Lakatos Levente

Szigor

Nyolcadik e-könyv:

Visszatérő játékok

Copyright © Lakatos Levente, 2017

Borítófotó © #157488839 – Shutterstock

Minden jog fenntartva.

A történet valamennyi szereplője kitalált, létező személyekkel való hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

ISBN 978-615-80603-3-2

A sorozat eddig megjelent részei:

Megrepedt álarc – Szigor 1.

Feltörő ösztönök – Szigor 2.

Elillanó remények – Szigor 3.

Szétcsókolt szavak – Szigor 4.

Felhasadó sebek – Szigor 5.

Átszakadó vágyak – Szigor 6.

Meghasonult álmok – Szigor 7.

Eddig megjelent papírkötetek (melyik e-könyvet tartalmazzák?):

A tiltás gyönyöre (1-4.)

A pillangók ébredése (5-7.)

http://facebook.com/lakatoslevente

http://lakatoslevente.hu

Liza

1

– Vagy nőtt a melled… – morogja Éva, amint egy általa kreált ruhát igazgat rajtam. – Vagy én szúrtam el a méretvételt.

Lassan félórája vesződünk a hacukával. Először egy buzgó gyakornok próbálta rám aggatni a fekete holmit, mígnem Éva a totojázást megelégelve maga lépett a tettek mezejére, de egyelőre ő sem eredményesebb.

– Sajnos te voltál a béna – felelem a lehető legkomolyabban, ám a tükörben Éva döbbent tekintetét elcsípve kirobban belőlem a nevetés.

Feszültségoldónak szántam a megjegyzést, viszont ezúttal az általában bohókás barátnőm nem partner a viccelődésben. Számára a ruhaigazgatás élet-halál küzdelem: ha nem sikerül orvosolnia a méretproblémát, az öltözőfülke túloldalán várakozó, közel tízfős stáb őt hibáztatja majd a meghiúsuló fotózásért. Arról pedig szó sem lehet. Éva híresen alapos, pontosabban néhány héttel ezelőttig, a Rudival történt szakításáig az volt.

A figyelmét szétmorzsoló magánéleti kudarc az élete összes területére kihatott, egyre gyakrabban hoz olyan döntéseket, amelyeken mindannyian csak eltátjuk a szánkat. Nagy meglepetést szerzett például azzal is, hogy – mint egy kedves kis szuvenírt – hazahozta a rodoszi szállodában felcsípett animátor fickót. Belecsimpaszkodott az első olyan férfiba, aki legalább egy szemvillanásnyi ideig képes volt enyhíteni benne a hűtlen Rudi okozta megaláztatást. Mintha a közel harmincévnyi élettapasztalatával sem volna számára tiszta, hogy az érzelmek hirtelen felcsapó lángnyelvei nem hagynak mást maguk után, mint éjsötét kormot. De ilyenek vagyunk mi, nők. Bármekkora meggyőződéssel is hirdetjük, érzések hiányában számunkra nincsen igazán élvezetes szexkapcsolat: vagy a lelketlenséggel nem tudunk elszámolni, vagy a terveinkre fittyet hányva elvakulunk.

Mert ő más.

Mert ő az igazi.

Na, persze!

Ahogyan az várható volt, az itteni környezetben lassan felszínre kerültek a görög fickó kellemetlenebb tulajdonságai, így megszaporodtak közöttük a viták, Éva viszont a kudarc vállalásánál nyakasabb. Hasonló cipőben járunk, csak míg én a külvilágnak játszom a színjátékomat, a barátnőm az önáltatás mestere.

– Hogy álltok? – türelmetlenkedik az öltözőhelyiség térelválasztó függönyének túloldalán Alíz. Az ő magazinjának készülnének a képek.

– Egy pillanat – vakkant vissza idegesen Éva. – Vegyél mély levegőt! – parancsol rám.

Határozottan megrántja az eddig ide-oda cibált ruhát, az anyag reccsen, de legnagyobb meglepetésemre el nem szakad.

– Így kell maradnod a fotózás idejére!

– De nem kapok levegőt – nyöszörgöm.

– Nem kellett volna elhíznod a méretvétel után – szúr vissza somolyogva a korábbi piszkálódásomra. – Örüljünk, hogy nem nézel ki kötözött sonkának a ruhában.

Talán tényleg nem Éva hibázott. Pár kiló felszaladhatott, itt-ott kikerekedhettem, de az elmúlt egy hónap történéseinek fényében azt hiszem, ez a legkevesebb. Apám halála újabb gellert adott az életemnek, és kibogozódás helyett tovább kuszálódtak, sőt becsomósodtak a szálak. Mintha csak gúnyolódna rajtam, apám a sírjából is a markában tart. Habár a szerződésünkben szereplő zsarolási pontról kiderült, hogy szemenszedett hazugság, ráadásul a tragédia a paktum érvényességét is megkérdőjelezte, mégsem rázhatom le az abban vállalt kötelezettségeket. A halálhírrel olyan irányba sodródott az életem, amely garantálja, hogy végigjátsszam ezt a nyavalyás színdarabot. Fellélegzés helyett még mélyebbre kell ereszkednem a politika zavaros mocsarában, és már meg sem próbálok visszajutni a felszínre. Az életem olyan, akár a most rám imádkozott ruha: fekete, kényelmetlen, itt-ott szorít, de látszatra tökéletesen simul.

– Ne aggódj, az esküvőig könnyen ledolgozhatod ezt a kis felesleget – kozmetikáz az iménti megjegyzésén Éva, aki a merengésemből arra következtethetett, hogy a súlyomra tett megjegyzésével a lelkembe tiport. Nem tudja, hogy az én lelkemet már cafatokra szaggatta az élet.

Míg nálam lélekből, a környezetemben gerincből jelentkezik mostanában hiány. A halálát követően döntetik el, hogy valójában mennyire befolyásos az ember, és a jelek szerint az apám kiemelkedően prominens személyiség volt. A távozása a környezetemben szinte mindent és mindenkit megváltoztatott: a pártszervezet felbolydult, a sajnálkozó gyászolók között felütötték a fejüket a hatalomszerzés lehetőségét kiszimatoló trónfosztók. Legfőbb uszítójuk az újonnan megválasztott pártelnök, Szálló György.

Szálló a tapasztaltabb politikusgeneráció kiválósága, összehasonlíthatatlanul merevebb az apámnál: neki megfekszik a gyomrát a liberalizmussal felhígított konzervatív eszmék, szélsőséges nézeteiben pedig napról napra többen osztoznak. A pártunk tehát kettészakadt. Előddel és Sándorral szélmalomharcot vívunk apám szellemi hagyatékáért, mindent be kell vetnünk annak érdekében, hogy a többiek ne üljenek és szellentsenek az arcunkba.

Előd kommunikációs szakemberként azt vallja, hogy a pozíciónk megőrzésének egyik legbiztosabb módja, ha Sándor megkerülhetetlen marad, ennek érdekében pedig a figyelem középpontjában kell parádéznunk. Bármilyen áron. Kapóra jött például Alíz magazinjának felkérése, és ezért fogjuk a korábban jövőre csúsztatott nászt mégis még az idén megülni. Ez már a harmadik időpontunk, a magam részéről örülnék, ha minél előbb letudnánk ezt a nyűgöt.

– Habár a folyamatos variálásotoktól kezd megfájdulni a fejem, most azt mondom, remek ötlet a karácsonyi esküvő. Ritkán hallani ennél romantikusabbat. – Éva az utolsó simításokat végzi a ruhán. – Irigyellek is érte.

Összetalálkozik a tekintetünk. Barátnőm meghitt mosolya szívszaggatóan mélabús. Elhiszi, hogy a boldogságom valódi, és kevesebbnek érzi magát nálam, amiért képtelen felmutatni egy épkézláb párkapcsolatot.

Ha tudná…

Nem ostorozná magát, ha beavatnám a mindennapjaimat láncra verő titkokba. Engem is felszabadítana a vallomás, végre lehetne egy bizalmasom, ráadásul a saját, elcseszett példámmal megértethetem Évával, hogy komoly önsorsrontás, ha kitart a görög mellett. Mi egy barát feladata, ha nem az igazsággal szembesítés?

– Mit szólnál, ha a fotózás után együtt ebédelnénk? – vetem fel, mielőtt megfutamodhatnék. – Szeretnék neked valamit elmondani.

– Remek ötlet! Végre elmesélhetnéd például, hogy hova tűntél abban a néhány napban Rodoszon. De csak salátát ehetsz – csipkelődik tovább. – Előtte viszont dolgunk van! Munkára, ribi!

Elrántja a függönyt, és játékosan a fenekemre csapva kiugraszt az fülkéből. Az alapítványi ügyek koordinálására szerződtetett asszisztensem, Bóra izgatott arccal fordul felém, mondana valamit, de Alíz rögvest elé perdül, belém karol, és a fotóháttér felé vezetve ámuldozik: – Gyönyörű ez a ruha! A kislány, akit felfedeztél, egy őstehetség.

A ruhám különlegessége, hogy Előd lánya, Dolli néhány nyers divatrajzát összegyúrva készült. Ahogyan azt a rodoszi utazás előtt megígértem, hazatértünk után Éva elé tártam a tízéves lány terveit, ezzel egy időben pedig létrehoztam a megálmodott tehetséggondozó alapítványomat. Az első adománygyűjtő program a Duchenne-féle izomdisztrófiával született, a mozgásában napról napra egyre korlátozottabb Dolli ruhakollekciójának bemutatója holnap este lesz esedékes. Igaz, Éva a gyermekien színes fantáziavilágánál visszafogottabb darabokkal rukkolt elő, a kollekció visszaköszönő jegyeként mindegyikben hagyott valami mellbevágóan drámai jellegzetességet. A címlapfotózáshoz választott fekete, ujjatlan szaténruhámat például széles, habos gallérral díszítette.

Az omladozó vakolatú falat idéző és a vázányi vérbordó kardvirággal berendezett háttér előtt hajlakkot szorongató fodrász, valamint fürge kezű sminkes vár, utóbbi az ajkamra kent végzetvörös rúzst korrigálja.

A vörösből erőt nyerek.

– Megrendítő, mégis reményt keltő címlapot szeretnék – instruál Alíz. Vagyis inkább összezavar. – Te az amazon nőtípusba tartozol, minden egyes veszteséged erősebbé tesz. Ugyan még nem tudod, hogy kik és miért ölték meg az apádat, de nem hagyod, hogy a tragédia összeroppantson. Sőt, megküzdési stratégiaként sem nyúltál tudatmódosítókhoz, hanem egy rászorulókat segítő alapítványt hoztál létre. Az olvasóink számára példaértékű vagy, én pedig egy ikont szeretnék látni az elkészült fotókon.

– Ne túlozz, Alíz! – mosolyok. – Nem vagyok ikon.

– Te pedig ne szerénykedj! Nem állj jól! – kacsint, és kisétál a képből.

Az ösztönzésül elhangzott mondatok gúzsba kötnek, és elvárásokat szaporítanak bennem. Lehet, hogy kívülről erősnek látszom, valójában a földkerekség egyik legelhagyatottabb embere vagyok. Satnya hős az, aki nem önszántából, hanem rászorultságában cselekszik. Hogyan is válhatna példakép valaki olyanból, aki ahelyett, hogy a félelmeivel szembenézve a vágyott életet élvezné, telehazudja a világot? A titkok ismeretében az éljenzőim vetnék rám az első köveket.

Alíz önsegítő magazinjának következő száma a gyász témakörén alapszik. A lap különlegessége, hogy az adott szám címoldalán szerepeltetett közéleti személyiség ahelyett, hogy interjút adna, egy saját cikket jegyez a fényes papíroldalakon. Az én írásom természetesen az elengedésről szól majd. Alízék felajánlották, hogy egy újságírójuk szellemíróként segít a cikk megszületésében, de ragaszkodtam a saját szavaimhoz. Szükségem van arra, hogy mélyen magamba nézzek, és a tudatomat összeengedjem a rabláncon vadított érzéseimmel. Az elmúlt hetekben nem az apám volt az egyetlen férfi, akitől búcsút kellett vennem.

Akit el kellett engednem.

Aki meghalt számomra.

A kalandozó gondolataimnak betudhatóan egészen belezavarodom a fotós – egymásnak szerintem tökéletesen ellentmondó – instrukcióiba. Idegeimet az ízlésemnek megfelelően összeválogatott zenelista ellenére is pattanásig feszítik a vakuvillanások. A stábtagok egy méretes monitort szuggerálnak, és gondterhelt ábrázattal igyekeznek kiötleni, hogyan vezethetnének közelebb az elképzeléseikben elevenen élő pillanathoz. Alíz a telefonját szorongatja, meglepi, amikor az állát támasztó készülék felvisít.

– Csessze meg! – szakad fel belőle. Mindenki felé fordul, így muszáj magyarázattal szolgálnia. – Most jelentették be, hogy a konkurens magazin címlapjára Harmat Erikát fotózzák a napokban.

A név hallatán – ahogyan ez minden egyes alkalommal megtörténik – kiszalad az arcomból a vér. Az Erikához kötődő emlékeim és élményeim gyeplőt tépve vágtáznak végig az elmémen. Eszembe jut Rodosz, a szállodai hajsza, és természetesen felsajdulnak bennem Igor hazugságai. Miközben ő szédítő szavakkal ámított, Erika mindvégig a szoknyája mellett tartotta őt.

Az övé volt, és még most is az ő tulajdona. Ő ölelheti karokkal és combokkal egyaránt. Ő csókolja tetőtől talpig.

Megrendít a bennem elhatalmasodó bosszúvágy: mindezekért tönkre akarom tenni Erikát. Pláne, ha összebeszéltek, és Igor spicliként közeledett felém.

Kijátszhattak.

– Ez az arckifejezés, amit keresünk! – visít fel a fotós.

– Düh, vágy és magabiztosság!

Micsoda beteges együttállás az, hogy a forrongásom másoknak megkönnyebbülést jelent. A stábtagok büszke mosollyal néznek össze, mintha őket illetné elismerés.

Alíz vérszemet kap, tovább tüzel: – Az újságosstandokon és a választásokon is legyőzöd Erikát! Te sokkal jobb vagy nála!

Minden egyes szavával egyetértek, csak sajnos a valóság nem minket igazol. Igor Erika mellett van, őt szolgálja, együtt idézték elő az apám halálát, és most biztosan térdüket csapkodva röhögnek rajtam.

El fogom tiporni Harmat Erikát!

Nem az alapítvány az én megküzdési stratégiám, hanem a vágy, hogy megleckéztessem Harmat Erikát.

Olyannyira elragad a hév, hogy a háttérzajból ki sem hallom a műterem nehéz fémajtajának kongását, valamint a közeledő tűsarkak kopogását. Csak az erős akcentussal ízesített, velős megjegyzés kelti fel a figyelmemet:

– Ez a ruha borzalmasan előnytelen neked, Liza! Úgy nézel ki benne, mint egy jóllakott tehén.

– Megölöm – mordul fel a megjegyzésre Éva.

A stáb tagjai egy emberként fordulnak hátra. A fényekkel megharcolva, hunyorogva igyekszem beazonosítani a közeledő szőke nőt. Hófehér bundát visel, hosszú szálú cigarettáját dívákat megszégyenítő módon tartja kezében.

– Hölgyem, itt tilos dohányozni! – Figyelmezteti a műterem szakállas felügyelője.

A nő grimaszolva, egykedvűen ejti ki ujjai közül a cigarettát, majd a tűsarkújával eltapossa, mindeközben le sem veszi rólam ördögi tekintetét, ami végre hozzásegít a felismeréshez.

– Ezer éve nem láttalak, húgocskám – integet Kereszthy Tilda, a sátán földi helytartója.

Már csak ő hiányzott az egyébként is feje tetején álló életemből.

2

Tildával tizenkét éves korom óta nem találkoztam, mégis végigkísérte az életemet, akár egy idegesítő bibircsók. Három és fél évvel idősebb nálam; apám kamaszfejű szerelméből született. Néhány hónapos volt csupán, amikor az édesanyja, Marietta kitalálta, hogy egy jobb élet reményében csatlakozik a Kanadába disszidáló unokanővéréhez. Arra számított, hogy az apám is velük tart. Vagy naivan túlértékelte önmagát, vagy egyszerűen gyáva volt másképpen szakítani, hisz aki egy kicsit is ismerte az apámat, tudta, hogy nála egyetlen nő sem lehetett a hazájánál fontosabb. Neki itthon voltak nagyra törő tervei.

Habár erről soha nem beszéltünk, biztos vagyok abban, hogy a szívét szilánkosra repesztő Marietta apám elintézetlen ügye maradt: a legnagyobb kudarca, a soha be nem hegedő sebe, aki a gyökerénél fertőzte meg boldogtalansággal a családunkat. Anyám minden törekvése ellenére csak a második maradhatott apámnál. Ez a kudarc vitte sírba.

– Hogy van az édesanyád? – kérdezem Tildát, amíg a belvárosi műteremtől két saroknyira álló bisztró bejáratához közeledünk.

– Megvan – felel félvállról. Feszülten mélyet szív a cigarettájából, aztán ajka közül füstöt eregetve válaszol.

– Egy nyugdíjas otthonban lakik a hegyekben.

Megfacsarja orromat a füstszag, az arcom elé emelem a kézfejemet. A mozdulat eszembe juttatja azokat a napokat, amikor a nagyapánk temetésére hazaérkezve Tilda és az anyja három napig nálunk szálltak meg. Marietta erős dohány-, valamint likőrszagától folyamatosan tüsszögtem. És úgy tűnt, az édesanyám sem reagál másként. Arról, hogy pontosan milyen viták folytak a felnőttek között, nem tudhatok, de anyát olyannyira megviselte a vendéglátás, hogy volt éjszaka, amikor a hitvesi ágy helyett inkább mellettem aludt.

Nem kellett sokat várni, és a felnőttek felett kavargó viharfelhő a gyerekek fölé is bekúszott. Az egyik együtt töltött délután Tilda hitvány vigyorral a szája szegletében, szándékosan összetörte az egyik méregdrága vázánkat, majd szemrebbenés nélkül azt hazudta, hogy én tettem. Apám neki hitt. A maradék időben, annak fejében, hogy ez ne ismétlődjön meg, Tilda csicskáztatott. Kárörömtől világított a zöld szeme, mintha megszállta volna a gonosz. Felnőtt fejjel persze már megértettem, hogy féltékenységben fürdött a szíve: forrongó kamaszként fájlalta, hogy a döntéshelyzetbe kényszerült apánk nem őket választotta. Nem értette meg, hogy én nem az ok, hanem az okozat vagyok.

– Számítottunk rátok édesanyáddal a temetésen – motyogom a bejárati ajtó mellett ácsorogva, csak hogy mondjak neki valamit, míg végigszívja a cigarettáját.

– Nagyon drága lett volna a repülőjegy.

Eltátott szájjal konstatálom a válaszát. Ha ezt az indokot az apám hallaná…

Fiatalkoromban a családom hírénél és befolyásánál egyetlen súlyosabb terhet kaptam a nyakamba: a középiskola kezdetével az apám elkezdett Tildához méregetni. A legenda szerint a nővérem már kamaszként emberjogi aktivista volt, és minden tantárgyból osztályelsőként vizsgázott, ígéretes jogi karriert jósoltak neki. Apám büszkén emlegette, folyton szekált ezzel.

Erre volt a nagy felhajtás?

Én nem hiszek abban, hogy felszínesség volna a külsőségei alapján megrajzolni valaki fő jellemvonásait, mert a múltbéli döntéseink előbb-utóbb nyomot hagynak a testünkön. Esküszöm, nem a régi sérelmek beszélnek belőlem, de inkább látom Tildát útszéli lotyónak, semmint bármelyik tudomány elismert doktorának. Szőkített hajának töve vastagon sötétlik, a bőre olyan fehér, hogy a csontosabb helyeken biztosan áttetszik, sminkje túlságosan erős nappali viseletnek, parfümje émelyítően édes, de nem fedi a bundájából terjengő molyirtószagot. Olyan típus, aki szeretné látszattal elfedni a valóságot.

– Mivel foglalkozol? – érdeklődöm a drágállott repülőjegyre reflektálva.

– Ezzel-azzal. – Egy utolsó, mély szippantást követően a bejárati ajtó mellé állított cserepes tuja tövébe nyomja a csikket, majd rám villantja a tekintetét. – Üzletasszony vagyok.

Kurta válasz, de az igazat megvallva nem is érdekel bővebben, eleget mondott ahhoz, hogy átlássam, a nővérem nem váltotta be a hozzá fűzött szép reményeket. Elmerengve követem a bisztróba, majd a fogadásunkra siető felszolgáló iránymutatására az egyik ablak melletti asztalhoz ülünk. Nem vagyok járatos a környéken; míg én a fotózás után átöltöztem, az asszisztensem az internetről kereste ki ezt a kellemes, a legkülönbözőbb trópusi szimbólumokkal dekorált kis helyet.

– Mit eszel? – kérdez Tilda, mintha meghívni készülne.

Átfutom a csupán egyetlen oldalnyi étlapot. Meleg konyha híján saláták, valamint szendvicsek közül választhatnék, de elvette az étvágyamat az újra és újra belém maró gondolat: az apám vagy már kamaszkoromban is hazugságokkal befolyásolt, vagy Tildáék a földrajzi távolsággal visszaélve pénzcsapként használták őt.

– Csak egy pohár narancslevet iszom – bököm ki az émelyítően nyájas pincérnek címezve.

Mialatt Tilda salátát és bort választ, én az órámra pillantok. Tíz perce sem vagyunk kettesben, de már ezt a csekélyke időt is elpazaroltnak érzem. Ahelyett, hogy arccal a jövő felé fordulva éppen Éva előtt tárnám fel a titkaimat, a nővéremmel bolyongok a múltam sötét zugaiban.

– Borzalmas, ami apával történt – jegyzi meg álságos sajnálattal, miközben a táskájából kihalászott piperetükörrel babrál. – Továbbra sem tudni, hogy ki a tettes?

– Tettesek – pontosítok. – Többen voltak.

– És egyikük sem hagyott nyomott? – kérdezi, és bántja a fülemet, ahogyan az erős akcentusával arisztokratikusan elnyújtja a szóvégeket. – Elég hihetetlen, hogy a mai világban képtelenek azonosítható nyomra bukkanni. A tévésorozatok tele vannak jobbnál jobb módszerekkel, egy-kettőt megnézhetnének.

Apánkat – továbbra is tisztázatlan okokból – egy mélygarázsban támadták meg, de az eset nagy része az ipari kamerák látómezején kívül zajlott. Az elcsípett kockákon látni, hogy a rohadékok mindent elkövettek az inkognitójuk megőrzése érdekében, sálat tekertek az fejük köré, nehogy beazonosíthatóak legyenek, aztán dolguk végeztével továbbra is fedett arccal, a szélrózsa különböző irányába iramodva menekültek el a tetthelyről. A rendőrség visszakövette a rendelkezésükre álló utcai térfigyelő kamerák felvételeit. Úgy tűnik, az elkövetők pontosan tudták, meddig kell álcázniuk magukat, az egyikük viszont hibázott. A fickó korán szabadult meg a sáltól, de sajnos így sem vagyunk sokkal előrébb, mert a gyér fényviszonyok miatt csak kifejezetten gyatra minőségű képkockák állnak róla rendelkezésre. Az ipse egyelőre beazonosíthatatlan.

– Nagyon úgy fest, hogy nem is konkrétan a támadók mérték apa fejére a halálos ütést – bukik ki belőlem.

– Akkor mi történt?

A Tilda hangjában megkorduló pletykaéhségtől összeszorítom a számat, lesütöm a tekintetemet, és az asztalt díszítő, teknősbéka alakú sótartóra meredek.

Túl sokat beszélek.

A szakértői vélemények szerint az apánk halálát nem közvetlenül a támadói ütések okozták, hanem az, hogy az elvágódásakor a parkolóba vezető betonlépcső egyik fokának sarkába verte a fejét. Ezt az információt viszont a liberális kormány hatása alatt álló hatóságok mindaddig kényes adatként kezelik, míg hiánytalanul össze nem áll a kirakós. Nem mernek kockáztatni. Hiába telt el egy hónap, és szimatol kiéhezetten a sajtó, ebben az éles politikai helyzetben, fél évvel a választások előtt egy-egy félresikerült mondat is végzetes krízist idézhet elő. Tildának viszont – beszéljen bárhogy is apánkról – ugyanannyi joga van az igazsághoz, mint nekem. Még annak ellenére is, hogy kizárólag rossz érzések nyomasztanak a nővéremmel kapcsolatban.

– Talán baleset történt – igyekszem a lehető legrövidebbre zárni a beszélgetésünk ezen részét.

– Miféle baleset? Véletlenül arra repült, és fejbe kólintotta egy baseballütő? – heherészik Tilda.

Fagyos tekintettel bámulom. Szerintem nem jópofa az apánk halálán nevetgélni. Éppen összefut a tekintetünk, amikor a pincér megérkezik a rendelésünkkel. Először elém teszi a narancslevemet, majd ahogy az szokás, felkínálja Tildának a palack bort, tölt belőle, hogy megkóstolhassa. A rituálét elunva, kezemben a narancslevemből kortyolva kibámulok az ablakon. Elszürkült az idő, a város utcáit belengi a késő őszi melankólia.

– Ahogy látom, jól megy a sorod – szólít meg újra Tilda. A jegygyűrűmre fókuszál. – Jót tett neked apánk halála.

Elhűlök. Időre van szükségem ahhoz, hogy szóhoz jussak.

– Hogy mondhatsz ilyet?

Hosszan méreget, hármat is kortyol a borból, mielőtt megjegyezné:

– Mindig is irigyeltem tőled az álszent angyali ártatlanságodat.

Ahogy kamaszkorunkban, zöld szeme most is ördögien villog rám. A néhai féltékenysége felszívódás helyett megsokszorozódott.

– Jaj, ne nézz rám ilyen szomorú szemmel! Attól még, hogy az apánk ellökött magától, én is tudom, hogyan működik a politika. Ez is csak üzlet – gúnyolódik. – Ráadásul utazás előtt alaposan utánaolvastam a dolgaidnak. Mindenki rád figyel, téged sajnál. Most éri meg neked igazán szomorú árvának tűnnöd, hogy minél több szimpatizánst édesgess a férjeddel magatok mellé. Gondolom, az örökségedet is az ő támogatására szórod majd el.

Anélkül, hogy a sértegetésére érdemben reagálnék, pontosítok, hogy Sándor még csak a vőlegényem, de Tildát elsiketíti a saját igaza.

– Az viszont eléggé bosszant, hogy az én örökségemet is erre használnád – morogja.

Hazudnék, ha azt mondanám, nem sejtettem, mi szél fújta hozzám a nővéremet. A közelmúltban megtartott hagyatéki tárgyalásról előszeretettel cikkezik a bulvármédia, irigylésre méltó, mesés vagyonról írnak. Habár apám soha nem titkolta, az újságok valamiért megfeledkeztek az idősebbik lányáról. Gondolom, ez is érzékenyen érinti Tildát, de a legnagyobb sérelmét ő maga tárja elém:

– Azt hiszem, hogy elfelejtettél értesíteni az örökségről.

– Nem felejtettem el – vonok vállat. – A kiértesítés nem az én feladatom. Ha az ügyvéd nem keresett, annak biztosan oka van.

Pontosan ismerem azt a bizonyos okot: Tilda nem szerepelt apánk végrendeletében. Én sem értettem, hogy ez vajon miért alakulhatott így, két lehetőséget valószínűsítettem. Az egyik, hogy az apánk nem készült a halálra, és nem véglegesítette a végakaratát. A másik, hogy szándékosan hagyta ki az annyira, de annyira imádott idősebb lányát. Érzem, hogy hamarosan megkapom a választ.

– Ki… ki… kihagyott…? – dadogja, ám hamar felocsúdik a meglepettségéből, és fenyegetőzésbe fordul: – Gondolom, tudod, ha tényleg kihagyott a végrendeletből, megtámadom. Nem hagyom, hogy mindig mindent elvegyél tőlem.

Mindig mindent.

Tilda még mindig engem hibáztat a múltbéli eseményekért.

– Ugyanannyi jogom van, mint neked. És érvényesíteni fogom a jogaimat – fröcsög tovább látszólag hidegvérrel, hangjából viszont kihallható az idegesség.

– Rendben – bólintok. – Legyen igazad. Testvérek vagyunk, osztozzunk.

Megleptem.

– Örülök, hogy ilyen gyorsan helyes belátásra tértél – bólint önelégült mosollyal, majd a salátájára veti magát.

– Szeretnék kérni egy tollat – rikkantom a bárpult felé. Aztán kihúzom a poharam alól a szalvétát, és Tildához fordulva folytatom: – Leírom neked a számlaszámomat.

– Minek? Nem az enyémet kellene leírnod, hogy tudjatok hova utalni?

Oldalra biccentem a fejemet, és megjátszott sajnálkozással a tekintetemben tájékoztatom:

– Az apánk kétszer annyi tartozást halmozott fel, mint amennyi a teljes örökség. Amennyiben ragaszkodsz a felezéshez, a tartozásában is osztoznunk kell.

Félrenyel. Felköhög. Alig bírom ki kárörvendő röhögés nélkül.

Néhány nappal a halálhírt követően, részvétnyilvánítással egybekötve felkeresett annak a banknak az egyik felsőbb vezetője, ahol az apám közel háromszázmillió forintnyi hiteltartozást halmozott fel, és megkért, tárgyaljuk újra a törlesztés ütemezését.

Hideg zuhanyként ért a hívás.

A felkért értékbecslő szerint a tartozásnak akkor is több mint a fele fennmaradna, ha az örökölt házat, az autót és a nyaralót is pénzzé tenném. És íme, ez a fordulat az, ami garantálja, hogy a jövőben is teljes elköteleződéssel támogassam Sándor politikai ambícióit. Mindenképpen nyernünk kell, különben a híd alá kerülve szépen lassan éhen halok. A bank az utolsó morzsát is elvenné a számtól.

– Ne szórakozz velem! – hördül fel Tilda.

– Látsz mosolyt az arcomon? – kérdezem teljes komolysággal. – Egyáltalán nem tesz boldoggá ez a tartozás.

– Mi közöm van mindehhez?

– Pontosan annyi, amennyi nekem. Semmi. Mégis a nyakamba szakadt – felelem. – Őszintén szólva eszembe sem jutott téged felkeresni, hogy szállj be. De most, hogy előbukkantál, és felkínáltad a felezést, rájöttem, valóban osztozhatnánk ezen a káprázatos örökségen.

– Szükségem van a pénzre! – robban ki belőle.

– Ahogy mindannyiunknak – bólintok.

– Te ezt nem értheted! – hőbörög. – Nem ezért utaztam ide!

– Vegyük úgy, hogy a temetésre érkeztél, csak késett a géped – sűrítem bele egyetlen mondatba az elmúlt évek összes sérelmét.

Legnagyobb meglepetésemre úgy tűnik, a megjegyzésem mögötti üzenet célba talált: a vastag sminkje ellenére is látható, ahogy Tilda arcra egyre vörösebb árnyalatot ölt. Mintha elszégyellné magát.

– Nézd, Liza! Az elmúlt egy évem katasztrofálisan alakult – nyitja fel a titokláda tetejét. Szívem szerint megjegyezném, hogy ezzel sincsen egyedül. – Tudom, hogy a kapcsolatunk soha nem volt felhőtlen. Most mégis a segítségedet kérem. – Átnyúl az asztalon, és a tenyerébe szorítja a kézfejemet. – Nagy bajban vagyok. Egy férfi miatt.

Bámulok rá szótlanul. Nehéz megemésztenem, hogy az első fenyegetésétől számított cirka ötödik percben ennyire bensőséges hangnemre váltott.

– Az egyetemi éveim alatt megismerkedtem egy férfival, Jimmyvel. Évekkel volt idősebb nálam, jóképű és elég zsivány tekintetű ahhoz, hogy azonnal elcsavarja a fejemet.

– Egyedi szerelmi történet – jegyzem meg ironikusan.

– Volt mit a tejbe aprítania, mindent megadott nekem, én pedig hogy beutazhassam vele a világot, otthagytam miatta az iskolát. Egy ideig úgy tűnt, hogy nagyon jól döntöttem, meseszerűen éltünk. – Eddigi merengését komorság váltja fel. – Egy éve aztán megjelent nálunk a rendőrség. Sikkasztás miatt bebörtönözték Jimmyt – szipogja. – Semmi pénzem nem maradt.

A történetet hallgatva egyre tisztul a kép. Apám valószínűleg azért hagyta ki a végrendeletből Tildát, mert a büszkesége gondolt egyet, és az állítólagos képességei ellenére a könnyebb utat választotta. A sok dicsekvés után persze erről nekem esze ágában sem volt beszámolni. Jobban is tette, mert biztosan minden adandó alkalmat megragadtam volna arra, hogy az orra alá dörgöljem, hogy ha a két különböző nőtől született lányai rossz útra tértek, akkor gyaníthatóan az ő vére hordozhatja a romlást, tőle örökölték.

– Szükségem van a segítségre – ismétli meg átható tekintettel. – Anyu lakását is eladtuk, nincs hová mennem. Haza akarok költözni Magyarországra, hogy új életet kezdhessek. Ha testvérként nem is segítesz, most úgy kérlek, mint nőtársamat.

Legszívesebben kifarolnék ebből a kellemetlen helyzetből, de előttem ül egy megtört, nincstelenné vált ember, aki ráadásul – legyen bármennyire elviselhetetlen perszóna – a testvérem. Elszúrta az életét, remélhetőleg tanult belőle, és változik. És ha előzékenyen segítek neki, talán a viszonyunkon is javíthatok.

– Mit várnál tőlem pontosan? – kérdezem.

– Nagyon kevés pénzem maradt. Arra számítottam, hogy az örökségből sikerül talpra állnom. – Finoman formálja a szavait, ettől egyszerre tűnik őszintének és számítónak. – Nagy segítség volna, ha néhány napig tudnál szállást biztosítani, akkor legalább a hotelt nem kellene fizetnem. Biztosan van vendégszobátok.

Van, abban lakom. De ezt nyilván nem felelhetem.

– Költözz be egy kis időre apa házába. Üresen áll – mondom, aztán még hozzáteszem: – Holnap este lesz az alapítványom nyitófogadása. Sok befolyásos ember teszi majd tiszteletét, gyere el, hátha valakitől kapsz munkát… – javasolom, majd nagyot nyelek mielőtt hozzáfűzném: – Vagy hátha keres valaki magának új barátnőt.

Egy férfi lép mellém, eresen izmos kezével tollat nyújt felém. Hálásan pillantok rá, hogy megköszönjem a segítőkészségét, de mielőtt bármit mondhatnék, arcomra fagy a mosoly.

Ezt nem hiszem el!

– Csak nem a telefonszámát szeretné felírni nekem, Lizácska? – vigyorog rám teli szájjal egy régen látott ismerős.

Olivér.

Ő Igor egykori, fiatal kollégája, aki előtt egyszer lebuktunk, és akinek volt pofája a hallgatásáért cserébe szexet követelni tőlem. A fickó aztán az orrom előtt szenvedett balesetet. A halálközeli élmény Igor elmondása szerint az egész életét megváltoztatta: felújította az apja néhai kocsmáját, amit az italom alól kihúzott szalvéta tanulsága szerint Honolulu néven üzemeltet.

Éppen ezt a helyet kellett Bórának kiválasztania…

Nem maradhatok az oroszlán barlangjában.

– Mennem kell – pattanok fel az asztaltól az első sokkból ocsúdva. – Bóra hamarosan felhív, hogy megbeszéljétek, melyik szállodába küldje neked a kulcsokat.

– Nem vettem ki szállodai szobát, a reptérről egyenesen hozzád jöttem.

– Hol vannak a csomagjaid? – ráncolom a homlokomat.

– Nincsenek.

Te jó ég!

– Bóra idehozza a kulcsokat – ígérem, és már nyúlok is a telefonomért, hogy mielőbb értesítsem az asszisztensemet. – Este már a házban aludhatsz. Holnap pedig várlak a fogadáson.

Ahogy elindulok, Tilda utánam szól:

– Liza, nincsen ruhám! És pénzem sincs, hogy kifizessem a számlát.

Sok bajom lesz még Tildával.

3

– Várj! – kérem Sándort.

Követem, amint kezében a táskájával és a kabátjával kiront Előd házának ajtaján. Olyannyira felbosszantotta magát, hogy az öltözködéssel sem bíbelődött.

– Ugyanaz a célotok, csak meg kell találnotok a közös hangot! – kiáltok utána a küszöbről.

A kapunál megtorpan, dühtől felhúzott vállal felém fordul, arca vöröse a sötéten is átsüt.

– Mit képzel magáról ez a kis pöcs? – utal fröcsögésével Elődre.

Csípős a késő őszi este, és kabát nélkül futottam Sándor után, mégis inkább behúzom magam mögött a bejárati ajtót, nem akarom, hogy Előd fültanúja legyen a beszélgetésünknek.

– Csak jót akar – igyekszem puhítani.

– Ezek szerint egészen más fogalmunk van a jóról! – vihog föl eszelősen.

Fázom, összefonom a mellkasom előtt a karomat. Sándor a földre teszi a táskáját, hogy a vállamra teríthesse a vastag szövetkabátját. Hálásan pillantok rá, ő visszamosolyog, de a mérge nem fogyatkozik.

Borítékolható volt, hogy a ma esti hármas találkozónk balhéba torkollik. Előd és Sándor között hetek óta feszült a hangulat, azonos oldalon állnak, mégis más-más úton haladnának a jövőben. Pedig soha nem volt még ennyire égető fontosságú az összetartás, mint amikor az újonnan választott pártvezetők a kipöckölésünkre törekednek.

Előd, az apám egykori legfőbb bizalmasaként a párthűséget preferálja, ami hosszú távon egészen biztosan megalkuvást kíván. Sándor viszont azt szajkózza, hogy a helyzetünk kihagyhatatlan alkalmat kínál arra, hogy a saját lábunkra álljunk. Meglátása szerint a jelenlegi népszerűségére építkezve egy újonnan alapított szervezetben végre olyan elveket képviselhetünk, amikben igazán, tiszta szívvel hiszünk. Előd ezt kockázatos vállalkozásnak minősítette, és érvelése szerint alábecsüljük a nagy múltú párt összekovácsoló erejét. Szerinte Sándor támogatóinak többsége a konzervatív eszmékhez, nem pedig egy politikai karakterhez hűséges. És ebben sajnos igaza lehet.

– Szállóék le fognak cserélni. Ez napok kérdése – hadarja idegesen Sándor. – Amint ezt megteszik, kikerülök a reflektorfényből és a közvélemény elkönyvel vesztesnek. Magyarán megbuktatnak – jelenti ki, majd hatásszünetet tart. – És akkor mit csinálunk? Onnantól fogva sokkal rosszabb helyzetből kezdhetünk egy új párt építéséhez. Ha most lépek ki, még komolyan vesznek, és tömegek hallhatnák meg a távozásom okát.

Nem reagálok. Tudom, hogy Sándor konspirációs teóriája nem elrugaszkodott. Szálló annak idején arcátlanul vakmerő fenegyerekként vonult be a politikai küzdőtérre, a modora azóta sem finomodott. Valószínűleg éppen azért állították őt a párt élére, hogy valaki szívfájdalom nélkül rendet vágjon. És ha már ekkora bizalmat élvez, miért ne üthetne két legyet egyetlen csapásra, és lehetne ő az új miniszterelnök-jelölt? A konzervatívok populizmusra nyitott, a közelmúltban elhanyagolt felének ő a testet öltött megváltó. Kiütéssel fektethet bennünket két vállra. Pláne, hogy soha nem volt ínyére az apám által szorgalmazott fiatalítási koncepció, aminek Sándor az emblematikus figurája.

– Beszélned kell Előddel! – noszogat Sándor ezúttal már nyugodtabban. – Ha komolyan az apád útján akar járni, itt az ideje nyitottan gondolkoznia. Olyan nyitottan, ahogyan az apád tette.

Első hallásra megmosolyogtató az apám nyitottságának méltatása, de be kell látnom, a korához és a politikai elköteleződéséhez viszonyítva valóban haladó szellemiséget képviselt. Szomorú, hogy az összes lépése mögött csak most, a halálát követően ismerem fel a becsülendőt.

– Szerintem Előd ellenünk van. Elárul – duruzsolja a drámázásra hajlamos Sándor. – Talán ő is részese a megbuktatási összeesküvésnek.

Összeesküvés-elmélet.

Ez a legtalálóbb kifejezés Sándor szövegelésére. Elődöt könnyű ellenszenvesnek látni, de az vitathatatlan, hogy lelkiismeretesen gondozza apám szellemi hagyatékát. Sőt, azt hiszem, éppen a hűsége korlátozza, hiszen tudja, ha kilépnénk a pártból, Szellőék biztosan szélsőséges irányba kormányoznák a konzervatívok hajóját.

– A hajó süllyed. Ha Előd nem ugrik, hátra kell hagynunk – unszol Sándor monoton hangon, és mélyen a szemembe néz, mintha hipnotizálni próbálna. – Azt kell eldöntened, hogy vele süllyedsz, vagy velem ugrasz.

Ha már a hajóknál tartunk, eszembe jut egy másik hasonlat, miszerint a patkányok menekülnek el először a süllyedő hajóról. Bizonyos nézőpontból tehát patkányoknak tűnhetünk, ha lépünk. Érdemes a lehető legalaposabban körbejárni a problémát, mielőtt elhamarkodott döntéseket hoznánk.

– Beszélek Előddel, amíg vidéken vagy – ígérem.

Ez a legtöbb, amit tehetek, de mosolygós bólintásából ítélve Sándor nem is vár tőlem nagyobb eredményt. Holnap reggel folytatja az országjáró, tulajdonképpen önmagát népszerűsítő körútját, ezúttal két város lakossági fórumára látogat. Ameddig távol van, biztosan nem fosztják meg a jelöltségétől. Mint általában a helyi sajtót szervező Előd is Sándorral utazna, ám ezúttal Dolli holnapi bemutatója miatt itthon marad. Találni fogok tehát alkalmat a beszélgetésre.

Visszaadom Sándornak a kabátját, megvárom, amíg kilép a kapun, és behuppan az autójába, és csak azután térek vissza a nappaliba, hogy elhajtott. Előd a televízióval szemközti kanapén ül, töltött egy pohár italt, most azt kortyolgatja. Tudom, hogy csak bámulja, de nem nézi a tévét. Letelepedem mellé.

– Szerintem fontolóra kellene venned Sándor ötletét – szólítom meg.

– Apád azt akarná…

Elnyújtottan mély levegőt veszek, hogy aztán hangos felcsattanással szakíthassam félbe: – Az apám meghalt!

Előd kimérten fordul felém. Kemény tekintete olyan ostorozó, mintha az igazság kimondásával szentségtörést követtem volna el.

– Az apám meghalt – ismétlem ezúttal érzéssel. – Honnan tudod, hogyan cselekedne egy hasonló szituációban? Talán ő is a kilépést preferálná. Ha eltaktikázzuk magunkat, és Szállóék leváltják Sándort…

– Nem fogják leváltani. Nem tudják – csóválja a fejét. – A párt hitelességét kockáztatná, ha rövid időn belül a harmadik miniszterelnök-jelöltet állítanák. Ez belső ellentéteket, zavart sugallna, a szimpatizánsaink pedig a bizalmukat vesztenék. Ekkorát Szálló sem mer kockáztatni. A pártérdek most fontosabb a személyes akaratnál.

– Szálló ne merne kockáztatni? – prüszkölök fel. – Azt mondja majd, hogy az utolsó pillanatban sikerült rendet vágnia, és ezzel új időszámítás veszi kezdetét a párt életében. Biztosítja a szavazókat, hogy a szervezet végre a helyes vágányra került. Kiábrándító volna, ha te ezt kommunikációs szakemberként nem látnád.

Farkasszemet nézünk. Tekintetében sértettség elegyedik az értetlenséggel és az elkeseredettséggel.

– Ha pedig nem váltják le, bábként rángatnák – folytatom. – Arra használnák, hogy vele mondassák ki a legfelháborítóbb döntéseiket.

– Mert szerinted az apád nem ezt tette volna?

A kérdés az elevenembe talál, ezúttal nálam halnak el a szavak.

– Nem értem, hogy miért nem bízol meg bennem. Soha nem ártottam neked – mondja, majd némi epével hozzáteszi: – És ha ez megnyugtat, akkor megígérem, nem most fogom elkezdeni.

– Ez nem rólad szól.

– Hanem kiről? – kérdezi hunyorogva.

Apám életében azt kívántam, bárcsak megtörne a felettem gyakorolt hatalma. Feszegettem is a korlátait, de csak mert tudtam, nincs mit kockáztatnom, hozzá bármikor fordulhattam segítségért, az ellentéteink ellenére sem hagyott volna cserben. Ez a biztonságérzet az, amitől egy hónapja megfosztott a sors. Azóta mintha légüres térben lebegnék, az utamba kerülő elemek ide-oda taszigálnak, én pedig folyton kapaszkodót keresek. Legyen az egy ember, az alapítványom vagy csupán egy ideológia. Jó lenne végre tartozni valahová.

Vagy valakihez.

– Félek – vallom meg az ujjaimat morzsolgatva.

– Az a legrosszabb, amit tehetsz.

A televízióban reklámszünetet tartanak, megannyi műmosolyú ember igyekszik elhitetni velem, hogy az élet gondtalan. Bárcsak igaz volna, hogy az új csodamosószer az összes problémámat eltünteti.

– Ha új pártot alapítunk… – emlegetném fel újra Sándor érvelését, de Előd belém fojtja a szót.

– Attól félsz, hogy nem tudod fizetni az adósságot, és elvesznek tőled mindent, ugye? – kérdez rá az egyértelműre. Bólintok. A földre helyezi a poharát, hogy a tenyerébe szoríthassa a kézfejemet. – A hitelként felvett pénzt az apád a pártba fektette. Abba a pártba, amiből te katapultálni készülsz. – Ahogy magyaráz, a szemöldöke csaknem a homloka közepéig ugrik. – Magyarán az a párt fogja a kampányára használni a te tartozásodat, amelyikkel nagyjából nulla tőkével konkurálni készülsz. Abból a pénzből fognak a földbe döngölni, amiért küzdesz. És amit neked kell visszafizetned.

Összerándul a gyomrom. Egyrészt Előd mondatai reflektorként világítanak rá arra, hogy hatalmas baklövés volna kilépnünk a pártból. Másrészt ahogy szóról szóra bensőségesebbé válik a hangja, úgy hajol közelebb hozzám. Csókra készül.

– Arról már nem is beszélve, hogy egy újonnan alapult kispárt még soha nem nyert Magyarországon választásokat. Nincsenek csodák, Liza – mondja, miközben megcirógatja az arcomat. – Hidd el, én a legjobbat akarom neked. És úgy fest, ezzel egyedül vagyok a világon. – Immár közvetlenül a számba suttog, leheletén érzem a whisky szagát. – Én vagyok az egyetlen, akiben megbízhatsz. Én soha nem okoznék neked csalódást.

Hogy utóbbi kijelentésének nyomatékot adjon, megpróbál megcsókolni, de elfordítom a fejemet.

– Még nem állok készen – motyogom.

Előd felpattan, felrúgja a poharat, ami koppanva az oldalára borul, és a maradék alkohol a parkettára fröccsen. Összerezzenek. A szemem sarkából figyelem, ahogy Előd hátat fordítva idegesen a hajába túr, aztán az ablakhoz lép, és csípőre vágja a kezét.

A kapcsolatunk az elmúlt egy hónapban mindkettőnk számára kényelmetlenül alakul. Ő többet, pontosabban mást vár tőlem, mint amit én adni szeretnék. Habár kiderült, az előítéleteim korábban tévútra tereltek, sőt egy pillanatra talán meg is láttam Elődben a boldogság szikráját, lángot mégsem sikerült lobbantania bennem. Bíztam abban, hogy a rodoszi emlékek szép, lassú kopásával talán az Előddel kapcsolatos viszolygásom is felszívódik, ezért a helyzetemmel visszaélve azt hazudtam, az apám halála túlontúl letaglóz ahhoz, hogy a szerelmi életemmel foglalkozzam. Kérésemre ő megértően adott időt. Még azt is felajánlotta, hogy amikor kedvem tartja – bármiféle kötelezettség nélkül – aludjak a vendégszobájában.

A hetek teltével aztán Előd egyre gyakrabban kísérelt meg újra közeledni felém, én mégis minduntalan elutasítottam. Beláttam, hogy ugyan szükségem van rá, de nem szeretőként, hanem lelki társként. Sajnos egyelőre nem látom azt a pillanatot, amikor mindezt anélkül adhatnám a tudtára, hogy megbántanám. Az ő sértettsége most túl sok súlyos kockázatot hordozna magában, nem marhatom el magunk mellől.

Gratulálok, Liza! Csodálatos helyzetbe hoztad magadat!

Sándor figyelmeztetett, nem lesz jó vége, ha összeszűröm a levet Előddel. Én, barom, ahelyett, hogy megfontoltam volna a szavait, vitatkoztam vele.

Feküdjek le végre Előddel?

Adjam meg, amire vágyik?

Tulajdonképpen nem volna nagy ügy…

Émelyegni kezdek – saját magamtól, az ötleteimtől és attól, amiről tudom, hogy gerinctelen, most mégis megteszem.

Felállok, Előd mögé lépek, és hátulról átölelem. Arcom a hátához simul, hallom a szívverését. Beszippantom az illatát, szerencsére sikerült lebeszélnem arról, hogy az Igor által is használt, felkavaró parfümmel fújja magát.

– Csak egy kis időt adj még! – suttogom, és érzem, ahogy a dühtől feszült izmai a hangomtól elernyednek.

Felém fordul, a holdfény kirajzolja arcán a gondterheltség ráncait. Hosszú csókot nyomok az ajkára, majd bágyadt mosollyal hátat fordítok neki, és a vendégszobába térek. Ahogy az ajtó becsukódik mögöttem, átengedem magamat a néma zokogásnak.

Állítólag a boldogtalanság is egy a fájdalmak közül, amihez idővel kezelés hiányában hozzászokik az ember.

4

– Üzenet érkezett a Keleti Boszorkánytól! – kuncog Dolli.

A folyton csíkos zoknikat húzó Hédi, a tizedik nem fogadott hívását követően írásban próbálja elérni a lányt. Langyos bizsergéssel pereg végig a végtagjaimban az elégtételérzet, somolyogva zárom a fekete furgont. Elképzelem, ahogy Dolli nevelőnőjének egyébként is előnytelenül álló – szerintem otthon saját magának nyírt –, bongyor haja az égnek mered. Rettenetesen ideges lehet, de megérdemli.

Előd egy kitétellel egyezett bele abba, hogy az esti divatbemutatójára pihenésül Dolli kihagyja a mai tanítást: Hédinek velünk kell töltenie a napot. Míg ő ezt segítségül szánta, valójában a nyakunkra küldött egy smasszert.

– Azt írja, azonnal mondjam meg, hol vagyok, különben feljelent téged gyerekrablásért – csal mosolyt az arcomra Dolli a telefonjára érkezett friss üzenet felolvasásával. Aztán felteszi a költői kérdését: – Miért kell folyton parancsolgatnia?

A felnőttek becsülete azt kívánná, keljek a parancsnok asszony védelmére, magyarázzam el Dollinak a felelősségvállalás fontosságát, de nem gördülnek nyelvemre a mentegető szavak. Köszönhető ez elsősorban annak, hogy Hédi az elmúlt két órában az agyunkra ment, el kellett szöknünk tőle, különben – ha rajtam múlik – mostanra nagy eséllyel vérbe fagyva, baltával lékelt koponyával heverne a padlón.

– Miért nem kedvel téged? – kérdezi újra a lány, mialatt a mellékutcában leparkolt furgontól az Andrássy út felé haladunk. – Szerintem jó fej vagy.

A legpontosabb válasz az volna, hogy leginkább éppen miatta utál, persze ennél lényegesen diplomatikusabban fogalmazok:

– Máshogy látjuk a világot.

Hédi ugyan csak futólag – illetve a bulvárhírekből – ismer, mégis elkönyvelt egy kényeskedő, semmirekellő nőcskének. A véleményének pedig egyre gyakrabban és szabadabban ad hangot. Utálkozását fokozza, hogy reggelente túl gyakran találkozunk Elődnél.

És Hédi gyűlölete kezd veszélyessé válni.

Habár Előd megbízik a nevelőnőben, ismerve a női bosszú sötét természetét, megkértem, hangoztassa minél többször neki: Dollit inspirálandó maradok éjszakára, és a vendégszobában alszom. És bár jelenleg mindkét állítás igaz, azok legfeljebb a szaftos botránytól védenek, a méregfogat sajnos nem húzzák ki. Amellett, hogy a negyvenes évei elejét taposó, mégis egyedülálló Hédi letagadhatatlanul szerelmes Elődbe, Dollira már-már a saját gyermekeként tekint, és mindkettejük miatt betegesen féltékeny rám. Szemében én a jól megszokott életét fenyegető, mielőbb kiirtandó bestia vagyok. Eddig visszahúzott karmokkal ijesztgetett, ma reggel viszont mélyen belém mart.

Hédi hetekig válogatott érvekkel igyekezett Előddel meghiúsíttatni Dolli divatbemutatóját. Szerinte a lánynak holmi ruhák tervezgetése helyett komoly képzőművészeti alkotásokra kellene összpontosítania. Olyannyira belelovalta magát az ellenkezésbe, hogy amikor másfél hete egy vitába keveredtünk, azzal érveltem, Dollit a divat világa jobban érdekli a festményeknél, és ez mindennél fontosabb. Ő azt felelte, hogy még gyerek, nem tudja eldönteni, mi válik hosszú távon a hasznára. Mint később kiderült, a szóváltásnak szerencsétlen módon Dolli is fültanúja volt, a kettejük közötti kötelék ezen a ponton szakadt el. Nehéz lesz összecsomózni.

Dolli a puszta gondolatától is irtózik, hogy helyette éljék az életét. Tisztában van az állapotával és a kilátásaival – pontosabban a kilátástalanságával –, mégis igyekszik derűsen élni, pláne amióta felcsillantottuk előtte a divatbemutató lehetőségét. A betegsége napról napra egyre több területen gátolja, és ő egyvalamihez konokul ragaszkodik: az önbecsüléséhez. A speciálisan berendezett házukban egyelőre fennakadások nélkül képes megőrizni az önállóságát. Egészen biztosan kikérné magának, ha például megkísérelném az utcán tolni a kerekesszékét, és meggyőződésem, hogy ameddig csak igényli, meg kell neki adni az áhított szabadságát.

– Mit írjak vissza a boszorkánynak? – kérdezi a töretlenül vidám lány ezúttal szürke aggodalommal a hangjában.

– Szerintem semmit – felelem.

– De nem akarom, hogy bajba kerülj miattam.

Leguggolok Dolli mellé, hogy megfoghassam a kezét.

– Ide figyeljen, kisasszony! – szólítom meg. – Az életben számtalan olyan helyzet alakul, amikor a boldogságunk ütközik mások érdekeivel. Olyankor azok, akik mindenképpen szeretnék ránk tukmálni a saját véleményüket, megpróbálnak válogatott cselekkel elbizonytalanítani, befolyásolni, hogy aztán az orrunk alá dörgölhessék, hogy nekik volt igazuk. Nem szívesen mondom ki, de Hédi is ilyen ember. Akkor lesz feletted hatalma, ha elkezdesz félni tőle – magyarázom, majd pillanatnyi szünetet tartva hagyom, hogy feldolgozza a hallottakat. – Nem szabad azért félned valakitől, mert rosszallja a döntéseidet. Tudnod kell, hogy ő tesz rosszat azzal, ha elveszi a lelkesedésedet, az egyéniségedet. Mert az, aki bármit erővel elvesz az embertársától, erőszakot követ el. Ezt szelíd erőszaknak hívják.

Ma reggel, amikor a kislány mosdóban volt, Hédi vérben forgó szemekkel vágta a fejemhez, hogy valamiféle megrontóként a befolyásom alá vontam apát és lányát. Odáig merészkedett, hogy szerinte az egyébként tisztességes, egészséges gondolkozású Előd ma este miattam és a pártunk érdekében eladja a saját gyermekét.

Tessék?!

Alig hittem a fülemnek. Mennyi rosszindulat kell ahhoz, hogy valaki azt feltételezze, önös érdekből hoztam létre az alapítványomat? Magyarázhattam volna, hogy nekem pénzbeli hasznom nem származik az eseményből, hogy a felvonultatott ruhák ugyan megvásárolhatóak, ám a befolyó összeg kizárólag a szervezet jövőbeli munkájára fordítható, de Hédi nem is az anyagi nyerészkedésre célzott. Tudja, Előd összetrombitálta a sajtó színe-javát, holnap a legtöbb újság és televíziós műsor beszámol majd a rendezvényről, ami presztízsben rajtam keresztül a Sándorékkal közös törekvéseinkhez is hozzátesz. De ez másodlagos. Isten látja lelkemet, őszinte lelkesedéssel, a mihaszna időm értékké váltása céljából fogtam az alapítványi munkába.

Hédi gyalázására hirtelen köpni-nyelni sem tudtam. Olyan hittel repítette felém a szavait, hogy majdnem elhittem neki: tényleg egy utolsó szardarab vagyok. A csatatérre visszatérve Dolli orrát megcsapta a puskapor szaga, kérdezte, hogy mi történt, és bár egyikünk sem felelt, a hangulat elárult bennünket. Nem hagyhattam, hogy egy idegroncs lelki terrorja befolyásolja Dolli kedvét, ezért amikor Hédi végre kettesben hagyott bennünket, felvetettem a lánynak, hogy leléphetnénk. Felcsillant a szeme, én pedig már azt is kitaláltam, hova menekülhetnénk.

– Jaj, alig várom, hogy új frizurám legyen! – örömködik mellettem Dolli.

– Akkora változásra azért ne készülj! Sem festés, sem sok vágás! Apád kitekerné a nyakamat – figyelmeztetem. Válasza egy néma mosolygás.

Az útközben elénk gördülő kisebb-nagyobb akadályokat leküzdve, jókedvűen érkezünk a kedvenc szalonomat rejtő bérház bejáratához. Tilda már a kapualjban szobrozik a molyirtószagú bundájában. A nővérem egy kora reggel elküldött üzenetében arról is panaszkodott, hogy fodrásza sincs az esti fogadásra, ezért a szökési tervemmel egy időben megküldtem neki a címet. Amint megpillantja mellettem a kerekesszékben ülő Dollit, elsápad.

– Egyetlen rossz szó, és úgy seggbe rúglak, hogy visszarepülsz Kanadába! – súgom a fülébe szélesen mosolyogva az üdvözlő öleléskor.

Bemutatom őket egymásnak, majd a kapuhoz fordulok, hogy felcsengethessek a szalonba. A zár berregve enged, kitárom a nehéz fakaput, hogy Dolli begurulhasson, amikor Tilda is betipeg, majd pofátlan zavartalansággal odaveti, hogy ki kellene fizetnem a ház előtt vészvillogóval várakozó taxiját.

A pofám leszakad.

A rendkívül exkluzív szépségszalonba nem lehet csak úgy, az utcáról besétálni, a zárt vendégkörbe kizárólag a felső tízezer tagjai kaphatnak bebocsátást. A befektető az újrarenovált bérház teljes felső emeletét megvásárolta, a lakásokat összenyitotta, és tucatnyi kisebb, fodrászszékkel, kozmetikai sarokkal és masszázsággyal felszerelt szobát alakíttatott ki. A hagyományostól eltérően tehát a vendégek egymástól elszeparálva, külön helyiségekben szépülhetnek.

Hirtelen pattant ki a fejemből a szépítkezős délelőtt ötlete. A fodrászomnak mára már nincsen kapacitása, ám a kontyos recepciós lány segítőkészen a figyelmünkbe ajánl egy szabad kollégát. Elfogadjuk. Míg ők telefonon egyeztetnek egymással, én az ujjaimmal a pulton dobolva játékosan Dollira kacsintok, majd mintha egy ellenállhatatlan erő odavonzana, a szalon várakozásra kialakított sarkához fordulok. Az ott ácsorgó két öltönyös férfi láttán aztán azonnal elfordítom a fejemet.

– Vajon ők a masszőrök? – kérdezi élveteg hangon, viccelődve Tilda. Azt hiszem, hogy a kezdeti ellenszenven átlendülve remekül kijönnek majd Évával.

Kipréselek magamból egy mosolyt, majd óvatosan ismét a sarok felé sandítok. Csak az egyik férfi arcát látom, teli szájas vigyorából következtetve különösen jól szórakozik a nekem háttal álló társa szövegelésén, aki hajszínében, alkatában és testtartásában kísértetiesen emlékeztet…

Nem, nem lehet ő!

Biztosan csak a képzeletem játszik velem, és az öltönyös valamelyik szépülni érkezett asszony sofőrje, esetleg selyemfiúja lehet. Mondjuk az utóbbi Szentesy Igorra is tökéletesen ráillik, aki amolyan mellékállásban Harmat Erika ágymelegítőjeként is funkcionál – emlékeztetem magamat a szomorú igazságra.

– Elkísérem önöket Pedro szobájához – teszi le a telefont a recepciós. Elindul a folyosón, Dolli követi, nyomukban Tilda, én zárom a sort. Egyenesen az öltönyösök felé haladunk.

Egyszer egy hasonló helyzetben már pórul jártam, akkor az egyik szórakozóhelyen véltem egy vadidegenben felismerni Igort, akit dühömben követtem is, ezzel pedig számtalan bajt zúdítottam a saját nyakamba. A két helyzet között viszont van egy aprócska különbség: míg akkor maradhattam volna veszteg, ezúttal nem kínálkozik választási lehetőség, bárki is legyen a férfi, pillanatokon belül elhaladok mellette.

Lépésenként gyorsul a szívverésem.

Mi lesz, ha esetleg tényleg Igor állt ott? A rodoszi elválásunk óta nem láttam, és bár a munkájából kifolyólag elkerülhetetlen volt, hogy a televízióban, illetve az újságokban meg-megpillantsam, rendre eltereltem róla figyelmemet. Féltem szembenézni vele. Tartottam attól, hogy már pusztán a képmásának a látványa is fenekestől felfordítja az életemet. Még akkor is szeretem abba a hitbe ringatni magamat, hogy a teljes elszeparálódásunk az én döntésem eredménye, ha valójában Igor határozott, amikor védekezés nélkül hagyta magát hazugsággal vádolni. Hazudott nekem, és nálánál csak én vagyok csúfosabb, amiért mindent elhittem neki. Most, hogy felvillant előttem az elkerülhetetlen újratalálkozás lehetősége, érzem, pokoljárásra küld majd, amikor valóban megtörténik.

Bárcsak megkönyörülne rajtam az univerzum, és az eddig rám pakolt terheket nem koronázná Igorral!

– Micsoda fenekek! – búgja Tilda, ahogy elhaladunk a páros mellett, és ezzel természetesen magunkra vonzza a figyelmüket.

Az eddig háttal álló öltönyös először a recepcióst veszi szemügyre, tekintete aztán Dollira, majd a csábosan somolygó Tildára vándorol, végül egyenesen a szemembe néz.

Lelassul a pillanat, és vele lassítok én is.

Feszültséggel telve és túlcsorduló vágyakozással álljuk egymás tekintetét. Mellkasomban a gyűlölet ölre kel a szeretettel, egyszerre ölelném és ütném Szentesy Igort, ám mielőtt bármelyiket is megtenném, menekülőre fogom. A szemem sarkából látom, Igor utánam fordul, én viszont ahelyett, hogy megállnék, fürge lépetekkel igyekszem Dolliék után.

A nyilvánvalóan homoszexuális Pedro és a lelkes asszisztense kicsattanó örömmel fogadnak bennünket, összetegeződünk. Amíg Dollival és Tildával bájcsevegnek, én lehuppanok az ajtó melletti puﬀra, és üveges tekintettel, szótlanul bámulok magam elé. Néhány perce még lelkes várakozással telve érkeztem a szalonba, most viszont kiürülve csuklok össze. A hirtelen hangulatváltozásba beleszédülök, megkörnyékez a pánik.

– Szerinted is a szőke maradjon, ugye? – fordul hozzám a színpalettával Tilda. Ahogy meglátja az arcomat, rögtön újabb kérdést tesz fel. – Jól vagy?

– Muszáj innom valamit – felelem, és minden további magyarázat nélkül már ki is sietek a szobából.

Szerencsémre a konyha a várakozósarokkal ellentétes irányban található, legalább nem kell újra elriszálnom Igor előtt. A gránittal és márvánnyal burkolt, felszereltségét tekintve leginkább ételmelegítésre és kávéfőzésre szolgáló helyiség nagy részét egy négyszemélyes ebédlőasztal bitorolja. Az ajtó tövébe állított vízadagolóból teletöltök egy műanyag poharat, azt szorongatva fordulok az ablakhoz. A konyhapult akadályoz a kilátásban, lábujjhegyre kell állnom, hogy lássam az utcát. Nyüzsög a lábam alatt a város, az úttesten egymást kerülgető autókat és a járdán iparkodó embereket figyelve próbálom kiüldözni a fejemből Szentesy Igort. Megállapíthatom, hogy jó szerencsém – talán véglegesen – elhagyott: amint egyik csávából kikeveredek, rögvest egy másikba gabalyodok. És amint ez a gondolat megfogalmazódik bennem, becsapódik mögöttem a konyhaajtó. A hangtól összerezzenek. Hátrasandítok, és a fagyos kétségbeesés szétárad a testemben.

Igor az.

Csapdába estem.

Fogalmam sincs, honnan tudta, hogy itt vagyok – ha tudta egyáltalán –, de ez most marginális részlet, a lényeg: kettesben vagyunk egy bezárt ajtajú konyhában. Megpróbálom a szituáció számomra kedvező oldalát nézni, végre számon kérhetném, amiért hazudozott nekem. A nyilvánvalóan pimasz válaszait meghallgatva aztán kitölthetném rajta a dühömet, arcon csaphatnám, majd…

A pokolba!

Szájon csókolhatnám.

Igor megköszörüli a torkát, igyekszik magára vonni a figyelmemet.

Lehunyom a szememet.

Ki kellene menekülnöm a konyhából, ám bármerre is indulnék, a szűkös helyiségben biztosan szemben találnám magamat vele. Ameddig neki háttal maradok, nem történhet kellemetlenség. Egy idő után biztosan feladja, és távozik. Csak bírjam addig idegekkel.

Nyikorog a cipőtalpa, amikor a konyhapult felé veszi az irányt. Végighallgatom, ahogy kinyitja az egyik felső szekrényajtót, porcelánbögrét vesz elő, majd bekapcsolja a kávéfőzőt. A masina először darál, aztán halk zúgással elkezdi forralni a vizet. Mindeközben szakadatlan magamon érzem Igor tekintetét, szinte égeti a bőrömet. Rettenetesen kecsegtet, hogy rápillantsak, de mérhetetlen önuralomról tanúbizonyságot téve inkább nem keresem a bajt. Ő úgyis megteszi helyettem. Mögém lép, és a vállam fölött kibámul az ablakon. Zavarba ejtően közel áll, hallom a vérforraló szuszogását, és érzem a mélyen felkavaró parfümje illatát. Aztán meghallom, hogy dúdolni kezd.

Igor az édesanyámmal közös dalomat dúdolja. A dalt, amit a rodoszi templom tövében, a bensőséges hangulatban osztottam meg vele.

Hogy van képe ehhez?

Viszket a tenyerem. Egy hajszálon múlik, hogy megpördüljek, és végre képen töröljem, de még idejében ráébredek: pontosan erre fut ki nála a játék.

Én bizony kiállom!

Történjen bármi, én kiállom!

El kell tőle távolodnom. A tenyeremre támaszkodva felsőtesttel előrehajolok, pechemre ő is követi a mozdulatot. Jobb ötlet híján lekönyökölök, és felhasalok pultra, de a hátsóm így Igor ágyékának dörzsölődik, ő pedig semmit nem tesz azért, hogy ezen változtasson. Sőt, még szorosabban simul hozzám, a konyhapult pereme a csípőmnek nyomódik, fáj, de ez most a legkevesebbé sem érdekel. Ahogy az sem, hogy bármikor ránk nyithatnak, és ebben az arcpirító, kimagyarázhatatlan pozitúrában találhatnak. Igor keménységétől bizsergető érzés áraszt el. Visszacsukom a szememet, és a vágytól egyre forrósodó végtelenbe hanyatlom.

Mellettünk a gép gőzt eregetve, susogva-sípolva csorgatja magából az illatozó kávét.

Forr a víz.

Forr a vér.

Nem lenne szabad, de kívánom Igort. Arra vágyom, hogy most azonnal szabadítson meg a ruhámtól, és az ínséges idők után forrjunk végre újra eggyé. Az élénk fantáziám végigpengeti a testem összes ideghúrját, a vágy okozta feszültségtől összeroppan a kezemben a műanyag pohár, a víz az ujjaimra fröccsen.

Eltátom az ajkamat.

Akarom.

Vágyom rá.

Igor előrenyújtózik, a következő pillanatban viszont eltávolodik tőlem. Én eközben lehunyt szemmel, mozdulatlanul lebegek tovább a sóvárgás kellemes langymelegében. Hosszú, siket másodpercek telnek el, mikor meghallom a bögre oldalához koccanó kanál, majd a távolodó cipőtalpak hangját.

Aztán becsapódik az ajtó.

Kipirult arccal felpillantok, kiegyenesedem, és döbbenten fordulok körbe.

Itthagyott!

A hozzám hasonlóan, szuszogva megnyugodni igyekvő kávéfőzőhöz fordulok. A gép mellett üveg cukortartó áll, előtte a kiöntött kristálycukorba rajzolt mosolygós arc virít.

Üzenet.

Kiröhög.

Íme az ékes bizonyítéka, hogy Igor a bolondját járatja velem. A cukortartót akarta magához venni, azért lépett mögém.

Idegességemben a kristálycukorarc kellős közepébe tenyerelek, és a földre söpröm. Pontosan így fogom eltörölni Igort és az ő összes kis barátját a föld színéről!

5

– Akkor holnap találkozunk – mosolyog rám Emília, majd a felkaromat simítva ellép mellőlem.

Végre. Nehezen viselem a nőt. Dúsgazdag üzletember unatkozó feleségeként elit olvasóklubot alapított, ahová engem is meghívott. Kénytelen voltam csatlakozni, sőt hálásnak kellett tűnnöm a befogadásért. Azt hittem, nem lesz különösebben megterhelő a társaság, hiszen szeretem a könyveket, ráadásul most kifejezetten könnyed olvasmányok kerültek terítékre. Kiderült, nem véletlenül: ha a butaságnak volna mértékegysége, Emíliában mérnék.

A könyveket kiveséző havi találkozóinkon rendre kisül az agyam, alig várom, hogy a sok együgyű és közhelyes vélemény végére érve kiszabaduljak a diliházból, erre fel Emília néhány perce előrukkolt azzal, hogy nagy nyilvánosság előtt vállaljak közösséget a sületlenségeivel. Holnap egy, a női önmegvalósítás témakörében tartott, minden érdeklődő számára nyitott konferencia színpadára nyilvános könyvklubot szerveztek: Emília ötödmagával vesézgeti majd a kiválasztott regényt. A klubtagoknak felkínálták a jelentkezés lehetőségét, viszonylag gyorsan be is telt a keret, az egyik önként jelentkező viszont mára lebetegedett, és mivel Emília tudja, hogy olvastam az ominózus könyvet, felkért, helyettesítsem az illetőt. Nyilván a szereplésem gerjesztette sajtónyilvánosságnak is örül, imádja viszontlátni magát az újságokban. Először vonakodtam, aztán annyira erőszakoskodott, hogy beláttam, gyorsabban szabadulok, ha igent mondok. Egyetlen órát vesz el az életemből az esemény, veszíteni nem fogok vele, és legalább bezsebelek egy hálakártyát, amit bármikor felhasználhatok Emíliánál.

Ahogy a klubvezetőm magamra hagy, máris lecsapok egy újabb, sorban a hatodik szelet svédgombás koktélszendvicsre. A falatot majszolva, meghatódottságtól elpárásodott tekintettel figyelem, ahogy az alapítványom nyitóestjére érkezett vendégek a ruhakollekció brosúráját legyezőnek használva csevegnek.

A kellemeset a hasznossal ötvözve Dolli divatbemutatóját az alapítvány székhelyére szerveztük. Reméltük, a néhány hete átadott, frissen felújított, egykoron gyártelepként funkcionáló épület terei elég tágasak ahhoz, hogy a meghívottak kényelmesen elférjenek. Pláne, hogy az egész emelet a rendelkezésünkre áll, a szintet Évával közösen béreljük: egyik felében az alapítvány, a másikban pedig az ő cége és a varrodája üzemel – nálunk állították most fel az étel- és italpultot, a hangulatba került vendégek pedig a túloldalon élő zenére csöröghetnek.

A rendezvény a várakozásainkon felül teljesít, a vendégtömeg elhasználta a levegőt, a hideg ellenére ablakot kellett nyitni. Az én helyzetem a fotózáson is viselt galléros estélyimben különösen fullasztó. Az egyik, a mosdókhoz közeli, a fősodrásból némiképp kieső ablak alá menekültem megpihenni, itt csípett el Emília.

Délután még úgy tűnt, az öröm helyett mostanra a kudarc fakaszt belőlem könnyeket. Mintha Igor átkot ragasztott volna rám, rögtön a felkavaró – és bosszantó – konyhai kalandunkat követően, a fodrászszobába visszaérve ért az első csapás: távollétemben Dolli mindkét oldalt felnyíratta a haját. És erre a nővérem biztatta fel. Miközben a vérnyomásom az agyvérzés közeléig szökött, a lány angyali mosollyal közölte: még orchidealila tincseket is szeretne. Első felindultságomban hevesen tiltakoztam, aztán az izgatottságtól pirospozsgás arcára terpeszkedő csalódottság szelídített a hozzáállásomon. Milyen jogon állnék az útjába? Azért, mert Hédi rikácsol majd velem? Na és? Nem helyezhetem a saját nyugalmamat Dolli öröme elébe, és kifejezetten álszent lépés volna korlátoznom a lányt, hiszen kamaszként tőlem sem álltak távol az őrült ötletek. Tulajdonképpen még most is meggondolatlanul merész vagyok bizonyos helyzetekben – például, amikor egy elhagyatott konyhában összesodor az élet Szentesy Igorral…

Ahogyan arra számítottam, az egyébként is felpaprikázott Hédi a lány új frizurája láttán teljesen kifordult önmagából: hisztérikusan a fejemhez vágta, hogy kurvát csinálok Dolliból, és kijelentette, ezek után esze ágában sincsen tiszteletét tenni az esti eseményen, amit nyilván szívből sajnáltam…

A mocskolódása leperget rólam, ám az, hogy a dohogása egy pontján Hédi elhintette a felmondását, komolyan rám hozta a frászt. Leginkább Előd reakciójától tartottam, hiszen a nevelőnő lelépésével – ami részben az én engedetlenségemmel is indokolható – feje tetejére állhat az életük. Várakozásaimmal szemben Előd meglepően könnyen kezelte a helyzetet. Csak megrántotta a vállát, és azt mondta, a haj visszanő, a festék idővel lekopik, az élmény viszont pótolhatatlan. Most egy, szintén a lánya által megálmodott csiricsáré hacukában, büszke szülőként zsebeli be a gratulációkat.

– Jól állnak Dollinak a lila tincsek – pördül mellém somolyogva, két pohár pezsgővel a kezében Éva.

– Jó példaképet választott magának – kacsintok rá.

Dolli őrült ötlete valójában tisztelgés a mentora, azaz Éva előtt, aki szintén szereti az extravagáns frizuramegoldásokat. Kiszőkített hajkoronáját egy hete ő is lila tincsekkel cifrázta.

– A saját kollekcióimból jó, ha öt ruhát el tudok adni közvetlenül a bemutató után, ebből pedig már most hétre lecsaptak – közli visszafogott örömmel a barátnőm. – Az egyik legdrágábbat Barna Jani vette meg a kurvájának.

– Veronikával összeházasodtak – jegyzem meg méltatlankodva.

– Ez nem zárja ki, hogy a kurvája legyen. A legtöbb férfi örülne, ha a felesége kurva volna az ágyban – vigyorog Éva.

Szép mentés. Évával és Barnával közös iskolába jártunk, és bár kényszeresen tagadta, a barátnőm odavolt a szoknyapecér fiúért. Szexuális nyitottságuk alapján össze is illettek volna, viszont Éva a többi lánynál jobban vigyázott a szívére. Egy éjszakával áldozott a kíváncsiságának, aztán faképnél hagyta Jánost. A vonzalom mégsem szívódott fel maradéktalanul: a barátnőm nyilvánvalóan féltékeny Barna nálunk jóval fiatalabb feleségére, Veronikára. Amikor értesült, hogy az általam elküldött meghívóra a pár is visszajelzett, először fanyalgott, aztán hirtelen a szokottnál is csinosabbra vette a figurát. És talán ezzel is hozzájárult ahhoz, hogy Barna megvegye a nejének a kollekció egyik legértékesebb darabját.

– Vészesen fogy a pezsgő, de még idejében megmentettem két pohárral – nyújtja felém az egyik poharat. – Koccintsunk a sikerre!

A barátnőm kezdetben vonakodott az együttműködéstől, éretlenül giccsesnek, illetve hivalkodónak jellemezte Dolli rajzait, csak a barátságunkra való tekintettel állt a felkérés elébe. Lelkesedés híján folyton noszogatnom kellett, most pedig a szaporodó pozitív visszajelzések hozták meg a kedvét.

– Egyébként Tilda egészen jó fej – jegyzi meg koccintás közben Éva.

– Biztosan rá ütöttem – ironizálok.

Szánalmas ugyan, de én is csak most ismerkedem a saját nővéremmel. A nap folyamán tanúsított viselkedése alapján egyébként inkább tűnik Éva testvérének, semmint az enyémnek. Mindkettejüknek ugyanaz a két kedvenc témája: a férfiak és a divat. Fájó beismernem, de Tilda igen szórakoztató társaság tud lenni, viszont a figyelmességgel akadnak problémái, a fodrászszalonban például esze ágában sem volt utánam jönni, hogy megnézze, jól vagyok-e. Ez mondjuk ebben az esetben szerencse volt, fogalmam sincs, hogyan magyaráztam volna ki, ha tetten ér, amint szánalmasan pucsítok Igornak. A fodrászt és az új ruháját természetesen nekem kellett fizetnem, de talán megérte a befektetés: Tilda néhány lépésnyire tőlünk most is éppen egy facér vállalkozóval fecserészik.

– Ha nem vigyázol, kimegy belőle a szénsav – tesz célzást Éva arra, hogy a koccintást után nem ittam a pezsgőmből.

Mielőtt válaszolhatnék, hogy nem kívánom az alkoholt, egy szőke, kosztümös fiatal nő lép hozzám, egyik kezében mikrofont, másikban kamerát szorongat, interjút kér. Ismerem, Szalai Kamillának hívják, és vérszívó riporter hírében áll. Tekintetemmel Elődöt keresem, a protokoll szerint az ő jóváhagyása és személyes jelenléte szükséges a beszélgetéshez, ám túl messze áll tőlünk ahhoz, hogy a zsibongó tömegben meghalljon.

– Mindössze néhány kérdésről van szó – mosolyog hamisan Kamilla, és mielőtt jóváhagyhatnám, az eszközeit bekapcsolva faggatni kezd: – Miért nincs jelen ma este, ezen az önnek fontos eseményen a vőlegénye?

Éva is kihallja a kérdésből a provokációt, felmordulva védene, de leintem. Átadom neki a poharamat. Ismerem a médiagépezetet, a balhés múltamba kapaszkodva szívfájdalom nélkül ellenem fordítanák, ha alkoholt szorongatva szerepelnék a felvételen.

– Sándor az országjáró körútján tartózkodik – tájékoztatom. – A mai állomást már hónapokkal ezelőtt leszervezték, és a választók problémáinak feltérképezése mindennél előrébb való.

Kamilla csak azután szegezi nekem a következő kérdését, hogy rezzenéstelen arccal végighallgatott.

– Miért éppen a pártja sajtófőnökének a lányát választotta az alapítványa első felkarolt tehetségnek?

Melegszik a beszélgetés.

– Dolli története mesébe illő – adom a már előre megfogalmazott és bemagolt válaszomat. Számítottam a piszkálódásra. – A betegsége az izmait támadja, mégis a kézügyességével tűnik ki az embertársai közül. Dacol a sorsával az álmaiért, és éppen ez az alapítványom üzenete: soha nem szabad a jelenbe beletörődve feladnunk az álmainkat.

– A választásának semmi köze ahhoz, hogy mostanában több éjszakát is a kommunikációs vezetőjük otthonában tölt? – csap le rám a riporternő.

Tessék?!

Negédes mosollyal leplezem a fejemben pergő gondolatokat. Erről meg honnan a pokolból tudhat? Beigazolódik a sejtésem, Hédinek bosszúból eljárt a szája? Előd nagyon ideges lesz, ha mindez a tudomására jut.

– Nem értem, mire céloz – füllentem.

– Megbízható forrásokból tudom, hogy Lombor Előd házában tölti az estéit – közli tántoríthatatlan határozottsággal.

Rajtam nem fogsz ki, ribanc!

– Egy hasonló ruhakollekció, valamint divatbemutató megvalósítása rengeteg munkát igényel. Dolli napközben iskolába jár, délután tanulnia kell, ezért muszáj volt olyan megoldást keresnünk, ami a legkevésbé bolygatja fel a hétköznapjait. A nap végére hagytuk a munkát, nekem pedig könnyebbség volt utána Lombor úrék vendégszobájában éjszakázni – igyekszem kibújni a szorult helyzetből. – Ennyire egyszerű.

– Födöri Sándor nem kifogásolja, hogy a menyasszonya más férfinál alszik?

Hangsúlya egyértelműsíti: Kamilla tud a viszonyomról. Összerezzenek, Évára sandítok, tátogva kérdezi, hogy jól vagyok-e. Felelet helyett újra a riporterre nézek, kemény tekintettel bámul vissza rám. Látom és értem, hova akar kilyukadni, ettől felkavarodik a gyomrom.

– Ne haragudjon, de ez nevetséges…

– Csak munkakapcsolata van Lombor úrral? – adja meg a kegyelemdöfést Kamilla.

Ha nem akarok a számmal szökőkutat játszani, mielőbb a mellékhelyiségbe kell érnem. Nehéz néhány lépés előtt állok. Egyik kezemet a szám elé kapom, a másikkal karon ragadom Évát, és magam után rántom. Kamilla levakarhatatlanul a nyomukba ered. Többen felfigyelnek a közjátékra, és ahogy a mosdó felé iparkodva elsuhanunk mellette, a barátnőm Tildát is magunkkal vonja.

– Ne meneküljön el, válaszoljon a kérdéseimre! – kiáltja Kamilla.

Éva a mellékhelyiség ajtajába ékelődve elállja a nő útját, és felé fordulva neki szegezi a kérdést:

– Te válaszolj arra kérdésre, hogy a fitos orrodat vagy a kamerádat törjem össze először?

Miközben a barátnőm visszatartja a riportert, én az egyik szabad fülkébe rontok.

– Vigyázz a gallérra! – jajongja Tilda.

Míg a nővérem a ruhát tartja, az időközben befutó Éva a hátamat simogatja, és dolgom végeztével a kezembe nyom egy, a ridiküljéből előtúrt papír zsebkendőt. Az imént hallottak után számtalan kérdés keringhet a barátnőm fejében, ő mégis azt teszi fel, amire legkevésbé számítok:

– Mondd, Liza! – szólít meg lágy hangon. – Az utóbbi időben felszedtél néhány kilót, nőtt a melled, elég nagy az étvágyad, nem kívánod az alkoholt, kínoznak a szagok, valamint lehetetlen pillanatokban tör rád a hányinger… – Szünetet tart. – Nem lehet, hogy… – Nehezen leplezi az izgatottságát. – Az a valami, amit a fotózás napján el akartál nekem mondani az, hogy… – Fojtottan sikkantja: – Terhes vagy?

– Terhes vagy? – ismétli el Tilda.

– Terhes vagyok? – teszem fel magamnak a kérdést.

Igor

6

Azzal, hogy Liza a rodoszi vakációnk végeztével egy összegyűrt, használt papír zsebkendő könnyedségével elhajított magától, mélyen az önérzetembe nyesett.

Kikukázott?

Nem, az képtelenség!

Szívesen rákérdeztem volna, mi a fészkes fene történt, amiért mindkettőnket büntet, ám az összes kommunikációs csatornánkat felégette, a büszkeségem pedig megtagadta, hogy új utakat keressek hozzá. Úgy éreztem, ha a közös napjaink összes szépségével az emlékezetében képes elidegeníteni, én sem cselekedhetek másképpen. Az ő csökönyös közönyét tettem magamévá. Utólag belegondolva szörnyű, hogy ehhez mindkettőnknek volt elegendő lelkiereje.

Ma viszont, ahogy Liza a szépségszalonban ellibbent mellettem, a bennem szendergő kisördög vasvillájára tűzte a józan eszemet. A gyengéd sóvárgással színültig telt tekintete fellelkesítette a bennem szunnyadó lelki szadistát: eldöntöttem, hogy elégtételt veszek, és kegyetlen őszinteséggel fogom a valóságra, azaz a kettőnk között kialakult kötődésre emlékeztetni. A módszert egy kávé mellett kívántam kifundálni. Én lepődtem meg a leginkább, amikor az események hirtelen felgyorsultak, és a szalon teakonyhájában néhány perccel később máris lehetőséget kaptunk arra, hogy kettesben maradjunk.

Hülye lettem volna kihagyni a felkínálkozó alkalmat.

Bárcsak kihagytam volna.

Leckéztetni vágytam, végül én jártam pórul. Bárhogyan igyekeztem kizökkenteni, Liza tartotta magát, míg végül a tervem hatalmas maflásként akkorát ütött vissza, hogy még most is csengő füllel csillagokat látok. A kudarc megalapozta a délutánom hangulatát, mind testileg, mind lelkileg felkavart a találkozás. A közeljövőm egyik legégetőbb feladata kiderítenem, hogy érzelmileg vagy szexuálisan függök erőteljesebben Lizától. Bár mindkettő kúrálása ugyanaz: kötöttségektől mentes szex.

Keresnem sem kellett a lehetőséget, az magától felkínálkozott. A pártszékházban túlóráztam, amikor cirka háromnegyed órával ezelőtt üzenetem érkezett a jelenleg a csípőmet lovagló szőkeségtől. Szalai Kamilla azon ritka, bonyodalommentes nőtípusba tartozik, akivel hamar a tárgyra térhetek, és az élvezés után nem is kíván hosszan nálam maradni. Akár egy hurrikán, felkap, megpörget, kivet magából, majd tovaszáguld. Sajnálom azokat a szerencsétlen flótásokat, akik a vad viharlovaglásba beleszédülve többre számítanak tőle, hiszen ő az átlagtól eltérve férj, gyerek és családi ház helyett egyelőre inkább izgalmakkal gazdagított életre vágyik. Kapcsolat- helyett adrenalinfüggő.

Körülbelül öt éve gabalyodtunk először össze, akkortájt még nem volt ennyire karakán jellem. A húszas évei elején járva, kislányosan szőke bájával terepre vezényelt riporterként éppen elkezdte a televíziós pályafutását, a reklámügynökségem egyik eseményén mutattak be bennünket egymásnak. Mindenképpen meg akartam dugni, és mivel akkor még játszotta az ártatlan hercegnőt, végig kellett hallgatnom, ahogyan a jövőjéről, abban pedig egy saját beszélgetős tévéműsorról ábrándozott. A türelmetlenséggel küszködve megjegyeztem, hogy a műsorvezetéshez egy kicsit karakteresebb egyéniségre volna szükség. A megállapításom éppen annyira sértette, hogy a következő pohár ital után bizonyítani kívánta az ellenkezőjét. Adtam rá lehetőséget.

Nem sokkal később, a közszolgálati televízió esti hírháttér műsorának háziasszonyaként láttam viszont. Egyik, megbotránkoztatóra sikeredett adásának köszönhetően egy csapásra az egész ország megismerhette a nevét. Lehetősége adódott interjút készíteni a jelenlegi liberális adminisztrációt megelőző, konzervatív miniszterelnökkel. Ahogyan az hasonló helyzetekben bevált szokás, a beszélgetést megelőzően a stáb leegyeztette a kérdéseket, Kamillát viszont az élő adásban olyannyira felbosszantották az ország első emberének ténytagadó, valamint -torzító válaszai, hogy engedte az igazságérzetét elhatalmasodni az érdekei felett, és letért a kijelölt ösvényről. Kényes és kínos témákat piszkált meg a kormány által finanszírozott médiumban, főleg az egészségügy siralmas állapotát hánytorgatta fel. Mint később kiderült, az édesapja fél évvel korábban, egy kórházi fertőzés szövődményeibe halt bele. A megszorongatott miniszterelnök borzalmasan amatőr módon kezelte a helyzetet, arrogáns hangnemben, személyeskedő, sértő és áthallásosan nőgyalázó válaszokkal próbálta elijeszteni Kamillát. Ellentétes hatást ért el.

Az interjú nemzetközi botrányt kavart, a befolyásosság azonban elfojtotta az igazság hangját, a vezetőség a hatalom hű szolgájaként kipenderítette a renitens riportert. Ez rossz döntésnek bizonyult. A nép a lázadó oldalára állt, Kamillának komoly pártolói háttere szerveződött, a cenzúra elleni harc emblematikus figurájává emelték, sőt néhány politikai elemző szerint a felejthetetlen interjú hozzájárult a konzervatívok hanyatlásához. A népszerűségi hullámba kapaszkodva, közösségi finanszírozásból Kamilla saját internetes hírblogot indított, sorban szerződteti le a nagy kaliberű tényfeltáró újságírókat, mellettük ő mozgóképes tartalmakat készít. A feltűnést elkerülendő általában egyszemélyes stábként dolgozik, ezáltal olyan helyekre is feltűnés nélkül besurranhat, ahová többedmagával biztosan nem nyerne bebocsátást.

Azzal, hogy vakmerőségével Kamilla gyakorlatilag beírta magát a hazai médiatörténelembe, az önbizalma kiteljesedett, tekintete immár határozottan csillog, és ártatlan személyiségén elhatalmasodott a világot befolyása alatt tartani kívánó démon. Viharos Kornél lemondásának napján találkoztunk újra: a vérszagra gyűlt újságírók között ült, azzal hívta fel magára a figyelmemet, hogy a kérésemet leszarva ő a kérdéseivel folyton félbeszakította a tájékoztatószövegemet. Hamarosan az ágyamban vehettem elégtételt a pimaszságáért. Érdekes tapasztalat a néhai naivát immár lényegre törő nőként döngetni, pláne, hogy átesett a ló túloldalára: magabiztos vonaglásából ítélve azt hiszi, betört.

Soha nem törhetne be.

Kamilla ahhoz kevés.

Kamilla a közelébe sem ér…

Kellemetlen, hogy képtelen vagyok elterelni a gondolataimat, és a felejtőszex közben, Kamilla élvezettől kipirult arcát nézve is Lizán jár az agyam.

Az a beteg agyam.

De nem tehetek róla, hogy ennyire hasonlítanak egymásra. Külsejüket tekintve persze teljesen különbözőek, személyiségükben egyformák: mindkettejükkel gyámoltalan, formálható állapotukban ismerkedtem meg, idővel aztán olyan határozott nőkké értek, akik azt hiszik, még engem is képesek irányítani. Ideje megnehezítem Kamilla dolgát: bőszült bikává változom alatta, a combját markolom, és a csípőmet emelve csúszok belé újra és újra.

Csúszik a bőr. Csattan a hús.

Kamilla csukott szemmel, élvezettől nyüszítve és vágytól grimaszolva vágtázik rajtam, aranyszőke loknijai ütemre ugrálnak fel-alá az mellbimbói körül. Mindkét tenyerével a mellkasomon támaszkodik. Ahogy a kitartó tempóm kifárasztja, előrebukik, haja a kulcscsontomat sepregeti. Hirtelen aztán felpillant, tekintetében önelégülten csillan a magabiztosság: Ennél többre nem vagy képes?

Mindig provokál.

Magam mellé fordítom az ágyra, hátulról tornyosulok fölé. Jobb kezemmel a nyakszirtjénél szegezem az ágyra, moccanni sem bír alattam. Az alávetettség kéjétől felnyög, és a csípőjét emelve tárul fel nekem. Az első döféstől fogva olyan hevesen mozgok benne, hogy érzem, minden izma megfeszül, a forrósodó hangulattól verítékezni kezd.

– Akarsz még? – kérdezem. Nem reagál. A hajába kapaszkodom, hátravonom a fejét. – Válaszolj!

– Csak… Dugj…! – lihegi.

Örökké a parancsolgatás.

Kezemet a hajáról az arcára helyezem. Az ajka közé csusszanó hüvelykujjamat a legtöbb nő kötelességtudóan, izgatóan szopni kezdené, Kamilla viszont nem akar megfelelni az elvárásoknak. A hüvelykujjamat a mutatóra cseréltem, majd a középsőt és a gyűrűset is rögtön mellé tömöm. Azt tehetek vele, amihez csak kedvem van, ez a gondolat pedig néhány mozdulattal később a csúcsig kísér.

Kamilla mellé gördülök az ágyra, ő pihegve a hasán marad, de a földre vetett nadrágjáért nyúl. Előtúr belőle egy doboz cigarettát, és felém fordulva kérdés nélkül rágyújt egy szálra. Kevés embernek engedném, hogy a hálószobámban, konkrétan az ágyamban dohányozzon, de tudom, Kamilla már csak dacból sem engedelmeskedne, a vitának viszont nem látom értelmét. Úgyis teleizzadtuk a szobát, ki kell szellőztetnem, így az ágyból kikelve ablakot nyitok.

– Kapsz tőlem egy ajándékot – mosolyog rám, miközben lehúzom az óvszert.

– Mifélét? – kérdezek vissza. A dohányzóasztalom díszeként használt hamutálért nyúlok.

Egy slukkot követve felel:

– Nem lenne meglepetés, ha elmondanám.

– Utálom a meglepetéseket – ingatom a fejemet, mellé teszem a hamutálat, majd a hangszóróra kötött telefonomhoz lépek, hogy lehalkítsam a zenét.

Kamilla merengő ábrázattal kétszer a kerámiaperemhez koppintja a cigarettáját, és ahogy a hamu lebukfencezik, úgy gördül elő belőle a kérdés:

– Mit szólnál, ha bebiztosítanám neked a liberálisok győzelmét? – Egyszerre puhatol és ajánlkozik. – Pontosabban elintézném, hogy Födöri Sándor a konzervatívokkal labdába se rúghasson.

Megegyeztünk, hogy az ágyba nem engedünk munkát, mert ezzel előzzük meg, hogy a viszonyunk érdekkapcsolattá aljasuljon. Most, hogy Kamilla szabályt szeg, el kellene utasítanom, mégsem teszem. Kíváncsiságom hagyja, hogy a dolgok ezúttal a saját medrükben folyjanak tovább.

– Hatalmas bombát fogok robbantani – mondja, miközben kaján mosollyal eregeti a cigarettafüstöt. – Födörit megcsalja a menyasszonya.

A szavak tompán konganak a fejemben.

Kamilla éppen egy csapdába készül beterelni? Valahonnan kiszagolta a Lizával folytatott viszonyunkat, és éppen megszorongatna miatta?

A tőlem telhető legkifejezéstelenebb pofával bámulok rá, abban reménykedem, hogy a tekintetéből kiolvashatom, hova igyekszik kilyukadni a felemlegetett témával, de rácseszek. Kamilla egyik, riporterként tökélyre fejlesztett technikája az a fenyegetően üres tekintet, amellyel az interjúalanyait rendre kétségbeesésbe taszítja: az áldozata nem tudja eldönteni, hogy milyen és mennyire pontos információkkal rendelkezik a kérdező, ezért hajlamos megvallani az összes bűnét, illetve sötét titkát.

– Honnan veszed, hogy Kereszthy Liza hűtlen? – kérdezem. Karba font kézzel az ablakpárkánynak dőlök, nincs kedvem visszafeküdni a nyirkos lepedőre.

– A vér nem válik vízzé. Aki régen ribanc volt, később is az marad. Ha a jövőben akarsz magadnak egy rendes nőt, ezt tartsd szem előtt – kuncogja. Idegességemben előreugrik az állam, de nem reagálok, anélkül is folytatja. – Követtem a megérzésemet, és sikerrel jártam. Szó szerint követtem. Néhány napja Liza nyomában járok, és tegnap este tetten is értem. Bár tulajdonképpen nem igazán titkolózik. Vagy ha igen, akkor kifejezetten bénán csinálja.

Várjunk csak!

Ha Kamilla tegnap érte tetten Lizát, nem a kettőnk viszonyáról tud.

Akkor valaki másról tud. Másról?

Ki másról?

– Szerintem ez hülyeség! – robban ki belőlem meggondolatlanul az önámítás. Amikor rájövök, hogy Kamilla fülének meghökkentően hangozhat a kételkedésem, szépítek: – Félre ne érts, én lennék a világ legboldogabb embere, ha valóban hűtlenségen kapnád az ellenfél menyasszonyát. De nem hiszem, hogy az apját gyászolva bonyolódna viszonyba. Biztosan valamit félreértettél.

– Videofelvételeim vannak róla, Igor – közli.

Összerezzenek. Foghatnám a hátamra ömlő hűvös levegőre, de kár tagadnom, hogy a hallottak érnek jeges meglepetésként.

– Felvétel?

– És tudod, hogy mi a legszebb? – teszi fel költői kérdését Kamilla, hogy egy hosszan beszívott, majd még hosszabban kifújt slukk után megválaszolja. – Szerintem Födöri tud a viszonyról. És tűri.

Elérkeztünk ahhoz a ponthoz, ahol bevetem a jól bevált módszeremet, a mély hallgatást.

– Érdekel, hogy kivel lép félre Liza? – kérdezi. Farkasszemet nézünk. Ez érdekel a legjobban. – A szóvivőjükkel.

Elönt a pusztító düh, lelki szemem előtt felvillannak a Kereszthy temetésén elcsípett jelek, amelyeket furcsálltam ugyan, később mégis jelentéktelen apróságnak könyveltem el. Akkor még hittem, hogy Liza kötődik hozzám.

– Azt mondtad, hogy videofelvételeid vannak róluk? – jut eszembe. – Pontosan mi van a felvételeken?

– Ez bizalmas információ – ingatja a fejét ördögi vigyorral Kamilla. Élvezi, hogy ennyire felkeltette az érdeklődésemet.

– Feltörted valamelyikük telefonját, és leloptad róla a házi pornójukat?

Nehezemre esik a humorizáló hangnem, de muszáj könnyedséget erőltetnem magamra, mert a görcsölésem gyorsan gyanúba keverhet.

– Dehogy! Miket képzelsz te rólam? – forgatja mímelt méltatlankodással a szemét. – Telefonokat feltörni roppant kicsinyes.

– Mindig a legrosszabbat képzelem rólad.

Féloldalas vigyorral közelítek Kamillához. Tudom, hogy hatással vagyok rá, és ezúttal nem átallok visszaélni az előnyömmel. A cigarettabukét elkerülve a nyakához hajolok, a forró leheletem megolvasztja az ellenállását:

– Felvételem van arról, ahogy… – Megnyalja az alsó ajkát, mielőtt kiböki: – Lombor házában… Csókolóznak.

Csókolóznak.

A csók említése mélyebben felkavar, mintha azt mondaná, hogy a felvételén Előd keményen dugja Lizát. A csók érzelmi töltetet sejtet, az én felfogásomban lényegesen intimebb kapcsolat a szexnél.

– Te, kis kukkoló – suttogom Kamilla nyakába.

– Nem kellett kukkolni – sóhajtja rebegőn. – Az ablakban csinálták.

Tényleg nem titkolják?

A fejemben kavargó gondolatok elveszik a szavaimat. Hátrahajolok, némán meredek Kamillára, aki azt hiheti, a hallgatással ösztönzöm folytatásra. Megtörik.

– Nem tudok neked ellenállni. Megmutatom a felvételt, de ha a publikálás előtt bárkinek kikotyogod, letagadom.

Megkér, nyújtsam oda a kanapéról a táskáját, majd kiemel belőle egy kézi videokamerát. Kipöccinti a kijelzőt, és elindítja a számkódokkal elnevezett fájlok egyikét. A sötét kép néhány másodpercen belül zöldes árnyalatot ölt.

– Éjjellátó üzemmódban rögzítettem – kommentálja a látottakat Kamilla. – A kocsimból vettem fel.

A felvételen egy családi ház látszódik, az ablakban valóban két alak körvonalazódik, de túlságosan távoliak ahhoz, hogy felismerhetőek legyenek. Amint Kamilla lassan ráközelített az autójából az ablakra, kétség sem fér ahhoz, hogy kik szerepelnek a képsorokon. Kezdetben Liza csak hátulról öleli Elődöt, majd ahogy a férfi felé fordul, szájon csókolja.

Liza csókolt először.

Ökölbe szorul a kezem. Legszívesebben a falhoz állnék, hogy orbitálisat sújtsak rá, de megbénít a rám törő felismerés: miközben idegesítő és megalázó a helyzet, képtelen vagyok elhessegetni a makacs gondolatot, miszerint meg kell védenem Lizát a kilátásba helyezett tortúrától. Muszáj megfékeznem Kamillát.

Bassza meg!

Mi ez? Miért akarom megmenteni Lizát, amikor tulajdonképpen elárulta a kapcsolatunkat? Ezek szerint azért volt érdektelen, mert másik férfi került az életébe.

Mióta tarthat közöttük a viszony?

Igaz, az idő jelenleg relatív, a gyásszal átszőtt hetek bármilyen kapcsolatot szorosra fűzhetnek. Egyvalamire azonban az idő sem képes: a rossz beidegződéseimet képtelen kikezelni.

– Ez egy nagyon rossz minőségű felvétel – állapítom meg. Ez éppenséggel igaz is. – Alig látszik rajta valami.

– Ne viccelj, tökéletesen kivehető, hogy mit csinálnak!

– Szerintem ez édeskevés – hazudom teljes komolysággal. – Azzal, ha ezt a videót nyilvánosságra hozod, egyetlen dolgot érsz el, mégpedig azt, hogy beperelnek – bökök a kijelzőre. – Ez valójában egy ártatlan, arcra nyomott hálacsók is lehet, amiért Lombor támogatja őt a nehéz időkben.

– És? – rántja meg a vállát Kamilla. – Valódi csók volt, én láttam. De ha a felvételen nem is látszik kristálytisztán, amennyi kivehető belőle, az bőségesen elég ahhoz, hogy az emberek elhiggyék, Liza hűtlen.

Tudom, hogy igaza van, az emberek számottevő részének ez a szemcsés felvétel is tökéletes bizonyíték. A kételyt pedig lehetetlenség eloszlatni, pláne, ha még igaz is az állítás.

– Szerintem most visszafelé sülne el a fegyvered – igyekszem hihető ellenérvet találni egy olyan ügy érdekében, ami nekem legfeljebb szívügyem lehet. – Lizát most az egész ország sajnálja, amiért tragikus körülmények között elveszítette az édesapját. Ha ebben a helyzetben rátámadsz egy olyan videóval, amit sunyi módon, leskelődve csináltál, ócska pletykafirkásznak titulálnának.

Ez övön aluli ütés volt a részemről. Bár tény és való, Kamilla a magas nézettség érdekében nem rest közéleti személyiségek szennyese között turkálni, mégis retteg attól, hogy bulvárskatulyába húzzák.

– Én kivárnám az esküvő előtti időszakot – adok kéretlen, szakmainak álcázott tanácsot. – Addigra enyhül a Liza iránt érzett sajnálat, ráadásul közvetlenül az egybekelés előtt egy megcsalási ügy sokkal nagyobbat szólhat.

– És addig lehetőségem volna tovább követni, hátha még egyértelműbb felvételeket készíthetek. – Hümmögve elgondolkozik, aztán őszinte, hálás mosollyal közli: – Hízelgő, hogy aggódsz a jó hírem miatt, és az érdekeidet félretéve igyekszel megvédeni. De ez sokkal nagyobb horderejű történet annál, hogy kockáztassak. Esélyét sem engedhetem annak, hogy más robbantsa ki helyettem.

Kudarcot vallottam. Megtettem, ami tőlem telik. Nem óvhatom meg Lizát a tőlem független döntései következményeitől, főleg úgy, hogy ki is rekesztett az életéből.

– Amit tehetek, hogy mielőtt publikálom a felvételt, megmutatom neki. Hogy reagálhasson. Ezzel megkapja az esélyt, hogy még az emberek ítélkezése előtt megvédhesse magát – elmélkedik tovább Kamilla. – Ma egyébként megpróbáltam beszélni vele. Elmentem az alapítványa megnyitójára.

Homlokomig ugrik a szemöldököm.

– És rákérdeztél nála erre az egészre?

– Akartam – bólint, miközben elnyomja a cigarettát. – De már a második kérdésem után rosszul lett – sóhajt mélyet. – Fáj bevallanom, de elhibáztam. Ahelyett, hogy szembesítettem volna a felvétellel, kerülgettem a forró kását, ő pedig egérutat talált.

Felém fordítja a kijelzőt, és elindít egy újabb videót. Szemtanúja lehetek, ahogy Kamilla rákérdez Lizánál arra, hogy Lombor Elődhöz csak munkakapcsolat fűzi-e. Tényleg rossz kérdés. Válasz helyett Liza elfehéredik, a szája elé kapja a kezét, és kirohan a képből. Kamilla követi, mígnem Liza barátnője állítja meg.

Megsajnálom Lizát, de a következő pillanatban eszembe jut, hogy Lombor Előd már biztosan megvigasztalta. Megőrjít ez a kettősség: Liza megaláz, mégis sajnálom. Mielőbb ki kell dugnom őt magamból. Akkor is, ha a pillanatnyi fájdalomcsillapítás valószínűleg csak még kiéhezettebben szabadítja majd rám a sóvárgást.

Kamilla elkeseredetten követi a kijelzőn pergő képsorokat. Mindkettőnknek vigasztaló lazításra van szükségünk.

– Ajándék jár a meglepetésedért – veszem el a hamutálat, majd feltérdelek az ágyra. A farkam éppen Kamilla ajka elé kerül. – Szerintem ma kivételesen maradhatnál éjszakára. És akár a kamerádnak is hasznát vehetnénk.

7

– Letörölted a kamera memóriakártyájáról Kereszthy Liza és Lombor Előd felvételét – sóhajtja gondterhelten, mégis higgadtan az autómban kihangosított telefonvonal túlsó végén Kamilla.

Meglepő. Azt hittem, hisztérikus állapotban hív majd, amikor reggel tőlem hazaérve észreveszi, hogy a hosszúra nyúlt intim játékaink közepette letörlődött a csókolózást bizonyító felvétel – helyette ő látható, amint a szájával dédelget.

– Tényleg? – tettetek túlzott meglepettséget. – Ne haragudj, véletlen volt! Annyira lefoglaltad a figyelmemet, hogy félrenyomhattam – hazudom.

Nem kerestem tovább magyarázatot arra, hogy miért teszem, egyszerűen csak éltem a lehetőséggel. Annyiszor mentettem már meg Lizáék seggét a rájuk leselkedő botrányoktól, hogy lassan természetessé válik. De ha majd egyszer mindezekért még nagyobb ökörnek érzem magamat, mint jelenleg, majd azzal könnyítek a lelkemen, hogy egy választást nem magánéleti botrányokkal, hanem a népet képviselő, valóra váltható politikai ígéretekkel kell megnyerni.

– Imádom, amikor félrenyomsz – kuncogja, majd kérdés nélkül megindokolja a nyugalmát. – Szerencsére lementettem már a munkahelyi számítógépemre, van belőle másolat.

Kevés hiányzik, hogy lefejeljem a kormányt.

Legalább megpróbáltam.

– Ennek szívből örülök – hazudom, ezúttal szerintem rettentő átlátszóan.

– Hogy tervezed a napodat? – vált témát csicsergő hangon Kamilla.

Veszedelmes irányba halad a kapcsolatunk: tegnap rendhagyó módon nálam aludt, most pedig a napom felől érdeklődik. Mielőbb meg kell állítanom, különben hamarosan súlyos károkat szenvedve ütközni fogunk egymással.

A telefon ritmusos csipogással jelzi, hogy egy új bejövő hívás várakozik a vonalban. A kijelzőn Erika neve pulzál. A hátam közepére sem kívánom a beszélgetést, de a jelenlegi hívás lezárásához kapóra jön. Kamilla kérdésére odavetem, hogy nagyon sok dolgom van ma, majd közlöm vele, hogy most le kell tennem, és mielőtt elköszönhetne, már bontom is a vonalat.

– Az éjjel alaposabban átgondoltam, és mégsem tetszik a magazin által kitalált koncepció – hadarja olyan hangosan Erika, hogy le kell halkítanom a kihangosítót.

Micsoda kicsattanó reggeli energia. Ő biztosan többet aludt, mint én Kamilla mellett.

– Késő változtatni, holnap fotóznak, mindent megszerveztek – felelem, miközben a navigáció iránymutatására lekanyarodom a főútról. – Nem csinálhatunk belőlük hülyét.

– Igor, nekem sosincs késő – közli fojtott hangon. Várom, hogy hozzáfűzze, a miniszterelnöknek sosincs késő, de ezt kihagyja. Megnyugtató, hogy egy utolsó, pattanásig vékonyodott szál még a valósághoz köti.

Amikor egy hónapja Erika, a Viharos Kornél botrányának következményében válságba keveredett liberális párt sebezhetőségét kihasználva magához ragadta a hatalmat, azt ígérte, a helyzet átmeneti, csak a közelgő választásokig tartja kezében az ország gyeplőjét.

Hazudott.

Erika az elmúlt hetek összes felkínálkozó alkalmát a pozíciója megszilárdítására használta: interjúkat és különböző szerepléseket vállal, holnap például az egyik legolvasottabb női magazin készít róla címlapképet. A hetek óta zajló egyeztetés során jóváhagytuk a női egyenjogúság tematikájára felépített koncepciót, Erika az utolsó pillanatban mégis variálna.

– Azt szeretném, ha árva gyerekek között fotóznának – osztja meg velem a friss elképzelését. Hallom a hangján, hogy komolyan gondolja.

– És ezt miért tartod jobb ötletnek annál, hogy változatos külsejű és származású nők között fotózzanak? – kérdezem az elém kanyarodott, csigalassúságú sofőr mögött gurulva. – Amellett, hogy a kiválasztott szereplők kifejezetten izgalmas, figyelemfelkeltő karakterek, az általad képviselt elveket is tökéletesen szolgálják.

Azzal, hogy Erika az első női, valamint elsősorban az eddig háttérbe szorított nőket megszólító miniszterelnök, rövid idő alatt kiemelkedő ismertségre és népszerűségre tett szert. A helyzetének tovább kedvez, hogy az ellenzéknek nehéz rajta fogást találnia, hiszen a vitapartnereitől elegendő egyetlen félresikerült mondat, és máris nőgyűlölőknek bélyegezhetik őket. Erika fürdőzik a dicsfényben, és a kicsit is avatottabb szemek tisztán látják, újra akarja választatni magát. Az egyetlen kérdés, hogy ezt mikor jelenti be. A pártnak egyébként meglátásom szerint jelenleg nincsen igazán más esélye a győzelemre, túlságosan rövid az idő ahhoz, hogy új, a választói ízlésnek megfelelően karizmatikus jelöltet állítsanak.

– Úgy csinálsz, mintha nem tudnád, hogy nem nőjogi aktivista vagyok. A nők ügye csak töredéke annak, amit képviselek – mormolja némi sértettséggel a hangjában. – Az új ötletemben az árvák jelképezik azokat a polgárokat, akik eddig nem találtak számukra megfelelő politikai képviseletet. Én várom őket – mondja, majd burjánzó lelkesedéssel kiböki: – Én vagyok a politikai árvák anyja. Az ország anyja.

– Ez… ez… – fuldoklom a röhögéstől.

Marketing szakemberként Erika több választási kampányban is dolgozott, éppen az ezekben gyűjtött tapasztalataival ágyazott meg az eddigi sikereinek. A közvélemény-kutatások eredményeit tanulmányozva azt is pontosan látja, hogy a választókorú polgárok többsége továbbra is elzárkózik a politikától, nekik szeretne üzenni. Az ötlet jó, a kivitelezés szar. Árvákkal pózolni annyira groteszk ötlet, hogy ha nem ismerném Erikát, biztos volnék abban, csak ugrat. Vagy megzápult az agya…

– Jó, hogy nem kóbor kutyák füle tövét akarod vakargatni a képeken.

– Ezek gyerekek, Igor. Nem kutyák – jegyzi meg fagyosan. – Teljesen más a kettő.

– Valóban más. Kutyákkal pózolni nem annyira kínos, mint a saját érdekedben szerencsétlen sorsú árvák mellett vigyorogni – viszolygok. – Gyomorforgató ötlet.

– Megint butaságokat beszélsz, Igor – közli egy mély sóhajtás kíséretében.

Egyre gyakrabban hagyja el Erika száját hasonló megállapítás, rendre olyan helyzetekben, amikor neki ellentmondó választ adok. Egy ideig szándékosan provokáltam, reméltem, egyszer betelik nála a pohár, és kipenderít a csapatából. Ő viszont valamiféle mazochista – vagy szadista? – perverzióként ragaszkodott hozzám. Elviselte az éles kritikáimat, és csak egyetlen dologon változtatott: a pozíciómon. A kelleténél őszintébbre sikeredett sajtótájékoztatómat követően felmentett a kormányszóvivői feladataim alól, így a továbbiakban tanácsadóként kívánt alkalmazni. Illetve rám bízott egy-két projektet, például a női magazin fotózásának lebonyolítását. Kénytelen voltam elfogadni az ajánlatát, leginkább azért, mert tudomásomra adta, hogy máskülönben nyilvánosságra hozza a rodoszi szálloda biztonsági kamerájának azon felvételét, amelyeken Liza egy szál törölközőben rohan ki a szobámból.

Erika meg akart venni, én pedig eladtam neki magamat. Akkor még reménykedtem abban, hogy Lizával rendeződhet a kapcsolatunk. Néhány magányos héttel később aztán azon kaptam magamat, hogy Liza hiányában is a párt berkeiben ragadtam. Beláttam, annyi időt pazaroltam a politikára, hogy közben a cégemben az összes korábbi civil ügyem lecsengett, hirtelen nem is lett volna mivel foglalkoznom. Végül azzal nyugtattam magamat, hogy Erika közelében maradva legalább rálátok a döntéseire, hatással lehetek rá, ami hatalmat is jelent egyben. A hatalom pedig ezekben az időkben mindennél értékesebb, nem kellene elkótyavetyélnem.

– Tanácsadóként jelzem, hogy nem… – kezdem diplomatikus hangnemben.

– Nem kérdeztem a véleményedet – vág közbe nyersen. – Csak intézd el, hogy úgy legyen, ahogy kértem!

Összeszorítom a számat.

Feldühít, ám nem lep meg a reakciója, hiszen éppen az önfejű parancsolgatása az, ami miatt többen irtóznak tőle a liberális párt berkeiben. Számukra a demokrácia mindenek felett áll, és bár ezt elméletben Erika is vallja, viselkedésében igencsak diktatórikus. A párt egységén végigszaladt törésvonal a hetek teltével egyre mélyül, az elégedetlenek összefogtak, eltökélt szándékuk, hogy megbuktassák Erikát, és új jelöltet állítsanak a helyére. Kockázatos vállalkozás, szerintem kudarcra is ítéltetett, hiszen egy újabb botrány súlyos bizalomvesztést eredményezhet a szavazóknál.

– Délután találkozunk, és megbeszéljük – zárom rövidre az elmérgesedett beszélgetést, és lefékezem az autót.

A lázadó liberálisok egyik vezéralakja, Gyöngyházy Loránd néhány hete, merész lépésként megkörnyékezett: óvatosan kipuhatolta, mennyire vagyok lojális Erikához, majd amikor bizonyosságot szerzett arról, hogy a pozícióm ellenére nincsen szorosabb kötődésem, reggelire hívott a külvárosi otthonába. A kovácsoltvas kerítés mentén sorakozó, legalább tucatnyi luxusautóból következtetve nem négyszemközt leszünk. Az ellenállók a hétköznapokban egyelőre láthatatlanok, fogalmam sem volt arról, hogy ennyien vannak.

– Örülök, hogy eljöttél – nyit ajtót Loránd. – Már csak rád vártunk.

A politikai elégedetlenkedők általában hangosan ugatnak, de fogatlanok, a korombéli Loránd viszont ambiciózusnak látszik. A Gyöngyházy jogászdinasztia sarjaként maga is jogi egyetemet végzett, de a bírósági tárgyalótermek helyett a politikai hadszíntéren érzi magát elemében.

– Meglepően sok autó áll odakint – jegyzem meg. Értheti elismerésként.

– Ez nem az én érdemem. Sokak szeretnék, ha Erika diktatúrája gyorsan tűnő rémálom volna – szerénykedik, miközben bevezet a nappalijába.

Legalább két tucat ember zsúfolódik a félhomályos térben, név szerint kevesüket, de arcról mindegyiküket ismerem, néhányuk jelenléte kifejezetten meglep. A többség bizalmatlanul méreget. Most gondolok először arra, hogy az oroszlán barlangjába sétáltam, aztán belátom, legelőször magát buktatná le az, akinek eljárna a szája, beépített emberről pedig az elsők között értesültem volna. Ahogy végignézek az arcokon, az egyik férfin megakad a tekintetem, őt nem a pártból ismerem.

– A mai találkozónk apropóját Fekete úr megkeresése adja – kezdi Loránd. – Aki esetleg nem ismerné, István az egyik legnagyobb háztartási vegyiárut gyártó és forgalmazó amerikai cég helyi menedzsere volt. Néhány napja menesztették. Távozásának oka a mi szerencsénk – mondja, majd hatásszünetet tart. – Istvánt azért rúgták ki, mert elutasította a pártunk, pontosabban annak vezetőségének tisztességtelen ajánlatát, és ezzel kellemetlen helyzetbe sodorta a cégét. A megvesztegetésről bizonyítékokkal rendelkezik.

Nagyon úgy fest, hogy az elhangzottakon csak én nem lepődök meg. Az ominózus esetről ugyan nem hallottam, de tudok arról, hogy a leváltott miniszterelnök, Viharos Kornél válófélben lévő feleségének, Ágnesnek szoros baráti kapcsolatai vannak egy magyar gyökerű, hasonló termékeket gyártó céggel. Érdekük lehet hatást gyakorolni a konkurenciára.

– Azt mondtad, hogy Fekete úrnak van bizonyítéka. Mivel rendelkezik pontosan? – érdeklődik az egyik jelenlévő.

– Bátran szólítsanak meg, nem szükséges Lorándon keresztül beszélgetnünk egymással – veszi át a szót Fekete István. Megjegyzése hangulatoldóként megnevetteti a többieket. – Egyrészt van egy levelezésem…

– Amiben egyértelműen leírják a vesztegetési ajánlatot? – kérdez közbe egy másik, idősebb párttag.

– A levelezésben csak célozásokat tesznek – ismeri el István.

– A gondolat szintű bűncselekményeket egyelőre nem bünteti az igazságszolgáltatás, sajnos – élcelődik egy harmadik alak.

Többen összesúgnak, kihallom, ahogyan valaki azt mondja, ezért felesleges volt reggelre összecsődíteni bennünket. István idegességében az alsó ajkát rágja, de mielőtt beintene és távozna, Loránd közbeavatkozik:

– Hagyjátok, hogy végigmondja!

Figyelem a nappaliba zsúfolódottak arckifejezését. Bár az Erika elleni boszorkányüldözés közös érdek, a módszer megosztja az embereket, a széthúzás hosszú távon kedvezőtlen fejleményeket hozhat. Ha Loránd nem indítja el idejében a támadást, a lázadókedv apadni kezd, többen kiszállnak, végül a tervezett robbanás helyett csak pukkantani tudnak majd.

– Továbbá vannak rögzített telefonbeszélgetéseim – rukkol elő István a meglepetéssel.

A pusmogást mintha elvágták volna, mindenki megérzi, hogy fontos pillanatok következnek, az elhangzó részleteknek sorfordító hatásuk lehet.

– Pontosan kivel beszélt az ügyben telefonon? – teszi fel a kérdést az egyik öltönyös.

– Két különböző személlyel konzultáltam – érkezik a válasz. – Az egyikük Viharos Ágnes volt.

Az összes jelenlévő arcát megnyújtja a döbbenet.

A leváltott Viharos felesége nemrég került a figyelem középpontjába, amikor bizonyító erejű fotók kíséretében kitálalt a médiának arról, hogy a férje bántalmazta az otthonuk zárt ajtaja mögött. Ez a magánéleti kálvária buktatta meg Viharost, és ezt az alkalmat meglovagolva került hatalomra Erika. A két nő előzetesen egészen biztosan egyezséget kötött, együtt keverték meg a botránykondért, Ágnes ugyanis hamarosan a miniszterelnökké előlépő Erika egyik fő tanácsadójává avanzsált. Most kart karba öltve sakkoznak a rendelkezésükre álló lehetőségekkel.

– A másik telefonáló Harmat Erika volt – folytatja Fekete. – Végeredményben mindketten arról igyekeztek meggyőzni, hogy a cég adományozzon egy bizonyos összeget a pártnak azért, hogy ne kerüljünk a hazai versenytársunkhoz képest hátrányos helyzetbe. Kvázi védelmi díjat akartak beszedni, mint a maﬃózók. Próbálták kedvesen, erőszakosan és fenyegetőzve. Emlegettek olyan módosítás alatt álló törvény- és adójavaslatokat, amelyek külföldi tulajdonos révén kifejezetten előnytelenül érintik a céget.

Olcsó, de viszonylag gyakran használt politikai trükk személyre szabott törvényekkel ellehetetleníteni bizonyos piaci szereplőket azért, hogy közben az érdekeltségünkbe tartozó konkurenciát helyzetbe hozzuk.

– Ágnes és Erika tudták, hogy rögzíti a beszélgetéseiket?

– Természetesen nem – válaszol István felböﬀenő nevetéssel.

– Akkor nehezen használhatjuk jogi eljárásban – ciccent az idősebb elégedetlenkedő.

– Nekünk nem a hivatalos úton kell járnunk, az nagyon hosszú idő volna – szól közbe a jogi végzettségű Loránd. – A lényeg, hogy a választópolgárok bizalma meginogjon Erikában. Hogy kinyíljon a szemük, és meglássák, ki is ő valójában. Ez egyetlen pillanat alatt is megtörténhet.

– Igaz! – kiáltja be valaki a hátam mögül.

Loránd burjánzó szenvedéllyel szónokol tovább:

– A konzervatív pártot a többi között a korrupciós ügyek buktatták meg annak idején. Mi átláthatóbb jövőt ígértünk, nem hagyhatjuk, hogy Erika és a barátai ezt az elvet szembeköpjék, és bemocskolják a liberális értékeket – igyekszik lelkesíteni a jelenlévőket Loránd.

Ahogy körbenézek, csillogó szempárokat és mosolyra húzódó szájakat látok. Bosszant a bárgyú vakhit.

– Szóval médiabotrányt akarsz – ragadom magamhoz a szót.

– Pontosan. Ebben számítanánk a te segítségedre.

– Rendben. Elsőként egy kérdéssel segítek nektek. Mi lesz a médiabomba ledobása után? – provokálom. – Engem az érdekel a legjobban, hogy a robbantást követően hogyan tervezed gyorsan újraépíteni a várat. Mert ha erre képtelen vagy, a robbantásnak sincsen túl sok értelme. – Zavart látok Loránd tekintetében, kibontom neki a gondolatot. – Erika korrupciós ügyét nem tudod leválasztani a szavazók szemében a pártról. Nem ülhetsz minden választó mellé, és duruzsolhatod a fülébe, hogy bár az egyik vezetőnk korrupt volt, a többiek különbek. Tehát a kirobbanó botrány a liberális párt korrupciós ügye lesz, magadra rántasz egy olyan folyamatot, amit nem tudsz kézben tartani.

– Amint a felvételek napvilágot látnak, Erikát leváltjuk, és olyan vezetőt választunk, aki valóban méltón képviseli a pártot – magyarázza Loránd. – Akiben a választók is megbízhatnak.

– És kit akartok jelöltként kiállítani? – tudakolom.

Arra számítok, hogy magát nevezi meg, de csalódnom kell.

– Téged – válaszolja teljesen komolyan Loránd. Aztán elvigyorodik. – Viccelek. Még nincsen konkrét jelölt. Demokratikus körülmények között kívánjuk kijelölni Erika utódját.

Ezen a ponton győződöm meg arról, hogy ennek a szerveződésnek nincsen létjogosultsága. Úgy hiszem, hogy a hit uralta logikán alapuló és az ilyen, idealisztikus szerveződések tiszavirág-életűek. Komolytalanok.

– És honnan tudod, hogy a párt által kiválasztott miniszterelnök-jelölt a nép számára is szimpatikus lesz? – vetem fel. Sejtem, hogy kifejezetten idegesítő lehetek a kötekedésemmel, de valakinek ezeket a kérdéseket is fel kell vállalnia. – A pártnak biztosra kell mennie, hiszen Erikával jelenleg borítékolhatónak tűnik a győzelem. Olyan merész dolog ebbe beleavatkozni, mintha tizenkilencre lapot húznátok.

– Mi azt valljuk, hogy a politikai érdekzsonglőrködés a múlté – tájékoztat Loránd. Kevés hiányzik, hogy képen röhögjem. – Tiszta országhoz makulátlan vezetés szükséges. És ezt az elvet több mint egymillió ember pártolta eddig. Meggyőződésünk, hogy ha őszintén játszunk, nyerhetünk.

Ismét végigfuttatom a tekintetemet a jelenlévőkön: egészen egyszerűen felfoghatatlan, hogy a most felemlegetett botor hívószavak ennyi értelmiségi embert összeverbuváljanak. Az azt jelentené, hogy a párttagok megszállottan idealisták, ebben az esetben viszont az egész ország jobban jár, ha a kezdeményezés hamvába hull, és vagy elveszítjük a választást, vagy Erika marad a miniszterelnök, különben hamarosan államcsődöt jelenthetünk. Többen árulkodóan a földet bámulják.

– Többes számban beszélsz – fordulok vissza Lorándhoz. – Biztos vagy abban, hogy a csoport egy emberként áll mögötted?

– Biztos.

– Akkor ezt megerősíthetnénk egy kézfeltartásos szavazással?

Loránddal farkasszemet nézünk. Bólint, aztán a többiekhez fordul:

– Tegye fel a kezét, aki az elhangzottak után úgy gondolja, ideje támadást indítanunk Erika ellen!

Néhányan vonakodva emelik a kezüket, a többség viszont veszteg marad. Nyertem, de mellkasveregetés helyett rögtön megoldást kínálok.

– Ha tanácsokat szeretnél tőlem, most azt javaslom, először keressétek meg a megfelelő személyt. Olyat, akit egyrészről a jelenlévők is ideális jelöltnek tartanak, másrészről minden kétséget kizáróan elfogadnak majd a választók. Csak ezután lépjetek a gázra.

Feladtam a leckét.

Nehéz minden szempontból megfelelő emberre lelniük.

8

Amikor a kinevezése után közvetlenül felkérték Erikát, hogy mondjon beszédet a Nős tények elnevezésű rendezvényen, még csak körvonalazódott a program. Napokkal később derült ki, hogy többek között színpadra állnak annak a női könyvklubnak a tagjai, amelynek Liza is aktív tagja. A programtervezet szerint a klubvezetőn kívül négy, a közéletben ismert nő vesézi ki nagy plénum előtt az aktuális olvasmányukat, ami jelen esetben egy felkapott angolszász írónő lélektani thrillere, és ami a családon belüli erőszak témáját boncolgatja. A programfüzetben nem szerepelt Liza neve, ezért is ért meglepetésként, hogy most mégis a pódiumon találom.

Hosszú idő óta ez az első olyan alkalom, amikor észrevétlenül – és büntetlenül – alaposan szemügyre vehetem. Feltűnik, hogy itt-ott, például melltájékon igen kikerekedett – eme változás felpiszkálja a fantáziám legmocskosabb oldalát. Sajnos. A szájízemet keseríti, ha arra gondolok, hogy nem az elszakadásunk miatt érzett boldogtalanságba, hanem éppen a Lombor Előddel átélt felhőtlen örömökbe gömbölyödött bele.

– Azért van abban valami csiklandozóan izgalmas, hogy az ellenfelem menyasszonyának minden szava az én kampányomat támogatja – kárörvend Erika.

A konzervatív párt, valamint az övéit szereplésekkel támogató Liza egyaránt széllel szemben halad. Hatalomra jutásával Erika kinyitott egy régen feszülő ajtót. A politika korábban kifejezetten férfiközpontú volt, a nők egyenjogúságával érdemben egyetlen párt sem foglalkozott. Erika a modern kori feminizmust meglovagolva magához édesgette a női választókat, és az ettől gerjedő közhangulatban az összes, nemi egyenlőségről szóló kiáltvány a liberálisok malmára hajtja a vizet. Liza a könyv kapcsán éppen arról beszél, hogy miközben sajnálja őket, kifejezetten bosszantják a férfiúi erőszakot eltűrő nők, szerinte ehhez olyan kitartó önáltatásra van szükség, amely eltökéltséggé alakítva hegyeket volna képes megmozgatni.

– Ahányszor csak meglátom ezt a kis cafkát, mindig eszembe jut, milyen nevetségesen festett, amikor a szállodában egy szál törülközővel rohangált – súgja nekem Erika, aztán sokatmondón hozzáteszi: – És örülök, hogy a felvételnek köszönhetően ezt újra és újra visszanézhetem.

Erika minden egyes alkalmat megragad arra, hogy emlékeztessen a rodoszi szálloda vezetőségétől kicsikart videóra. Zsarol vele, mert kétségei vannak a hűségemmel kapcsolatban. Ha úgy döntök, hogy segítem Lorándék puccsát, meg kell majd próbálnom visszahízelegni magamat. Nem lesz könnyű menet.

– Megnézzük most együtt Liza futását? – kérdezi Erika, és máris a telefonját nyomkodja.

– Ugye csak viccelsz azzal, hogy feltöltötted a telefonodra? – mordulok fel, majd amikor a kijelzőn elém villan a felvétel, fenyegetően sziszegem: – Azonnal tedd el!

Önelégült vigyorral rakja el a telefont.

Visszaél a tehetetlenségemmel. Két esetben szivárogtatná ki a felvételt: az egyik, ha elfordulnék tőle, a másik, ha a konzervatív párt valamilyen csoda folytán átvenné a vezetést. Ameddig biztonságban érzi magát, kielégíti a tudat, hogy olyan erős fegyver lapul a zsebében, ami két pillanat alatt kioltaná Födöri Sándor fényes hírnevét. Mindeközben persze azzal is tisztában van, hogy a felvétel publikálásával elmarna maga mellől, amit nem akar, ugyanis fingom sincs, miért, de kötődik hozzám. Csinálhatok bármit, ő elnézi nekem. Tipikus nő.

A közönség tapsolással zárja a közel háromnegyed órás könyvklubot, a beszélgetésben részt vevő, fejmikrofonnal felszerelt nők egyesével, integetve tipegnek ki a reflektorfényből. Miközben a rakodómunkások előre megtervezett koreográfia szerint elárasztják a színpadot, a műsorvezető felkonferálja a következő előadót: Magyarország első női miniszterelnökét. A közönség ovációban tör ki, az előadóterem bejáratai köré felállított kiállítótérből tömegével özönlenek be az érdeklődők, a sajtófotósok szoros sorfalat állnak a színpad előtt.

– Ajánlom, hogy ne kóborolj el, amíg a színpadon vagyok – fenyeget azzal a már magára öltött, széles műmosolyával, amivel a pódiumra vonul. Válaszul odaszúrnék neki valami velőset, de a feltűnését kísérő vastapstól úgysem hallaná.

Erikának néhány hét alatt sikerült elérnie azt, amiért napjainkban minden politikusnak hosszú-hosszú évekig kell dolgoznia: sokak példaképévé emelkedett. És ahogy elnézem az Erika szavait áhítattal fogadó közönséget, egyre kevesebb létjogosultságát látom Lorándék ellenállásának. Nem lehetetlen célt érniük, de napról napra nehezebb számukra a pálya.

Ahogy karba font kézzel pásztázom a közönséget, a terem szélén észreveszek egy ismerőst, aki a tömeggel ellentétben magasról tesz a kezdődő előadásra. Szalai Kamilla éppen az egyik tagbaszakadt biztonsági őrrel viaskodik, amiért a férfi elállja előtte az öltözőkhöz vezető folyosó ajtaját. Azonnal összeáll a kép: a feltartóztatott Kamilla éppen Lizához igyekezne, hogy a küldetését beteljesítve reagáltassa őt a publikálás előtt álló lesifelvételre. Nincsenek kétségeim afelől, hogy a rafinált Kamilla néhány percen belül újabb kiskaput talál, és az őrt kicselezve, feltartóztathatatlanul a könyvklub tagjainak öltözője felé veszi az irányt.

Merénylet készülődik körülöttem, és Liza hamarosan a saját döntéseinek áldozatává válik.

Megkapja, amit megérdemel!

Közömbösen fordulok vissza a színpadhoz, ám egy perc sem telik el, amikor belém nyilall a kérdés: Valóban megérdemli Liza, hogy az egész ország előtt pellengérre állítsák?

A picsába!

Ha a mi viszonyunkat készültek volna leleplezni a médiában, biztosan mindent elkövetek, hogy megakadályozzam a műveletet, tehát ha így vesszük, ennek a szarkupacnak az eltakarítása Lombor Előd felelőssége.

Nincs hozzá közöm!

Viszont ha engedem, hogy Kamilla tegye a dolgát, tulajdonképpen a közbenjárásommal készíti majd el a Lizát lejárató riportját, a leleplezéssel pedig közvetve Erika kampányát is segíteném. Azzal a Loránd vezette csoportnak tovább csökkenne az esélye, ami a saját érdekeimmel ellentétes fejlemény volna. Hiába fogadkozom, hogy a övőben nem állok a sors útjába, ha Lizáról van szó, ezúttal a saját érdekem is azt diktálja, hogy mentsem meg a bőrét.

Bassza meg!

Az öltözők felé vezető folyosóra fordulok. Sietnem kell, ha nem akarom, hogy Kamilla Liza figyelmeztetésén kapjon. A rideg neonfénnyel világított folyosón megkeresem azt az ajtót, amelyikre három másik mellé Kereszthy Liza nevét celluxozták.

Mély levegőt veszek, aztán bekopogok. Csak ekkor vetődik fel bennem, hogy vajon mit mondanék, ha a könyvklub valamelyik másik tagja nyitna ajtót, és felismerne. Gyáván azt hazudnám, hogy eltévedtem, és hagynám, hogy Kamilla mégis bekerítse Lizát? Vagy tűzriadót kiáltanék, hogy mindenki fejvesztve a hátsó kijárat felé iramodjon? De a mindig galád sorshaverom ezúttal megkönyörült rajtam: Liza arcát pillantom meg a résnyire nyitott ajtóban.

– Te…? – pislog zavartan.

Nem szólok. Képtelen vagyok megszólalni. Csak nézem.

Ez a pillantás.

Ez a szájtartás.

Ez az illat.

Elbaszott egy ötlet volt idejönnöm.

Liza is szótlanul néz, elveszünk egymás pillantásában, mígnem a helyiségből kiszűrődő női kánonkacagás kettészakítja a pillanatunkat.

– Nem jöhetsz ide, Igor! – suttogja, miközben lopva a háta mögé pillant. – Ez egy közös öltöző.

– El kell innen menned! – jutok végre szóhoz, és rögvest a dolgok közepébe csapok.

Elkerekedik a szeme.

– Ne-neked kell elmenned innen – dadogja, aztán megrázza magát. – Mi ütött beléd?

– Indulnod kell! – erősködök.

– Megijesztesz.

Egy jókedvű nő szólítja meg odabentről Lizát: – Minden rendben? Siess, mert itt már folyik a pezsgő!

Ünneplik az előadásuk sikerét. Liza kedvesen válaszol, azt mondja, hogy egy aláírást kérő kisfiút kísértek be hozzá. Bár idegesen hadar, mégis rendkívül lomhának érzem a szavait, szeretném felgyorsítani a történteket, mert attól tartok, hogy Kamilla már a közelben jár.

– Nincs időm elmagyarázni, de el kell menned – hadarom. Érzem, hogy mindez elég hülyén hangzik, ezért hozzáteszem: – Jót akarok neked!

– Hát persze! – kacagja epésen. – Te folyton csak jót akarsz, mégis mindig tönkreteszed az életemet. Menj vissza a gazdádhoz, már biztosan keres!

Lesújtva bámulom. Fogalmam sincs, mi a problémája velem, hiszen a sajtótájékoztatón megkapott átkozott üzenete után egy sor nem sok, annyi sem érkezett tőle, magyarázat nélkül hagyott.

– Mondja ezt az eltűnések mesternője – jegyzem meg.

– A hazugságok… – A legtalálóbb visszavágó kifejezést keresi. – Hercege.

– Herceg? – böﬀen fel belőlem a nevetés, de sietve visszaterelem a gondolataimat a főmederbe. – Azt hiszem, hogy lenne mit megbeszélnünk egymással, de nem most. Ha nem távozol az épületből azonnal, egy olyan beszélgetésbe keveredsz, ami tönkreteszi az életedet.

– Szerintem már benne vagyok abban a beszélgetésben – neveti el magát keserűen. Bal keze továbbra is a kilincset szorítja, jobbjával az ajtólapba kapaszkodik.

Meglep a szavaiból áradó sértettség, kíváncsi is vagyok, mivel magyarázná, de nem kezdhetem el fejtegetni. Liza háta mögött a barátnői sorakoznak, az én hátam mögül pedig Kamilla közeledik. Valahogy el kell érnem, hogy Liza a velem kapcsolatos sérelmeit félre téve higgyen nekem. Könnyű lenne, ha elé köphetném, hogy tudok Lombor Elődről, és annak ellenére igyekszem kimenteni őket a slamasztikából, hogy legszívesebben kibelezném a pasast, de némileg körülírtabban jelzem a bennfentességemet.

– Tegnap, az alapítványod megnyitóján interjút készített veled Szalai Kamilla. Rosszul lettél közben – mondom, majd szünetet tartok, hogy legyen ideje megemészteni a hallottakat. – Mindketten tudjuk, hogy mi okozta a rosszullétedet.

Liza elképedésében a szája elé kapja a kezét. Elfehéredik az arca, remélem, hogy most elkerüli a pánik szította rosszullét. Nyugtatólag az ajtólapot szorító kezére teszem az enyémet. Érzem, ahogy egy mozzanatra megrántja, aztán mégis ott tartja.

– Kamilla úton van ide, az öltözőhöz. Ha nem mész el, szembesíteni fog mindazzal, amit megtudott rólad – közlöm, majd nagyot nyelek. – Rólatok.

Lizának könnybe lábad a szeme. Szeretném tudni, hogy pontosan mi csalja elő a könnyeit. A szégyen? A félelem? A társas magány?

Rászorítok a kezére, mielőtt megismétlem: – Indulnod kell!

– A kabátomat a kinti ruhatárban hagytam. El kell mennem érte.

– Itt a zakóm – vágom rá, és már vetem is le, hogy átadhassam neki.

Liza egy pillanatra visszahúzódik a helyiségbe, mond valamit a bent iszogató nőknek, majd a táskáját szorongatva kilép az öltözőből. Ahogy ráterítem a zakómat, felpillant rám.

Hálát látok a tekintetében.

Sietősen a hátsó kijárathoz tipeg. Nézem, amíg el nem tűnik a nehezen nyíló, majd dübörögve becsapódó ajtó mögött. Én, mint aki jól végezte dolgát, zsebre vágott kézzel indulok vissza a színpad mellé. Két lépést sem teszek, amikor meghallom a fürge cipősarkak kopogását.

– Igor! – lepődik meg Kamilla, amikor szembetalálkozunk. – Te mit keresel erre?

– Az egyik előadóval vagyok – felelem, mintha nem tudná.

– De Erika öltözője az épület túloldalán van – éretlenkedik.

– Eltévedtem – felelem egy vállrándítás kíséretében.

9

– Azzal a Kamillával? – hüledezik egy poharat törölgetve Olivér a bárpult mögött. A szeme csillogása már azelőtt elárulja alávaló gondolatait, hogy közölné: – Én azt hittem, hogy az a nő a vérivástól elégül ki. Már elképzeltem, ahogy az interjúalanyai kiszívott vérével kéjesen kenegeti magát.

– Sosem változol – ingatom a fejemet, és kortyolok a whiskymből.

Olivér imád szexista megjegyzéseket pufogtatni, ám ezt olyan fénylő mosolygás kíséretében teszi, hogy az érintettek nem tudnak rá haragudni.

– Na, és rajta kívül még hány nőt dugsz? – Kérdését a pohárba tömködött ronggyal is illusztrálja. – Gondolom, van kettő-három, akik bérletet váltottak az ágyadba.

Miután a fiatal srácot felvetettem a reklámcégembe, példaképévé emelt, és olyan tulajdonságokkal is felvértezett, amikkel a valóságban nem rendelkezem. Például elképzelt nekem egy háremet. Való igaz, sok nő vesz körül, de egyszerre három-négy szeretőt összeegyeztetni túlságosan fáradságos volna, én pedig kerülöm a bonyodalmakat. De én voltam az egyedüli, akit a rebellis fiú valamelyest tisztelt, és ha ehhez párhuzamos nőügyek kellettek, hát nem ábrándítottam ki. Aztán ahogy minden, Liza feltűnésekor ez is megváltozott.

– Nincsen másik nő.

– Na, azt nem hiszem el, hogy Szalai Kamillában találtad meg életed szerelmét! – Cinkos mosolyra húzott szájjal kérdez rá: – Mi újság Lizával?

Napok óta nem jártam a Honoluluban, és mára annyira összekuszálódtak a szálak, hogy a magyarázásom könnyen magyarázkodásként hathat, ezért inkább bele sem fogok.

– Továbbra sincs közöttünk kapcsolat.

– Tegnapelőtt ebédidőben itt járt – közli Olivér kíméletlenül. Bár megdöbbent a hír, rezzenéstelen arccal fogadom. – Egy nála idősebb nővel volt, vitatkoztak egymással, aztán Liza kért egy tollat, majd elviharzott. A nő utána még maradt, és mivel kiderült számára, hogy ismerjük egymást Lizával, bemutatkozott. Tildának hívják, a nővére. Utánanéztem, tényleg van Kereszthynek egy Kanadában élő lánya.

Liza nővére megjelent a színen? Ő lehetett az, aki a szépségszalonban kacéran odaszólt a sofőrünknek és nekem.

– Tilda aztán nagyon furcsa kérdéseket tett fel – folytatja Olivér. – Például, hogy mi igaz abból a pletykából, miszerint a húga és a vőlegénye elhidegültek egymástól.

Néhány pletykalap már a rodoszi út ideje alatt cikkezett arról, hogy Liza és Sándor kapcsolata ingatag lábakon áll, és habár azóta bejelentették, mégis még az idén összeházasodnak, a susmogás nem csitult. Ezért is siet Kamilla az általa összekapirgált, bizonyító erejű részletek publikálásával, és ezért veszélyes Olivér, aki tud arról, hogy Lizával összeszűrtük a levet.

– És mit mondtál a nővérének?

– Azt, hogy én nem ismerem olyan mélyrehatóan Lizát, mint az egyik barátom – nyomatékosítja, kétértelmű mondatától pedig felszalad a szemöldököm. – Nyugi, nem fecsegtem a viszonyotokról, ami ugyebár nincs is… – nyugtat nyugtalanítóan kaján vigyorral. – Megígértem neki, hogy beszélek veled. Nem tudtam, hogy most milyen kapcsolatban vagytok Lizával, de arra gondoltam… – Nehezére esik kimondani, valószínűleg a reakciómtól tart. – A személyes varázsod hatására Tilda talán informátorrá válhat. Megtudhatsz tőle olyasmiket, amiket felhasználhattok a kampányban – mondja, majd vállat von, és elém tolja a szalvétát, azon külföldi telefonszám. – Szóval ki tudja, talán hasznos lehet ez a kapcsolat.

Elveszem, és a zsebembe süllyesztem a szalvétát. Olivér érzi, hogy hangulatrombolóan sokáig ragadtunk a beszélgetésben, igyekszik kifarolni belőle.

– Az a lány percek óta téged bámul – bök a fejével mögém. – Elnézve a kócos göndör haját és a húsos ajkát, maradandó élmény lehet leszopatni.

– Elképesztően undorítóan beszélsz a nőkről – ingatom a fejemet.

– Ó, ugye nem gázoltam a kis lelkedbe? – élcelődik. – Remélem, még nem száradt le a farkad a feminista vezér mellett. Ja, nem! – Látszik, hogy most egy otromba tréfára készül. – A feministák növesztenek maguknak farkat!

Az Olivérhez hasonló, a férfiasságukat fennhangon hirdető fickók nehezen tudnak mit kezdeni az Erika által bepöccintett egyenjogúsági mozgalmakkal. Legtöbbjük nem szívesen látja a nőket a konyhán kívül érvényesülni, de az árnyaltabban gondolkozók között is bőven akadnak fanyalgók. Egyre több értelmiségi publikál a témában, sokuk szerint a feministák átestek a ló túloldalára, és ott is támadást sejtenek, ahol nincsen. Az egyik nagy gondolkodónk szerint azok a lázadók, akik a hatalomra kerülésüket követően rettegéssel őrzik a pozíciójukat, könnyen a saját ellenségük szintjére alacsonyodhatnak: miközben az elnyomást félik, ők válnak elnyomókká. Természetesen ebbe a meglátásba is bőven mértek igazságból, de a helyzet egyelőre korántsem ennyire aggasztó. Ez szimplán károgás.

– Elsősorban azok a férfiak fáznak a női egyenjogúság gondolatától, akik bizonytalanok a saját teljesítményükben – dobom magasra a legjobb tudomásom szerint kiegyensúlyozott párkapcsolatban élő Olivérnek a labdát. – Attól tartanak, ha egyenrangú félként kezelnék a nőket, azok meglátnák, milyen gyengék valójában.

– Na, ez a tipikus feminista maszlag – bök a levegőbe Olivér. – A nők és a férfiak között az élet számos területén különbségek vannak. Például nekünk alapvetően erősebb a fizikumunk, és nem értem, hogy ez miért volna a nőkre nézve lealacsonyító megállapítás. Ez genetika – érvel egy újabb poharat törölgetve. – Bizonyos dolgokban persze adott az egyenjogúság, ahogy látod, én is képes vagyok elmosogatni. De például míg a nők tudnak szülni, mi nem. Ők ezért feljebb valóak?

– A férfiak tudnak gyermeket nemzeni, a nők nem – világítok rá az egyensúlyra. Győztes vigyorral megjegyzem: – Szóval a meccs döntetlen, testileg a biológia mindent kiegyenlít. Felfogásban kell törekednünk az egyenlőségre. Sokan félreértik az egyenjogúsági harcot, azt hiszik, hogy az a férfiak behódoltatásával egyenértékű. Pedig az egész nem szól másról, minthogy ne engedjünk a sztereotípiáknak. Senki felett ne ítélkezzünk – mondom. – Fogadd el, hogy egy nő is képes annyit teljesíteni, amennyit te! Ne akard elnyomni, leigázni, behódoltatni, hanem kezeld egyenrangú félként. Mert nem elsősorban férfinak vagy nőnek, hanem embernek születtük.

Olivér a szemét forgatja, de nem ágál.

– Nagy probléma, hogy sok férfi nem olyan nő mellett állapodik meg, akibe szerelmes tud lenni. Olyat keresnek, aki kényelmes életet ígér – folytatom. – Aki főz rá, kimossa a szaros gatyáját, és aki mellett aztán elkezd máshol izgalmakat keresni. Ezek a kapcsolatok szemben állnak a boldogsággal, és éppen a nők számára legfontosabban elem, a figyelem marad el. Figyelem nélkül mit ér egy kapcsolat? Mit ér egy kapcsolat, ha csak azért van, hogy legyen?

– Ez mind jól hangzik, de a pultban elég sok félresiklott párkapcsolatról hallok. A nők nagy része zavarosan gondolkodik. Főleg amióta Harmat Erika elindította az egyenjogúsági lavinát – mondja, és jelentőségteljesen néz rám, mielőtt folytatná. – Sok nő úgy forgatja ki a tévében hallott eszméket, ahogyan kedve tartja, és azóta nem akkor sértődnek meg, amikor okuk, hanem amikor lehetőségük van rá.

Elmosolyodom.

– Minket, férfiakat pedig a világból is ki lehet kergetni a következetlenséggel – folytatja Olivér. – Menekülünk előle. Ne mondd, hogy nem! – figyelmeztet, mintha hajlamos volnék csak azért megcáfolni, hogy nekem legyen igazam. – Arról már nem is beszélve, hogy a természetünk része a vadászösztön. A feministákat viszont a frász kerülgeti a vadász és a préda hasonlattól. Ők nem fogadnak el bennünket. – Aztán egy kényes pontomra tapintva rám vetíti a témát: – Te is szeretsz vadászni a nőkre. Ergo téged sem fogadnak el olyannak, amilyen vagy.

Valóban ösztönöz a kihívás, hogy elcsavarjam a kiszemelt nők fejét, és nyilvánvalóan jót tesz az önértékelésemnek, ha sikerrel járok. De mindehhez hozzátartozik, hogy én soha nem álcáztam feleségkeresésnek a vadászatot, az ágyamba csábítás érdekében nem tömöm tele szépelgő hazugságokkal a nők fejét. És az is igaz, hogy gyakran kifejezetten lohasztónak tartom, ha egy nő teszi meg a kezdő lépéseket, pláne, ha túlságosan felkínálkozó.

Kedvem támadt bebizonyítani Olivérnek, hogy a prédalét is lehet kielégítő, így a bárszékkel megpördülök, és mindkét karomat kinyújtva a pultnak vetem a hátamat. Elcsípem az előbb emlegetett lány tekintetét, éppen az egyik barátnőjével táncol. A szó legszorosabb értelmében is forróvérűnek tűnik, a hideg beköszönte ellenére sem átallott miniszoknyában indulni szórakozni. Két apróság azonban a hosszú combjánál is jobban vonzza a szememet: az egyik az élénk lilára festett szája, a másik a fehér blúzához kötött sötétkék férfinyakkendő. Soha nem értettem, hogy mit akarnak a nők az utóbbi, számomra igencsak röhejes kiegészítővel üzenni. Ők vagányabbak az átlagnál? Komolyabbak, mint feltételeznénk? Nehezebben megdönthetőek?

Lássuk!

– Mindennek a jó oldalát kell nézni, barátom – szólok hátra a vállam felett. – A feminizmus eszméi férfiként kiélvezhetőek, ha leleményesen állsz hozzá a témához. Ha teret adva egy nőnek hagyod kibontakozni, igen kellemes élményekben lehet részed.

Nyitása óta a Honolulu az újonnan kialakult belvárosi bulinegyed egyik legfelkapottabb szórakozóhelye. Olivér kreatív reklámszakember, a rendezvényszervezés a szakterülete, és kívülről-belülről ismeri fiatalokat becsalogató praktikákat. Őszintén szólva egy kicsit sajnálom is, hogy amióta kiszállt a cégből, kizárólag a bisztrójára koncentrál. Olyan tudás birtokában van, amivel az életkoromból és az érdeklődési köreimből kifolyólag már én sem rendelkezem. Elpazaroltnak érzem a tehetségét, de ő a vendéglátásban találta meg a boldogságát, és ezen a területen is kifejezetten sikeres.

Habár méretéből kifolyólag a bisztró nem alkalmas világraszóló bulik rendezésére, mégis általában dugig van. A fiatalok szeretik kiváltságosnak érezi magukat, a bejutástól pedig megkapják ezt az illúziót. Az engem fixírozó miniszoknyás lány sem lehet több tizennyolcnál. A távolság és a folyton közénk tántorgó vendégek ellenére igyekszik minél hosszabban fenntartani velem a  szemkontaktust. Néha persze el-elkapja a tekintetét, hogy cinkosan összekacagjon a barátnőjével.

Éretlen fruskák még, akik éppen az érettségüket szeretnék igazolni azzal, hogy náluknál idősebb férfiakkal cicáznak. Alulöltöznek, erősen sminkelnek, és feltűnően vonaglanak a táncparketten, mintha ezekben mérnék a csáberőt. Néha végigsimítanak a másik karján, megcirógatják egymás arcát, és zavarba ejtően hosszan szemeznek. A szájuk is csaknem össze-összeér, de mielőtt csókban forrnának össze, nevetve eltávolodnak. Kamaszkori szabadságláztól égve hiszik, hogy a pajkosságuk következmények nélkül marad. Nem félnek az éjszaka ismeretlen arcaitól, sőt éppen a veszély izgatja őket, amit mi sem bizonyít jobban, minthogy a nyakkendős lány vakmerően elindul felém. Vadászni készül, nem sejti, hogy valójában ő a préda.

A rossz romantikus filmekből elsajátított vágyódó tekintettel, résnyire nyitott ajakkal, kidüllesztett mellkassal és csípőringató lassúsággal vonul felém. Mosolyogtató, ahogy igézni igyekszik: azt szeretné, hogy mire beszédbe elegyedünk, már megvesszek érte. Csupán néhány lépés választ el bennünket, amikor váratlanul irányt változtat, és mellettem ellibbenve a pulthoz tér.

Kis taktikus.

– Egy Piña Coladát kérek – rendel Olivértől, aztán hozzáteszi: – Ez a fickó fizeti itt mellettem.

– Ebben az esetben legyen a koktél alkoholmentes – pontosítok.

Szemem sarkából látom, hogy Olivér szája majdnem szétreped a vigyorgástól.

– Alkoholmentes? – csattan fel a lány. – Nem akarsz leitatni?

– Nem emlékszem, hogy összetegeződtünk volna – fordítom felé a fejemet.

A lány értetlenül ráncolja a homlokát, nem tudja hova tenni a válaszomat.

– Ma-magázódni akarsz? – dadogja összezavarodva.

– Zavarja, hogy megpróbálom komolyan venni? Kisegítő magyarázatban bízva a lány Olivérre pillant, ám ahogyan a barátomat ismerem, ő csak megvonja a vállát, és az első sorból nézi tovább az előadást.

– Szóval maga komoly ember – állapítja meg a lány. Felpipiskedik az enyémmel szomszédos bárszékre. – A komoly emberek általában unalmasak. Tudja bizonyítani az ellenkezőjét? Meséljen!

Csípős megjegyzését hallva meglepődöm, a vártnál hamarabb ráérzett a játék ízére. Nem is annyira reménytelen a fiatalság.

– Megosztok önnel egy örök igazságot – kortyolok a whiskymből. A folytatással kivárom, míg átveszi Olivértől a koktélját. – Az, aki az izgalomról beszél, lemarad arról, hogy átélje.

Elmosolyodik.

Koccintunk.

Azzal, ahogy lilára pingált ajka közé fogadja a szívószálat, önkéntelenül eszembe juttatja Lizát.

Nem!

Nem hagyhatom, hogy Liza uralja a gondolataimat. Ő továbblépett, minden körülötte forgó gondolatom csak egyre nevetségesebb szerencsétlenné tesz. Egyetlen kortyra kiiszom a maradék whiskymet, a pultra csapom a poharat, és két ujjamat emelve jelzem Olivérnek, hogy dupla adagot szeretnék.

– Elárulja nekem a nevét? – kérdezem a lányt.

– Janet.

Felnevetek.

– Kitalálhatna magának egy izgalmasabb álnevet.

– Hogy hívna szívesebben? – kérdezi kihívóan.
Az utántöltött poharamat szuggerálva női neveken 

gondolkozom, de őszintén szólva egyetlen ismétlődik a fejemben. 

– Tudja, hogy minek a színe a lila? – szólok újra a lányhoz a kérdését kikerülve. 

– Nem tudom, egyszerűen jól áll – von vállat. 

– A lila a kielégítetlenség színe – szippantom be az alsó ajkamat. – Szerintem a kielégítettség jobban állna magának. 

– Úgy tűnik, tévedtem – somolyogja árnyalatnyit kipirult arccal a lány. – Mégis tud izgalmasat mondani. 

– Akkor erre inni kell! – jelentem ki mosolyogva, és mélyen a szemébe nézve áttöltök a whiskymből az  alkoholmentes koktéljába.

Az nem kérdés, hogy meg fogom dugni.

A kérdés, hogy hogyan fogom hívni közben.

10

A cirka negyedórája kerekedett jeges szél hajakat kócolva és a gombolatlan kabátokat szétlebbentve jelzi a közelgő vihart. A Honolulu bárpultjánál folytatott iszogatós beszélgetésünk következményeként a felszedett nyakkendős lány vihogósra és tántorgósra részegedett. Hosszú és feltűnő sétának néztünk volna elébe, ezért inkább taxit hívtam, azzal érkezünk most a lakásomhoz. A döntésem az időjárás tekintetében helyénvalónak bizonyult, az eső már csepereg, másrészről viszont csapdába tereltem magamat: a lány annyit csacsog, hogy zsong belé a fejem.

– Gyönyörű ez a lépcsőház – ámul a közelmúltban renovált épületbe lépve. – Ott, ahol én lakom, potyog a vakolat.

– Nagyon sok új tapasztalattal gazdagodik még ma este, Lisa.

Élvezetes játéknak tűnt az én Lizámról elnevezni az inkognitóra vágyó lányt, és mivel ő nem ellenkezett, hamarosan megkapja azt a vendégszeretet, amit a valódinak szánnék.

A lépcső aljánál megtorpanok, mérlegelek, hogy gyalog vagy a lifttel lenne célszerűbb a negyedikre jutnunk. A lépcsőfokoktól a magasság, a felvonótól az összezártság gondolata rettent el. A lány megoldja a problémámat, amíg hezitálok, bevágódik a fülkébe.

– Hanyadikon lakik?

Válasz helyett megnyomom a megfelelő gombot. Azt remélem, ha nem felelek, talán elérem, hogy ő is csendben maradjon. Mellettem ne beszédre használja a száját.

Bunkó vagyok?

Kajánul elvigyorodom.

Szigorú vagyok.

– És mióta lakik itt? – csipog fel újra Lisa.

Muszáj elhallgattatnom!

A lány nyakkendőjébe kapaszkodom, a Honoluluban még értelmetlennek tűnő kis anyagdarab végre funkciót nyer. Miközben apróvá hengerítem az anyagot, a legsötétebb tekintettel közlöm:

– Lisa, az én házamban én szabom a szabályokat. – Elrettentés helyett felizgatják a szavaim. – És nem mondhat rájuk nemet. Ahogy ellenkezik, távoznia kell.

Kevés nő kérdez vissza, hogy az ő igényei is megtagadhatatlanok-e. Még a karakán Szalai Kamilla is legfeljebb cselekkel próbálja néha magához ragadni az irányítást. Azzal, hogy hagyja a lilára pingált ajkai közé gyömöszölni a nyakkendőjét, a lift falának vetett háta is bizonyítja: az ő büszkeségét is olvasztja a határozottságom.

– Az első szabály, hogy ne beszéljen feleslegesen. – Látom, nagyon szeretne felelni, ezért lepisszegem. – Mostantól a teste beszél.

Parancsoló szavam olaj a tűzre. Előretolja a csípőjét, és miközben az alfeleink egymásnak simulnak, kéjes tekintettel babonázni próbál. Meglep, hogy az éretlensége ellenére mennyire bátor. A bárpultnál kiderült, csak néhány hete töltötte be a tizennyolcat. Az ő korában bókolni is alig mertem, de a mostani, szabadság edzette kamaszgeneráció összemérhetetlenül öntudatosabb az enyémnél. Ez nekem nem fáj, nincsen problémám az öregedéssel, és tudom, a világ fejlődésével együtt járnak a ritkuló korlátok, de az erkölcsi fellazulás sötét jövőképet fest.

Mi a fene ütött belém?

Eddig menekülni akartam a politika útvesztőjéből, erre fel most, miközben egy gátlástalanra részegedett zsengeség dörzsöli a farkamat, az ő generációja, tágabb értelembe véve a világ jövőjén aggodalmaskodom. Pedig ahogy a korosztálya, ez a lány is kerüli a politikát, legalábbis sem megjegyzéssel, sem gesztussal nem utalt arra, hogy tudná, a miniszterelnök közvetlen kollégája vagyok. Valamiféle biztonságillúzióban lebegve leszarja a jövőjét. Veszélyesen él, de a félelem legapróbb jelét sem látom rajta. A meggondolatlan felkínálkozásától elfog a halovány lelkiismeret-furdalás. Kihasználom az éretlenségét? Igen, ki, és éppen a ránk váró éjszaka tapasztalataival fogom erősebb nővé tenni.

Whiskyízű mosollyal ismétlem el magamban: nővé teszem.

A lift rázkódva ér az emeletre, szinte kirobbanok a fülkéből, hogy a körfolyosóra fordulva a lakásom ajtaja felé vegyem az irányt. A mozgásérzékelőtől felkapcsolódik a villany, és ahogy a bejárati ajtómra pillantok, megtorpanok.

Lisa felkenődik a hátamra.

Liza áll a küszöbömön.

Karjára terítve a délután kölcsönadott zakóm csüng. Tekintete a lány és köztem cikázik, vörösre festett szájáról szépen lassan leolvad az üdvözlő mosoly.

Kutyaszorítóba kerültem.

Magamat sem értem, de feszélyez, hogy Liza meglátott a lánnyal. Olyan mintha leleplezett volna, pedig nincsen köze a lakásomba invitált vendégeimhez. Ahhoz sincs, hogy közülük kiket dugok meg. Ő lökött el, és neki már alakult is új viszonya. Már ha nem aközben is, hogy mi Rodoszon újra összemelegedtünk. Nekem miért ne lehetnének kalandjaim? Például egy olyan lánnyal, aki már a liftből is teletömött szájjal, szolgalelkűen követ, akár egy istent.

– Azt hittem, hogy beszélnünk kellene egymással. – Liza hangja olyan halk, hogy a rázendítő esőtől alig hallom. – Tévedtem.

Lehajtott fejjel indul a lifthez, de a szűkös gangon képtelen elslisszolni mellettem.

Mögöttem Lisa, előttem Liza.

Amennyire szórakoztató lehetne, annyira kellemetlen itt állni.

Liza – nyilvánvalóan a lány elől rejtve az arcát – lehajtott fejjel nyújtja nekem a zakót.

– Visszahoztam.

Nem felelek, nem nyúlok a ruhadarabért, csak nézem meredtem az átkozott életem egyik legnagyobb hatású nőjét, mígnem ő elunja a szobrozást. A korlát felé sandít, és lendíti is a kezét, hogy kihajítsa zakót. Elkapom a csuklóját, mielőtt megtehetné.

– Eressz el, Igor! – sziszegi a vörös ajkai között. – Engedj el végre!

Engedj el végre! – visszhangzik fülemben a felszólítás.

Liza könnyáztatta tekintetétől szétterül a tarkómban a langyos felismerés: bármit is sugallnak a tévképzetek, semmi nem változott közöttünk, továbbra is egymás foglyai vagyunk.

Mögöttem a lány megköszörüli a torkát.

Lépnem kell valamit.

Igyekszem a tőlem jelenleg telhető legjózanabb logikával fontolóra venni a lehetőségeimet. Ha hagyom Lizát távozni, és eszem vesztetten megdugom a fiatal lányt, az élvezés után a mellkasomat feszítő hiánnyal számolhatok. Ha hazaküldöm a lányt, és egy újabb oldalt nyitok a Lizával közös könyvünkben, az újbóli elválásunk lesz majd elviselhetetlen. A mi kapcsolatunk eredendően kudarcra ítéltetett, soha nem teljesedhet ki, viszont félembernek érezném magamat, ha nem adnék esélyt a csodának. Nem mellesleg valóban akad némi megbeszélnivalónk egymással, különösen, ha ő kezdeményezi.

A meggyőzés mestereként magamat is bármilyen őrültségre ráveszem…

– Sajnos a mai bulink elmarad – fordulok a lány felé.

Arra számítok, Liza sértetten odaböﬀenti, hogy miatta nem kell lemondanom a lányról, de hallgat.

Mert maradni akar.

A lány a tenyerébe köpi a szájába gyűrt anyagot.

– Hülyéskedsz? Hazaküldesz a viharban? – háborog. – Miatta? – mutat Lizára.

– Hívok neked egy taxit – felelem higgadtan, és máris indítom a telefonomra letöltött sofőrrendelő applikációt.

A lány guvadó szemmel, összeszorított szájjal bámul, dühében aztán akkorát nyög, hogy az ordításnak is beillene, visszhangzik bele a gang. Előrántja a mobiltelefonját, és máris villan a vaku, közvetlenül az arcomba fotóz.

– Elintézem, hogy soha többé ne hülyíthess egyetlen lányt sem! – fröcsögi, aztán mielőtt becsukódna a lift ajtaja, még odaköpi: – Kicsinállak, esküszöm!

Kevés dolog tud meglepni, de most időre van szükségem a felocsúdáshoz. Megfenyegetett egy csitri?

Liza rosszul leplezett somolygással követ a lakásomhoz.

– Tessék – nyújtja felém immár az előszobában a zakót. A kabátomtól megszabadulva ezúttal átveszem tőle. – Köszönöm. És azt is, hogy figyelmeztettél Szalaira. A lányok üzentek, hogy valóban keresett az öltözőben.

Bólintással felelek, lerúgom a cipőmet, és míg Liza megválik a kabátjától, a nappaliba fordulok, hogy vállfára akaszthassam a zakót. Többeknek szemet szúrt, hogy a délutánt egy szál ingben töltöttem, de hihető magyarázattal csak két személynek kellett előrukkolnom. Kamillának azt hazudtam, hogy leittam magamat kávéval. Erikát szerencsémre csak a pártközpontba visszatérve fogta el a hiányérzet. Rácsodálkozást mutatva azt hazudtam, hogy a tüzes hangulatú beszédétől kimelegedve kibújtam a zakómból, amit aztán a rendezvényközpontban felejtettem. A hiúsága bekajáltatta vele a hazugságot.

– Látom, semmi sem változott – jegyzi meg a nappali küszöbén toporogva Liza. Azt hiszem, hogy az arcpirító élményeinket idéző berendezésre céloz. Éppen fel akarnám hívni a figyelmét az ággyal szemközti falon lógó festményre, amikor kiböki: – Fiatalabb lányokkal csalod az idősebbet – mondja, majd lélegzetvételnyi szünetet követően, nehéz sóhajtással súlyosbít a megjegyzésén: – Egyre fiatalabb lányokkal.

– Te meg miről beszélsz? – ráncolom a homlokomat. – Senkit nem csalok senkivel. Senki mellett nem köteleztem el magamat.

– És Erika? – szegezi nekem. Egy vadászó párduc kecsességével tér be a nappaliba. – Egy ideig azt gondoltam, hogy azt a fiatal szeretődet hívják Erikának, akit egyszer itt találtam nálad. Amikor a rodoszi szálloda bárjában újra megláttam, azt hittem, hogy együtt… – Zavarában elnyeli a mondat végét, de újra összegyűjti a bátorságát. – Hogy osztoztok rajta Viharossal.

A pajzán feltételezés megnevettet, de a következő pillanatban máris oda a jókedvem.

– Amikor rájöttem, hogy a téged hívogató Erika ugyanaz a nő, aki engem kergetett a szállodában, és ráadásul ő lett a miniszterelnök… – csuklik el a hangja. – Miközben vele voltál, engem is bolondítottál. Miért csaptál be, Igor?

Nem finomkodik, rám ömleszt mindent, ami a szívét nyomja. Hosszan fürkészem az arcát, pontosabban a vörös ajkát, mielőtt beavatnám az igazságba: – Semmi olyasmi nincs közöttünk Erikával.

– Soha nem is volt? – vonja fel a szemöldökét.

Erre mit mondhatnék? Nem vagyok sem mentegetőző, sem magyarázkodó alkat, és szeretnék mielőbb túllépni ezen a témán. Nem azért, mert kínosan érint, hanem mert a kettőnk kapcsolatát tekintve teljességgel érdektelen, hogy a múltban kivel osztottam meg az ágyamat. A jelen a mérvadó, abból faragjuk a jövőt.

– Igor, a hallgatás beleegyezés! – szorítja a témát.

Elnyújtottan hosszan bámulunk egymásra, hiába igyekszem összeszorított szájjal elcsitítani a bennem ébredt ingert, kudarcot vallok és kíméletlenül visszaszúrok:

– Ha már itt tartunk, nem tudom, hogy a kettőnk múltja közül kié a… – A legkevésbé bántó kifejezést keresem. – Kaotikusabb.

– Minősítesz? – csattan fel.

– Arra próbálok utalni, hogy teljesen érdektelen, kikkel keféltünk a múltban – pontosítok higgadtan, de határozottan.

– Ja, igen! Azok a kamasz lányok a fontosak, akiket talán még ki sem szolgálnak a bárpultnál, de az ágyadba szabad utat kapnak – nevetnek fel a vörös ajkak kényszeredetten. – Jézusom, Igor! Látod te magadat? A ma esti lánynak betömted a száját egy nyakkendővel!

Valójában Liza minősít engem, és bár ki nem állhatom az adok-kapok beszélgetéseket, ő akarja tisztába tenni az ügyeinket, ezért irgalmat nem ismerve lecsapok:

– Mióta tart a viszonyod Lombor Előddel?

Elsápad.

– Te honnan tudsz…? – kérdezi döbbenten. – Szóval te arról…

Ezúttal én vagyok az, aki szorítja a témát.

– Már Rodosz előtt elkezdődött?

Az ablakpárkányon csattogó vihar hangjai csak súlyosbítják a szobára ereszkedett szótlanságot. A hallgatás beleegyezés – emlékeztethetném Lizát a saját bölcsességére, de azzal helyette válaszolnék, és ezúttal eszem ágában sincs megkönnyíteni a helyzetét. Türelmesen kivárom, mit lép.

– Rodosz előtt egyszer, részegen lefeküdtem vele. Sajnos – törik meg. – Azóta viszont közöttünk sincsen semmi. Semmi olyasmi.

Ez volt a lehető legrosszabb, amit válaszolhatott.

Abban a reményben, hogy néhány korty alkohollal leöblíthetem a torkomat kaparó keserűséget, az italos szekrényhez fordulok, és Lizának háttal, whiskyt töltve, színtelen hangom közlöm vele:

– Bármit elfogadok tőled… – Megköszörülöm a torkomat, és kortyolok az italból. – Csak azt nem, ha hazudsz.

– Hogy jössz te ahhoz, hogy hazugnak nevezz? – von kérdőre elhűlt hangon.

Amikor délután, az öltözőnél figyelmeztettem Kamilla támadására, szemmel láthatóan értette, miről hadoválok neki. Most mégis letagadná?

– Miért akarod velem elhitetni, hogy nincs már köztetek semmi… olyasmi… – Újra kortyolok. – Szalai Kamillának felvétele van arról, ahogy csókolóztok – szembesítem a mindkettőnk számára keserű ténnyel, majd megadom a kegyelemdöfést: – Láttam, Liza!

– Te jó ég! – kapja a szája elé a kezét. Az ablakhoz fordul, hogy kinyissa.

Kavargó lelkiismeret-furdalással figyelem, ahogyan az általam feltárt igazság felkavarja. Mindkét kezével a párkányon támaszkodik, előrehajol, az esőtől felfrissült levegőből mélyeket szippantva igyekszik leküzdeni a hányingerét. Habár nem vagyok az, mégis vétkesnek érzem magamat, amiért felzaklattam. Szeretném valamivel enyhíteni a szenvedését, ezért amikor a pulóvere ujjával törölgeti a kicsordult könnyeit, gesztusértékkel papír zsebkendőt nyújtok. Elfogadja.

– Én ezt nem bírom, Igor! – fordul végre újra felém, majd vállával az ablakkeretnek dől. – Ha megpróbálom rendbe hozni a dolgokat, még több szar ömlik rám. Az életem minduntalan ugyanabba az átkozott zsákutcába vezetett. Képtelen vagyok kikeveredni belőle. Napról napra egyre kilátástalanabb a helyzetem.

Farkasszemet nézünk, kivárom, hogy maga döntse el, a személyes kilátástalanságának mely szegleteit kívánja megvilágítani előttem. Nehezen jut dűlőre, végül remegő vörös ajakkal kiböki:

– Az apám irdatlanul magas banki hitelt hagyott hátra – mondja, és mintha súlyt vetett volna le magáról, megkönnyebbülten kifújja magát. – Ha veszít a pártunk, fogalmam sincsen, miből finanszírozom majd.

Végre kezd értelmet nyerni Liza mostani felbukkanása, valamint az általa kezdeményezett beszélgetés: sajnáltatja magát. Hatni akar rám. Megpróbál elérzékenyíteni, hogy aztán a maihoz hasonlóan figyelmeztessem, ha újra veszély leselkedik rá. Kihasznál, mert tudja, hogy hinni akarok neki. Hinni akarok benne. De mindeközben abban is hinni akarok, hogy hiába von körém rózsaszín ködöt, képes vagyok két lábbal a földön maradni.

– Én nem akarok politikai játszmákat folytatni, nincs kedvem érdekfigurákkal sakkozni. Én csak nyugodt életet szeretnék, mégis folyton megkeserítik az életemet. – Mélyen a szemembe néz, úgy mondja ki: – Én csak boldog akarok lenni végre, Igor!

Boldog akar lenni végre.

Ha most nem boldog, akkor...

Boldogtalan.

Abszurd, hogy Liza boldogtalansága engem csiklandozó örömmel tölt el, ám a tekintete az, ami igazán felvillanyoz. Szavakkal állandóan elbeszélünk egymás mellett, a tekintet viszont nem hazudhat.

Az ösztön soha nem hazudik.

Sóvárgunk Lizával egymás után.

Nyers, zsigeri, időn és téren átívelő vágyódás köt össze bennünket. És míg egymagunkban vagyunk, nincs is gond, ám amint közénk szivárog a külvilág, felüti fejét közöttünk a bizalmatlanság.

Ne bölcselkedj, cselekedj, haver!

– Mivel dönthetnénk le a falat? – pattan ki belőlem a kérdés.

– Tessék?

– Amint az élet falat állít közénk, mi rendszerint feladjuk, és ellentétes irányba indulunk. Esetleg a fal tövében várakozunk. Mi kell ahhoz, hogy átmásszunk, vagy ledöntsük? Azt hiszem, hogy a bizalom hiányzik. Mennyi bizonyítékra van szükséged ahhoz, hogy megbízz bennem?

– Nagyon igyekszem, de nehezen követlek.

Nem tudom, hogy csak kibújik a válaszadás alól, vagy az este folyamán elfogyasztott alkoholmennyiség valóban összemossa a gondolataimat, de megkísérlek konkrétabban fogalmazni:

– Megosztasz dolgokat velem az életedből, de valójában nem bízol bennem. Amikbe beavatsz, mind a politikáról szólnak, közben azt állítod, az téged egyáltalán nem érdekel – foglalom össze a problémámat. – Amint viszont magánemberként kellene bíznod bennem, te egy lépést hátrálsz, és nőügyekkel gyanúsítasz. Mi kell, hogy megbízz bennem?

Meglepettségében Liza hangtalanul tátog. Én, aki rendszerint csak hallgatja a másikat, ezúttal szokatlanul gyorsan és túlságosan céltudatosan sorakoztatom elé a kérdéseimet. Tudom, a nők többségének valamiért szüksége van arra, hogy hosszan és bonyolultan fejtegethesse az életet, de most – sejthetően az alkohol hatására – unom a totyorgást. És bár a zavarából következtetve Liza nem tudja velem tartani a lépést, tovább gyorsítok.

Halálos iramra kapcsolok.

A szekrényhez lépek, kirántom a fiókját, és kiveszem belőle azt, amivel megbonthatom azt a kibaszott falat.

– Alakuljon bárhogyan a kapcsolatunk, szeretném örökre kiirtani belőle a bizalmatlanságot. Legalább egymásban ne kételkedjünk – mondom már zavarba ejtően közel állva Lizához. Gyengéden megfogom a csuklóját, és magamhoz húzom a kezét. Döbbenten néz. – Ennek érdekében én nem tudok többet adni annál, mint amim van. Azt a helyet, ahová újra és újra visszatérsz. A helyet, ahol a fantáziádban orgiák zajlanak. A helyet, ahová ezentúl bármikor bejöhetsz.

A tenyerébe helyezem a lakásom pótkulcsát. Úgy nézi, mintha egy döglött verebet tartana.

– I-Igor, e-ez nem…

– Nem először vártál a küszöbön. – Fejemmel a mögötte zuhogó esőre bökök, és kaján vigyorral közlöm:

– Napról napra hidegebb lesz kint, nem venném a szívemre, ha legközelebb felfáznál.

– E-ezt nem… – ismétli. Figyelmen kívül hagyom az ellenkezését.

– Mostantól akkor jössz ide, amikor kedved tartja. Akár olyankor is, amikor nem vagyok itthon. – A mondat sutaságát orvosolva, pontosítok. – Ha például napközben nyugalomra van szükséged, abban biztos lehetsz, hogy itt nem keresnek. A lakásom menedék lehet, és néha talán még velem is összefuthatsz.

Lassan felocsúdik a döbbenetből.

– Igor, ez nem te vagy – rázza a fejét. – Te nem adsz kulcsot a lakásodhoz.

– Ezek szerint mégis.

– Részeg vagy. – Megpróbálja visszatuszkolni a kulcsot a kezembe. – Reggel kijózanodva megbánnád, ha odaadnád.

– Lehet – vonok vállat, majd megátalkodott vigyorral hozzáteszem: – De ráfér a pofámra, hogy visszavegyem.

Végre Liza is elmosolyodik. Velem nevet, nem rajtam, pedig megtehetné, hiszen átlátszó önáltatás, hogy visszakérném tőle a kulcsot. Meghívtam az életembe, mert Rodoszon belekóstoltam, milyen vele kettesben, és azóta arra vágyom.

A gesztus tüzet lobbant Liza tekintetében, szokatlan intenzitással forralja a vérét. Előredől, az ingem gallérjába kapaszkodik, hogy magához húzzon. Az ablakkeretnek támaszkodva tornyosulok fölé, ő a kecsesen vékony ujjaival a gallérommal babrál.

– Hogy lehet az, hogy bár én vagyok a két lábon járó balszerencse, te mégsem félsz tőlem, Szentesy Igor? Ahelyett, hogy becsapnád az orrom előtt az ajtót, még az otthonodat is megosztod velem – mondja halkan, majd rám emeli a tekintetét. – Nem szabadna. Veszélyes vagyok rád nézve.

– Veszélyes vagy, Kereszthy Liza – ismerem el. – Kész szerencse, hogy engem a veszélynél csak egyetlen dolog izgat jobban. A vörösre festett ajkad.

Ezzel, mintha kieresztettem volna a bestiát a ketrecből: Liza megmarkolja az ingemet, és olyan erővel ránt magához, hogy a térdem belerogy. Követelőzően szájon csókol.

Akar.

Kíván.

Ha tehetné, felfalna, és ezt bizonyítva az alsó ajkamba harap. Én felszisszenve hőkölök hátra, ő kéjesen felsóhajt. Nyelvemen érzem a kiserkent vérem fémes ízét.

Nézem, ahogy Liza kibontja a haját, majd leveti, és a földre ejti a pulóverét. Aztán hátat fordít, kikapcsolja és engedi lecsúszni a melltartóját. Az ablakpárkányra könyököl, a válla felett sandít hátra rám. A felhasadt számon galád vigyorral engedek a buja tekintet csalogatásának. Szorosan közel húzódom Lizához, hátulról átölelem, testünk egymásnak feszül. Orromat a hajába fúrom, hosszan és mélyet szippantok az olyan ismerős rózsaillatból. Ujjbegyeim eközben végigzongoráznak a meztelen bőrén. Tetszik, ahogy az érzékenyebb területekre térve bőre lúdbőrözik, izmai meg-megrándulnak. Félelmetes, hogy a test fájdalomra és gyönyörre mennyire hasonlóan reagál.

Megkeményedett mellbimbója buja ötletre ösztökél. Jobb kezem középső ujját az ajkához emelem, elmerítem benne, majd nyáltól nedvesítve visszatérek a melléhez, hogy körkörösen cirógathassam. Liza szuszogása gyorsul, a kéjtől vezetve felhúzza a vállát és előrebuktatja a fejét.

– Gombold ki a nadrágodat! – utasítom. – Különben abbahagyom – zsarolom vigyorogva.

Nem mond nemet. Egyik kezével továbbra is a párkánynak támaszkodik, a másikkal szófogadóan kioldja a nadrágját, és az anyag tehetetlenül a bokájához hull.

– Most az enyémet! – vezetem tovább.

Hátranyúl, és a nadrágomon keresztül a tenyerébe szorítja a férfiasságomat. A vágytól az illatozó hajzuhatagba nyögök, és az eddig cirógatott mellét a tenyerembe szorítom. Bimbója a mutató- és a középső ujjam közé csúszik, erősen összecsippentem. Ahogy Liza testét elárasztja a bizsergető öröm, tőle szokatlan hangerővel belenyög a zuhogó esőbe.

Míg a jobb kezem a mellét kényezteti, balommal végigsiklok a megfeszült hasfalán, majd a csípőjénél eltűnök a fehérneműje alatt, hogy a teste legforróbb és legnedvesebb pontján érinthessem. Az összes porcikája reszket. Sietősen kicsatolja az övemet és gombolja a nadrágomat, hogy mielőbb a tenyerébe foghasson.

Lüktetek.

Megszorít.

Majdnem széthasadok.

Míg a jobbom két ujjával a mellbimbóját csípem, a balom ugyanazon két ujjával a szeméremajkát simítom.

Keményen ránt rajtam. Újra, aztán újra. Mozdulataink összehangolttá, majd folyamatossá válnak. Telenyögjük a szobát. Liza ziláltan felém fordul, pirospozsgás arccal lép ki a ruháiból. Immár anyaszült meztelen.

Két oldalról az ablakkeretbe kapaszkodik, és a párkányra ül. Érzéki tekintettel szuggerál, és szemérmetlenül széttárja nekem a combját. Ahelyett, hogy az abszolút felkínálkozó pozitúrától eszemet vesztve Lizára vetném magamat, olyan csúszik ki a számon, amit magam is nehezen hiszek el:

– Meg fogsz fázni.

– Akkor nem, ha végre idejössz, és melegítesz! – válaszolja kacsintva, és a jobb lábát a combom mögé fűzve magához von.

Forrón és lüktetőn összefeszülünk.

Liza vágytól eltelve, kihívóan néz, és ahogy egyre mélyebbre hatolok, úgy tátja szélesebbre az ajkát.

– Gyerünk! – sóhajtja.

Két oldalról a csípőjébe kapaszkodva adom meg neki, amit kér. Azt, amire én is hetek óta vágytam. Éhes tekintettel nézem a melle alatti anyajegyet, a kulcscsontja előtt ugráló hajtincseit, a vörös ajkát és kéjbe fulladt tekintetét. Homlokát ráncolva nyög, ha nem ismerném, hogy ez nála élvezetet jelent, azt hinném, hogy fájdalmat okozom. Néhány órája még elképzelhetetlennek tűnt, hogy mi ketten újra összecsattanjunk. Ahogy az is, hogy valaha kulcsot adok egy nőnek a lakásomhoz. Vajon mi minden elképzelhetetlent tartogat még a jövő?

Mintha csak olvasna a gondolataimban, Liza megragadja a jobb csuklómat, és meghökkentő dologra kér.

– Engem is izgat a veszély – közli szemérmetlenül, majd a nyaka köré kulcsoltatja velem a tenyeremet. – A másikat is!

Az ablakpárkányon ül, mögötte a zuhogó eső, alatta négyemeletnyi mélység, a combja között pedig én, aki igen intenzíven döngeti. Pillekönnyű a teste, kis túlzással egy nagyobb széllökés is lefújhatná, ha nem kapaszkodna az ablakkeretbe. És amint ez átsuhan a gondolataim között, Liza a szabadság jegyében mindkét kezét magasba emeli, ezzel pedig arra kényszerít, hogy a torkát szorítva tartsam meg.

Kihívóan néz, nyelvével a szája szélébe nyal, és mindezzel az elmém olyan pontjain izgat fel, amik eddig előttem is rejtve voltak.

Hátraveti a fejét és az égnek emeli az arcát, hagyja, hogy ráhulljon az eső. A víz végigfolyik a lúdbőröző, felhevült testén. Képtelen vagyok eltelni a magát tökéletesen kiszolgáltató nő látványával.

Az élete a kezemben.

Ez a teljes bizalom jele.

Ő az enyém.

És a felismerés a következő pillanatban a csúcsra emel.