– Tényleg, ez az eszünkbe sem jutott – csodálkozik el Miller.

A számat húzva, a fejemmel biccentve hagynám őket magukra a felismeréssel, amikor Kálmán ismét visszatart:

– A megállapodás szerint Feketének minden adatot le kellett pucolnia a gépéről. És még ezen kívül van valami – mondja, majd egy kis hatásszünet után folytatja. – Loránd tegnap üzenetet küldött nekem arról, hogy ránk mosolygott a szerencse. Nem írta le, hogy miről van szó, a fogadáson próbáltam kifaggatni. Lelkendezett, hogy miután előálltunk a Fekete István által felmutatott, Erikára nézve terhelő bizonyítékainkkal, máris megvan a következő csapás. Állítólag egy nagyon forró témában kapott bizonyító erejű információkat Födöri Sándorral kapcsolatban. Jelentsen ez bármit.

Remélem, a jelenlévők egyike sem látja, hogy a saját bőrömön érzem, mennyire forró a téma: gyöngyözni kezd a homlokom. A hátteret ismerve nekem bőven elég a virágnyelv ahhoz, hogy megértsem, Loránd mire célzott.

Felharsan a fejemben a vészjelző.

A fotók, amit eddig Födöri szexuális irányultságának kizárólagos bizonyítékaként ismertem, és nem kevés pénzért megvettem, a lakásomban őrzött telefonon pihen. Lizán kívül senki sem tud a létezéséről. Ezek szerint egy újabb szálat kell elvarrnom. Mit csinálhatott már megint az a féleszű?

– Van kulcsod a házhoz? – kérdezem.

– Kulcsom nincs. – Félmosolyából ítélve Kálmán boldog, amiért felkeltette a kíváncsiságomat. – Viszont van egy ötletem.

Utálom ezt a mondatot.

És utálom, hogy mindig kapható vagyok ezekre az ötletekre, ha Lizáról van szó.

18

Szerencsésnek bizonyult, hogy a reggeli útnak induláskor a kapucnis ballonkabátomra esett a választásom. Amellett, hogy szemerkél az eső, a Gyöngyházy-villa kéretlen látogatójaként nem volna okos fedetlen arccal járnom a környéket. Szintén a feltűnés elkerülése érdekében szálltam ki a rikító sárga taxiból a kertvárosi utca legelején. Most a férfimosdóban szőtt tervet követve, két házzal a cél előtt előkotrom a zsebemből a telefonomat, és megcsörgetem Kálmánt, hogy jelezzek neki.

Mint kiderült, Loránd az irodai íróasztalának fiókjában őrizte a háza kapunyitójának póttávirányítóját. Tartogatta ezt azokra az esetekre, amikor bármilyen okból kifolyólag nem a saját autójával kellett hazatérnie. Kálmán tájékoztatása alapján a távirányító a kapun kívül a házzal összeépített garázst is nyitja, onnan egyetlen ajtó választja el a nappalit.

A házat természetesen felszerelték riasztóval, és bár Kálmán a deaktiváló kódot nem ismeri, szolgált megoldási ötlettel. A rendszert a gyártó központjában felügyelik, a téves rendőrségi kiszállások elkerülése végett az összes beérkező jelzést a tulajdonos felhívásával ellenőrzik. Regisztrációkor három különböző telefonszámot kértek, hogy a diszpécser foglalt vagy kikapcsolt készülék esetén sorba hívja ezeket. A szoros barátságukra való tekintettel Loránd a sajátján és a feleségéén felül Kálmán elérhetőségét adta meg, tehát amennyiben ő a biztonsági jelszóval szavatolja, hogy minden rendben van a ház körül, a riasztást tévesnek minősítik.

Mivel a Dunába fulladtak ritkán száríttatják ki és kapcsolják be a telefonjukat, a diszpécser a beérkező jelzéskor nagy valószínűség szerint Kálmánig jut majd. Biztos, ami biztos alapon azért megbeszéltük, a bevetést megelőző lépésként Kálmán rápróbál először Loránd, aztán a felesége mobiljára, hátha valamelyikükét időközben a rokonság aktiválta. Mert akkor fújhatjuk az akciót.

Őszintén szólva titkon örülnék, ha lelkiismeret-furdalás nélkül sarkon fordulhatnék. Továbbra sem az én feladatom, Liza miatt mégis kötelességemnek érzem megvédeni Födöri Sándor seggét. Ha tudok arról, hogy merénylet készülődik ellene, nincs pofám ölbe tett kézzel nézni, ahogyan végrehajtják. Akkor sem, ha nekem egyébként Sándor titkának lelepleződése, azzal együtt Liza felszabadulása volna a jól felfogott érdekem. De nem tudnék tükörbe nézni akkor, ha hagynám a politikai kártyavárat anélkül összedőlni, hogy a számomra fontos nőt teljes biztonságban tudnám.

– Mindkettejük telefonja kikapcsolva, bemehetsz – tájékoztat a próbahívásokat követően Kálmán. – A kapu és a garázsajtó egyszerre nyílik, az utóbbi úgy is marad, ameddig manuálisan le nem zárod. De ne csukd be magad mögött, mert azon keresztül tudsz majd távozni.

– A kerítésen pedig majd másszak át kifelé menet? – hördülök fel, és megigazítom a magammal hozott, vállra akasztható bőrtáskát.

– A távirányítóba érzékelőt szereltek, a garázsajtóval is összehangolták. Ahogy elhaladsz az érzékelő mellett, a garázs bezáródik, a kapu pedig eközben kinyílik, és szabadon kisétálhatsz rajta.

Remélem, Kálmán tényleg tudja, mit beszél, nem repesnék az örömtől, ha a rendőrségi fogdában kötnék ki. Biztos, ami biztos alapon a tőlem telhető leggyorsabban hajtom végre a feladatot. Néhány perc az egész, utána irány a színház, hogy Lizával újra kipróbálhassuk a vibrációs tojást.

– Eléggé megvisel ez az akció – fújja ki magát Kálmán.

– Téged? – röﬀen fel belőlem nevetve. – Én viszem vásárra a bőrömet.

– Lelkileg visel meg – pontosít. – A legjobb barátom otthonába segítek betörni. Miközben ő már…

– Halott – mondom ki helyette könyörtelenül. Feladatunk van, ne kezdjünk el érzelgősködni. – Szóval nem árthatsz neki, sőt a tervét igyekszel megvalósítani.

A távirányító jelére a kapu engedelmesen, a rászerelt sárga jelzőlámpát villogtatva kitárul, és látom, ahogyan az épület oldalába húzott garázs ajtaja is emelkedni kezd. Loránd a feleségével és a kislányukkal élt a villában, ami hármuknak akkor is túlméretezett, ha néhanapján náluk éjszakázott például a bébiszitter, vagy rendszeresen fogadtak vendégeket. Egészen biztos vagyok abban, hogy a házaspár a közeljövőre tervezte a családbővítést, ez a gondolat pedig elégikus hangulatban kísér a garázsból nyíló ajtón keresztül a nappaliba.

A házba néma riasztót telepítettek, az esetleges betörőknek fogalmuk sem lehet a rendszer aktiválódásáról. Én is csak Kálmán közléséből tudom, hogy a központ keresi:

– Hívnak, tartsd!

Amíg várom, hogy Kálmán visszatérjen a vonalba, a díszes kandallóhoz lépek, és szemügyre veszem a párkányra sorakoztatott képeket. Az első fotó az öltönyös Lorándot ábrázolja. Felismerem a képet, ez a hivatalos portréja a pártnál. Szörnyű, hogy nagy valószínűség szerint éppen a családfő politikai szerepvállalása okozta a házaspár halálát.

A következő kép Lorándék rózsaszín plüssunikornist ölelő lányáról készült. Az angyalarcú szőkeségre állítólag a Gyöngyházy család vigyáz, borzalmas lesz neki elmondani, mi történt a szüleivel. Nem kétlem, hogy a hozzátartozók tisztességesen felnevelik majd a kislányt, ő nem érdemelt árvaságot. Kurvára igazságtalan megpecsételni egy ártatlan életet.

Úgy fest, hogy sikerült visszafelé haladnom a képnézegetéssel, ugyanis a harmadik egy esküvői fotó, amin a gömbölyű hasából következtetve Lóránt felesége az utolsó hónapokban járhatott. A boldog felvétel láttán lelkembe hasít a saját komor valóságom: az egykori menyasszonyom és a méhében növekedő babánk uralja, majd vaskos szomorúsággal teríti be az elmémet.

Mi történik velem?

A tragédiám idején olyan erős érzelmi páncélt növesztettem magam köré, amiről eddig néhány ilyen idilli kép simán lepattant. Berendezkedtem egy család nélküli, ezáltal mellbevágó meglepetésektől mentes életre. Önmagamról alkotott vízióim szerint asszony és utód nélkül egyedül, életem végégig a legvadabb hobbijaimnak hódolva öregszem meg.

Néhány hete aztán megrepesztette a páncélomat a kecsegtető remény. Nem a múltat sírom vissza, hanem a képtelen jövő után sóvárgok.

Nem akartam hagyni, de tenni sem tudtam ellene: Liza közelsége Rodoszon a mindennapjaimba ivódott. Az eszemmel mindvégig pontosan tudtam, nem léphetünk szintet, azóta mégis meglepetésszerűen zúdul rám a szentimentalizmus. Persze a hazautazást követő külön töltött idő – pontosabban az ez idő alatt az ágyamba csábított nősereg – valamelyest csillapította a hiányt, de el nem mulasztotta. Liza az a nő, aki miatt újratervezném az életemet. De hiába vágyom arra, mi nem költözhetünk egy Lorándékéhoz hasonló család házba, Liza nem lehet a feleségem, és nem szülhet közös gyermeket.

Mert a sors nem engedi.

– Megvagyunk – tájékoztat Kálmán, amikor nagyjából öt perc után visszatér a vonalba.

Megérdeklődném, hogy mi a frász tartott ennyi ideig, de azzal is csak húznám az időt. Szeretnék minél előbb kikeveredni ebből a szellemkastélyból, nincsen rám jó hatással az itteni atmoszféra.

– Merre van a dolgozószoba? – kérdezem.

– Az emeleten.

– Elég nagy ez a ház, és nem kaptam hozzá térképet – ironizálok. – Tudnál pontosabb információt adni?

– A lépcsőn fel, aztán balra, a folyosón az utolsó előtti ajtó – instruál, majd ahogy elindulok, váratlanul témát vált. – A fiúk előtt nem akartam felvetni a témát, de az az igazság, hogy Loránd halálával komoly válságba került a szerveződésünk. Pedig az általa összegyűjtött politikai örökségünk felbecsülhetetlen értékű, és egy erős, határozott vezető bőségesen kamatoztatná. Ha viszont nem élünk vele, gyorsan értékét veszíti.

– Szerintem te kiváló választás lennél – vetem fel.

– Csak ellentéteket szítana, ha a belső körből választanánk utódot. Mindenki vagy saját magát, vagy a jó barátját szeretné vezetőnek, nem születne konszenzus – hessegeti el az ötletemet lemondó hangon. – Azért, mert ellenzünk valamit, még politikusok vagyunk. A hatalomra vágyunk. A nyavalyás pedig megköveteli, hogy az utolsó csepp vérünkig küzdjünk érte.

Ez igaz. Biztosan akadna néhány tag, akik jobb vezetőnek képzelve magukat külön útra térnének, minek eredményeképpen a szerveződés lassan, de biztosan kisebb – és egyben erőtlenebb – részekre foszlana.

– Viszont benned Loránd megbízott – robban ki Kálmánból az ötlet.

Hogy jutottunk el idáig? Hidegen hagy a szerveződés jövője, a saját magánéletem védelmében vállaltam el a laptoplopó küldetést.

– De én… – Nem találok szavakat. – Én nem…

Kálmán elengedi a füle mellett a tiltakozásomat.

– Igaz, az elején biztosan háborognak. De előbb megbékélnének a gondolattal, mintha belső embert neveznénk ki – érvel. – Határozott, meggyőző és feddhetetlen vagy.

A politika olyan, mint egy pók hálója: minél inkább szabadulna belőle a légy, annál inkább belegabalyodik. Amikor azt gondolom, hogy a különböző szerepvállalásaimat letéve végre jelentéktelenné lettem, előszednek. Mert a politika az ártatlanság kiszipolyozásából meríti a valódi erejét. Természetesen eszem ágában sincs egy lázadó csoportosulás élére állni, de Kálmánt sem akarom idejekorán elcsüggeszteni. Szükségem lehet még a tudására, valamint nem rossz, ha néha-néha titkos, bennfentes információkhoz juthatok, mint ahogyan az ma is történt.

– Ha megtalálom a gépet, és a Loránd által gyűjtött bizonyítékokat elegendőnek tartom, elgondolkozom rajta – áltatom az emeletre érve.

– Jaj, annyira örülök, hogy nyitott vagy! – lelkesedik a férfi.

Loránd dolgozószobájának ajtaja tárva-nyitva, odabent tágas tér fogad. A nehéz tölgyfa asztalon rendezett káosz uralkodik: látszik, hogy Loránd szeretné rendben tartani a környezetét, de akadnak hiányosságai. A papírhalmot felemelve megpillantom az ezüstszínű, lecsukott tetejű laptopot. Célt értem, és könnyebb volt, mint reméltem.

– Megvan a gép.

– Hála az égnek!

A bőr forgószékbe ülök, felnyitom a gépet. Mielőtt csak úgy kimasíroznék a géppel, meg akarom nézni, miért is jöttem ide. Elég határozottan kérdezem Kálmát a jelszóról ahhoz, hogy fennakadás nélkül válaszoljon:

– Talán a lányuk születési dátuma lehet – veti fel, és bediktálja a számsort.

A kód feloldja a digitális zárat, én mégis lemondóan közlöm:

– Ez nem jött be.

Eszem ágában sincs addig Kálmánék kezére juttatni a gépet, amíg le nem töröltem róla Födöri kompromittáló anyagait. A mappalistában találok egy Igazság feliratút, abba lépve különböző kiterjesztésű dokumentumok sorakoznak. Az íróasztalához hasonlóan Loránd számítógépén is káosz uralkodik. Eközben Kálmán több kódlehetőséget is felvet, mindegyiket hibásnak hazudom.

Igyekszem kitalálni, melyik lehet a Födörit érintő dokumentum, amikor megpillantok egy Alex elnevezésű fájlt. Alaposabb vizsgálódás nélkül rákattintok. Videó indul, a felvétel képe szemcsés, láthatóan rejtve rögzítették. Egy díszes csillár látszik rajta, a háttérben mintha tányércsörömpölés hallatszana. Aztán hangosan megszólal rajta egy férfi: – El akarnak lehetetleníteni.

Kapkodva bezárom a lejátszót.

– Ki beszél? – értetlenkedik Kálmán.

– Én – rögtönözök. Hirtelen nem jutott jobb az eszembe. – Mostanában kialakult egy rossz szokásom. Magamban beszélek.

Homlokomat ráncolva várom, hogy Kálmán beveszi-e a hazugságot.

– Van egy remek lélekdokim. Megadom majd a számát, nézesd meg vele a fejedet. Korai még ennyi idősen narrálnod magadat – mondja segítőkészen, aztán visszatér az eredeti témához. – Nem jut eszembe most több jelszóötlet, és mennem is kell, kezdődik a pártgyűlés. Holnap hozd majd be a gépet, és megpróbáljuk megfejteni a kódot. A lényeg, hogy nálunk van.

Amint bontjuk a vonalat, újranyitom a videót. Nem szándékozom végignézni a felvételt, csak néhány másodpercre van szükségem ahhoz, hogy megbizonyosodhassak, Födöri Sándor szerepel rajta. Semmi kétség nem fér hozzá, ő az. Túlgondoltam. Azt hittem, valamiféle zavarba ejtő helyzetben rögzített videó kerül majd elő a konzervatívok nagyágyújáról, de csak egy beszélgetést örökítettek meg. Na, nem mintha ezen a felvételen nem hangozhatnának el kínos részletek…

Végig kell néznem a videót, hogy tudjam, Loránd mit értett nagyon forró téma alatt.

Az oldaltáskámba csúsztatom a gépet, és fürge léptekkel elhagyom a házat. Időközben rázendített az eső, a kapucnim alá menekülve, felhúzott vállal hagyom magam mögött a garázst, aztán kisétálok a kapun. Nem nézek hátra, az sem érdekelne különösebben, ha a ház nyitva maradna, a néhai lakóinak életénél úgysincs értékesebb. A telefonomat nyomogatva igyekszem taxit hívni, amikor hátulról valaki a jobb vállamra súlyt. A támadóm tapasztalatlan, amiért nem a fejemre célzott.

– Ba-bassza meg – nyög fel kétségbeesetten az illető. Gondolom azért, mert bár megtántorodtam, el nem estem. – Pé-pénzt va-vagy életet!

Rajzfilmekbe illő szöveget dadogó rabló? Ez egyre szürreálisabb.

Ráncolt homlokkal fordulnék hátra, de a következő ütés az államat éri.

Megszédülök.

Ezúttal én káromkodom egyet.

Egyensúlyomat vesztve térdre esem egy pocsolyába, éles fájdalom nyilall végig a lábszáramban.

A rabló a kínálkozó alkalmat kihasználva megragadja a vállamon csüngő táskát, megpróbálja lerángatni rólam. Idejében elkapom a bőrpántot, de a fickó lendületétől az oldalamra dőlök. Az ázott betonon fekve, vicsorogva szorítom a táskát.

Meg akarom magamnak nézni a fickót, de fekete símaszkot visel.

Rángatni kezdi a táskát, és ha nem találok ki valamit, kitépi a kezemből. Földön fekve mi mást tehetnék, mint bokán rúghatom. Azzal, ha ő is földre kerül, legalább egyenlő esélyekkel küzdünk tovább. A bokájára ejtem a tekintetemet, és a cipője láttán megállapítom, hogy…

Kígyóbőr.

A cipő éppen olyan, mint a pártszékház mosdójában a hallgatag aktakukacé. És a terv fültanújaként ő tudhatta is, hogy idejövök.

Ez a rablótámadás nem egy fatális véletlen eredménye.

Igyekszem felidézni, hogy hívják a fickót, aztán eszembe jut:

– Balázs!

A pasas megmerevedik. Elereszti a táska pántját, aztán elfut.

Sárosan, állba vágva fekszem a vízben.

De legalább a gépet megőriztem.

19

A belvárosi kőteátrumok manapság a reneszánszukat élik, a közép- és felső osztály tagjai között újra sikkes hétköznap esténként színházba járni. A repertoárok színvonalasabbnál színvonalasabb produkciókkal igyekeznek kiszolgálni a megnövekedett érdeklődést, és a telt házas bevételeknek köszönhetően a direktorok egyre kevésbé szorulnak rá az állami forrásokra, így megengedhetik maguknak, hogy a politikai megfelelési kényszert elhagyva válasszanak darabokat. A színház manapság a szabadság szimbóluma, frappáns, hogy éppen itt játszadozunk majd Liza vibrációs tojásával.

Ahol siker csillan, ott elkerülhetetlen a bukás is: természetesen nem az összes színházi előadás szárnyal, például a meghívóinkat küldő teátrum ma esti darabját a kritikusok alaposan meghurcolták. Na, nem mintha a véleményvezérek ízlése általában egybecsengene a nézőkével, de ebben az esetben a vitriolos értékelés valahogy összeért a szórakozni vágyók igényével. Annak ellenére, hogy a baráti társaságból verbuválódott zenekar feltörekvéséről szóló darabban nyüzsögnek a slágerfeldolgozások, a premiert követő harmadik előadástól megcsappant az érdeklődés, a közönségszervezők iskolai csoportokkal és nyugdíjasklubokkal igyekeznek feltölteni a nézőteret. Így történhetett meg az, hogy míg a földszinti részen még a pótszékeken is ülnek, addig az általunk foglalt két páholyt leszámítva mindössze egy, a Lizáétól jobbra esőben ülnek.

Amikor kiderült, hogy a kígyóbőr cipős támadása miatt haza kell mennem átöltözni, üzenetben értesítettem Lizát a késésről. Nem reagált, gondoltam, durcás, amiért nem értem oda az előadás kezdetére, de reméltem, megvár. Óvatosan nyitok be a páholy nehéz ajtaján, nehogy hangoskodással megzavarjam az előadást, de a hangszórókból üvöltő zenétől a saját gondolataimat is alig hallom. A dohszagú függönyfal mögül kibukkanva, a szemközti páholyban Liza tekintetét keresem. Arra számítok, boszorkányi szigorral, feszülten figyeli, mikor ülök végre a helyemre, ezért szabályosan meglep, hogy a kőkorlátra könyökölve, derűs arccal az előadást nézi, fel-fel is kacag.

A szívmelengető látványtól újból rám szabadulnak a Gyöngyházy-villában már megsínylett érzések és gondolatok. Leülök a helyemre, nézem őt, és azon tűnődöm, vajon van-e valami, amivel ki tudna magából kiábrándítani.

Nagyjából bármit kész lennék megadni a kapcsolatunk szintlépéséért, de nem kényszeríthetem Lizát tandemugrásra. Lassan el kell számolnom magammal. Muszáj elfogadnom, hogy ő nem lehet több kellemes időtöltésnél. És máris felelevenedik előttem Liza alfele és a vibrációs tojás első találkozásának látványa. Működésbe lépek odalent. Ideje a játékot is működésbe léptetnem.

Az applikáció elindítása után, köszönés gyanánt finoman megérintem a képernyőt. A színházi félhomály ellenére is látom, ahogyan a rezzenéstől Liza izmai megfeszülnek, a kőkorlátot markolva egész testében kiegyenesedik, majd a meglepettségtől eltátott ajakkal lassan felém fordítja a fejét.

Vigyorogva biccentek.

Rafinált anyagú és szabású, a játékunkhoz tökéletes ruhát választott ma estére. Egyetlen mozdulat elegendő, hogy a félvállas hacukából szabaddá váljon a bal melle, ám ha esetleg megzavarnák, szempillantás alatt rendezhetné az öltözékét.

Elrévedek a kivillantott keblén. Fogalmam sincs, mit csinált magával az elmúlt hetekben, de az eddigieknél is teltebbnek látom a mellét. Ha több idő telt volna el Rodosz óta, műtétre gyanakodnék, de az apja halála miatt mindvégig a média kereszttüzében maradva egy nap nem sok, annyi ideje sem volt elbújni az érdeklődő szemek elől.

Erősebben koppintok a kijelzőre, minek hatására Liza teste megrándul, jobb tenyerébe szorítja a mellét. Mellkasa emelkedik a mély sóhajtástól, arcát elvadítja a nyers vágy.

Újabbat koppintok. Liza izmai megfeszülnek, aztán ahogy az inger csillapodik, oldalra biccenti a fejét, kiengedi a felfogott haját. Tincsei a vállára omlanak, onnan a kulcscsontjára gördülnek. Az ajkába harapva visszaemeli rám a tekintetét, a távolság ellenére is süt belőle a feslettség.

Ismét koppintok. Liza a mutató- és középső ujja közé csippenti a mellbimbóját, balját ezalatt lassan a lába közé süllyeszti. Mindjárt megőrülök, hogy a díszes kőkorláttól nem láthatom, de a fel-le rángó vállából ítélve a legintimebb pontján simogatja magát. Alávaló mosollyal játszadozik az idegeimmel, mert tisztában van azzal, hogy a büntetést is élvezni fogja.

Többet koppintok egymás után.

Gyorsan.

Erősen.

Liza csípője buján hullámzik. Az élvezettől hátravetett fejjel, előrelökött csípővel, homorú háttal hanyatlik a széktámlára. Mint egy pengetésre váró, kecses hangszer. A színpadi reflektorok felsejlő fényében Liza melle az összes mocskos fantáziámat egyszerre ajzza fel, azok úgy zabálják fel a józanságomat, mint éheztetett kutyák a véres húst.

Olyan kitartóan kopogtatom a kijelzőt, hogy a homlokom is gyöngyözik belé. Liza a plafonra emeli az arcát, és bár a zenétől nem hallom, az eltátott ajkából, illetve a meg-megremegő mellkasából kikövetkeztetem, hogy nyög is.

Élvezi.

És a valódi izgalom még csak most veszi kezdetét. A zene elcsendesül, a színpadon prózára váltanak, én viszont nem lassítok a koppintgatással. A kikívánkozó nyögésekkel megküzdve Liza az alsó ajkát harapja. A látvány aljasságra biztat, a kiszámíthatatlan ritmusban, a legkülönbözőbb intenzitással irányítom a tojást.

Liza teste megbokrosodva vonaglik, viszont állja a sarat: csendben marad.

Elképesztő egy nő, még nálam is több akaratereje van, eltántoríthatatlanul kitart amellett, amit a fejébe vesz. Vigyorogva csodálom, a következő pillanatban viszont leolvad az arcomról a mosoly.

– Csessze meg! – szisszenek fel, amikor az eddig pikáns játékra használt telefonom belecsörren a színpadon zajló drámába.

Kapkodva lenémítom a készüléket, de késő, felhívtam magamra a figyelmet. A nézők közül többen méltatlankodva fordulnak a hangforrás irányába. Liza a szája elé kapott kézzel nevet. A mellette lévő páholyban ülő, erős testalkatú, szaténba öltözött, ezért leginkább szaloncukorra emlékeztető negyvenes nő ciccegve, a fejét ingatva vicsorog rám. Rákacsintok. Meghökkenve, elkerekedő szemmel fordul vissza a színpadhoz.

Erika keres. Gondolom, beszámolna a gyűlésen történtekről. Eszem ágában sincsen fogadni a hívást, viszont tudom, ha nem veszem fel, rögtön újrahív, aztán üzenetet küld majd, végül megint telefonon keres. Akaratos típus. Hiába a lenémított mobil, Erika hívásai mindig, minden körülmények között kiléptetnének az applikációból. Repülőgép üzemmódba sem állíthatom a készüléket, mert ahhoz, hogy a vibrációs tojás összekapcsolódhasson a programmal, internetjel szükséges, a színházteremben pedig érthető okokból nem alakítottak ki vezeték nélküli hálózatot. Nincs más választásom, mint…

Elvigyorodom.

A cirka másfél órával ezelőtti dulakodásból fennmaradt térdfájdalommal megküzdve feltápászkodom a helyemről, és kisétálok a páholyomból. Elképzelem, ahogy Liza most értetlenül pislog, fogalma sincs, mi lelhetett, miért hagyom magára. Azt hiheti, hogy a megcsörrenő telefon fontosabb nála, a meglepettsége aztán lassan dühbe fordul, és legszívesebben kitekerné a nyakamat, amiért a bolondját járatom vele. A bicegéstől a tőlem kitelő legfürgébb léptekkel igyekszem át a karzat túloldalára, kopogtatás nélkül nyitok a páholyába, elhúzom a függönyt és… Ledermedek. A nagy sietségben elszámoltam az ajtókat, Liza helyett a szaloncukor asszonysághoz érkeztem. Meghökkenve bámulunk egymásra, és amikor eljut a tudatáig, hogy a kacsintós férfi vagyok, pajzán mosolyra húzza a száját, füle mögé tűri a kontyából kiszökött tincseit, majd visszakacsint.

A betyárját!

– Bocsánat, a mellékhelyiséget kerestem – szabadkozom.

A folyosóra visszahátrálva gondolkodás nélkül nyitok be a szomszédos ajtón, és éppen szembetalálom magamat a nehéz függönyfalat széthúzó Lizával. Távozni készült. A tekintetében lángoló harag először meglepettségbe, majd vágyba fordul.

– Imádom az öltönyödet – jegyzi meg.

Nem bírok tovább várni.

Hozzásimulok, a fenekébe markolok, és a csípőmre emelem. Elejti a táskáját, mindkét kezével a függöny anyagát markolja. Habzsolón csókoljuk egymást. Liza karja aztán a nyakam köré kulcsolódik. Ölel, szorít, szinte megfojt. Habár Liza könnyű teher, a sérült térdemmel megérzem a súlyát, ezért a páholy egyik bársonyszékéhez lépek vele, és a támlájára ültetem. Ő rögvest a nadrágom övével babrál, és ahogy azt kicsatolja, máris a nadrágomat oldja. Eközben én lehúzom a könyen engedő anyagot, és testközelből is elgyönyörködöm a kerek mellében, majd amikor ő végre a tenyerébe szorítja a férfiasságomat, az ajkam közé szippantom a mellbimbóját. Míg jobbját fel-le mozgatva izgat, bal keze a tarkómnál a hajamba túr.

A színpadon újabb zenei betét csendül fel. Az ősrégi dal hallatán Liza mellbimbóját finoman a fogam közé csípve elvigyorodom. A The Troggs slágere, a Wild Thing soha nem volt még aktuálisabb.

Kis vadóc.

Liza lecsúszik a széktámláról, feltűri a ruha alját, aztán a fehérneműjének pántjába kapaszkodik, de mielőtt lehúzhatná, megállítom:

– Majd én.

Mutatóujjaimat két oldalról a pántba akasztom, és ahogyan vezetem az apró anyagot, a többi ujjam a combja érzékeny bőrét cirógatja. Fáj leguggolnom, de ki nem hagynám az elém táruló látványt. Mialatt a bugyi a bokájához ér, a borostámtól szúrós csókot lehelek Liza szeméremdombjára, ő ebbe beleborzong, lúdbőrzik, kezével a hajamba túr. Jobbnak látom, ha a fájós lábammal a padlószőnyegre térdelek, majd miután Liza kilép a fehérneműjéből, én a bal combjánál fogva felsegítem a lábát a székre. Szemérmetlen terpesze mellett izgató látvány, ahogy a kemény cipősarok a puha plüssel bevont támlába mélyed, majdnem átszakítja az anyagot, de a nézelődésnél most akad jobb dolgom is. Ahogy a belső combját csókolgatva egyre közelebb érek Liza ágyékához, úgy markolja erősebben a hajamat. Amikor a tojáshoz érek, a játék kisegítéséhez kialakított nyúlványra harapok, és lassan, nagyon lassan elkezdem kihúzni. Közvetlen közelről nézhetem, ahogy Liza izmai szétnyílva engedik kicsúszni a játékot. Ha nem lenne megoldva a nadrágom, most biztosan átszakítaná a farkam. A szőnyegpadlóra vetett fehérneműre helyezem a játékot, aztán hezitálás nélkül a nyelvemmel veszem birtokba az eddigi helyét.

You make everything groovy.

Ha már a vad dolgoknál tartunk, imádom Liza ízét. Sok férfi fanyalog az orális szextől, és való igaz, én sem minden nő esetében lelkesedem, de azt hiszem, ez a sokat emlegetett kémia: amikor a másiknak nem csak az illata, hanem az íze is vonz.

Ahogy a nyelvem játszik, Liza súlyát tartó jobb lába meg-megrogy, ezért mindkét karommal átnyúlok a feneke alatt, hogy megtartsam, és még közelebb vonhassam magamhoz. A pozitúra lehetővé teszi, hogy igazán mélyen járhassak. Liza egész testében remeg, fél percig bírja, aztán elhúzza a fejemet.

– Magamban akarlak érezni – lihegi.

Feltessékel a földről, aztán a székbe ültet.

– Egy kis öltánc következik? – ugratom.

– Annál jobb ötletem van.

Velem szemben állva előrehajol, a háttámlába kapaszkodik, először a jobb lábát emeli át a karfán, majd a bal következik, aztán a csípőjével ereszkedve, a segítségemmel belém ül.

Összeforrunk.

Wild thing, I think you move me.

A pozitúrának hála megtapasztalhatom a legforróbb mélységet. Liza a csípőjét hintáztatva mozog rajtam, aztán a fejem két oldalán a háttámlába kapaszkodik, úgy húzza fel magát. Szétválunk. Csalogatóan néz, haja az arcomba omlik.

– Azt akarod, hogy dugjalak meg? – provokálom.

– Nem – ingatja a fejét. Meglep ezzel, de a következő mondatával még inkább: – Azt akarom, hogy bassz meg!

A kis vadóc nem kíván finomkodást, nyers, célratörő szexre vágyik, és az ő akarata szent. Galádul elvigyorodom, és a csípőmet emelve újra beléhatolok. A derekán megragadva tartom, miközben gyorsuló mozgással öklelem fel újra és újra.

Nyög.

Hangosan.

Egy kicsi tartok attól, hogy a mellettünk ülő szaloncukor asszonyság meghallja, és átkukucskál, és habár izgató a lebukás veszélye, nem szeretném feleslegesen keresni a bajt, ezért a jobb kezemmel befogom Liza száját.

Elrántja a fejét, és a kézfejembe harap. Felszisszenek.

Csillogó ajakkal vigyorog rám, a szája szélébe nyalva előrehajol, melle a számhoz kerül, a nyakszirtembe nyal.

– Ki ne szívd! – szuszogom, ekkor a vállamba harap.

A fájdalomtól táltosodva döngetem. Ő a csípőjét fel-alá emelve lovagol.

Shake it, shake it, wild thing.

Gyorsan.

Gyorsabban.

Még gyorsabban.

A csúcsra juttató utolsó döfésnél benne maradok. Elengedi a háttámlát, és szorosan a keblére öleli a fejemet.

Come on and hold me tight.

I love you.

Azt hiszem, szeretem.

20

Az eső elállt, az összecsukott esernyőmön támaszkodva, a Wild Thing című dalt dúdolva várom a lakásom kapujában Liza taxiját. A színháznál úgy döntöttünk, külön autóba szállunk, nehogy egy pletykás sofőrbe botolva reggel már a kapcsolatunk szaftos részleteit olvashassuk a világhálón…

Előbújik belőlem az irónia. Óvatoskodunk, de minek? A sok okoskodó, fenyegetőző újságíró – élükön Szalai Kamillával – az apró-cseprő ügyeket világrengető botrányokká nagyítanák, viszont a velős valós történetekről lövésük sincs. Például arról a polgárpukkasztó esetről sem hallottak, amikor a konzervatívok miniszterelnök-jelöltjének menyasszonya egy színházi páholyban pajzánkodott a liberálisok egyik tanácsadójával.

Elmosolyodom.

Liza elképesztő. Olyan őrületes dolgokra kapható, amikért más nőknek könyörögni is hiábavaló volna. Érdekes, hogy míg sok nő szemében Liza szabadossága elítélendő fehérmájúság, a férfiak többsége hasonlóan pajzán nyitottság után sóvárog.

– Ide a telefonjával! – morogja túljátszott fenyegetőzéssel a hátam mögé lépő Liza. – És a telefonjával együtt az összes pucér képet is kérem!

Nem esik jól a poén – és a vesémnek nyomott két ujja sem –, hiszen ma már egyszer megtámadtak. Az incidensről persze ő mit sem tud, nem is akarok neki beszélni róla, felesleges aggodalomra pedig semmi szükségem.

– Nincsenek pucér képeim, hölgyem! – állok bele a játékba. – Sajnos a lényeg egyik beállításra sem fér rá. Kipróbáltam.

– Malac.

– Disznó, hölgyem. Egy mocskos disznó – pontosítok. Hátrafordulok, és közelebb húzódom hozzá. – Érdeklődés esetén viszont szívesen megmutatom élőben, amire kíváncsi. Talán meg is foghatja, és ha tetszik, szájba is…

– Ne folytasd! – mindkét tenyerét a számra tapasztja.

– Nem figyel ránk senki – dünnyögöm a tenyerébe.

Lábujjhegyre emelkedve súgja:

– De felizgatsz vele.

Ő pedig ezzel a játékossággal izgat fel. A csípőjénél megragadva megpördítem, hogy hátulról szorosan átölelhessem.

– Fordult a kocka, hölgyem! – suttogom a fülbe. – Most már önnek kell meztelen képekkel előrukkolnia.

Kuncogva, egyszerre lépdelve jutunk a kapualjhoz. Hagyom, hogy beírja a kódot, aztán az aulában immár szétválva, de továbbra is kézen fogva a lift felé tartunk. Hagyom, hogy magával ragadjon az infantilis együgyűség, amelyben nincsen helye Loránd halálának, a délutáni betörésnek és az azt követő támadásnak. Legalábbis egészen addig nincsen helye, míg Liza meg nem kérdezi:

– Miért bicegsz?

– Rosszban sántikálok – viccelem el a liftbe szállva.

– Remélem, hogy az a kis térdelés esett nehezedre – utal csintalan mosollyal a páholyban történtekre.

– Sokat kellene azért dolgoznod a testeddel, hogy kárt tegyél bennem.

Kekeckedő kijelentésem hallatán felvonja a szemöldökét, vadult bestiaként vetné rám magát, de a tenyeremmel a szegycsontjánál megtartva a fülke falának szegezem.

– És a szádat sem én haraptam ki, nagymenő? – kérdezi az alsó ajkam jobb szélén felszakadt sebre fókuszálva. Akkor szereztem, amikor a kígyóbőr cipős állon vágott.

– Tudtommal odalent még nincsenek fogaid – célzok arra, hogy az ágyékával több csókot váltottam, mint a szájával.

A lift zöttyenve érkezik a negyedikre, kézen fogva lépünk ki belőle, a szűk gangon én bicegek elöl. A lakásajtón átjutva felpattintom a villanykapcsolót, de sötét marad.

– Mi a fene… – morgom.

Gondolataimban visszapörgetem az este eseményeit: a színház előtt hazaugrottam, ruhát cseréltem, és a Gyöngyházy-villából elemelt laptopot a széfembe tettem. Oda, ahol a Födöri Sándorról készült képeket tartalmazó telefont is őrzöm. Induláskor még nem volt gond a lámpával.

Azóta történt valami.

Valami nem stimmel.

Előkotrom a zsebemből a telefonomat, és azzal világítom meg a lakásom folyosóját. A fénycsóvával illetéktelen betolakodót keresek, bár igaz, nem tudom, mit tennék vele, hiszen fegyver híján legfeljebb ölre mehetnénk.

A második vagy a harmadik lépésnél tarthatok, amikor a talpam alatt üveg roppan.

– Mitől robbantak szét a villanykörték? – kérdezi suttogva Liza, amikor a fényt a földre irányítom. – Magas feszültség?

Nem felelek.

Megesik, hogy induláskor nem kapcsolom le a lámpát, és őszintén szólva nem emlékszem kristálytisztán, hogy a nagy sietségben hogyan indultam útnak. Fizikából nem brillíroztam az iskolában, de azt hiszem, lekapcsolt lámpánál nem tud kirobbanni az izzó, viszont eddig felkapcsolt állapotban sem történt hasonló. Bár esett az eső, nagyon valószerűtlen, hogy véletlen történt.

Lassú léptekkel közeledek a nappalihoz, arra számítok, hogy a fiókjaim kiforgatva, a ruháimmal keveredve hevernek szanaszét a földön. Ehelyett a saját katonás rendemmel szembesülök.

A helyiség látszólag érintetlen, ám ez semmit nem bizonyít. Régi trükk, hogy amikor valakinek átkutatják az otthonát, amolyan megfélemlítési céllal hagynak egy aprócska jelet. Egy jelet, amitől összerándul a gyomor. Ami kétségek közt tartja, és az őrületbe kergeti az embert. Amitől erőre kap az üldözési mánia. Pláne, hogy egy lázadót ma hajnalra a maguk sajátos módján kivégeztek. Viharos Ágnesék semmitől nem riadnak vissza.

– Hol tartod a pótizzókat? – kérdezi Liza.

– A konyhaszekrényben. Ha jól emlékszem, a jobb alsó fiókban vannak – felelem, miközben a telefon fényében a szobát pásztázom.

– Megnézem – mondja, nekem pedig végigsimít a feszültség vállamon.

Ahogy Liza magamra hagy, a bárszekrény aljába beépített széfhez lépek. Szinte biztos vagyok abban, hogy a kis meglepetésnek köze van a délután elkobzott laptophoz. Arra is fogadni mernék, hogy ha valóban járt valaki a lakásomban, az nem a félkegyelmű kígyóbőr cipős volt. Mivel profi kém munkáját sejtem a háttérben, komolyan meglepődöm, amiért a széfben megpillantom a laptopot – ott és úgy, ahogy hagytam.

– Nem találom az izzókat! – kiáltja Liza a konyhából.

– Ott lesz valamelyikben.

Pontosan tudom, hogy sehol nem talál izzót, hosszú élettartamúakat használok, és a beköltözésem óta még egyet sem kellett cserélnem. Viszont időt kell nyernem ahhoz, hogy rájöjjek, mi folyik körülöttem, és ha Liza mellettem volna, az összes szokatlan tettemért magyarázkodhatnék.

Az, hogy a laptop a helyén van, nem bizonyítja, hogy a lakás érintetlen. A hívatlan látogató talán az otthonom bedrótozását kapta feladatul. Nem mintha nálam gyakran hangzanának el lehallgatásra érdemes beszélgetések.

Vagyis egyvalami érdekes lehet.

Az, aminek a másik résztvevője éppen a konyhámban izzót keres.

Amikor néhány napja azt mondtam Lizának, hogy a lakásom számára az egyetlen nyugodt pont a világon, komolyan gondoltam. Még csak az hiányozna, hogy bármi kiszivárogjon. Az aláásná az olyan nehezen elnyerhető bizalmát.

A pokolba!

Meg kell győződnöm arról, hogy Liza ittléte biztonságos. A szekrényekhez lépek, bevilágítok mögéjük, majd végigsimítom őket. Aztán a falamon lógó kép keretét is körbevizsgálom, ezt követően az ajtófélfa, végül az ágykeret következik. Elsőre sehol sem találok poloskát. Ahogy a telefonnal végigpásztázom a szobát, az ágytakarón megpillantom a lakás csillárjából aláhulló villanykörtecserepeket. A lámpát még meg kell vizsgálnom. A térdfájdalmammal megharcolva, cipővel állok az ágyra, amikor Liza – immár kabát nélkül – belép a szobába.

– Nem találtam… – elakad a szava. – Te mit csinálsz?

– Kicsavarom az izzó csonkját – rögtönözöm. – Ha újat akarunk betenni, a régit el kell távolítani.

Elfogadóan bólint, aztán tájékoztat:

– Felesleges, ugyanis nem találtam pótizzót. Viszont találtam egy csomag gyertyát – emeli fel a keblére ölelt három tömbgyertya egyikét.

– Meggyújtod? Én addig azért kicsavarom, ha már nekiálltam – felelem.

Liza mosolyogva visszatér a konyhába, én pedig a számba fogom a telefont, és ahogy a balommal csavarom a csonkot, a jobb kezemmel alaposan végigsimítom a lámpatestet.

Tiszta.

Lemászom az ágyról, és gondterhelt arccal pásztázom a szobát. Nem találtam sem poloskát, sem minikamerát, talán valóban a vihar okozta áramingadozás eredményeképpen robbantak szét az izzók, és feleslegesen hergelem magamat.

Liza két meggyújtott gyertyával tér vissza, az egyiket az italos palackok mellé teszi, a másikkal az ágy melletti éjjeliszekrényhez sétál. Finoman magamhoz húzom, és gyengéd csókot lehelek a homlokára.

– Minden rendben lesz – suttogom. Liza homlokát ráncolva néz rám, ám mielőtt megkérdezhetné, miért nyugtatgatom, mosolyogva közlöm: – Leszedem a takarót.

– Addig feltakarítom az előszobát – mondja, én pedig hálásan bólintok az ajánlkozására. Leveszi a jegygyűrűjét, és az italos kredencen álló gyertya mellé helyezi.

Miközben a szilánkokkal szórt takarót behajtogatom a csücskeinél, azt tervezem, hogy Liza miatt holnap kihívok egy biztonságtechnikai céget, és átnézetem velük a lakást. Addig jobb volna, ha Liza nem tartózkodna nálam, ám nem igazán látom a helyzetet, amelyben távozásra kérhetem. Eszem ágában sincs a gyanúmról beszélni neki, azzal akár örökre elijeszthetném.

Mérlegelnem kell, hogy mi a fontosabb: a béke vagy a biztonság.

Ezeken lamentálva fordulok a nappaliból a folyosóra, ahol Liza a rafinált, fenekénél felcsúszott ruhájában guggolva söpri lapátra az üvegszilánkokat. Kivillan a szoknya alól a feneke. Megtorpanva élvezem a testemet és a lelkemet egyszerre izgató, gyertyafény lágyította látványt.

– Mi az? – kérdezi furcsállva, amiért a küszöbön szobrozok. – Akkora a fenekem, hogy nem férsz el tőle?

Széles vigyorral haladok el mellette, a fürdőszobába viszem a takarót, fény híján a sarokba rakom, reggel majd kirázom belőle a szilánkokat, és kimosom. A bejárati ajtó melletti fogashoz fordulok, kibújok végre a kabátomból. Liza eközben a harmadik gyertyával bevilágított konyhába tért, a lapátról a szemetesbe rázza a feltakarított izzómaradványokat, aztán a szoknyáját lefelé huzigálva fordul felém.

Egészen biztosan nem fogom elküldeni.

Sőt, lehet, hogy soha nem fogom elengedni innen.

– Dögös ez a takarítónői egyenruha – lépek hozzá, a mutatóujjammal elhúzom a bal melle elől az anyagot, és ahogy az ajkaim közé szippantom a bimbóját, felültetem a táskája mellé a konyhapultra.

– Elárulhatok neked egy titkot? – rebegi.

– Halljuk! Mesélj! – számmal csókról csókra a mellbimbójától a nyakához közeledek. – Minden. Titkodra. Kíváncsi. Vagyok.

– Régóta szeretnék kipróbálni valamit – hangja kacéran csilingel.

– És mi lenne az? – nézek rá érdeklődve.

A vörös gyertyára sandít, aztán az alsó ajkába harapva visszapillant rám. Nincs szükségem alaposabb magyarázatra ahhoz, hogy értsem, mit szeretne.

Eszelősen kreatív, ha szexről van szó.

Megfogja, és átadja a vastag gyertyatestet, aztán mindkét kezével a háta mögött megtámaszkodva kidomborítja a mellkasát.

Óvatosan megdöntöm a gyertyát.

Liza szisszenéssel keveredő kéjsóhajjal fogadja a kulcscsontjára cseppentett sűrű, olvadt és forró viaszt. A bőre lúdbőrzik a keserédes hatástól.

– Bátrabban! – ösztökél.

Újra megdöntöm a gyertyát, és immár a mellén keresztül a bimbója felé vezetem a csorgó viaszt. Sóhajtása nyögéssé keményedik, reszket tőle, mégis vágyja az égető fájdalmat. A mellbimbóját köröskörül csorgatom a másodperceken belül megszilárduló vörös viasszal. Felsikolt, de szemmel láthatóan élvezi, amikor közvetlenül a mellbimbója fölé tartom a gyertyát.

Az ablakpárkányomon megesett kalandunk óta motoszkál bennem a kérdés, hogy vajon miért akarta Liza, hogy fojtogassam? Miért kever a szexbe ennyi fájdalmat és veszélyt? Talán bünteti magát?

– A combomat is – pillant rám buján.

Felhúzza a szoknyáját, és széttárja a lábát. Finoman végighúzza a mutatóujját a belsőcombján, ezzel jelöli ki előttem a viasz útját egészen az ágyékáig. Az tényleg fájni fog. Kérésére éppen megdönteném a gyertyát, amikor a táskájában megcsörrenő telefonja belerondít a feszült, intim csendbe.

– Lenémítom – szabadkozik, ám ahogy a kezébe veszi a telefont, zavartan megállapítja: – Az asszisztensem az.

Meghagytam neki, hogy ma este csak akkor keressen, ha szétnyílt az égbolt, és vasvillás ördögök potyognak belőle.

– Nyugodtan vedd fel – bólintok, és a konyhapultra teszem a gyertyát.

Amikor fogadja a hívást, magára hagynám, de a csuklómat megragadva visszatart. Ezzel jelzi, hogy bármit is hall, az nem titkok előttem. A konyhában maradok, de hasznossá téve magamat, előveszek egy palack bort.

– Mikor történt? – kérdezi hangjában ébredő pánikkal.

Kikészítek két poharat, majd gyakorlottan felbontom a palackot.

– Te jó ég! – temeti a tenyerébe a homlokát. – Küldd át, kérlek, a címet! – mondja, majd bontja a vonalat.

Miközben lefejti a mellkasáról a megszilárdult viaszt, kétségbeeséssel keveredő harag látszik az arcán. Nem kell kérdeznem, magától közli:

– A nővérem ismét alakított. Letartóztatták. – Feszültségoldóként kortyol az egyik pohár borból. – Ne haragudj, oda kell mennem érte – sajnálkozik.

Elfogadóan bólintok.

A sorshaverom lépett helyettem: Liza nélkül töltöm az estét.

– De ezt mindenképpen folytatnunk kell! – lecsúszik a konyhapultról, majd huncut mosollyal az ajkán csókot cuppant a számra.

Az ajtóig kísérem, felsegítem a kabátját, majd a küszöbről nézem, ahogy a gangról a lépcsőházba fordul, és autót rendelve siet le a lépcsőn.

A lakásba visszafordulva aztán azonnal a laptopért indulok: végig akarom nézni a videót és a gép teljes tartalmát is. Ha a megérzésem nem csal, és a kígyóbőr cipős kudarca után Ágnes egy profit küldött a nyakamra, akkor Födöri Sándor videójánál értékesebb anyagok is lehetnek a gépen. Vajon mi az, ami a fekete özvegynek ennyire fontos lehet?

Öt percet sem töltök kettesben a borommal, amikor kopogtatnak az ajtómon. Körbepillantok a lakásban, és a bárszekrényre állított gyertya mellett megpillantom Liza jegygyűrűjét. Nálam felejtette. Az ékszert magam elé tartva nyitok ajtót.

– Vigyázz, nehogy meglássa a vőlegényed, hogy… Szalai Kamilla áll a küszöbömön.

A gyűrűre fókuszál, majd a szemembe néz.

– Azt hiszem, beszélnünk kell egymással.

—

Kedves olvasó!

Köszönöm, hogy időt szántál a Szigor kilencedik e-könyv részének elolvasására!

Bízom benne, hogy szereted Liza és Sz. Igor történetét! Amennyiben kedved támad véleményedet vagy észrevételedet megosztani velem, a levente@lakatoslevente.hu e-mail címen megteheted!

Szeretettel várom,

Levente