Fordította

PÉK ZOLTÁN

Chris Lottsnak

 „A holnapjaink száma véges.”

Michael Landon

Nem szívesen indítok mentegetőzéssel – talán még nyelvtani szabály is tiltja, mint azt, hogy „hát”-tal kezdjünk mondatot –, de miután átolvastam azt a harminc oldalt, amit eddig megírtam, úgy érzem, kénytelen vagyok. Méghozzá egy bizonyos szó miatt, amit rendszeresen használok. Sok káromkodást tanultam anyámtól, és használok már kiskorom óta (mint azt majd meglátják), de ez a szó nem az. Ez a szó a később, úgymint „Később aztán”, vagy „Később megtudtam” vagy „Csak később jöttem rá”. Tudom, hogy sokszor megismétlem, de nincs választásom, mert a történetem akkor kezdődik, amikor még hittem a Télapóban meg a Fogtündérben (igaz, már hatévesen is voltak kétségeim). Most huszonkettő vagyok, szóval később van, nem igaz? Gondolom, ha majd a negyvenet taposom – persze feltételezve, hogy megérem –, és visszanézek arra, amit huszonkét évesen tudtam, rádöbbenek majd, hogy sok mindenről fogalmam sem volt. Mindig van egy később, most már tudom. Legalábbis amíg meg nem halunk. Akkor már minden azelőtt lesz.

Jamie Conklin a nevem, és egyszer hálaadásra rajzoltam egy pulykát, amiről azt hittem, hogy zsírpaca. Később – és nem sokkal később – kiderült, hogy inkább fülzsír. Az igazság néha nagy szívás.

Azt hiszem, ez egy horrortörténet. Döntsd el te!

1

A suliból mentem haza anyámmal. Fogta a kezemet. A másik kezemben a pulyka rajzát szorongattam, amit az elsős osztályommal rajzoltunk a hálaadás előtti héten. Olyan büszke voltam rá, mintha én hugyoztam volna a Mississippit. Úgy csináltuk, hogy rátettük a tenyerünket egy színes papírra és zsírkrétával körülrajzoltuk. Ez lett a farka meg a teste. A fejét már magunknak kellett kiötölni.

Megmutattam a rajzot anyámnak, ő meg ja ja ja, jó jó jó, nagyon klassz, de szerintem igazából nem is látta. Valószínűleg az egyik könyvön járt az esze, amit éppen próbált eladni valamelyik kiadónak. „Elsózni az árut”, így nevezte. Tudod, anyám irodalmi ügynök volt. Eredetileg a bátyja, Harry bácsikám ügynöksége volt, de anyám átvette tőle egy évvel azelőtt, mint amiről mesélek. Hosszú sztori és elég nyomasztó.

– Az erdőzöldet használtam, mert az a kedvenc színem – meséltem. – Tudtad, ugye? – Már majdnem hazaértünk. Csak három házra laktunk a sulitól.

Ő hogy ja ja ja. És azt:

– Ha hazaértünk, játszhatsz vagy nézheted a Barney-t vagy A varázslatos iskolabusz-t, kicsim, nekem kismillió helyre kell telefonálnom.

Erre én is, hogy ja ja ja, amit oldalba bökéssel és vigyorral jutalmazott. Szerettem, amikor meg tudtam nevettetni anyámat, mert már hatévesen is tudtam, hogy nagyon komolyan veszi a világot. Később aztán megtudtam, hogy ennek részben én voltam az oka. Azt hitte, hogy buggyant gyereket nevel. Most arról a napról mesélek, amikor arra a következtetésre jutott, hogy mégsem vagyok buggyant. Ami biztos megkönnyebbülés is volt neki, meg nem is.

– Erről nem beszélhetsz senkinek – figyelmeztetett aznap később. – Csak nekem. És talán még nekem se, fiam. Oké?

Mondtam, hogy oké. Amikor kicsi vagy, és anyukád kérdez, okéval felelsz mindenre. Persze kivéve, ha azt mondja, nyomás lefeküdni. Vagy hogy edd meg a brokkolit.

Beléptünk a házba. A liftet még mindig nem csinálták meg. Mondhatnánk, hogy talán másképp alakulnak a dolgok, ha működik, de nem hiszem. Szerintem baromság, hogy az élet csak a döntéseinkről szól, és arról, hogy melyik utat választjuk. Mert akár lifttel megyünk, akár lépcsőn, mindenképp a másodikra kellett volna mennünk. Amikor a sors szeszélyes ujja rád mutat, minden út ugyanoda vezet, én ezt gondolom. Talán más lesz a véleményem, ha idősebb leszek, de nem hiszem.

– Baszódjon meg ez a lift – mondta anyám. Aztán: – Ezt nem hallottad, fiam.

– Micsodát? – kérdeztem ártatlanul, és kaptam egy újabb vigyort. Aznap délután utoljára, ezt elárulhatom. Megkérdeztem, vigyem-e a táskáját, amiben szokás szerint volt egy kézirat, aznap egy böhöm nagy, ránézésre legalább ötszáz oldal (amikor iskola után rám várt, mindig egy padon ülve olvasott, már ha az időjárás engedte).

– Aranyos vagy – felelte –, de mit mondok mindig?

– Az életben az ember maga kell, hogy cipelje a terhét.

– Ahogy mondod.

– Regis Thomasé?

– Úgy bizony. A jó öreg Regis fizeti a lakbérünket.

– Roanoke-ról szól?

– Még kérdezned kell, Jamie? – kérdezett vissza, és vihognom kellett. A jó öreg Regis csak Roanoke-ról írt. Ő ezt a terhet cipelte az életben.

Felmentünk a másodikra, ahol három lakás volt, abból az egyik a miénk a folyosó végén. A miénk volt a legmenőbb. Mr. és Mrs. Burkett a 3A lakás előtt álltak, és rögtön tudtam, hogy baj van, mert Mr. Burkett cigarettázott, pedig még sosem láttam cigarettázni, ami egyébként tilos is volt az épületben. A szeme véreres volt, ősz haja tüskékben felmeredt. Én világéletemben uraztam, pedig Burkett professzor volt, valami agyas tárgyat tanított az NYU-n. Később megtudtam, hogy angol és európai irodalmat. Mrs. Burkett pongyolában volt, mezítláb. Az a pongyola nagyon vékony volt. Majdnem mindent láttam alatta.

– Mi a baj, Marty? – kérdezte anyám.

Mielőtt Mr. Burkett felelhetett volna, megmutattam neki a pulykámat. Egyrészt mert olyan szomorúnak látszott, és fel akartam vidítani, másrészt mert olyan büszke voltam rá.

– Nézze, Mr. Burkett! Csináltam egy pulykát! Nézze, Mrs. Burkett! – Feltartottam az asszony arca elé, nehogy azt higgye, hogy a pongyoláját nézem.

Mr. Burkett rám se hederített. Szerintem meg se hallott.

– Borzalmas hírünk van, Tia. Mona meghalt délelőtt.

Anyám leejtette a táskát a lába közé, és a kezét a szájára kapta.

– Jaj, ne! Mondja, hogy nem igaz!

Mr. Burkett szeméből kicsordult a könny.

– Éjjel felkelt, azt mondta, iszik egy kis vizet. Én visszaaludtam. Aztán reggel a kanapén találtam, álláig felhúzott paplannal, úgyhogy lábujjhegyen mentem ki a konyhába, és feltettem a kávét, gondoltam, a kellemes illat majd f-f-fel… felébreszti…

Aztán rendesen elbőgte magát. Anyám átölelte, mint engem, amikor megütöm magam, pedig Mr. Burkett megvolt vagy százéves (hetvennégy, mint később megtudtam).

Mrs. Burkett ekkor szólt hozzám. Alig lehetett hallani, de mivel még elég friss volt, értettem.

– A pulyka nem zöld, James.

– Az enyém az – feleltem.

Anyám még mindig ölelte Mr. Burkettet, kicsit még ringatta is. Nem hallották Mrs. Burkettet, mert nem is hallhatták, és engem se, mert felnőtt dolgokat csináltak: anyám vigasztalt, Mr. Burkett zokogott.

Mr. Burkett akkor azt mondta:

– Hívtam dr. Allent, ki is jött és azt mondta, valószínűleg gubaülése volt. – Legalábbis én ezt hallottam. Annyira sírt, alig lehetett érteni. – Felhívta a temetkezési vállalatot. El is vitték. Fogalmam sincs, mit fogok csinálni nélküle.

– A férjem megégeti anyukád haját a cigarettájával, ha nem vigyáz – jegyezte meg Mrs. Burkett.

És így is lett. Éreztem a megperzselt haj szagát, ami olyan szépségszalonos illat. Anyám túl udvarias volt, hogy szóljon, de elengedte Mr. Burkettet, aztán elvette tőle a cigarettát, a padlóra ejtette és rálépett. Én ezt undorítónak találtam, rosszabbnak, mint a sima szemetelést, de nem szóltam semmit. Megértettem, hogy különleges helyzetről van szó.

Azt is megértettem, hogy ha tovább beszélek Mrs. Burkett-tel, az kiborítja a férjét. Meg anyámat is. Még egy kisgyerek is tud alapdolgokat, ha nem agyalágyult. Azt mondod, hogy kérem, hogy köszönöm, nem mutogatod a fütyidet nyilvánosan, nem eszel nyitott szájjal, és nem beszélsz halottakkal, ha az élő rokonuk mellett állnak, akiknek éppen elkezdtek hiányozni. Védelmemre szóljon, hogy amikor megláttam Mrs. Burkettet, még nem tudtam, hogy meghalt. Később aztán jobban meg tudtam állapítani a különbséget, de akkor még nagyon az elején voltam. A pongyoláján láttam át, nem rajta. A halottak ugyanúgy néznek ki, mint az élők, csak mindig abban a ruhában vannak, amiben meghaltak.

Közben Mr. Burkett előadta az egészet. Elmesélte anyámnak, hogy leült a padlóra a kanapé mellett, és a felesége kezét fogta, amíg meg nem jött az orvos fickó, és utána megint, amíg a temetkezési vállalkozó el nem vitte. Igazából azt mondta, „Elszállította a hamvait”, amit csak akkor értettem meg, miután anyám elmagyarázta. A hamvai-ról másra gondoltam, talán anyám égett hajának a szaga miatt. Mr. Burkett közben abbahagyta a sírást, de most újra rákezdte.

– Nincs meg egyik gyűrűje se – mondta a könnyein keresztül. – Se a karikagyűrűje, se az eljegyzési gyűrűje, az a nagy gyémánt. Kerestem az ágy melletti kisszekrényen, ahová leteszi, amikor bedörgöli a kezét azzal a rémesen büdös ínhüvelygyulladás elleni krémmel…

– Tényleg szagos – ismerte el Mrs. Burkett. – A lanolin tulajdonképpen gyapjúzsír, de valóban használ.

Bólintottam, hogy jelezzem, értem, de nem szóltam semmit.

– …és a fürdőszobai mosdónál, mert néha otthagyja… mindenhol kerestem.

– Majd megkerülnek – vigasztalta anyám, és most, hogy a haját biztonságban tudta, ismét átölelte Mr. Burkettet. – Megkerülnek, Marty, ne aggódjon miatta.

– Annyira hiányzik! Már most hiányzik!

Mrs. Burkett legyintett az arca előtt.

– Hat hetet adok neki, és már Dolores Magowant hívja ebédelni.

Mr. Burkett zokogott, és anyám úgy csitította, mint engem, amikor lehorzsoltam a térdem, vagy amikor egyszer teát akartam csinálni neki, és forró vizet loccsantottam a kezemre. Szóval sok volt a hang, én meg kihasználtam, de csak halkan:

– Hol vannak a gyűrűi, Mrs. Burkett? Tetszik tudni?

Amikor meghalnak, kénytelenek megmondani az igazat. Hatévesen ezt még nem tudtam; azt hittem, minden felnőtt igazat mond, akár élő, akár holt. Persze akkor még Aranyfürtöcskét is igazi lánynak hittem. Hülyézz le nyugodtan. Legalább azt nem hittem el, hogy a három medve beszélt.

– Az előszobai szekrény felső polcán – felelte. – Bent hátul, az emlékkönyvek mögött.

– Miért ott? – kérdeztem, mire anyám furán nézett rám. Ő úgy látta, hogy a levegővel beszélek… igaz, addigra tudta, hogy más vagyok, mint a többi gyerek. Az után, ami a Central Parkban történt, és ami nem volt kellemes – majd a maga idején elmesélem –, hallottam, hogy azt mondja rólam az egyik szerkesztőbarátjának a telefonba, hogy „látó” vagyok. Kirázott a hideg attól a szótól.

– Fogalmam sincs – mondta Mrs. Burkett. – Addigra már megütött a guta. A gondolataim vérben fuldokoltak.

Vérben fuldokló gondolatok. Ezt sose felejtettem el.

Anyám megkérdezte Mr. Burkettet, szeretne-e átjönni hozzánk egy teára („vagy valami erősebbre”), de ő azt mondta, nem, még egyszer megpróbálja megkeresni a felesége eltűnt gyűrűit. Anyám megkérdezte, hozzunk-e neki kínai kaját, mert azt akarunk rendelni vacsorára, és Mr. Burkett azt mondta, az jó lenne, köszönöm, Tia.

Anyám azt mondta, de nada (amit majdnem olyan gyakran használt, mint azt, hogy ja ja ja meg jó jó jó), és azt mondta, hat körül áthozzuk, hacsak nem akar nálunk enni, mert szívesen látjuk. Mr. Burkett azt mondta, nem, otthon szeretne enni, de jó lenne, ha nála vacsoráznánk. Csak ő úgy mondta, nálunk, mintha Mrs. Burkett még élne. Pedig nem élt, hiába volt ott.

– Addigra meglesznek a gyűrűk is – mondta anyám. Megfogta a kezemet. – Gyere, Jamie. Később eljövünk Mr. Burketthez, de most hagyjuk magára.

– A pulyka nem zöld, Jamie – mondta Mrs. Burkett. – És különben se pulykának néz ki, hanem egy pacának, amiből ujjak állnak ki. Nem vagy egy Rembrandt.

A halottak kénytelenek igazat mondani, ami jó, ha tudni akarod a választ egy kérdésre, de mint mondtam, az igazság néha nagy szívás. Majdnem mérges lettem rá, de akkor elsírta magát, és megsajnáltam. Mr. Burkett felé fordult és azt mondta:

– Ki fog vigyázni rá, hogy a nadrágod hátsó hurkába is belemenjen az öv? Talán Dolores Magowan? Jaj, még egyszer megcsókolom az én békámat. – Megpuszilta a férje arcát vagy előtte a levegőt, nem láttam pontosan. – Szeretlek, Marty, még mindig szeretlek.

Mr. Burkett felemelte a kezét, és megvakarta az arcát ott, ahol a felesége ajka érintette, mintha viszketés lenne. Gondolom, annak is hitte.

2

Szóval az van, hogy halottakat látok. Amióta az eszemet tudom, mindig is láttam őket. De nem úgy, mint abban a Bruce Willis-filmben. Néha érdekes képesség, néha ijesztő (például a fickó a Central Parkban), néha a hátam közepére se kívánom, de többnyire csak van. Mint a balkezesség, vagy ha háromévesen klasszikus zenét tudsz játszani vagy a korai Alzheimer, ami elérte Harry bácsit, amikor még csak negyvenkettő volt. Hatévesen nekem a negyvenkettő öregnek tűnt, de már akkor is értettem, hogy ahhoz viszont fiatal, hogy ne tudd, ki vagy. Vagy hogy elfelejtsd a dolgok nevét… valamiért ez ijesztett meg a legjobban, amikor meglátogattuk Harry bácsit. Az ő gondolatai nem egy eldurrant agyi ér miatt fulladtak vérbe, de vérbe fulladtak.

Anyával eltrappoltunk a 3C lakásig, és anya kinyitotta az ajtót. Ami időbe telt, mivel három zár is volt rajta. Azt mondogatta, meg kell fizetni az árát, ha az ember stílusosan akar élni. Hatszobás lakásunk volt, ami a Park sugárútra nézett. Anya Parkbéli Palotának nevezte. Hetente kétszer takarítónő járt hozzánk. Anyának volt egy Range Rovere a parkolóházban a Második sugárúton, és néha felkocsikáztunk Harry bácsihoz Speonkba. Regis Thomasnak és még pár írónak köszönhetően (de főleg a jó öreg Regisnek), úgy éltünk, mint a kiskirályok. Sajnos nem tartott sokáig, amit hamarosan részletezek is. Visszatekintve néha az az érzésem, hogy az életem egy Dickens-regény, csak káromkodásokkal megtűzdelve.

Anyám ledobta a kéziratos táskáját meg a retiküljét a kanapéra, és lehuppant. A kanapé fingó hangot adott, ami általában megnevettetett bennünket, de nem aznap.

– Azt a kurva – mondta anyám, majd felemelte a kezét. – Nem…

– Nem hallottam – mondtam.

– Helyes. Elektromos nyakörvet kéne viselnem, ami megcsap árammal, amikor káromkodok előtted. Abból tanulnék. – Előrenyomta az alsó ajkát, és félrefújta a frufruját. – Még van kétszáz oldalam Regis legújabb művéből…

– Ennek mi a címe? – kérdeztem, de tudtam, hogy benne lesz a Roanoke szó. Mindig benne volt.

– Roanoke szellemszüzei. Az egyik legjobb munkája, tele sze… tele csókolózással és öleléssel.

Pofát vágtam.

– Sajnálom, kisöreg, de a hölgyeknek zakatol a szíve és ég a combja. – A táskára nézett, amiben a Roanoke szellemszüzei kézirata lapult, szokás szerint hat-nyolc befőttesgumival átkötve, amiből egy mindig elpattant, kiváltva anyámból egy remekbe szabott káromkodást. Sokat még ma is használok. – De most igazából semmihez sincs kedvem, csak egy pohár borhoz. Vagy egy egész üveghez. Mona Burkett kellemetlen perszóna volt, a férjének jobb nélküle, de most ki van készülve. Nagyon remélem, hogy vannak rokonai, mert nem szeretnék fővigasztaló lenni.

– A felesége is szerette – jegyeztem meg.

Anya furán nézett rám.

– Igen? Gondolod?

– Tudom. A pulykámat leszólta, de aztán sírt és megpuszilta a férjét.

– Azt csak képzelted, James – mondta, de meggyőződés nélkül. Addigra már tudta, biztos vagyok benne, csak hát a felnőttek nehezen tudnak hinni, és meg is mondom, miért. Amikor gyerekként megtudják, hogy a Télapó kamu, és hogy Aranyfürtöcske nem igazi lány, és hogy a húsvéti nyuszi baromság – csak három példa, de tudnám sorolni –, komplexus alakul ki bennük, és attól kezdve csak azt hiszik el, amit a saját szemükkel látnak.

– Nem, nem képzeltem. Azt mondta, hogy nem vagyok egy Rembrandt. Ki az?

– Egy művész – felelte, és megint elfújta a frufruját. Nem tudom, miért nem vágta le simán vagy miért nem csináltatott más frizurát. Megtehette volna, mert nagyon csinos volt. – Amikor átmegyünk Mr. Burketthez enni, nehogy bármit mondj neki arról, amiről azt hiszed, hogy láttad.

– Nem fogok – ígértem meg. – De igaza van. A pulykám tré. – Ettől az igazságtól elkámpicsorodtam.

Meglátszódhatott rajtam, mert anyám széttárta a karját.

– Gyere ide, kicsim.

Odamentem és megöleltem.

– A pulykád nagyon is szép. A legszebb pulyka, amit láttam. Felteszem a hűtőre, és ott marad örökre.

Olyan szorosan öleltem, ahogy bírtam, és a válla gödrébe fúrtam a fejem, hogy érezzem a parfümje illatát.

– Szeretlek, anya.

– Én is szeretlek, Jamie, milliószorosan. Most menj játszani vagy tévézni. Telefonálnom kell párat, mielőtt megrendelem a kínait.

– Oké. – Elindultam a szobám felé, aztán megtorpantam. – A gyűrűket az előszobai szekrény felső polcára tette, valami emlékkönyvek mögé.

Anyám tátott szájjal meredt rám.

– Miért csinálta volna?

– Megkérdeztem, de nem tudta. Azt mondta, addigra a gondolatai vérben fuldokoltak.

– Édes istenem – rebegte anyám, és a nyakára tette a kezét.

– Valahogy meg kéne mondanod Mr. Burkettnek vacsora közben. Akkor nem aggódna miatta. Kérhetek szezámmagos csirkét?

– Igen. De barna rizzsel, nem fehérrel.

– Jó jó jó – mondtam, és mentem legózni. Robotot építettem.

3

Burkették lakása kisebb volt a miénknél, de otthonos. Vacsora után, amikor a szerencsesütit eszegettük (az enyémben az állt, hogy Egy toll a kézben jobb, mint egy madár a levegőben, aminek semmi értelme), anyám megkérdezte Mr. Burkettet:

– A szekrényekben is nézte, Marty? Mármint a gyűrűket.

– Miért tette volna a gyűrűit szekrénybe?

Jogos kérdés.

– Hát, a gutaütés közben talán nem gondolkodott világosan.

A kis kerek asztalnál ettünk a konyhasarokban. Mrs. Burkett az egyik széken ült a konyhapultnál, és lelkesen bólogatott, amikor anyám ezt mondta.

– Majd megnézem – mondta Mr. Burkett. Nem hangzott meggyőzöttnek. – Most túl fáradt és zaklatott vagyok.

– Maga majd nézze meg a hálószobai szekrényt, ha lesz ereje – mondta anyám. – Én megnézem az előszobában most. Az édessavanyú hús után kell egy kis nyújtózkodás.

– Ezt magától találta ki? – kérdezte Mrs. Burkett. – Nem is tudtam, hogy ilyen okos. – Már most is nehezebben hallottam. Egy idő múlva egyáltalán nem is fogom hallani, csak látom majd, hogy mozog a szája, mintha egy vastag üveglap mögött lenne. Utána nem sokkal el is tűnik majd.

– Anyám nagyon okos – mondtam.

– Sose mondtam, hogy nem az – mondta Mr. Burkett, aki azt hitte, neki szóltam –, de ha megtalálja azokat a gyűrűket az előszobai szekrényben, megeszem a kalapomat.

A következő pillanatban anyám felkiáltott, „Bingó!”, majd bejött, és a kinyújtott tenyerén ott hevert a két gyűrű. A karikagyűrű hétköznapi volt, a jegygyűrű viszont akkora, akár egy szemgolyó. Az aztán csillogott.

– Édes istenem! – kiáltott fel Mr. Burkett. – Hogy a jószagú…?

– Szent Antalhoz imádkoztam – mondta anyám, de közben gyorsan küldött felém egy pillantást. Meg egy mosolyt. – „Anti, Anti, gyere gyorsan! Elveszett valami, keresd hamarjában!” És mint látja, bevált.

Gondoltam, megkérdezem Mr. Burkettet, kér-e sót vagy borsot a kalapjára, de aztán mégsem tettem. Ez nem volt vicceskedős pillanat, és különben is, ahogy anyám mindig mondja: senki se szereti a nagyokosokat.

4

A temetésre három nap múlva került sor. Nekem ez volt az első, érdekesnek is találtam, de nem mondanám, hogy élveztem. Szerencsére anyámnak nem kellett fővigasztalónak lennie. Mr. Burkettnek volt egy húga és egy öccse, azoké lett a szerep. Ők is öregek voltak, de nem annyira, mint ő. Mr. Burkett az egész szertartást végigsírta, a húga folyamatosan adogatta neki a papír zsebkendőt. A retikülje tele lehetett vele. Csodálom, hogy belefért más is.

Aznap este anyával pizzát hozattunk a Dominóból. Ő bort ivott mellé, én meg Kool-Aidet kaptam, amiért jól viselkedtem a temetésen. Már az utolsó szeletnél tartottunk, amikor rákérdezett, hogy szerintem ott volt-e Mrs. Burkett.

– Aha. Azon a lépcsőn ült, ami felett a lelkész meg Mrs. Burkett barátai beszéltek.

– Az a pulpitus. És… – Felvette az utolsó pizzaszeletet, ránézett, majd letette és rám nézett. – Át lehetett látni rajta?

– Úgy érted, mint a filmekben a szellemeken?

– Igen, azt hiszem, így értem.

– Nem. Ott volt teljes egészében, de még mindig a pongyolában. Meg is lepett, hogy látom, mert már három napja meghalt. Általában nem húzzák ilyen sokáig.

– Csak úgy eltűnnek? – Úgy kérdezte, mintha próbálná felfogni a dolgot. Láttam rajta, hogy nem szeret beszélni róla, de én örültem neki. Nekem megkönnyebbülés volt.

– Aha.

– És mit csinált, Jamie?

– Csak ült ott. Egyszer-kétszer ránézett a koporsóra, de főleg Mr. Burkettet nézte.

– Martyt?

– Aha. Egyszer mondott is valamit, de nem értettem. Amikor meghalnak, a hangjuk elkezd halkulni, mint amikor lehalkítod a zenét az autórádióban. Egy idő múlva nem is hallani őket.

– És aztán eltűnnek.

– Igen. – Gombócot éreztem a torkomban, hát felhajtottam a maradék Kool-Aidet, hogy megszűnjön. – Eltűnnek.

– Segíts elpakolni, aztán megnézhetünk egy részt a Torchwood-ból, ha akarod.

– Oké, klassz! – Igazából a Torchwood-ot nem tartottam annyira klassznak, az viszont nagyon is klassz volt, hogy egy órával tovább fennmaradhatok.

– Csak ne felejtsd el, hogy ebből nem csinálunk rendszert. De előbb mondanom kell neked valamit, ami nagyon komoly dolog, szóval figyelj, légy szíves. Nagyon figyelj.

– Oké.

Fél térdre ereszkedett, hogy az arcunk nagyjából egy szinten legyen, és megfogta mindkét vállamat, gyengéden, de azért határozottan.

– Soha senkinek ne mondd el, hogy halottakat látsz, James. Soha.

– Amúgy se hinnék el. Te se hitted el.

– Elhittem valamit. A Central Park-i eset óta. Emlékszel rá? – Félrefújta a frufruját. – Persze hogy emlékszel. Hogyan is felejthetnéd el?

– Emlékszem. – Bárcsak ne emlékeztem volna.

Még mindig térdelt, mélyen a szemembe nézett.

– Szóval. Az a jó, ha az emberek nem hiszik el. De egyszer valaki talán majd elhiszi, és akkor elkezdenek beszélni rólad, ami nem jó, sőt akár veszélyes is lehet.

– Miért?

– Van egy olyan régi mondás, hogy a holtak nem beszélnek, Jamie. De veled igenis beszélnek, igaz? Azt mondod, kénytelenek őszintén válaszolni a kérdésekre. Mintha a halál egy adag tiopentál-nátrium lenne.

Gőzöm se volt, az micsoda, és anyám láthatta rajtam, mert azt mondta, ez nem érdekes, az az érdekes, amit Mrs. Burkett mondott nekem, amikor a gyűrűiről kérdeztem.

– Hogyhogy? – Örültem, hogy anyám olyan közel van hozzám, de nem tetszett, hogy olyan fürkészően néz rám.

– Azok a gyűrűk értékesek voltak, főleg a jegygyűrű. Az emberek titkokkal halnak meg, Jamie, és mindig vannak mások, akik tudni akarják azokat a titkokat. Nem akarlak megijeszteni, de néha csak abból tanul az ember, ha ráijesztenek.

Mint ahogyan a Central Park-i férfitól azt tanultam meg, hogy vigyázzak a forgalomban, és a biciklin mindig viseljek sisakot, gondoltam, de nem mondtam.

– Nem beszélek róla – ígértem meg neki.

– Soha. Csak nekem. Ha muszáj.

– Oké.

– Helyes. Értjük egymást.

Felállt, és átmentünk a nappaliba tévézni. Amikor a sorozat véget ért, fogat mostam, pisiltem és megmostam a kezemet. Anyám betakart, megpuszilt és azt mondta, amit ilyenkor mindig:

– Jóccakát és szép álmokat, láss csodát és angyalokat.

Legtöbbször nem láttam reggelig. Hallottam a pohár koccanását, ahogy töltött magának egy második (vagy harmadik) pohár bort, aztán halk jazzt, ahogy elkezdett olvasni egy kéziratot. De az anyáknak lehet valami különleges érzékük, mert aznap éjjel visszajött és leült az ágyamra. Vagy talán meghallotta, hogy sírok, pedig próbáltam nagyon halkan csinálni. Mert ahogy ezt is ő mondogatta, jobb a megoldás részének lenni, mint a problémáénak.

– Mi a baj, Jamie? – tűrte el a hajamat az arcomból. – A temetés jár az eszedben? Vagy Mrs. Burkett?

– Mi lenne velem, ha meghalnál, anyu? Árvaházba kéne mennem? – Mert az rohadt biztos, hogy nem Harry bácsihoz.

– Dehogyis – felelte anyám a hajamat simogatva. – És ez különben is lényegtelen kérdés, Jamie, mert még sokáig nem fogok meghalni. Harmincöt éves vagyok, ami azt jelenti, hogy életem fele még előttem áll.

– És ha elkapod azt, ami Harry bácsinak is van, és ott kell élned vele? – Patakzottak a könnyeim. Attól, hogy a homlokomat simogatta, jobban éreztem ugyan magam, de jobban is sírtam, ki tudja, miért. – Ott olyan büdös van. Ott pisiszag van!

– Ennek az esélye olyan kicsi, hogy ha egy hangya mellé teszed, akkor a hangya Godzillának látszana. – Ettől elmosolyodtam, és jobban éreztem magam. Most, hogy idősebb vagyok, már tudom, hogy vagy hazudott, vagy ő sem tudta, de a gének, amik Harry betegségét – a korai Alzheimert – okozták, őt hála istennek kikerülték. – Nem fogok meghalni, te sem fogsz meghalni, és szerintem van rá sansz, hogy ez a különleges képességed eltűnik majd, ahogy idősebb leszel. Szóval minden oké?

– Minden oké.

– Elég volt a sírásból, Jamie. Jóccakát és szép álmokat, láss…

– Csodát és angyalokat – fejeztem be.

– Ja ja ja. – Megpuszilta a homlokomat, és kiment. Az ajtót kicsit nyitva hagyta, mint mindig.

Nem akartam elmondani neki, hogy nem a temetés miatt sírtam, és nem is Mrs. Burkett miatt, mert ő nem volt ijesztő. A legtöbb nem ijesztő. A Central Park-i biciklis viszont a frászt hozta rám. Ő undi volt.

5

A 86. utca Central Park-i részén jártunk, a Wave Hillre tartottunk Bronxba, ahol az egyik óvodás barátomnak nagy szülinapi partit rendeztek a szülei. („Így kell rohadtul elkényeztetni egy gyereket”, morogta anyám.) Az ölemben volt a Lilynek szánt ajándék. Az egyik kanyar után egy csomó embert láttunk, akik az úton csoportosultak. A baleset pár pillanattal korábban történhetett. Egy férfi feküdt félig az úttesten, félig a járdán, mellette egy megtekeredett bicikli hevert. A férfi felsőtestét valaki letakarta egy kabáttal. Alul fekete biciklisnadrágot viselt, oldalt vörös csíkokkal, térdvédőt és edzőcipőt, utóbbi tiszta vér. A zoknija és a lábszára is. Közeledő szirénákat hallottunk.

A test mellett ugyanaz az ember állt ugyanolyan biciklisnadrágban és térdvédőben. A fehér haja véres volt. Az arca pont középen be volt szakadva, gondolom, a járda széle törte be. Az orra is két darabban volt, a szája is.

Autók álltak meg, és anyám azt mondta:

– Csukd be a szemed. – Persze ő a földön heverő férfit látta.

Elkezdtem kiabálni:

– Meghalt! Az az ember meghalt!

Megálltunk. Kénytelenek voltunk. Az előttünk álló autók miatt.

– Nem, dehogy, csak elaludt – nyugtatott anyám. – Néha van ilyen, ha valaki nagy ütést kap. Semmi baja. Csukd be a szemed.

Nem csuktam. Az összetört férfi felemelte az egyik kezét, és intett nekem. Tudják, amikor látom őket. Mindig tudják.

– De hát két darabban van az arca!

Anyám megint odanézett, látta, hogy a férfi derékig le van takarva.

– Ne ijesztgesd magad, Jamie. Csak csukd le a…

– Ott van! – mutattam. Az ujjam remegett. Minden remegett. – Pont ott, saját maga mellett áll!

Ettől már megijedt anyám. Láttam abból, ahogyan összeszorította a száját. Egyik kézzel rátenyerelt a dudára, a másikkal megnyomta a gombot, ami lehúzta az ablakot, és elkezdett integetni az előttünk álló kocsiknak.

– Nyomás! – kiabált. – Gyerünk! Ne bámulják már, az ég szerelmére, ez nem egy kurva film!

El is indultak, azt kivéve, aki pont előttünk állt. Az a fickó az ülésen áthajolva képeket csinált a mobiljával. Anyám megkoccantotta a lökhárítóját. A fickó bemutatott neki. Anyám hátratolatott, és átkanyarodott a másik sávba, hogy kikerülje. Bárcsak én is bemutattam volna neki, de ki voltam borulva.

Anyám épp csak kikerülte a szemből érkező rendőrautót, aztán olyan gyorsan hajtott át a parkon, ahogy csak tudott. Már majdnem kiértünk, amikor kikapcsoltam a biztonsági övemet. Anyám rám kiabált, hogy nem szabad, de én kikapcsoltam, lehúztam az ablakomat, feltérdeltem az ülésre, kihajoltam és végighánytam a kocsi oldalát. Nem tudtam visszatartani. Amikor átértünk a park másik felére, anyám félreállt, és letörölte az arcomat a blúza ujjával. Lehet, hogy utána még felvette azt a blúzt, de én tutira nem emlékszem rá.

– Jézusom, Jamie, fehér vagy, mint a fal.

– Nem tudtam visszatartani. Még sose láttam ilyet. Csontok álltak ki az orr… orrá… – Akkor megint rókáztam, de ez már nagyrészt az útra ment, nem a kocsinkra. És nem is volt sok.

Anyám a nyakamat simogatta, nem törődött vele, hogy valaki (talán aki bemutatott nekünk) ránk dudál és kikerül.

– Csak képzelted, kicsim. Le volt takarva.

– Nem amelyik a földön feküdt, hanem amelyik állt. Még intett is nekem.

Sokáig bámult rám, mondani akart valamit, aztán csak becsatolta az övemet.

– Szerintem ki kéne hagynunk a partit. Mit szólsz?

– Benne vagyok. Amúgy se bírom Lilyt. A mesélés alatt mindig csipked.

Hazamentünk. Anyám megkérdezte, kérek-e egy pohár kakaót, és mondtam, hogy kérek. Együtt ittuk a kakaót a nappaliban. Még mindig nálam volt Lily ajándéka. Egy kis baba tengerészruhában. Amikor a következő héten odaadtam Lilynek, nem csípett meg, hanem szájon csókolt. Emiatt sokat cukkoltak, de én nem bántam.

Ahogy ittuk a kakaót (anyáéban más is lehetett), azt mondta:

– Amikor terhes voltam, megesküdtem magamnak, hogy sose fogok hazudni a gyerekeimnek, szóval tessék: az az ember valószínűleg meghalt. – Hallgatott egy sort. – Sőt biztosan meghalt. Szerintem még a sisak se mentette volna meg, de nem is láttam sisakot.

Nem, nem viselt sisakot. Mert ha viselt volna, amikor elütötték (egy taxi, mint kiderült), akkor is rajta lett volna, amikor a teste mellett állt. Mindig azt viselik, amiben meghaltak.

– De csak képzelted, hogy látod az arcát, drágám. Nem láthattad. Valaki letakarta egy kabáttal. Ami nagyon szép dolog volt.

– Olyan pólót viselt, amin egy világítótorony volt – mondtam. Aztán eszembe jutott valami más. Csak kicsit dobott fel, de egy ilyen dolog után az ember a kis dolognak is örül. – Legalább elég öreg volt.

– Miért mondod ezt? – Furán nézett rám. Visszatekintve úgy gondolom, akkor kezdett el hinni nekem, legalábbis kicsit.

– A haja fehér volt. Persze ott, ahol nem volt véres.

Megint elsírtam magam. Anyám megölelt és ringatott, én meg szépen elaludtam a karjában. Én mondom, amikor ijesztő gondolataid vannak, nagyon jó egy anya a közelben.

A Times-t járattuk, amit az ajtó előtt hagytak. Anyám a reggelinél szokta elolvasni köntösben, de a Central Park-i eset utáni nap inkább az egyik kéziratot olvasta. Reggeli után mondta, hogy öltözzek fel, és talán elmegyünk sétahajózni, úgyhogy szombat lehetett. Emlékszem, arra gondoltam, ez az első hétvége, amikor a Central Park-i férfi halott. Ettől megint totál valóságos lett.

Felöltöztem, de előbb bementem anyám szobájába, amíg ő zuhanyozott. Az újság az ágyán hevert, annál a lapnál nyitva, ahol felsorolják azokat a halottakat, akik elég híresek, hogy a Times írjon róluk. Ott volt a Central Park-i férfi képe. Robert Harrisonnak hívták. Négyévesen már úgy olvastam, mint egy harmadikos, amire anyám nagyon büszke volt, és nem volt nehéz szó a főcímben, és csak azt olvastam el: KÖZLEKEDÉSI BALESET ÁLDOZATA LETT A VILÁGÍTÓTORONY ALAPÍTVÁNY VEZETŐJE.

Utána is láttam halottakat – az a mondás, hogy az életben is körülvesz bennünket a halál, igazabb, mint a legtöbben hinnék –, és néha mondtam anyámnak, de a legtöbbször nem, mert láttam, hogy mennyire kiborul tőle. Csak akkor beszéltünk róla igazán, amikor Mrs. Burkett meghalt, és anyám megtalálta a gyűrűit a szekrényben.

Akkor este, amikor kiment a szobámból, azt hittem, nem fogok tudni elaludni, vagy ha mégis, akkor a Central Park-i férfiról fogok álmodni a betört arcával meg a szilánkos orrával, vagy hogy anyám koporsóban fekszik és közben a pulpitus lépcsőjén ül, ahol csak én látom. De emlékeim szerint nem is álmodtam semmiről. Másnap reggel úgy ébredtem, hogy jól érzem magam, és anyám is jól érezte magát, és viccelődtünk, ahogy néha, és feltette a pulykámat a hűtőre, és adott neki egy cuppanósat, amin jót vihogtam, és aztán elkísért a suliba, és Mrs. Tate a dinoszauruszokról beszélt nekünk, és az élet két évig szép simán ment, ahogy néha megesik. Aztán minden szétesett.

6

Amikor anya rájött, hogy milyen rossz Harry bácsi állapota, hallottam, hogy beszél róla a szerkesztőbarátjával, Anne Staley-vel:

– Már azelőtt puhány volt, hogy meglágyult. Most már tudom.

Hatévesen fogalmam se lett volna, de ekkor már nyolc voltam, majdnem kilenc, és értettem, legalábbis részben. Arról a kulimászról beszélt, amibe a bátyja keverte magát – és anyát – már azelőtt, hogy a korai Alzheimer elvitte az agyát, akár egy tolvaj az éjszakában.

Persze igazat adtam neki; az anyám volt, mi ketten álltunk szemben a világgal. Utáltam Harry bácsit a szorult helyzetünkért. Csak később, amikor tizenkettő vagy tizennégy lettem, akkor értettem meg, hogy részben anyám is hibás volt ebben. Még kiszállhatott volna, amíg volt rá idő, valószínűleg megtehette volna, és nem tette. Harry bácsihoz hasonlóan, aki a Conklin Irodalmi Ügynökséget megalapította, anyám is sokat tudott a könyvekről, a pénzről viszont keveset.

Pedig figyelmeztették is, kétszer. Egyszer a barátnője, Liz Dutton. Liz nyomozó volt a New York-i rendőrségnél, és Regis Thomas Roanoke-sorozatának nagy rajongója. Anyám az egyik ilyen könyv bemutatóján találkozott vele, és egyből összebarátkoztak. Ami aztán problémákhoz vezetett. Majd rátérek erre is, egyelőre csak annyit, hogy ő mondta anyámnak, hogy a Mackenzie Alap túl szép, hogy igaz legyen. Ez Mrs. Burkett halála idején lehetett, nem tudom pontosan, de az biztos, hogy 2008 ősze előtt, amikor a gazdaság kifeküdt. A könyvkiadás is.

Harry bácsi annak idején fallabdázott egy flancos klubban a 90. móló közelében, ahol a nagy hajók állnak. Az egyik barátja, akivel ott játszott, hollywoodi producer volt, ő mesélt neki a Mackenzie Alapról. A barátja pénzverdének nevezte, Harry bácsi pedig komolyan vette. Miért is ne vette volna? A barátja kábé csillió musicalt menedzselt, amik csillió évig mentek a Broadwayn meg még az egész országban, és a jogdíj csak úgy ömlött hozzá. (Pontosan tudtam, mi a jogdíj – irodalmi ügynök fia voltam.)

Harry bácsi utánanézett, beszélt egy nagykutyával, aki az Alapnál dolgozott (bár magával James Mackenzie-vel nem, mivel Harry bácsi kiskutya volt ebben az üzletben), és beletett egy rakás pénzt. Olyan jó jutalékot kapott, hogy még fektetett bele. És még. Amikor Alzheimere lett – és nagyon gyorsan elindult a lejtőn –, anyámra hárult az összes pénzügy, és ő nem elég, hogy maradt a Mackenzie Alapnál, de még több pénzt tett bele.

Pedig Monty Grisham, az ügyvéd, aki akkoriban segített neki a szerződésekkel, nemcsak óva intette ettől, de kifejezetten nógatta, hogy addig szálljon ki, amíg pluszban van. Ez volt a második figyelmeztetés, nem sokkal azután, hogy átvette a Conklin Irodalmi Ügynökséget. Az ügyvéd is azt mondta, hogy ha valami túl szép, hogy igaz legyen, akkor az így is van.

Mindezt én apránként tudtam meg, például amikor hallottam anyám és a szerkesztőbarátja beszélgetését. Biztos te is levetted, biztos nem is kell mondanom, hogy a Mackenzie Alap egy hatalmas piramisjáték volt. Úgy működött, hogy Mackenzie meg a vidám tolvajbandája megamilliókat vettek fel, és nagy jutalékot adtak vissza, miközben a befektetés zömét zsebre tették. Folyamatosan új befektetőket szereztek, mindegyiket elkábították azzal a dumával, hogy nagyon szerencsések, mert csak a kiválasztottakat veszik be. Kiderült, hogy a kiválasztottak ezrekre rúgtak, a Broadway-producerektől a gazdag özvegyekig, akik szinte egyik napról a másikra megszűntek gazdagnak lenni.

Egy ilyen üzlet azon alapul, hogy a befektetők örüljenek a jutaléknak, és nemcsak az eredeti befektetést hagyják bent, hanem még többet tegyenek be. Egy ideig nem volt gond, de amikor 2008-ban bedőlt a gazdaság, szinte mindenki visszakérte a pénzét, amiről kiderült, hogy nincs meg. Mackenzie ebihal volt Madoffhoz, a piramisjátékok királyához képest, de azért korántsem jelentéktelen: a több mint húszmilliárd dollárból nyamvadt tizenötmilliót hagyott a Mackenzie-számlákon. Börtönbe csukták, amit jó volt tudni, de ahogy anyám néha mondta: „Fogcsikorgatással nem lehet jóllakni, és a bosszú nem fedezi a számlákat.”

– Nincs gond, nincs gond – mondta nekem, amikor Mackenzie elkezdett megjelenni az összes hírcsatornán és a Times-ban. – Ne aggódj, Jamie. – De a karikás szeme arról árulkodott, hogy ő igenis aggódik, és hogy bőven van is rá oka.

Később még ezeket tudtam meg: anyámnak csak kétszáz rongy értékű vagyontárgya volt, beleértve mindkettőnk életbiztosítását. Hogy mi szerepelt a főkönyve terhelés oszlopában, ne akard tudni. Csak ne felejtsd el, hogy a lakásunk a Park sugárúton volt, az ügynökség irodája a Madison sugárúton, és a szeretetotthon, ahol Harry bácsi élt („Már ha azt életnek lehet nevezni”, tenné hozzá anyám), Pound Ridge-ben, ami pont olyan drága, amilyennek hangzik.

Első lépésként anyám bezárta az irodát a Madisonon. Attól kezdve a Parkbéli Palotában dolgozott, legalábbis egy ideig. Kifizetett előre pár havi lakbért azzal, hogy pénzzé tette a biztosításokat, amikről beszéltem, a bátyjáét is, de ezzel csak nyolc-tíz hónapot nyert. Harry bácsi házát Speonkban kiadta. Eladta a Range Rovert („A városban amúgy sem kell nekünk autó, Jamie”, mondta) meg egy rakás első kiadású könyvet, köztük Thomas Wolfe Nézz vissza, angyal! című regényének dedikált példányát. Ezt megsiratta, és azt mondta, feleannyit se kapott érte, mint amennyit ér, mert a ritka könyvek piaca is lement a vécén, köszönhetően egy csomó eladónak, aki ugyanolyan kétségbeesetten akart pénzt szerezni, mint ő. Az Andrew Wyeth-festményünktől is meg kellett válnunk. És minden áldott nap átkozta James Mackenzie-t, ezt az enyveskezű, pénzlenyúló, faszszopó, görénybaszó, két lábon járó gennygócot. Néha Harry bácsit is szidta, mondván, év végére egy kuka mögött fog élni, és meg is érdemli. És igaz, ami igaz, később saját magát is szidta, amiért nem hallgatott Lizre és Montyra.

– Úgy érzem magam, mint az a tücsök, ami egész nyáron játszott, és nem dolgozott – mondta nekem egyik este. Azt hiszem, 2009 januárjában vagy februárjában. Akkor már Liz néha nálunk aludt, de aznap este nem. Az lehetett az első alkalom, amikor ősz szálakat láttam anyám szép hajában. Vagy csak azért emlékszem rá, mert elsírta magát, és nekem kellett vigasztalnom őt, pedig még csak gyerek voltam, nem tudtam, hogyan kell.

Azon a nyáron elköltöztünk a Parkbéli Palotából egy kisebb lakásba a Tizedik sugárútra.

– Nem patkánylyuk – mondta anyám –, és az ára is jó. – És még azt: – Vesszek meg, ha kiköltözök a városból. Az felérne egy fehér zászlóval. Tutira elveszítenék jó pár ügyfelet.

Mivel az ügynökség is velünk költözött ugyebár. Az irodát abban a szobában rendezte be, ami az enyém lett volna, ha nem olyan kibaszott lehangoló. Így egy alkóvot kaptam a konyha mellett. Nyáron forró volt, télen meg hideg, de legalább jó illatú. Azt hiszem, korábban az volt a kamra.

Harry bácsit átköltöztette egy létesítménybe Bayonne-ban. Minél kevesebbet mondok arról a helyről, annál jobb mindenkinek. Azt hiszem, az egyetlen jó az volt az egészben, hogy szegény öreg Harry bácsi amúgy sem tudta, hol van; ha a Beverly Hiltonban van, akkor is ugyanúgy bevizel.

Más dolgokra is emlékszem 2009-ből és 2010-ből. Anyám már nem járt fodrászhoz. Nem ebédelt barátokkal, csak az ügynökség ügyfeleivel, és velük is csak akkor, ha nagyon muszáj volt (mert mindig rásózták a számlát). Nem sok új ruhát vett, és azokat is diszkontüzletekben. És egyre több bort ivott. Sokkal többet. Voltak éjszakák, amikor a barátnőjével, Lizzel – a Regis Thomas-rajongó nyomozóval, akiről már beszéltem – együtt rúgtak be. Másnap anyám szeme vörös volt, a kedve meg pocsék, és pizsamában szöszmötölt az irodában. Néha azt énekelte: „Itt vannak a szar napok, sötét lett, és nyomi vagyok.” Az ilyen napokon örültem, hogy suliba kell mennem. Persze állami suliba; a magániskolás időszak véget ért, köszönöm, James Mackenzie.

Pár fénysugár azért akadt abban a nagy borúban is. A ritka könyvek piaca talán szarul ment, de az emberek újra rendszeresen olvastak: regényeket menekülés gyanánt, és önsegítő könyveket, mert valljuk be, 2009-ben és ’10-ben sokakra ráfért a segítség. Anyám világéletében imádta a krimiket, és azóta építgette a Conklin istállójának ezt a részét, amióta átvette Harry bácsitól. Leszerződtetett tíz vagy talán tizenkét krimiírót is. Nem voltak éppen bestsellerszerzők, de a tőlük kapott tizenöt százalékból telt az új lakásunk lakbérére és villanyszámlájára.

Ráadásnak ott volt még Jane Reynolds, egy könyvtáros Észak-Karolinából. A regényét, A halott vörös című krimit magától küldte be, és anyám áradozott róla. A kiadás jogáért árverést rendezett, amin az összes nagy kiadó részt vett, és a jogok végül kétmillió dollárért keltek el. Abból háromszázezer nekünk cseppent le, és anyám újra mosolygott.

– Sokára térünk vissza a Park sugárútra, és még sokat kell másznunk, mire kijutunk a gödörből, amit Harry ásott nekünk, de talán sikerülni fog.

– Amúgy se akarok visszamenni a Parkra – mondtam. – Nekem tetszik itt.

Elmosolyodott és megölelt.

– Te vagy az én kis kincsem. – Eltartott magától kartávolságra és úgy fürkészett. – Bár már nem is olyan kicsi. Tudod, miben reménykedek, kisöreg?

Megráztam a fejem.

– Hogy Jane Reynolds évente megír egy könyvet. És hogy elkészül a film A halott vörös-ből. De még ha egyik se jön be, akkor is ott van nekünk Regis Thomas meg a Roanoke-sagája. Ő a koronánk ékköve.

Csakhogy A halott vörös olyan lett, mint a napfény utolsó villanása egy nagy vihar előtt. A film sosem készült el, és a könyvre licitáló kiadók tévedtek, ami néha megesik. A könyv megbukott, ami nekünk ugyan nem ártott gazdaságilag – a pénzt már megkaptuk –, de történt más is, és az a háromszáz lepedő úgy eltűnt, mint fing a szélben.

Először is anyám mindkét bölcsességfoga begyulladt és elfertőződött. Ki kellett húzatnia. Ez szarul jött. Aztán Harry bácsi, a problémás Harry bácsi, aki még mindig nem volt ötvenéves, elesett a bayonne-i gondozóban, és betörte a fejét. Ez még szarabbul jött.

Anyám beszélt az ügyvéddel, aki a könyvszerződéseknél segített neki (és jókora összeget lecsippentett az ügynökség díjából a fáradozásáért). Ő egy kártérítési ügyvédet javasolt, aki hanyagsági és kötelességmulasztási ügyekre szakosodott. Ez az ügyvéd azt mondta, jó alapunk van egy perhez, és talán így is volt, de mielőtt tárgyalóteremnek egyáltalán a közelébe juthattunk volna, a bayonne-i intézmény csődöt jelentett. Az ügyön egyedül az a flancos ügyvéd keresett, aki majdnem negyvenezret tett zsebre.

– Iszonyú, mennyit kérnek óránként – mondta anyám egyik este, amikor Liz Duttonnal már jócskán a második üvegnél jártak. Liz azért nevetett, mert nem az ő negyvenezréről volt szó. Anyám azért nevetett, mert be volt nyomva. Csak én nem láttam benne a humort, mert nem is csak az ügyvéd számlája volt a baj. Harry bácsi kezelési költsége miatt is szarban voltunk.

Mindennek tetejébe az adóhivatal rászállt anyámra Harry bácsi adótartozása miatt. Harry bácsi azért kerülte állambácsit, hogy még több pénzt tolhasson a Mackenzie Alapba. Vagyis már csak Regis Thomas maradt.

Koronánk ékköve.

7

Most ezt hallgasd.

2009 ősze. Obama az elnök, és a gazdaság kezd magához térni. A családunk már nem annyira. Harmadikos vagyok, és Ms. Pierce törteket oldat meg velem a táblánál, mert nekem jól megy az ilyen szar. Végül is hétévesen százalékot számoltam… irodalmi ügynök fia vagyok, ne felejtsük. A többiek a teremben fészkelődnek, mert az a fura időszak van éppen hálaadás és karácsony között. A feladat olyan egyszerű, mint puha vajat kenni a pirítósra, és éppen a végén járok, amikor bedugja a fejét az ajtón Mr. Hernandez, az igazgatóhelyettes. Ms. Pierce-szel röviden mormolva tanácskoznak, majd Ms. Pierce arra kér, hogy lépjek ki a folyosóra.

Anyám vár a folyosón, és olyan fehér, mint egy pohár tej. Sovány tej. Az első gondolatom, hogy meghalt Harry bácsi, akinek a fejében most már acéllemez védi a haszontalan agyát. Ami a maga borzalmas módján jó lenne, mert csökkentené a költségeinket. De amikor rákérdezek, anyám azt mondja, hogy Harry bácsi – aki ekkor már egy harmadrangú otthonban élt Piscatawayben (egyre nyugatnak tartott, mint egy elcseszett, agyhalott pionír) – jól van.

Mielőtt mást is kérdezhetnék, anyám végigterel a folyosón, ki az ajtón. A sárgával jelölt padkánál, ahol a szülők kiteszik a kocsiból a gyereküket, aztán délután felveszik, egy Ford szedán vár, a műszerfalon villogóval. Mellette kék esőköpenyben, aminek a mellén az NYPD felirat olvasható, Liz Dutton áll.

Anyám a kocsi felé noszogat, de én megvetem a lában, és kénytelen megállni.

– Miről van szó? – kérdeztem. – Mondd el!

Nem sírok, de nem is vagyok tőle messze. A Mackenzie Alap óta sok rossz hírt kaptunk, és úgy érzem, nem bírok többet elviselni. Mégis kapok. Regis Thomas meghalt.

A koronánkból kiesett az ékkő.

8

Itt muszáj megállnom, hogy meséljek Regis Thomasról. Anyám azt szokta mondani, hogy a legtöbb író olyan bizarr jelenség, mint a sötétben fénylő kaka, és Mr. Thomas ezt tökéletesen illusztrálta.

A Roanoke-saga – maga a szerző nevezte így – kilenc könyvből állt, amikor meghalt, mindegyik olyan vastag, akár egy tégla. „Az öreg Regis aztán megpakolja a tányért”, mondta egyszer anyám. Nyolcéves koromban az iroda egyik polcáról elcsentem egy példányt az első regényből, a Roanoke halálmocsara címűből, és elolvastam. Nem okozott gondot. Az olvasás is olyan jól ment, mint a matek és a halottlátás (ez nem dicsekvés, ez az igazság). Ráadásul a Halálmocsár nem éppen a Finnegans Wake.

Félre ne érts, nem azt mondom, hogy rosszul van megírva; az öreg tudott mesélni. Bőven volt benne kaland, sok félelmetes jelenet (különösen a Halálmocsárban), elásott kincs és nagy adag a jó öreg szexből. Többet megtudtam abból a könyvből a hatvankilencezésről, mint amit egy nyolcévesnek szabadna. Másvalamit is megtudtam, bár tudatosan csak később kapcsoltam össze. Mégpedig azokról az éjszakákról, amikor Liz nálunk aludt.

Úgy saccolnám, hogy a Halálmocsár-ban ötvenoldalanként jött egy szexjelenet, beleértve azt, ami egy fán játszódott, amely alatt éhes krokodilok nyüzsögtek. A Roanoke ötven árnyalata is lehetett volna. Tizenévesen Regis Thomastól tanultam meg rejszolni, és ha ez túl sok információ, úgy kell neked.

A könyvei valóban egy sagát alkottak abban az értelemben, hogy egy folytatólagos történetet meséltek el állandó szereplőgárdával. Voltak szőke hajú és nevető szemű, erős férfiak; sunyi tekintetű, megbízhatatlan férfiak; nemes indiánok (akikből a későbbi kötetekben nemes amerikai őslakosok lettek); valamint kemény, hetyke mellű, csodás nők. Mindenki – a jók, a rosszak, a hetyke mellűek – állandóan be volt gerjedve.

A sorozat lelke, ami miatt az olvasók visszatértek hozzá (mármint a párbajokon, gyilkosságokon és szexen kívül) az az irdatlan titok volt, hogy mi okozta az összes roanoke-i telepes eltűnését. Talán George Threadgill, a főgonosz hibája? Vajon meghaltak a telepesek? Vajon tényleg rejlett egy ősi bölcsességekkel teli ősi város Roanoke alatt? Miért mondta Martin Betancourt az utolsó lélegzetével, hogy „Az idő a kulcs”? Mit jelent valójában a titokzatos croatoan szó, amit az elhagyott közösség egyik palánkjába véstek? Olvasók millióinak csorgott a nyála, hogy megtalálja a választ ezekre a kérdésekre. Ha valaki a távoli jövőben nehezen hiszi ezt el, annak csak annyit mondok, hajtson fel valamit Judith Krantztól vagy Harold Robbinstól. Őket is milliók olvasták.

Regis Thomas karakterei a kivetítés klasszikus esetei voltak. Vagy inkább az ábrándozásé. Aszott kis fickó volt, akinek a borítókra kerülő fényképét rendszeresen retusálták, hogy kevésbé emlékeztessen egy női retikülre. Sosem jött New Yorkba, mert nem bírt. Félelmet nem ismerő férfiakról írt, akik gyilkos mocsarakon vágtak át, párbajoztak és atletikus szexmutatványokat végeztek a csillagok alatt, de ő maga agorafóbiás agglegény volt. És a műveit illetően hihetetlenül paranoiás (legalábbis anyám szerint). Amíg kész nem lett egy kötettel, senki nem olvashatta, és miután az első kettő brutális siker lett, hónapokig tanyázott a sikerlisták élén, már a kiadó szerkesztője sem. Ragaszkodott hozzá, hogy úgy jelenjenek meg, ahogy ő megírta, szóról szóra.

Ugyan nem volt évi egykönyves szerző (minden irodalmi ügynök Eldorádója), de megbízhatóan szállított; két-három évente megjelent egy könyv a Roanoke szóval a címben. Az első négy Harry gyámsága alatt, a következő öt anyám idején. Ezek között volt a Roanoke szellemszüzei, amelyről Thomas azt közölte, hogy az utolsó előtti kötet. A sorozat utolsó darabja megválaszolja az összes kérdést, amin a hűséges olvasók törik a fejüket a Halálmocsárba tett első expedíció óta. Egyúttal a sorozat legvastagabb kötete lesz, talán eléri a hétszáz oldalt is. (Így a kiadó még egy-két dolcsival fel tudja nyomni a borítóárat.) És miután rendezte Roanoke és összes rejtélye ügyét, vallotta meg anyámnak, amikor egyszer nála járt az állam felső részén, nekifog egy sorozatnak a Mary Celeste-ről.

Mindez remekül hangzott, amíg holtan nem rogyott az íróasztalára úgy, hogy a fő művéből kábé harminc oldal készült el. Csekély három milla előleget kapott, de regény híján az előleget vissza kellett adni, beleértve a mi részünket is. A mi részünk viszont vagy odalett, vagy nem volt elérhető. Mint talán kitalálták, itt jöttem a képbe én.

Oké, vissza a történethez.

9

Ahogy közeledtünk egy jelöletlen rendőrautóhoz (ismertem már, sokszor láttam, a házunk előtt parkolt, a műszerfalon egy RENDŐR SZOLGÁLATBAN táblával), Liz félrehúzta a dzsekije szárnyát, hogy megmutassa nekem az üres fegyvertokját. Ez amolyan vicc volt köztünk. Anyám nagyon szigorúan vette azt a szabályt, hogy „nincs fegyver a fiam közelében”. Liz mindig megmutatta nekem az üres pisztolytokot, amikor viselte, és sokszor láttam a dohányzóasztalon a nappalinkban. Meg az éjjeliszekrényen anyám ágya mellett, azon az oldalon, ahol nem ő aludt, és kilencéves koromra már sejtettem, ez mit jelent. A Roanoke halálmocsará-ban volt jó pár fülledt jelenet Laura Goodhugh és Martin Betancourt özvegye, Purity Beantcourt között.

– Ő meg mit keres itt? – kérdeztem anyámat, amikor a kocsihoz értünk. Liz ott állt, szóval udvariatlan voltam, ha nem egyenesen barátságtalan, de hát kirángattak óráról, és még ki se értünk, megtudtam, hogy a megélhetésünknek lőttek.

– Szállj be, Bajnok – mondta Liz. Mindig „Bajnok”-nak hívott. – Nem érünk rá.

– Nem akarok. Halrudacska lesz ebédre.

– Nem, Whoppert és sült krumplit eszünk, én fizetem.

– Szállj be, Jamie – mondta anyám. – Légy szíves.

Úgyhogy beültem hátra. A padlón két Taco Bell-es csomagolópapír hevert, és olyan illat csapta meg az orromat, ami mikrós pattogatott kukorica lehetett. Éreztem egy másik szagot is, azt, amiről a  Harry bácsinál a különféle otthonokban tett látogatások jutottak eszembe, viszont legalább nem volt fémrács a vezetőrész meg a hátsó ülés között, mint a rendőrös tévésorozatokban, amiket anyám nézett (odavolt a Drót-ért).

Anyám beült előre, és Liz elindult, majd az első piros lámpánál bekapcsolta a műszerfali villogót. Az tette a dolgát, és az autók még sziréna nélkül is utat engedtek neki, úgyhogy seperc alatt kiértünk az FDR-re.

Anyám megfordult és olyan arccal nézett rám az ülések között, hogy megijedtem. Elkeseredettnek látszott.

– Ott lehet még a házában, Jamie? A testet már biztos elvitték a hullaházba vagy a temetkezési vállalkozóhoz, de ő még ott lehet?

Erre azt válaszolhattam volna, hogy nem tudom, de elsőre nem mondtam se ezt, se semmit. Túlságosan megdöbbentem. És megbántódtam. Talán mérges is lettem, bár ebben nem vagyok biztos, de a másik kettőre jól emlékszem. Anyám a lelkemre kötötte, hogy senkinek ne beszéljek arról, hogy halottakat látok, és én nem is beszéltem, ő viszont igen. Elmondta Liznek. Ezért volt ott Liz, aki a villogóval hamarosan a Sprain Brook Parkway forgalmát terelte félre előlünk. Végül csak megszólaltam:

– Mióta tudja?

Láttam, hogy Liz rám kacsint a visszapillantóban, olyan kacsintással, ami azt mondta, van egy titkunk. Nem tetszett. Ez elvileg anyám és az én titkom volt.

Anyám átnyúlt az üléstámla felett, és megragadta a csuklómat.

Hideg volt a keze.

– Ne törődj vele, Jamie, csak azt mondd meg, hogy ott lehet-e még.

– Gondolom. Már ha ott halt meg.

Anyám elengedett és mondta Liznek, hogy lépjen oda neki, de Liz a fejét rázta.

– Nem jó ötlet. Rendőrségi kíséretet kapnánk, és tudni akarnák, mire a felhajtás. Mondjam nekik, hogy egy halottal akarunk beszélni, mielőtt eltűnik? – A hangjából éreztem, hogy egy szót sem hisz abból, amit anyám mondott neki, csak a kedvére tesz. Jó képet vág hozzá. Ami engem nem zavart. Anyámat szerintem nem érdekelte, mit gondol Liz, csak vigyen el bennünket Croton-on-Hudsonba.

– Akkor amilyen gyorsan lehet.

– Vettem, Tee-Tee. – Sose szerettem, hogy így becézi anyámat, olyan bárgyún hangzott, de anyám láthatóan nem bánta. Aznap szerintem az se érdekelte volna, ha Didkó Dorisnak nevezi. Talán észre se vette volna.

– Nem mindenki tud titkot tartani – jegyeztem meg. Nem tudtam megállni. Mégis mérges lehettem.

– Hagyd abba – szólt rám anyám. – Most ne duzzogj nekem.

– Nem duzzogok – duzzogtam.

Tudtam, hogy Lizzel közel állnak egymáshoz, de azt hittem, hogy mi ketten még közelebb. Legalább megkérdezhetett volna, mielőtt elfecsegi a legnagyobb titkunkat valamelyik éjjel, miután ő meg Liz megmászták azt, amit Regis Thomas „a szenvedély lajtorjájának” nevezett.

– Látom rajtad, hogy ki vagy akadva, és később lehetsz is, de most szükségem van rád, kisöreg. – Mintha el is felejtette volna, hogy Liz ott ül, de én láttam Liz szemét a visszapillantóban, és tudtam, hogy nagyon is figyel minden szóra.

– Oké. – Kicsit megijesztett. – Nyugi, anya.

Végigsimított a haján, majd a biztonság kedvéért félrerázta a frufruját.

– Ez olyan igazságtalan. Minden, ami történt velünk… ami még mindig történik… olyan kibaszott szemétség! – Megborzolta a hajamat. – Ezt nem hallottad.

– De hallottam – mondtam. Még mindig mérges voltam, de igaza volt. Emlékszel, hogy azt mondtam, ez egy Dickens-regény, csak káromkodásokkal? Tudod, hogy az emberek miért olvasnak olyan könyveket? Mert kurvára boldogok, hogy az a sok szarság nem velük történik.

– Már két éve zsonglőrködök a számlákkal, és még egyet se ejtettem le. Néha hagynom kellett a kicsiket, hogy kifizethessem a nagyokat, néha hagynom kellett a nagyokat, hogy kifizethessek egy rakás kicsit, de a villanyt nem kapcsolták le, és sose kellett koplalnunk, igaz?

– Ja ja ja – mondtam, hátha elmosolyodik. Nem mosolyodott.

– De most… – Megint félrerázta a frufruját, amitől jó kócos lett. – Most egyszerre fél tucat dolog lett esedékes, az istenverte adóval az élen. Adósságok tengerében fuldoklok, és Regisnek kellett volna kimentenie. Erre ez a rohadék bekrepál! Ötvenkilenc évesen! Ki hal meg ötvenkilenc évesen, ha nincs rajta ötven kiló plusz vagy nem drogozik?

– Aki rákos? – tippeltem.

Anyám akkorát harákolt, hogy hallottam szortyogni a slejmet, és félrerázta a frufruját.

– Nyugi, Tee – mormolta Liz. A tenyerét anyám nyakára tette oldalt, de nem hiszem, hogy anyám érezte.

– Az a könyv megmenthetne minket. A könyv, az egész könyv, csak a könyv. – Anyám vadul felnevetett, ami még jobban megijesztett. – Tudom, hogy csak pár fejezetet írt meg, de más nem tudja, mert senkivel nem beszélt, csak a bátyámmal, mielőtt beteg lett, és azóta velem. Nem csinált vázlatot és nem jegyzetelt, Jamie, mert azt mondta, az lekorlátozza a kreatív folyamatot. És mert nincs rá szüksége. Mindig tudja, merre tart.

Megint megragadta a csuklómat, és olyan erősen megszorította, hogy meglátszott a nyoma. Később aznap éjjel láttam.

– Talán még mindig tudja.

10

A Tarrytown Burger Kingnél megálltunk, és megkaptam a megígért Whoppert. Meg egy csokis turmixot. Anya nem akart megállni, de Liz ragaszkodott hozzá.

– A fiú növésben van, Tee-Tee. Neki kell a kaja, még ha neked nem is.

Ez tetszett benne, és volt még más is, ami tetszett benne, de olyan is, ami nem. Nagy dolgok. Majd rátérek, mert muszáj lesz, de egyelőre maradjunk annyiban, hogy bonyolult érzésekkel viseltettem Elizabeth Dutton nyomozó iránt.

Még mondott valamit, mielőtt Croton-on-Hudsonba értünk, amit meg kell említenem. Csak beszélgetni akart, de később (tudom, mindig ez a szó) fontos lett. Liz megjegyezte, hogy Pöröly végül csak megölt valakit.

A férfi, aki „Pöröly”-nek nevezte magát, az utóbbi pár évben rendszeresen felbukkant a helyi hírekben, főleg az NY1-on, amit anyám a legtöbb este nézett vacsorafőzés közben (és ha hírszempontból eseménydús nap volt, akkor néha evés közben is). Pöröly „rémuralma” – kösz, NY1 – tulajdonképpen már a születésem előtt megkezdődött, és a fickó amolyan városi legendává nőtt. Tudod, mint a Slender Man vagy a Kampókéz, csak robbanóanyagokkal.

– Kit? – kérdeztem rá. – Kit ölt meg?

– Mikor érünk oda? – kérdezte anyám. Nem érdekelte Pöröly, megvolt a maga baja.

– Egy fickót, aki elkövette azt a hibát, hogy használni akarta Manhattan egyik megmaradt telefonfülkéjét – felelte nekem Liz, rá se hederítve anyámra. – A tűzszerészek szerint abban a pillanatban felrobbant, hogy felemelte a kagylót. Két dinamitrudat…

– Muszáj erről beszélnünk? – szólt közbe anyám. – És miért piros minden istenverte lámpa?

– Két dinamitrudat ragasztószalagozott a kis párkány alá, amire az ember az aprót teszi – folytatta Liz rendíthetetlenül. – Leleményes egy tag, meg kell adni. Összeraknak még egy akciócsoportot, ez lesz a harmadik 1996 óta, és én is megpróbálok bekerülni. Az utolsóban benne voltam, szóval van esélyem, és jól jönne a túlóra.

– Zöld – mondta anyám. – Menjünk.

Mentünk.

11

Még mindig az utolsó pár sült krumplit majszoltam (addigra már kihűlt, de engem nem zavart), amikor befordultunk egy rövid zsákutcába, ami a Macskaköves út nevet viselte. Hajdanában talán macskaköves volt, de most már sima aszfalt. A végén álló házat Macskaköves Villának keresztelték el. Nagy kőház volt, flancos, faragott zsalukkal és mohás tetővel. Jól hallottad, mohás. Durva, mi? Volt kapu, de nyitva állt. A kapuoszlopok ugyanolyan szürke kőből készültek, mint a ház, és mindegyikre tettek egy táblát. Az egyiken az állt: TILOS AZ ÁTJÁRÁS. UNJUK MÁR ELÁSNI A TESTEKET. A másikon egy acsarkodó német juhász rajza, és alatta: VIGYÁZZ, HARCI KUTYA.

Liz megállt és felvont szemöldökkel nézett anyámra.

– Regis egyetlen testet ásott el – mondta anyám –, a papagájáét, Francisét. Francis Drake felfedezőről nevezte el. Kutyája meg sose volt.

– Allergiás volt – tettem hozzá a hátsó ülésről.

Liz odahajtott a házhoz, megállt és kikapcsolta a műszerfali villogót.

– A garázs ajtaja csukva van, és nem látok autót. Ki van itt?

– Senki – mondta anyám. – A házvezetőnő találta meg. Mrs. Quayle. Davina. Ő meg egy félállású kertész volt az egész személyzet. Kedves asszony. A mentő után rögtön engem hívott. A mentő miatt rákérdeztem, biztos-e benne, hogy meghalt, és azt mondta, hogy biztos, mert előtte szeretetotthonban dolgozott, de akkor is ki kell hívni a mentőt. Mondtam neki, hogy menjen haza, amint a holttestet elvitték. Eléggé kiborult. Kérdezte, hívja-e Frank Wilcoxot, ő rendezi Regis üzleti ügyeit, és mondtam neki, hogy majd én hívom. Fel is fogom hívni, de amikor utoljára beszéltem Regisszel, azt mondta, Frank meg a felesége Görögországban vannak.

– És a sajtó? – kérdezte Liz. – Végül is bestselleríró volt.

– Jézus Mária, nem tudom. – Anyám idegesen nézett körül, mintha arra számítana, hogy riporterek bújnak a bokrok között. – Egyet se látok.

– Talán még nem tudják. Ha igen, ha megneszelték a zsaruktól, akkor is először a zsarukat és a mentősöket kérdezik. A holttest nem itt van, úgyhogy a sztori se. Van időnk, nyugodj meg.

– A csőddel nézek farkasszemet, van egy bátyám, aki talán még harminc évig otthonban él, és egy fiam, aki talán egyszer főiskolára szeretne menni, szóval ne mondd, hogy nyugodjak meg. Jamie, látod Regist? Tudod, hogy néz ki, ugye? Mondd, hogy látod!

– Tudom, hogy néz ki, de nem látom – feleltem.

Anyám felnyögött és tenyere élével rácsapott szegény megviselt frufrujára.

A kilincsért nyúltam, de csodák csodájára nem volt. Megkértem Lizt, hogy engedjen ki, és kiengedett. Mind kiszálltunk.

– Kopogjunk be – javasolta Liz. – Ha senki nem nyit ajtót, hátramegyünk és bakot tartunk Jamie-nek, hogy be tudjon nézni az ablakon.

Ezt megtehettük, mivel a zsaluk – amikbe apró díszeket faragtak – mind nyitva voltak. Anyám az ajtóhoz szaladt, és Lizzel egy pillanatra kettesben maradtunk.

– Ugye, nem hiszed, hogy tényleg halottakat látsz, mint az a gyerek abban a filmben? – kérdezte.

Nem érdekelt, hogy hisz-e nekem, de a hangszíne (mintha egy nagy vicc lenne az egész) kiakasztott.

– Anyám mesélt Mrs. Burkett gyűrűiről, nem?

Liz vállat vont.

– Bárkinek lehet mázlija. Idefelé nem láttál halottakat, igaz?

Mondtam, hogy nem, de igazán csak akkor lehet megmondani, ha beszélsz velük… vagy ők beszélnek veled. Egyszer, amikor anyával buszoztunk, láttam egy lányt, akinek olyan mély vágások voltak a csuklóján, hogy vörös karkötőnek látszottak, és biztos voltam benne, hogy halott, pedig messze nem volt olyan rémes, mint a Central Park-i férfi. Egyébként pedig aznap, amikor hajtottunk kifelé a városból, kiszúrtam egy öregasszonyt, aki rózsaszín fürdőköntösben álldogált a Nyolcadik sugárút sarkán. Amikor a lámpája zöldre váltott, nem indult el, csak állt és úgy nézett körül, mint egy turista. Lehetett halott, de lehetett élő is, aki csak tévelyeg, mint ahogy Harry bácsi néha, mielőtt otthonba került. Anya azt mesélte, hogy amikor Harry bácsi elkezdte ezt csinálni, néha pizsamában, ő akkor kezdett beletörődni, hogy már nem fog rendbe jönni.

– A jövendőmondók állandóan eltalálják – folytatta Liz. – És ott az a régi mondás, hogy még a megállt óra is jó időt mutat naponta kétszer.

– Szóval szerinted anyám bekattant, és én segítek neki ebben?

Nevetett.

– Ezt úgy nevezik, hogy rásegítés, Bajnok, és nem hiszem. Én azt hiszem, hogy zaklatott és kapkod. Tudod, ez mit jelent?

– Igen. Hogy bekattant.

Liz megint a fejét rázta, immár nyomatékosabban.

– Nagy nyomás nehezedik rá. Abszolút megértem. De az nem segít rajta, ha kitalálsz mindenfélét. Remélem, hogy ezt meg te érted meg.

Anya visszajött.

– Sehol senki, és az ajtó zárva van. Ellenőriztem.

– Oké, akkor lessünk be az ablakon – mondta Liz.

Megkerültük a házat. Az étkezőablakon beláttam, mert az a földig ért, de a többihez túl alacsony voltam. Liz tartott bakot, hogy azokon is be tudjak nézni. Láttam egy tágas nappalit egy nagy képernyős tévével és sok flancos bútorral. Láttam egy étkezőt olyan hosszú asztallal, hogy a Mets egész kezdőcsapata odafért volna, és talán még a többi dobó is. Ami érthetetlen egy olyan embertől, aki utálja a társaságot. Láttam egy szobát, amit anyám kis társalgónak nevezett, és hátul volt a konyha. Mr. Thomas nem volt egyikben sem.

– Talán az emeleten van. Odafent sose voltam, de ha ágyban halt meg… vagy a fürdőszobában… akkor még ott…

– Kétlem, hogy a trónon halt meg, mint Elvis, de azért nem lehet kizárni.

Erre elnevettem magam, mindig nevettem, ha a vécét trónnak nevezték, de anyám arcát látva abbahagytam. Ez komoly dolog volt, és ő kezdte elveszíteni a reményt. A konyhaajtó kilincsét is lenyomta, de az is zárva volt, mint a bejárati ajtó.

Lizhez fordult.

– Talán…

– Ki ne mondd – fojtotta bele a szót Liz. – Nem törünk be, Tee. Van elég bajom az osztályon anélkül is, hogy beindítanánk egy nemrég elhunyt bestselleríró riasztóját, és aztán magyarázkodnom kéne a biztonsági szolgálatnak. Vagy a helyi zsaruknak. Apropó, zsaruk… egyedül volt, amikor meghalt? A házvezetőnő találta meg, ugye?

– Igen, Mrs. Quayle. Ő hívott fel, már mondtam…

– A rendőrök majd ki fogják kérdezni. Talán be is vitték. Vagy az orvosszakértő. Nem tudom, Westchester megyében mi az eljárás.

– Mert Regis híres? Mert valaki talán meggyilkolhatta?

– Mert ez a rutineljárás. És igen, mert híres. Az a lényeg, hogy szeretnék eltűnni, mire megjelennek.

Anyám válla megroggyant.

– Semmi, Jamie? Nem látod sehol?

Megráztam a fejemet.

Anyám sóhajtott és Lizre nézett.

– Megnézzük még a garázst?

Liz vállat vont, ami azt üzente, a te bulid.

– Jamie? Szerinted?

El nem tudtam képzelni, Mr. Thomas miért lógott volna a garázsban, de kizárni se lehetett. Talán volt egy kedvenc kocsija.

– Szerintem nézzük meg, ha már itt vagyunk.

Elindultunk a garázs felé, de megtorpantam. Mr. Thomas medencéje mögött, amit leeresztettek, volt egy kavicsos ösvény. Az ösvényt fák szegélyezték, de mivel a legtöbb levél lehullott már, egy kis zöld épületet vettem észre. Ráböktem.

– Az mi?

Anyám a homlokára csapott. Kezdtem aggódni, hogy még agydaganatot okoz magának vagy valami.

– Istenem, La Petite Maison dans le Bois! Miért nem jutott eszembe egyből?

– Mi az? – kérdeztem.

– A dolgozója! Ahol írt! Csakis ott lehetett! Gyerünk!

Megragadta a kezemet, és futva megkerültük a medence sekély végét, de amikor odaértünk, ahol a kavicsos ösvény elkezdődött, megtorpantam és megvetettem a lábamat. Anyám csak futott, és ha Liz nem kapja el a vállamat, orra estem volna.

– Anya? Anya!

Türelmetlenül fordult meg. Vagyis ez nem jó szó. Szinte eszelősen.

– Gyerünk! Én mondom, hogy ott lesz!

– Meg kell nyugodnod, Tee – mondta neki Liz. – Megnézzük az írókalyibáját, de aztán elmegyünk.

– Anya!

Anyám rám se hederített. Elkezdett sírni, amit amúgy szinte sose csinált. Akkor se, amikor megtudta, mennyit követel rajta az adóhatóság, pedig ököllel ütötte az íróasztalát és vérszívó rohadékoknak nevezte őket, de most sírt.

– Menj csak, ha akarsz, de én addig maradok, amíg Jamie nem biztos benne, hogy felesleges. Neked talán kellemes kiruccanás, kedvére teszel az őrült csajnak…

– Ez nem fair!

– …de az életemről van szó…

– Nagyon jól tudom…

– És Jamie életéről és…

– ANYA!

Az egyik legrosszabb abban, ha gyerek vagy, sőt talán a legrosszabb, hogy a felnőttek egyszerűen nem törődnek veled, amikor belelovalják magukat valami szarba.

– ANYA! LIZ! FEJEZZÉTEK BE MIND A KETTEN!

Befejezték. Rám néztek. Ott álltunk, két nő meg egy kisfiú egy borult novemberi napon egy leeresztett medence mellett.

A kavicsos ösvényre mutattam, ami a kisházhoz vezetett az erdőbe, ahol Mr. Thomas a Roanoke-könyveit írta.

– Ott van – mondtam.

12

Felénk tartott, ami nem lepett meg. A legtöbbjük, nem mind, de a legtöbbjük egy ideig még vonzódik az élőkhöz, mint a bogarak a bogárlámpához. Ez elég rémes hasonlat, de más nem jut eszembe. Akkor is tudtam volna, hogy halott, ha eleve nem tudom, mégpedig amiatt, amit viselt. Hűvös nap volt, de csak egy sima fehér pólót, bő sortot és olyan szíjszandált viselt, amit anya úgy nevez: Jézussaru. És még volt más is, egy fura dolog: egy sárga selyemövet viselt a vállán keresztben, amire kék szalagot tűztek.

Liz mondott valamit anyámnak, hogy nincs ott senki, csak színlelek, de nem figyeltem oda. Kihúztam a kezem anyáméból, és Mr. Thomas felé indultam. Megtorpant.

– Helló, Mr. Thomas – mondtam. – Jamie Conklin vagyok. Tia fia. Még nem találkoztunk.

– Jaj, ne már – nyögte mögöttem Liz.

– Hallgass – szólt rá anyám, de Liz kétkedése ragályos lehetett, mert megkérdezte tőlem, biztos vagyok-e benne, hogy Mr. Thomas tényleg ott van.

Ezzel se törődtem. Érdekelt a selyemöv, amit viselt, amikor meghalt.

– Az íróasztalomnál ültem – mondta. – Mindig viselem az övet, amikor írok. Szerencsét hoz.

– Miért kapta a kék szalagot?

– A regionális betűzőversenyért, amit hatodikban megnyertem. Húsz másik iskolából jött gyerekeket győztem le. Az állami versenyen kiestem, de a regionálisért kaptam ezt a kék szalagot. Anyám varrta az övet, és tűzte rá a szalagot.

Úgy gondoltam, elég fura, hogy ilyesmit viselt, mert Mr. Thomas csillió évvel ezelőtt lehetett hatodikos, de minden szégyenkezés vagy feszengés nélkül mondta. Némelyik halott érez szeretetet – meséltem, hogy Mrs. Burkett megpuszilta Mr. Burkett arcát, emlékszel? –, némelyik gyűlöletet (a maga idején majd ezt is megtapasztalom), de a legtöbb érzelem kiszáll belőlük, amikor meghalnak. És még a szeretetük se tűnt valami erősnek. Nem szívesen mondom, de a gyűlölet erősebben és tovább megmarad. Szerintem az emberek azért látnak kísértetet (nem halottat), mert a kísértetek gonoszak. Az emberek azért tartják a kísérteteket ijesztőnek, mert azok is.

Visszafordultam anyához és Lizhez.

– Anya, tudtad, hogy Mr. Thomas selyemövet viselt, amikor írt?

Anyám szeme nagyra nyílt.

– Ez benne volt az interjúban, amit a Salon-nak adott öt-hat éve. Most is rajta van?

– Rajta. Egy kék szalag van rátűzve, amit a…

– A betűzőversenyen nyert! Az interjúban nevetett és azt mondta rá, „az én buta különcségem”.

– Lehet, hogy az – mondta Mr. Thomas –, de a legtöbb írónak megvan a maga buta különcsége és babonája. E tekintetben a baseballjátékosokra hasonlítunk, Jimmy. És ki mer vitatkozni kilenc New York Times bestsellerrel?

– Jamie a nevem – emlékeztettem.

– Meséltél Bajnoknak az interjúról – mondta Liz anyámnak. – Csak így lehetett. Vagy ő maga olvasta. Pokoli jól olvas. Tudott róla, ennyi, és…

– Hallgass – sziszegte le anyám. Liz megadóan felemelte a kezét.

Anyám odajött mellém, arra nézett, ami neki csak egy kavicsos ösvény lehetett. Mr. Thomas közvetlen előtte állt zsebre dugott kézzel. A sortja eléggé lógott, bíztam benne, hogy nem nyomja le jobban a kezét, mert nem úgy tűnt, hogy visel alsót.

– Mondd meg neki, amit mondtam!

Azt kellett tolmácsolnom, hogy Mr. Thomasnak segítenie kell rajtunk, különben a vékony financiális jég, amin bő egy éve járunk, beszakad, és belefulladunk az adósságóceánba. És hogy az ügynökség egyre-másra veszíti el az ügyfeleit, mivel megtudták, hogy bajban vagyunk, és talán be kell zárnunk. Patkányok, amik elhagyják a süllyedő hajót, így nevezte őket egy este, amikor Liz nem volt nálunk, és a negyedik pohár bornál tartott.

Én azonban nem vesződtem a sok szöveggel. A halottak kénytelenek válaszolni a kérdésekre – legalábbis amíg el nem tűnnek –, és kénytelenek igazat mondani. Úgyhogy a lényegre tértem.

– Anya tudni akarja, miről szól a Roanoke titka. Az egész történetet. Maga tudja az egész történetet, Mr. Thomas?

– Természetesen. – Még mélyebbre dugta a kezét a zsebébe, és egy kis szőrcsíkot láttam a hasa közepén a köldöke alatt. Nem akartam látni, de láttam. – Mindig mindent tudok, mielőtt bármit is leírok.

– És mindent fejben tart?

– Muszáj. Valaki még ellopná. Feltenné az internetre. Elrontaná a meglepetést.

Ha életben lett volna, ez paranoiásan hangzik. Holtan csak tényt szögezett le, vagy amit ő annak hitt. És egyébként úgy gondoltam, hogy igaza van. A számítógépes trollok állandóan titkokat tolnak fel a netre, mindent az unalmas szarságtól, mint a politikai umbuldák, az igazán fontos dolgokig, mint hogy mi fog történni A rejtély adott évadának zárórészében.

Liz otthagyott engem meg anyát, leült az egyik padra a medence mellett, keresztbe tette a lábát, és rágyújtott. A jelek szerint úgy döntött, békén hagyja az elmebetegeket. Amit én nem bántam. Liznek voltak jó tulajdonságai, de aznap délelőtt igazából csak útban volt.

– Anya azt akarja, hogy mondjon el nekem mindent – mondtam Mr. Thomasnak. – Én elmondom neki, és ő megírja az utolsó Roanoke-könyvet. Azt fogja mondani mindenkinek, hogy a halála előtt maga elküldte neki majdnem az egészet és jegyzeteket, hogyan kéne befejezni.

Életében Mr. Thomas ordított volna a gondolatra, hogy másvalaki fejezze be a könyvét; a munkája volt a legfontosabb az életében, és nagyon féltette. Most azonban a többi része egy temetkezési vállalkozó asztalán hevert valahol, abban a khakisortban és sárga övben, amiben az utolsó mondatokat leírta. Az az énje, aki velem beszélt, már nem féltette a titkait.

Csak annyit kérdezett:

– Meg tudja csinálni?

Anyám már odafelé biztosított engem (meg Lizt), hogy meg tudja csinálni. Regis Thomas kikötötte, hogy szerkesztő nem szennyezheti be egyetlen drága szavát sem, anya azonban évek óta szerkesztette a könyveit, csak nem mondta meg neki, már akkor is, amikor Harry bácsi még eszénél volt és ő vezette az ügynökséget. Elég nagy változtatásokat is ejtett, csak Mr. Thomas nem tudta… vagy legalábbis sosem tette szóvá. Ha a világon valaki utánozni tudta a stílusát, akkor az anyám volt. Nem is a stílussal volt a probléma, hanem a sztorival.

– Meg tudja – feleltem, mert ez egyszerűbb válasz volt.

– Ki az a másik nő? – mutatott Lizre.

– Anyám barátja. Liz Duttonnak hívják. – Liz felnézett, majd újabb cigarettára gyújtott.

– Ő meg anyukád kefélnek? – kérdezte Mr. Thomas.

– Azt hiszem.

– Sejtettem. Úgy néznek egymásra.

– Mit mondott? – kérdezte nyugtalanul anyám.

– Azt kérdezte, Lizzel közeli barátok vagytok-e – feleltem. Elég béna, de kapásból nem jutott eszembe jobb. – Akkor elmeséli nekünk a Roanoke titká-t? Mármint az egész könyvet, nem csak a titkot.

– Igen.

– Igent mondott – mondtam anyámnak, aki erre elővette a retiküljéből a telefonját meg még egy diktafont is. Egyetlen szót se akart elmulasztani.

– Mondd meg neki, hogy legyen a lehető legrészletesebb.

– Anya azt mondja…

– Hallottam – mondta Mr. Thomas. – Halott vagyok, nem süket. – A sortja még lejjebb csúszott.

– Klassz. Nézze, Mr. Thomas, húzza feljebb a sortját, mert még megfázik a micsodája.

Felhúzta a sortját a csontos csípőjére.

– Hűvös van? Nem érzem. – Aztán ugyanazon a hangon megjegyezte: – Tián kezd meglátszani a kor, Jimmy.

Már nem is javítottam ki. Inkább anyámra néztem, és szent isten, tényleg öregnek látszott. Vagyis kezdett. Ez meg mikor történt?

– Mesélje el a történetet – kértem. – Kezdje a legelején.

– Hol máshol kezdhetném? – kérdezte Mr. Thomas.

13

Másfél óráig tartott, és mire végeztünk, teljesen lemerültem, és szerintem anyám is. Mr. Thomas kábé ugyanúgy nézett ki az elején és a végén, ahogy ott állt abban a kicsit szánalmas sárga övben, ami kidudorodott a pocakján és rálógott a sortjára. Liz odaállt a kocsival a kapuba, és bekapcsolta a villogót, ami jó ötlet volt tőle, mert Mr. Thomas halálhíre kitudódott, és emberek jelentek meg, hogy fotót csináljanak a Macskaköves Villáról. Egyszer Liz bejött hozzánk megkérdezni, meddig tart még, de anya csak legyintett, mondta neki, hogy járja be a területet vagy amit akar, de amúgy Liz jobbára tartotta a távolságot.

És nem is csak kimerítő volt, stresszes is, mert a jövőnk Mr. Thomas könyvétől függött. Nem volt igazságos, hogy kilencévesen el kellett viselnem egy ekkora felelősség súlyát, de nem volt választásom. El kellett ismételnem anyámnak – illetve a kütyüjeinek – mindent, amit Mr. Thomas mondott nekem, és Mr. Thomasnak bőven volt mondandója. Amikor azt mondta, mindent fejben tartott, azt hittem, csak felvág. És anyám is folyton kérdezgetett, hogy tisztázzon dolgokat. Mr. Thomas nem bánta (pontosabban nem látszott rajta semmi), engem viszont kezdett rohadtul kiakasztani, ahogy anyám nyújtja a dolgot. És a szám is brutálisan kiszáradt. Amikor Liz odahozta a maradék Burger King-es kóláját, pár korttyal lenyeltem, aztán megöleltem.

– Köszönöm, ez nagyon rám fért – adtam vissza a papírpoharat.

– Nagyon szívesen. – Már nem tűnt unottnak. Inkább elgondolkodónak. Nem látta Mr. Thomast, és szerintem teljesen nem hitte el, hogy ott van, de azt tudta, hogy valami történik, mert hallotta, hogy egy kilencéves fiú egy bonyolult történetet regél el öt-hat főszereplővel és minimum húsz másikkal. Ja, és egy édeshármast (a gumós pántlikafű hatása tette, amit egy segítőkész amerikai őslakos szolgáltatott a nottoway törzsből) George Threadgill, Purity Betancourt és Laura Goodhugh között. Utóbbi végül terhes lett. Mindig szegény Laurának jutott a bot szaros vége.

Mr. Thomas összefoglalójának végén fény derült a nagy titokra is, és csodás volt. Nem mondom el, mi. Olvasd el a könyvet, és megtudod. Persze csak ha még nem olvastad.

– És most az utolsó mondat – jelentette be Mr. Thomas. Üdébbnek tűnt, mint valaha… igaz, az „üde” valószínűleg nem a legtalálóbb szó egy halottra. A hangja azonban kezdett halkulni. Egy picikét. – Ugyanis mindig azt írom meg elsőnek. Az a jelzőtűz, ami felé evezek.

– Jön az utolsó mondat – tolmácsoltam anyámnak.

– Hála istennek.

Mr. Thomas felemelte egy ujját, mint egy régi színész, aki a nagymonológra készül. – „Aznap vörös nap nyugodott le a telep felett, és a fába faragott szó, mely nemzedékeknek okoz majd fejtörést, úgy izzott, akárha vérrel pingálták volna ki: CROATOAN.” Mondd meg neki, hogy a croatoan nagybetűs, Jimmy.

Megmondtam (bár nem igazán értettem, mit jelent, hogy „vérrel pingálták volna ki”), majd megkérdeztem Mr. Thomast, végeztünk-e. Amint kimondta, hogy igen, sziréna szólalt meg a ház előtt röviden: csak két vijjogás.

– Istenem – mondta Liz, de nem pánikolva, hanem mint aki számított erre. – Kezdődik.

A rendőrjelvényét már az övére csatolta, és kicipzárazta a dzsekijét, hogy látsszon. Akkor előrement, majd két zsaruval tért vissza. Ők is rendőrdzsekit viseltek a Westchester Megyei Rendőrség jelzésével.

– Szűnjünk meg! A zsaruk! – mondta Mr. Thomas, amit nem értettem. Később, amikor megkérdeztem anyámat, azt mondta, hogy szleng a régmúlt ötvenes évekből.

– Ő Ms. Conklin – mutatta be Liz. – A barátom, aki Mr. Thomas ügynöke volt. Megkért, hogy hozzam el, mert attól félt, hogy valaki kihasználja az alkalmat, és szuveníreket lop.

– Vagy kéziratokat – tette hozzá anyám. A kis diktafon már a retiküljében lapult, a telefonja a farmer hátsó zsebében. – Különösen Mr. Thomas regényciklusának az utolsó darabját.

Liz tekintetéből az jött le, hogy elég már, de anyám csak mondta:

– Most fejezte be, és milliók akarják majd elolvasni. Kötelességemnek éreztem, hogy gondoskodjak arról, hogy ez megtörténhessen.

A zsarukat láthatóan egyáltalán nem érdekelte; azért jöttek, hogy megnézzék a helyiséget, ahol Mr. Thomas meghalt. Valamint hogy meggyőződjenek róla, hogy azok, akiket láttak a háznál, okkal tartózkodnak ott.

– Azt hiszem, a dolgozójában halt meg – mondta anyám, és a La Petite Maison felé mutatott.

– Ühüm – mondta az egyik zsaru. – Mi is ezt hallottuk. Megnézzük. – A szemembe akart nézni, ezért kénytelen volt lehajolni és megtámaszkodni a térdén; akkoriban elég pöttöm voltam. – Hogy hívnak, fiam?

– James Conklin. – Nyomatékosan Mr. Thomasra néztem. – Jamie. Ő az anyukám. – Megfogtam anya kezét.

– Lógsz a suliból, Jamie?

Mielőtt válaszolhattam volna, anyám szépen átvette a szót:

– Általában iskola után megyek érte, de ma nem voltam biztos benne, hogy visszaérek, ezért elhoztuk előbb. Nem igaz, Liz?

– Abszolút – bólintott Liz. – A dolgozószobát nem néztük meg, nem tudom megmondani, zárva van-e.

– A házvezetőnő nyitva hagyta – mondta az a rendőr, aki velem beszélt. – De adott nekem kulcsot, bezárunk majd, csak gyorsan körülnézünk.

– Elmondhatod nekik, hogy nem volt idegenkezűség – szólalt meg Mr. Thomas. – Szívrohamot kaptam. Fájt, mint a rosseb.

Eszem ágában se volt mondani nekik bármit is. Csak kilencéves voltam, nem hülye.

– A kapuhoz is van kulcsuk? – kérdezte Liz, felöltve a profi nyomozó szerepét. – Mert nyitva volt, amikor megérkeztünk.

– Van, azt is becsukjuk majd – mondta a másik rendőr. – Okosan tette, hogy odaparkolt, nyomozó.

Liz széttárta a karját, jelezve, hogy csak a munkáját végezte.

– Akkor mi nem is tartjuk fel magukat.

A zsaru, aki velem beszélt, azt mondta:

– Tudnunk kéne, hogy néz ki az az értékes kézirat, hogy biztonságba helyezhessük.

Ezt a labdát anyám tudta visszaütni.

– Az eredetit pont a múlt héten küldte el nekem. Pendrive-on. Nem tudom, van-e másolat. Elég paranoiás volt.

– Ez igaz – ismerte el Mr. Thomas. A sortja megint elindult lefelé.

– Örülünk, hogy itt voltak és vigyáztak a helyre – mondta a másik zsaru. Kezet ráztak anyával és Lizzel, majd velem is. Aztán a kavicsos ösvényen elindultak a kis zöld épület felé, amelyben Mr. Thomas meghalt. Később megtudtam, hogy sok író hal meg az íróasztalánál. Szakmai ártalom lehet.

– Menjünk, Bajnok – mondta Liz. Meg akarta fogni a kezemet, de nem engedtem neki.

– Egy pillanatra álljatok oda a medence mellé – mondtam nekik. – Mind a ketten.

– Miért? – kérdezte anyám.

Erre úgy néztem rá, ahogyan szerintem még soha azelőtt: mintha hülye lenne. És abban a pillanatban azt is gondoltam, hogy hülye. Hogy mind a ketten azok. Plusz kurvára faragatlanok.

– Mert megkaptátok, amit akartatok, és meg kell köszönnötök.

– Istenem – csapott megint a homlokára anyám. – Hol jár az eszem? Köszönöm, Regis. Hálásan köszönöm.

Anyám egy virágágyásnak köszönte meg, úgyhogy megfogtam a karját, és irányba állítottam. – Itt van, anya.

Megint megköszönte, amire Mr. Thomas nem reagált. Nem érdekelte. Aztán odament Lizhez, aki az üres medence mellett állva megint éppen rágyújtott.

Nekem nem kellett megköszönnöm, addigra tudtam, hogy a halottak leszarják az ilyesmit, mégis megköszöntem. Így követelte az udvariasság, és különben is akartam még valamit.

– Ő anyám barátja – emlékeztettem. – Liz.

Mr. Thomas nem felelt, csak nézte.

– Még mindig azt hiszi, hogy csak kamuzok, hogy látom magát – folytattam. – Azt tudja, hogy valami fura történt, mert ezt a történetet nem tudja kitalálni egy gyerek… apropó, nagyon tetszett, ami George Threadgillel történt…

– Köszönöm. Nem érdemelt jobbat.

– De addig csavarja majd a fejében ezt a dolgot, hogy az jöjjön ki belőle, amit ő akar.

– Az eszére hallgat.

– Ha így akarja nevezni.

– Így.

– Meg tudná neki mutatni valahogyan, hogy tényleg itt van? – Az járt a fejemben, ahogyan Mr. Burkett az arcát vakarta, amikor a felesége megcsókolta.

– Nem tudom. Sejted, hogy mi vár most rám, Jimmy?

– Nem, Mr. Thomas. Sajnálom.

– Akkor majd meglátom.

Elindult a medence felé, amiben már sosem fog úszni. Ha visszatér a meleg, valaki majd megtölti, de addigra ő már rég nem lesz itt. Anya meg Liz halkan diskuráltak és egymásnak adogatták Liz cigarettáját. Ez volt az egyik, amit nem szerettem Lizben: hogy megint rászoktatta anyámat a cigizésre. Csak kicsit és csak vele, de akkor is.

Mr. Thomas odaállt Liz elé, nagy levegőt vett és kifújta. Liznek nem volt frufruja, a haját feszesen hátrafogta lófarokba, de a szemét összehúzta, mint amikor az ember szemébe fúj a szél, és hátrahőkölt. Szerintem a medencébe is belezuhant volna, ha anyám el nem kapja.

– Érezted? – kérdeztem. Hülye kérdés volt, hogyne érezte volna. – Mr. Thomas volt.

Aki most már újra a dolgozója felé bandukolt.

– Kösz még egyszer, Mr. Thomas! – szóltam utána. Nem fordult meg, csak felemelte a kezét, majd visszadugta a sortja zsebébe. Remekül láttam a kőműves dekoltázsát (anyám így nevezte, amikor látott egy fickót lecsúszott farmerban), és ha ez túl plasztikus neked, hát sajnálom. Egyetlen óra alatt elmeséltettünk vele mindent, amin ő hónapokig dolgozott. Nem mondhatott nemet, és talán ezért volt joga megmutatni nekünk a fenekét.

Persze csak én láttam.

14

Ideje beszélni Liz Duttonról, úgyhogy jöjjön ő.

Olyan egy hetvenöt magas lehetett, mint anyám, a fekete haja vállig ért (már amikor nem fogta hátra rendőrös lófarokba), és „dögös” volt, ahogy pár srác negyedikben mondta, mintha tudták volna, miről beszélnek. Csodás mosolya volt, és szürke szeme, ami általában melegséget sugárzott. Kivéve, ha mérges volt. Amikor mérges volt, az a szürke szem olyan hideg lett, akár a novemberi havas eső.

Azért bírtam, mert tudott kedves lenni, mint amikor annyira kiszáradt a szám meg a torkom, és ő kérés nélkül odaadta a Burger King-es kólájának a maradékát (anyám meg csak azzal törődött, hogy kiszedjem Mr. Thomasból a meg nem írt utolsó könyvének a részleteit). Néha hozott egy matchboxot a gyarapodó gyűjteményembe, és olykor-olykor leült mellém a padlóra, és együtt játszottunk. Néha megölelt és megborzolta a hajamat. Néha addig csikizett, amíg nem visítottam vagy be nem pisiltem… amit úgy nevezett, „megöntözni az alsót”.

Azért nem bírtam, mert néha, különösen a Macskaköves Villába tett kirándulás után, elkaptam a pillantását, hogy úgy néz rám, mintha bogár lennék a sütijén. Semmi melegség nem volt abban a szürke szemében. Vagy mert azt mondta, hogy a szobám disznóól, és általában az is volt, bár anyám láthatóan nem bánta. „Bántja a szememet”, mondta Liz. Vagy: „Egész életedben így fogsz élni, Jamie?” És úgy gondolta, túl nagy vagyok, hogy lámpánál aludjak, de ezt a beszélgetést anyám lezárta: „Hagyd békén, Liz, majd elhagyja, ha már nem lesz rá szüksége.”

A legnagyobb dolog? Ellopta tőlem anyám figyelmét és szeretetét. Sokkal később, amikor egy másodéves pszichológia szemináriumon olvastam Freud elméleteiről, rájöttem, hogy gyerekként klasszikus anyafixációm volt, és Lizt riválisnak láttam.

Naná.

Persze hogy féltékeny voltam, és okkal. Nem volt apám, azt se tudtam, ki a fasz volt, mert anyám nem beszélt róla. Később kiderült, hogy neki is jó oka volt rá, de akkor csak annyit tudtam, hogy „Ketten vagyunk a világ ellen, Jamie”. Mármint amíg fel nem bukkant Liz. És ne feledd, hogy Liz előtt se kaptam sokat anyából, mert túlságosan lefoglalta az ügynökség megmentése, miután őt meg Harry bácsit átbaszta James Mackenzie (mennyire utáltam, hogy ugyanaz a keresztnevünk!). Anyám állandóan aranyat keresett a kéziratok között, hátha beleakad egy másik Jane Reynoldsba.

Azt kell mondanom, hogy a Liz iránti érzéseim nagyjából egyensúlyban voltak a Macskaköves Villába tett kiruccanás napján, bár minimum négy okból a pozitív felé billent: a matchboxokat nem lehetett félvállról venni; élvezetes és otthonos volt anya és Liz közt ülve nézni az Agymenők-et; szeretni akartam azt, akit anyám szeretett; Liz boldoggá tette. Később (tessék, megint) már nem annyira.

Az a karácsony csodásan telt. Klassz ajándékokat kaptam mindkettejüktől, és korán megebédeltünk a Chinese Tuxedóban, mert Liznek dolgoznia kellett. Mert „a bűnözés sose ünnepel”, mondta. Úgyhogy anyával elmentünk a régi lakásba a Park sugárúton.

Anyám a költözés után is kapcsolatban maradt Mr. Burkett-tel, és néha hármasban lógtunk.

– Mert magányos – mondta anyám –, és még miért, Jamie?

– Mert kedveljük – feleltem, ami igaz is volt.

A lakásában ettük meg a szentesti vacsorát (pulykás szendvics áfonyás szósszal a Zabarból), mert a lánya a nyugati partra utazott és nem tudott hazajönni. Erről később többet megtudtam.

És igen, mert kedveltük.

Talán már mondtam, hogy Mr. Burkett tulajdonképpen Burkett professzor volt, immár emeritus, amit úgy értettem, hogy nyugdíjas, de még lóghat az NYU-n, és néha taníthatja az agyas speckóját, az angol és európai irodalmat.

Szóval kellemes kis vacsora volt, még töltelék nélkül és csak sárgarépával is, és utána megint ajándékozás jött. Adtam Mr. Burkettnek egy hógömböt a gyűjteményébe. Később megtudtam, hogy igazából a felesége gyűjtötte, de tetszett neki, megköszönte és feltette a kandallópárkányra a többihez. Anyám adott neki egy nagy könyvet Új, jegyzetekkel ellátott Sherlock Holmes címmel, mert amikor még teljes állásban tanított, volt egy kurzusa „Rejtély és gótika az angol regényben” címmel.

Ő adott anyámnak egy medált, ami a feleségéé volt. Anyám tiltakozott, hogy ezt inkább őrizze meg a lányának. Mr. Burkett azt mondta, Siobhan már megkapta Mona legszebb ékszereit, és különben is, „Aki nem figyel, az lemarad”. Gondolom, úgy értette, hogy ha a lánya (hallás után azt hittem, Shivonn a neve) nem veszi a fáradságot, hogy hazautazzon, úgy kell neki. Ezzel egyet is értettem, mert ki tudja, hány karácsonyt tölthet még az apjával? Öregebb volt, mint Isten. Különben is, az apák a gyengéim voltak, hiszen nekem nem volt. Tudom, azt mondják, hogy ami nem volt, az nem is hiányozhat, amiben van is igazság, de azt tudtam, hogy valami hiányzik.

Mr. Burkett-től én könyvet kaptam. Húsz csonkítatlan mese volt a címe.

– Tudod, mit jelent a csonkítatlan, Jamie?

Gondolom, aki professzor volt, az professzor is marad.

Megráztam a fejemet.

– Mire tippelsz? – Mosolyogva előrehajolt, a nagy, göcsörtös kezét sovány combjai közt tartva. – Ki tudod találni a címből?

– Cenzúrázatlan? Tizennyolc karikás?

– Eltrafáltad. Ügyes vagy.

– Remélem, nincs benne sok szex – jegyezte meg anyám. – Középiskolás szinten olvas, de még csak kilenc.

– Szex nincs, csak jó öreg erőszak – felelte Mr. Burkett (akkoriban nem szólítottam professzornak, mert azt olyan nagyképűnek éreztem). – Például a Hamupipőke eredetijében, ami benne van a könyvben, a gonosz mostohanővérek…

Anyám felém fordult és színpadiasan súgta:

– Spoilerveszély.

Mr. Burkettet azonban nem lehetett eltántorítani, totál tanármódban volt. Engem nem zavart, sőt érdekelt.

– Az eredetiben a gonosz mostohanővérek levágják a lábujjukat, hogy beleférjen a lábuk az üvegcipellőbe.

– Pfuj! – mondtam úgy értve: undi, halljuk tovább.

– És az üvegcipellő nem üvegből volt, Jamie. Ez fordítási hiba lehet, amit Walt Disney tett halhatatlanná, aki homogenizálta a meséket. A cipellő valójában mókusszőrből készült.

– Ejha. – Nem volt annyira érdekes, mint hogy a mostohanővérek levágták a lábujjukat, de azt akartam, hogy mondja tovább.

– A Békakirály eredetijében a hercegnő nem megcsókolja a békát, hanem…

– Elég – szólt közbe anyám. – Hadd olvassa el és fedezze fel ő maga.

– Az a legjobb – értett egyet Mr. Burkett. – Aztán megbeszéljük, Jamie.

Vagyis maga beszél, én meg hallgatom, gondoltam, de ez se zavart.

– Jöhet a forró csoki? – kérdezte anyám. – Az is a Zabarból van, ők csinálják a legjobbat. Seperc alatt felmelegítem.

– „No, Macduff, gyere, s aki ’megállj’-t kér, vesszen a feje!”{1} – mondta Mr. Burkett, ami igent jelentett, és tejszínhabbal ittuk.

Emlékezetemben ez a legjobb karácsony gyerekkoromból, a télapós palacsintától, amit Liz csinált reggel, a forró csokiig Mr. Burkett lakásában, pár lépésre attól, ahol mi laktunk korábban. A szilveszter is jól telt, bár elaludtam anyám és Liz között a kanapén még a tűzijáték előtt. Minden jó volt. 2010-ben azonban jöttek a veszekedések.

Előtte Liz meg anyám amolyan „élénk beszélgetéseket” folytattak, főleg könyvekről. Megegyezett az ízlésük sok író (Regis Thomast mindketten szerették, emlékszem) és sok film tekintetében, de Liz úgy gondolta, anyám nem a történetekre figyel, mert lekötik az eladások, előlegek és az írók eredményei. Szabályosan kinevette anyám néhány ügyfelének műveit, mondván, „félanalfabéták”. Erre anyám azt felelte, hogy ezek a félanalfabéták fizetik a lakbérünket és a villanyszámlánkat. Nem is szólva az otthonokról, ahol Harry bácsi a saját pisijében marinálódott.

Aztán a viták eltávolodtak a könyvek és filmek nagyjából biztonságos talajáról, és egyre hevesebbek lettek. Néha a politikáról. Liz odavolt egy John Boehner nevű képviselőért, akit anyám ki nem állhatott. Anyám Nancy Pelosit (szintén politikus, amit valószínűleg tudnak, ha még tevékenykedik) bátor nőnek tartotta, aki kitart a „fiúk klubjában”, Liz viszont tipikus nyámnyila libsinek.

A legnagyobb veszekedés akkor tört ki, amikor Liz azt mondta, nem hiszi el teljesen, hogy Obama Amerikában született. Anyám hülyének és rasszistának nevezte. A hálóban voltak csukott ajtó mögött – a legtöbb vita így zajlott –, de olyan hangosan beszéltek, hogy a nappaliban is minden szót hallottam. Pár perccel később Liz elment, jól becsapva maga mögött az ajtót, és egy hétig vissza se jött. Amikor igen, kibékültek. A hálóban. Zárt ajtó mögött. Ezt is hallottam, mert elég hangosan békültek ki. Nyögés és nevetés és ágyrugók nyikorgása.

A rendőrségi eljárásokon is vitatkoztak, pedig ez még pár évvel a Black Lives Matter-mozgalom előtt történt. Ez kényes kérdés volt Liznek, gondolhatják. Anyám elítélte a „faji megkülönböztetés”-t, mire Liz azt mondta, ha vannak megkülönböztető jegyek, azokat figyelembe kell venni. (Akkor se értettem, most sem értem.) Anyám azt mondta, amikor feketéket és fehéreket ugyanazért ítélnek el, a feketék kapják a szigorúbb büntetést, a fehérek néha semmit. Liz visszavágott:

– Mutass egy Martin Luther King sugárutat bármelyik városban, és megmutatom, hol a legnagyobb a bűnözés.

A viták egyre sűrűsödtek, és már tizenegy évesen is tudtam az egyik okát: túl sokat ittak. A meleg reggeli, amit anyám régebben hetente kétszer vagy akár háromszor is csinált, teljesen eltűnt. Reggel arra mentem ki, hogy ott gubbasztanak egyforma köntösben a kávésbögréjük felett, sápadt arccal és vörös szemmel. Három, néha négy borosüveg is volt a szemetesben, tele csikkel.

Anyám olyanokat mondott:

– Egyél kis müzlit meg gyümölcslevet, amíg felöltözök, Jamie. – Liz meg rám szólt, hogy ne csapjak zajt, mert az aszpirin még nem hat, hasogat a feje, és vagy be kellett mennie az őrsre, vagy megfigyelni valamit. De nem a Pöröly-akciócsoporttal, abba nem jutott be.

Azokon a reggeleken olyan halkan ittam a gyümölcslevet, és ettem a gabonapelyhet, mint egy egér. Mire anyám felöltözött, hogy elkísérjen az iskolába (nem törődve Liz megjegyzésével, hogy elég nagy vagyok egyedül menni), kezdett magához térni.

Mindez nekem normálisnak tűnt. Szerintem a világ csak akkor kezd fókuszba jönni, amikor tizenöt-tizenhat éves vagy; addig csak fogod, amit osztanak. A kávéja felett görnyedő két nővel kezdődött a napom eleinte csak egyes reggeleken, aztán egyre több reggelen. Fel se tűnt, hogy a borszag már mindent átitat, bár énem egy része igenis észrevehette, mert évekkel később a főiskolán, amikor a szobatársam kiöntött egy üveg zinfandelt a kis lakásunk nappalijában, úgy visszajött az egész, mintha deszkával vágtak volna képen. Liz acsargó hangja. Anyám üres szeme. Hogy megtanultam lassan és halkan betenni a szekrényajtót, ahol a zabpelyhet tartottuk.

Mondtam a lakótársamnak, hogy lemegyek az éjjelnappaliba egy csomag cigiért (igen, én is felvettem ezt a rossz szokást), de igazából csak menekülni akartam a múlt szaga elől. Ha választani lehet, hogy halottakat látok – igen, még mindig látom őket – vagy a kiöntött bor emlékeket hoz vissza, az előbbit választanám.

A hét bármelyik kibaszott napján.

15

Anyám négy hónapig írta a Roanoke titká-t a hű diktafonjával, amit mindig magánál hordott. Egyszer megkérdeztem, hogy Mr. Thomas könyvét megírni olyan-e, mint képet festeni. Átgondolta és azt felelte, inkább olyan, mint amikor az utasításokat és számokat követve kell kiszínezni egy képet, és a végén kapsz valamit, amit elvileg „érdemes bekereteztetni”.

Felvett egy asszisztenst, és szinte állandóan a könyvön dolgozott. Amikor egyszer hazakísért a suliból – 2009 és 2010 telén kábé ennyit volt friss levegőn –, azt mondta, hogy nem engedheti meg magának azt se, hogy felvegyen egy asszisztenst, és azt se, hogy nem. Barbara Means éppen kikerült a Vassar angol programjáról, hajlandó volt tapasztalatért gürcölni az ügynökségen, és elég ügyes volt, nagy segítséget jelentett. A nagy zöld szemét gyönyörűnek találtam.

Anyám írt, anyám újraírt, anyám a Roanoke-könyveket olvasta, szinte nem is csinált mást azokban a hónapokban, bele akart merülni Regis Thomas stílusába. Hallgatta a hangomat a magnóról. Visszatekerte és előretekerte. Gazdagította az összképet. Egyik éjjel, amikor már a második üvegnél jártak, hallottam, hogy azt mondja Liznek, ha még egy olyan mondatot kell írnia, hogy „rózsás bimbóval ékes kemény, hetyke mell”, be fog kattanni. Közben hívásokat kellett hárítania a szakmai magazinoktól – és egyszer a New York Post-tól is – Thomas utolsó könyvének állapotát illetően, mivel mindenféle pletykák keringtek már. (Az egész akkor jutott eszembe nagyon élénken, amikor Sue Grafton úgy halt meg, hogy nem írta meg az ábécés krimisorozata utolsó könyvét.) Anyám azt mondta, gyűlöli, hogy hazudnia kell.

– Ó, de olyan jól megy. – Emlékszem, ezt mondta Liz, és anyám jeges pillantást vetett rá, amire a kapcsolatuk utolsó évében egyre többször került sor.

Hazudott Regis szerkesztőjének is, hogy Regis nem sokkal a halála előtt utasította, hogy az utolsó regény kéziratát 2010-ig senki ne lássa (persze anyám kivételével) azért, hogy „fokozódjon az olvasói érdeklődés”. Liz ezt neccesnek találta, de anyám azt mondta, nem lesz gond.

– Fiona amúgy se szerkesztette őt – magyarázta. Fiona Yarbrough-ra értette, aki a Doubledaynek dolgozott, Mr. Thomas kiadójának. – Az volt az egyetlen dolga, hogy minden új kézirat után írt egy levelet Regisnek, miszerint túltett önmagán.

Aztán amikor végre leadta a könyvet, egy hétig fel-alá járkált és ráförmedt mindenkire (én sem képeztem kivételt a ráförmedés alól), várta, hogy Fiona felhívja azzal: Ezt a könyvet nem Regis írta, cseppet sem hasonlít rá, szerintem te írtad, Tia. De végül minden simán ment. Fiona vagy nem jött rá, vagy nem érdekelte. A kritikusok tutira nem jöttek rá, amikor a könyv hatalmas példányszámban kijött 2010 őszén.

Publishers Weekly: „Thomas a legjobbat hagyta a végére!”

Kirkus Review: „Az édes-brutális történelmi regények rajongói ismét élvezettel markolászhatják a pruszlikjukat.”

Dwight Garner a New York Times-ban: „A nehézkes, ízetlen próza nagyon is jellemző Thomasra: mint a kaja egy gyanús út menti büfében.”

Anyámat nem érdekelték a kritikák; csak a hatalmas előleg és az előző Roanoke-kötetek feléledő eladásai. Káromkodott rendesen, amiért csak tizenöt százalékot kap, pedig ő írta az egészet, de némi elégtételt jelentett, hogy önmagának ajánlotta a regényt.

– Mert megérdemlem – mondta.

– Nem is tudom, Tee – mondta Liz. – Ha belegondolsz, te csak a titkár voltál. Inkább Jamie-nek kellett volna ajánlanod.

Erre anyám megint jegesen nézett rá, de én úgy éreztem, Liz rátapintott valamire. Bár ha igazából belegondolunk, én is csak titkár voltam. Ez is Mr. Thomas könyve maradt, hiába nem élt már.

16

Elmondtam már pár okot, hogy miért kedveltem Lizt, és valószínűleg volt még. Elmondtam az összes okot, miért nem kedveltem Lizt, és azokból is lehetett még. Azt nem vettem számításba, csak később (bizony, megint ez a szó), hogy talán ő nem kedvelt engem. Miért is tettem volna? Hozzászoktam, hogy szeretnek, szinte blazírtan viseltem. Szeretett anyám, szerettek a tanáraim, főleg Mrs. Wilcox, a harmadikos tanárnénim, aki tanév végén megölelt és azt mondta, hiányozni fogok neki. Szeretett a két legjobb barátom, Frankie Ryder és Scott Abramowiz (de persze mi nem beszéltünk róla vagy gondoltunk rá így). És ne feledjük Lily Rhinehartot, aki egyszer nagy puszit adott a számra. Egy képeslapot is adott, amikor átmentem egy másik iskolába. Az elején egy szomorú kiskutya volt, és az állt benne: HIÁNYOZNI FOGSZ MINDENNAP, AMÍG TÁVOL VAGY. Aláírta, a nevében az i betűre kis szívet rajzolt. És x-eket meg o-kat.

Liz minimum kedvelt engem, legalábbis egy ideig, ez tuti. A Macskaköves Villa után azonban ez megváltozott. Attól kezdve inkább torzszülöttnek tekintett. Azt hiszem – vagyis tudom –, hogy akkor kezdett el félni tőlem, és nehéz kedvelni azt, amitől félsz. Talán lehetetlen is.

Noha úgy gondolta, kilencévesen elég idős vagyok egyedül hazasétálni a suliból, anyám helyett néha ő jött értem, amikor „hintaműszakban” dolgozott, vagyis hajnali négytől délig. A nyomozók próbálták kerülni ezt a műszakot, de Liz elég sokszor megkapta. Ezen akkor nem gondolkodtam el, de később (tessék, megint, ja ja ja, jó jó jó) rájöttem, hogy a főnökei nem nagyon bírhatták. Vagy nem bíztak benne. Ennek nem volt köze az anyámmal való kapcsolatához; ha szexről volt szó, az NYPD lassanként utolérte a 21. századot. Az iváshoz sem, mert nem ő volt az egyetlen zsaru, aki szlopált. Hanem ahhoz, hogy néhányan azok közül, akikkel dolgozott, kezdtek arra gyanakodni, hogy Liz korrupt zsaru. És – spoiler! – igazuk volt.

17

Mesélnem kell két alkalomról, amikor Liz jött értem suli után. Mindkétszer autóval volt, nem azzal, amivel a Macskaköves Villába mentünk, hanem azzal, amiről azt mondta, a sajátja. Először 2011-ben, amikor anyámmal még együtt voltak. Másodszor 2013-ban, úgy egy évvel azután, hogy már nem voltak együtt. Majd rátérek erre is, de haladjunk sorjában.

Amikor azon a márciusi napon kiléptem a suliból a vállamon lezseren átvetett hátizsákkal (mint a menő hatodikos fiúk), Liz a padkánál várt a Honda Civicben. Pontosabban a padka sárga részén, ami a mozgássérülteknek volt fenntartva, de kitette a kis RENDŐR SZOLGÁLATBAN tábláját… ami, mondhatnánk, elárulhatott volna valamit a jelleméről még a hamvas tizenegy évem dacára is.

Beültem, próbáltam nem fintorogni az állott cigarettafüsttől, amit még a visszapillantóról lógó kis fenyőfa illatosító sem tudott elnyomni. Addigra a Roanoke titká-nak hála, saját lakásunk volt, már nem kellett az ügynökségen laknunk, így aztán azt hittem, hogy hazavisz, de Liz a belváros felé fordult.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Egy kis kirándulásra, Bajnok. Majd meglátod.

A Woodlawn temetőbe kirándultunk Bronxba, ahol többek között Duke Ellington, Herman Melville és Bartholomew „Bat” Masterson nyugszik. Azért tudom, mert utánanéztem, és később írtam egy fogalmazást a temetőről az iskolába. Liz a Webster sugárút felől hajtott be, aztán fel-alá cirkált. Kellemes volt, bár kicsit ijesztő.

– Tudod, hány ember fekszik itt? – kérdezte, mire a fejemet ráztam. – Háromszázezer. Nem sokkal kevesebben, mint ahányan Tampában laknak. Megnéztem a Wikipédián.

– Minek jöttünk ide? Érdekesnek érdekes, csak sok házim van. – Tényleg volt házim, de csak olyan félórányi. Verőfényes nap volt, Liz elég normálisnak látszott (csak Liz volt, anyám barátja), de akkor is furának tűnt pont oda kirándulni.

Rá se bagózott a házis megjegyzésre.

– Folyton temetnek ide embereket. Nézz csak balra. – Arra mutatott és negyvenről lelassított szinte gurulásra. Ahová mutatott, ott emberek álltak körül egy nyitott sírra fektetett koporsót. A sír fejénél valamilyen lelkész állt, nyitott könyvvel a kezében. Azt tudtam, hogy nem rabbi, mert nem volt olyan kerek kis sapkája.

Liz megállította az autót. A temetésen részt vevők ránk se hederítettek. Lefoglalta őket az, amiről a lelkész beszélt.

– Látod a halottakat – mondta Liz. – Most már elfogadom. Azok után, ami Thomasnál történt, nehéz lenne nem elfogadni. Itt is látsz?

– Nem – feleltem nyugtalanul. Nem Liz zavart, hanem az a hír, hogy háromszázezer holttest vesz körül bennünket. Hiába tudtam, hogy a holtak pár nap – maximum egy hét – után eltűnnek, szinte arra számítottam, hogy a sírjuk mellett vagy a tetején ácsorognak. Aztán körénk gyűlnek, mint egy hülye zombis filmben.

– Biztos?

A temetés (vagy szertartás, vagy minek nevezik) felé néztem. A lelkész imádságba kezdhetett, mert a gyászolók mind lehajtották a fejüket. Vagyis egyiküket kivéve. Az csak állt ott és közömbösen nézett fel az égre.

– Az a fickó kék öltönyben – mondtam végül. – Akin nincs nyakkendő. Ő talán halott, de nem vagyok benne biztos. Ha nem esik bajuk, amikor meghalnak, olyasmi, ami látszik, akkor úgy néznek ki, mint bárki más.

– Nem látok nyakkendő nélküli férfit – mondta Liz.

– Akkor ő halott.

– Mindig elmennek a temetésükre?

– Honnan tudjam? Ez az első temetésem, Liz. Mrs. Burkettet láttam a búcsúztatóján, de azt nem tudom, a temetőben ott volt-e, mert anyával oda nem mentünk el, hazamentünk.

– De őt látod. – Úgy bámulta őket, mintha transzban lenne. – Odamehetnél és beszélhetnél vele, mint akkor Regis Thomasszal.

– Nem megyek oda! – Nem szívesen ismerem be, hogy ezt úgy vinnyogtam, de sajnos igen. – Az összes barátja előtt? A felesége meg a gyerekei előtt? Ne csináld velem!

– Nyugi, Bajnok – borzolta meg a hajamat. – Csak próbálom megérteni. Szerinted hogy került ide? Mert biztos nem Uberrel jött.

– Nem tudom. Haza akarok menni.

– Nemsokára – mondta, és tovább cirkáltunk a temetőben, sírok és emlékművek és millió hagyományos sírkő között. Még három temetést láttunk, kettő ugyanolyan kicsi, mint az első, ahol a műsor sztárja láthatatlanul jelen volt, és egy hatalmasat, ahol kétszáz ember gyűlt össze egy domboldalon, és a főmufti (kerek kis sapka, pipa, plusz egy klassz kendő) mikrofont használt. Liz minden alkalommal megkérdezte, látom-e a halottat, és minden alkalommal azt mondtam, fogalmam sincs.

– Gondolom, úgyse mondanád meg – jegyezte meg. – Látom rajtad, hogy durcizol.

– Nem durcizok.

– De durcizol, és ha elmondod Tee-nek, hogy idehoztalak, valószínűleg veszekedni fogunk. Nem mondanád neki inkább, hogy fagyizni voltunk?

Akkor már majdnem visszaértünk a Webster sugárúthoz, kicsit jobban éreztem magam. Azt mondtam magamnak, hogy Liz jogosan kíváncsi, mindenki az lenne.

– Talán, ha tényleg meghívsz.

– Megvesztegetés! Ez törvénybe ütközik! – Nevetett, megborzolta a hajamat, és minden rendbe jött köztünk.

Kiértünk a temetőből, és észrevettem egy fiatal nőt fekete ruhában, aki egy padon ülve várta a buszt. Egy kislány ült mellette fehér ruhában és fényes, fekete cipőben. A kislánynak aranyszín haja és rózsás arca volt. Meg egy lyuk a nyakán. Intettem neki. Liz nem látta; a forgalmat figyelte, hogy mikor fordulhat be. Nem mondtam el neki, mit láttam. Aznap este vacsora után Liz elment, vagy dolgozni, vagy haza a lakásába, és akkor majdnem elmondtam anyámnak. Végül aztán mégsem. Végül megtartottam magamnak, hogy láttam az aranyhajú kislányt. Később majd arra gondolok, hogy a lyukat a nyakán az okozta, hogy ételtől fulladozott, ezért lyukat vágtak a nyakába, hogy kapjon levegőt, de már elkéstek. Ott ült az anyja mellett, aki nem is sejtette. De én tudtam. Láttam. Intettem neki, és ő visszaintett.

18

Miközben a Nyalodában fagyiztunk (Liz felhívta anyámat, hogy megmondja, hol vagyunk és mit csinálunk), azt mondta:

– Nagyon furcsa lehet, amit csinálsz. Olyan bizarr. Nem borulsz ki tőle?

Gondoltam rá, hogy megkérdezem tőle, őt nem borítja-e ki, ha éjjel felnéz a csillagokra, és tudja, hogy a végtelenbe sorjáznak, de aztán nem tettem. Csak nemet mondtam. Az ember hozzászokik a csodálatos dolgokhoz. Adottnak veszi őket. Megpróbálhatja, hogy ne így legyen, de úgyis az lesz. Ugyanis túl sok a csoda. Ott van mindenhol.

19

Hamarosan elmesélem a másik alkalmat is, amikor Liz eljött értem a sulihoz, de előbb mesélnem kell arról a napról, amikor szakítottak anyámmal. Ijesztő egy reggel volt, elhiheted.

Aznap az ébresztőórám megszólalása előtt felébredtem, mert anyám kiabált. Hallottam már máskor is mérgesnek, de ennyire mérgesnek még nem.

– Idehoztad a lakásba? Ahol a fiammal lakom?

Liz válaszolt valamit, de csak motyogott, nem értettem.

– Szerinted ez érdekel engem? – kiabált tovább anyám. – A zsarus műsorokban ezt hívják súlyos cucc-nak! Engem is börtönbe zárhatnak tettestársként!

– Azért nem kell drámázni – mondta Liz. Most már hangosabban. – Sose volt rá semmi esély, hogy…

– Most nem ez a lényeg! Itt volt! Még mindig itt van! A kibaszott asztalon a kibaszott cukrostál mellett! Drogot hoztál a házamba! Súlyos cuccot!

– Ne mondogasd már, ez nem tévéműsor. – Most már Liz is hangosodott. Mérgesedett. A fülemet a szobám ajtajára szorítva álltam, pizsamában, és a szívem kezdett zakatolni. Ez nem beszélgetés volt, de még csak nem is vita. Több. Rosszabb. – Ha nem kutattad volna át a zsebeimet…

– Azt hiszed, átkutatom a cuccaidat? Szívességet akartam tenni! El akartam vinni a másik egyenruhakabátodat a tisztítóhoz a gyapjúszoknyámmal együtt. Mióta van ott?

– Nem régóta. A fickó, akié, nincs a városban. Holnap jön vi…

– Mióta?

Liz megint túl halkan felelt, hogy halljam.

– Akkor miért hoztad ide? Ezt nem értem. Miért nem tetted be a fegyverszéfedbe otthon?

– Mert… – Liz elharapta.

– Mert mi?

– Mert igazából nincs fegyverszéfem. És a házban volt pár betörés. Különben is úgy volt, hogy itt leszek. Hogy együtt töltjük a hétvégét. Gondoltam, megspórolok egy utat.

– Megspórolsz egy utat?

Erre Liz nem válaszolt.

– Szóval nincs fegyverszéf a lakásodban. Miről hazudtál még nekem? – Anyám már nem hangzott dühösnek. Akkor legalábbis nem. Megbántottnak hangzott. Mintha a legszívesebben elsírná magát. Ki akartam menni és rászólni Lizre, hogy hagyja békén anyámat, még ha anyám kezdte is ezt azzal, hogy megtalálta azt a… súlyos cuccot. De csak álltam ott és hallgattam. És remegtem.

Liz is motyogott még valamit.

– Ezért vagy bajban az osztályodon? Használod is, nem csak… futárkodsz vele? Kereskedsz vele?

– Nem használom és nem kereskedek vele!

– Akkor továbbadod! – Anyám hangja megint emelkedett. – Ami nekem ugyanaz. – Aztán visszatért ahhoz, ami igazán zavarta. Mármint nem csak ez zavarta, de ez zavarta igazán. – Behoztad a lakásomba. Ahol a fiam van. A fegyveredet bezárod a kocsiba, mert ehhez mindig ragaszkodtam, erre most egy kiló kokaint találok a tartalék kabátodban. – Ekkor felnevetett, de nem úgy, mint amikor az ember viccesnek talál valamit. – A rendőregyenruhádban!

– Nincs egy kiló – mondta Liz durcásan.

– Gyerekkoromban húst mérlegeltem apámnak a piacon. Érzésre megmondom, mennyi egy kiló.

– Elviszem most rögtön.

– Tedd azt, Liz. Lóhalálában. Aztán visszajöhetsz a holmidért. Amikor megbeszéljük. Amikor én itt vagyok, de Jamie nincs. Különben soha többet.

– Ezt nem gondolod komolyan – mondta Liz, de az ajtón keresztül is éreztem, hogy ő is tudja: anyám nem a levegőbe beszél.

– Halálosan komolyan gondolom. Megteszem neked azt a szívességet, hogy nem jelentem a felettesednek, de ha még egyszer meglátlak itt, azon kívül, amikor a holmidért jössz, megteszem. Megígérem.

– Most tényleg kidobsz?

– Tényleg. Fogd a kokódat és húzz a picsába.

Liz elsírta magát. Iszonyatos volt. Aztán amikor elment, anyám kezdett el sírni, ami még rosszabb volt. Kimentem a konyhába, és megöleltem.

– Mennyit hallottál belőle? – kérdezte, de válaszolni se hagyott. – Gondolom, az egészet. Nem fogok hazudni, Jamie, és nem fogom szépítgetni. Drog volt nála, sok drog, de egy szót se szólhatsz róla soha senkinek, jó?

– Tényleg kokain volt? – Én is sírtam, de csak akkor vettem észre, amikor a hangom rekedten szólt.

– Az. És ha már ennyit tudsz, akár elmondhatom, hogy a főiskolán kipróbáltam. Csak párszor. Megkóstoltam azt, amit ebben a zacskóban találtam, és elzsibbadt a nyelvem. Kokó volt.

– De már nincs itt. Elvitte.

Az anyák tudják, mitől fél a gyerekük, már ha jó anyák. Egy cinikus talán romantikus gondolatnak nevezné, de szerintem tény.

– Elvitte, minden rendben. Rémes így kezdeni a napot, de már vége. Aláhúztuk, és továbbléptünk.

– Oké, de… Liz most már nem a barátod?

Anyám egy törlőruhával megtörölte az arcát.

– Azt hiszem, jó ideje már nem is volt az, csak én nem tudtam. Na, készülj a suliba.

Aznap este, ahogy a házimat csináltam, bugy-bugy-bugy hangot hallottam a konyhából, és borszagot éreztem. Sokkal erősebben a szokottnál, még annál is, mint amikor anyám meg Liz sok bort vedeltek. Kimentem a szobámból megnézni, hátha kiöntött egy üveggel (igaz, nem hallottam csörömpölést), és láttam, hogy a mosogatónál áll, egyik kezében egy üveg vörösbor, a másikban pedig egy fehér. Beleöntötte a mosogatóba.

– Miért öntöd ki? Megbuggyant?

– Így is mondhatjuk. Olyan nyolc hónapja. Ideje abbahagyni.

Később megtudtam, hogy a szakítás után anyám egy ideig az Anonim Alkoholisták gyűléseire járt, aztán úgy érezte, nincs rá szüksége. („Vénemberek rinyálnak arról, hogy harminc éve piáltak”, mondta). És nem hiszem, hogy teljesen leszokott, mert néha éreztem a leheletén, amikor jóéjtpuszit adott. Talán amikor egy ügyféllel vacsorázott. Ha tartott is üveget a lakásban, én nem találtam meg (nem mintha annyira kerestem volna). Azt tudom, hogy az elkövetkező években nem láttam részegen vagy másnaposan. És nekem ez elég volt.

20

Utána sokáig nem láttam Liz Duttont, egy évig vagy még tovább. Eleinte hiányzott, de ez nem tartott sokáig. Amikor rám tört, csak emlékeztettem magam, hogy jól átverte anyámat. Arra számítottam, hogy anyám szerez másik ottalvós barátot, de nem szerzett. Soha többé. Egyszer rákérdeztem, és azt felelte:

– Aki megégeti magát, kétszer is meggondolja. Az a fontos, hogy mi rendben legyünk.

És rendben is voltunk. Hála Regis Thomasnak – 27 hét a New York Times bestsellerlistáján – és két új ügyfélnek (egyiküket Barbara Means fedezte fel, aki ekkor már teljes munkaidőben dolgozott, aztán 2017-ben felkerült a neve is az ajtóra), az ügynökség újra szilárd alapokon állt. Harry bácsi visszatért a bayonne-i otthonba (ugyanaz az intézmény, ugyanaz a vezetés), ami nem volt éppen klassz, de jobb, mint előtte. Anyám már nem volt mérges reggelente, és vett új ruhákat.

– Muszáj – mondta nekem egyszer abban az évben. – Leadtam hat kiló borsúlyt.

Addigra már előkészítőbe jártam, ami bizonyos tekintetben szívás volt, más tekintetben meg elment, és volt egy kifejezett előnye: azok a sportolók, akiknek nem volt utolsó órájuk, mehettek a tornaterembe, a művészeti terembe, a zeneterembe vagy haza. Én csak tartalékos voltam a kosárcsapatban, és az évad is véget ért már, mégis beleestem ebbe a kategóriába. Néha benéztem a művészeti terembe, mert a Marie O’Malley nevű dögös csaj is ott lógott olykor. Ha nem volt ott és nem dolgozott az egyik vízfestményén, akkor egyszerűen hazamentem. Ha szép idő volt, sétáltam (mondanom se kell, hogy egyedül), ha nem, akkor buszoztam.

Aznap, amikor Liz Dutton visszatért az életembe, azért nem is kerestem Marie-t, mert a szülinapomra kaptam egy Xboxot, és ki akartam próbálni. Már a járdához értem, a hátizsák a hátamon (nem egy vállon; a hatodik osztály már beleveszett a távoli múltba), amikor megszólított:

– Szia, Bajnok, mi a nagy helyzet?

A saját kocsijának támaszkodott, a bokáját keresztbe téve, farmerban és mélyen kivágott blúzban. Dzseki helyett blézert viselt, de annak a mellkasán még ott virított az NYPD, és félrehúzta a szárnyát, ahogy régen, hogy megmutassa a pisztolytokot a hóna alatt. Csak éppen most nem volt üres.

– Szia, Liz – dörmögtem. Lenéztem a cipőmre, és jobbra fordultam a járdán.

– Várj egy kicsit, beszélnem kell veled.

Megálltam, de nem fordultam vissza feléje. Mintha ő lenne a Medúza, és ha meglátom a kígyófejét, kővé válok.

– Nem lenne szabad. Anya mérges lesz.

– Nem kell tudnia róla. Fordulj meg, Jamie. Pocsék érzés, hogy csak a hátadat látom.

A hangjából úgy éreztem, tényleg pocsék érzés neki, amitől meg nekem lett pocsék érzés. Megfordultam. A blézer szárnyát visszaengedte, de így is láttam a fegyver dudorát.

– Szeretném, ha velem jönnél.

– Nem jó ötlet – mondtam. Ramona Sheinberg járt a fejemben. Év elején pár órára együtt jártunk, aztán eltűnt, és a barátom, Scott Abramowitz azt mesélte, az apja magával vitte az elhelyezési per alatt egy olyan helyre, ahol nincs kiadatás. Scott azt remélte, hogy legalább pálmafák vannak ott.

– Szükségem van a képességedre, Bajnok. Nagy szükségem.

Erre nem feleltem, de láthatta, hogy vacillálok, mert rám mosolygott. Szép mosoly volt, amitől felderült a szürke szeme. Aznap cseppet se volt borult.

– Talán nem lesz belőle semmi, de ki akarom próbálni. Azt akarom, hogy te próbáld ki.

– Micsodát?

Nem felelt, akkor nem, csak a kezét nyújtotta.

– Segítettem anyukádnak, amikor Regis Thomas meghalt. Most te segíts nekem.

Igazából én segítettem anyámnak aznap, Liz csak gyorsabban elvitt bennünket a Sprain Brook Parkwayn, de az igaz, hogy megállt és vett nekem egy Whoppert, amikor anyám csak menni akart. És odaadta a maradék kóláját, amikor a szám kiszáradt a sok beszédtől. Úgyhogy beültem a kocsijába. Nem volt jó érzés, de a felnőtteknek van hatalmuk, főleg, ha könyörögnek, és Liz aznap ezt csinálta.

Megkérdeztem, hová megyünk, és azt felelte, először a Central Parkba. Meg még talán egy-két helyre. Mondtam, hogy ha nem érek haza ötre, anyám aggódni fog. Liz azt felelte, megpróbálunk addigra végezni, de ez nagyon fontos.

Aztán elmondta, miről is van szó.

21

A fickó, aki Pörölynek nevezte magát, Eastportban robbantott először, egy kisvárosban Long Islanden, nem is messze Speonktól, Harry bátya néhai kunyhójától (irodalmi poén). Ez 1996-ban történt. Pöröly egy időzítőhöz kötözött dinamitrudat dobott egy szemetesbe a mosdók előtt a King Kullen szupermarketben. Az időzítő egy olcsó ébresztőóra volt, de működött. A dinamit este kilenckor robbant fel, ahogy a szupermarket zárt. Három ember megsérült, mind bolti dolgozók. Ketten csak könnyebb sérüléseket szenvedtek, de a harmadik a férfimosdóból jött ki a robbanás pillanatában. Elvesztette az egyik szemét és a jobb karját könyékig. Két napra rá levél érkezett a Suffolk megyei rendőrségre. Egy IBM Selectricen gépelték. Az állt benne: Hogy tetszik az eddigi munkám? Folytatás következik! PÖRÖLY

Pöröly tizenkilenc bombát robbantott, mire ténylegesen megölt valakit.

– Tizenkilencet! – csóválta a fejét Liz. – Pedig nem lehet mondani, hogy nem próbálkozott. Mind az öt városrészt beterítette, és a biztonság kedvéért kettőt még New Jersey-be is vitt, Jersey Citybe és Fort Leebe. Mindegyik dinamit, kanadai gyártmány.

A sérültek és megcsonkítottak száma viszont magas volt, az ötven felé közeledett, mire végül megölte a férfit, aki rossz telefonfülkét választott a Lexington sugárúton. Minden bumm után üzenet érkezett arra a rendőrőrsre, amelynek a hatáskörébe a nevezett bumm helye tartozott, és az üzenet mindig ugyanaz volt: Hogy tetszik az eddigi munkám? Folytatás következik! PÖRÖLY

Richard Scalise (ez volt a telefonfülkés férfi neve) előtt a robbantások között hosszú idő telt el. A legrövidebb időszak hat hét volt. A leghosszabb majdnem egy év. Scalise után azonban Pöröly rákapcsolt. A bombák nagyobbak lettek, az időzítők kifinomultabbak. 1996 és 2009 között tizenkilenc robbantás… húsz, ha beleszámítjuk a fizetős telefont. 2010 és 2013 ama szép májusi napja között, amikor Liz újra felbukkant az életemben, még tízet felrobbantott, ami húsz sebesültet és három halottat eredményezett. Addigra Pöröly nem csupán városi legenda volt, nem csupán az NY1 egyik állandó témája, hanem országos jelenség.

Ügyesen kikerülte a biztonsági kamerákat, amiket pedig nem tudott kikerülni, azok csak egy kabátos, napszemüveges fickót mutattak, mélyen a fejébe húzott Yankees-sapkával. A fejét is mélyen leszegte. A sapka oldala mellett némi fehér haj látszott, de ez paróka is lehetett. A „rémuralma” tizenhét éve alatt három különböző akciócsoport is próbálta elfogni. Az első feloszlott a hosszú szünet alatt, amikor a rendőrség azt feltételezte, hogy befejezte a ténykedését. A második azután oszlott fel, hogy nagy megszorítások történtek a testületben. A harmadik 2011-ben lépett működésbe, amikor világossá vált, hogy Pöröly rákapcsolt. Ezt nem Liz mesélte el a Central Park felé, később tudtam meg, mint annyi mindent.

Végül két nappal korábban megtörtént a nagy áttörés, amiben reménykedtek és amire vártak. A sorozatgyilkos „Sam fiá”-t egy parkolócédula miatt kapták el annak idején. Ted Bundyt azért, mert elfelejtette felkapcsolni a kocsija lámpáját. Pöröly – polgári nevén Kenneth Alan Therriault – azért bukott le, mert az egyik épület gondnoka apró balesetet szenvedett a szemétszállítás napján. Szemetesekkel megrakott kiskocsit tolt egy sikátorban oda, ahonnan majd elviszik. Beletolta egy kátyúba, és az egyik szemetes kiborult. Amikor lehajolt feltakarítani, talált egy rakás vezetéket meg egy sárga papírfecnit, amire a CANACO szót nyomtatták. Ha ez lett volna minden, talán nem is hívja a rendőrséget, de nem ez volt minden. Az egyik vezetékhez egy Dyno Nobel gyutacs csatlakozott.

Odaértünk a Central Parkhoz, és megálltunk egy csomó rendőrautó mellett (azt is később tudtam meg, hogy a Central Parknak saját rendőrőrse van, a 22-es). Liz feltette a kis zsarutábláját a műszerfalra, aztán gyalog elindultunk a 86. utcán, majd befordultunk egy ösvényre, ami az Alexander Hamilton-emlékműhöz vezetett. Ezt az egyet nem később tudtam meg, csak elolvastam a kibaszott táblát. Plakettet. Vagy mi az.

– A gondnok lefényképezte a vezetékeket, a papírt meg a gyutacsot a telefonjával, de az akciócsoport csak másnap kapta meg.

– Vagyis tegnap – mondtam.

– Igen. Amint megláttuk, tudtuk, hogy a mi emberünk.

– A gyutacs miatt.

– Igen, de nem csak amiatt. Ott a papírfecni. A Canaco egy kanadai vállalat, ami dinamitot gyárt. Megszereztük az épület összes lakójának a nevét, és a legtöbbet simán kizártuk, mert tudtuk, hogy egy férfit keresünk, aki valószínűleg egyedülálló és valószínűleg fehér. Ez csak hat lakóra stimmelt, és közülük csak egy dolgozott valaha Kanadában.

– A Google-ön csináltátok? – Kezdett érdekelni a dolog.

– Ahogy mondod. Többek között megtudtuk, hogy Kenneth Therriault mindenféle építkezéseken dolgozott ott a messzi északon, plusz még olajlelőhelyeken is. Csak ő lehetett Pöröly.

Alexander Hamiltont csak futólag láttam, épp csak elolvastam a feliratot, és konstatáltam a flancos nadrágját. Liz megfogta a kezemet, és egy ösvény felé vezetett nem sokkal a szobor mögött. Vagyis inkább húzott.

– Lecsaptunk a taktikai csapattal, de a kérója üres volt. Vagyis nem úgy üres, ott volt az összes cucca, de ő eltűnt. Sajnos a gondnoknak eljárt a szája, pedig mondták neki, hogy hallgasson. Elkotyogta a dolgot az egyik lakónak, és a hír kitudódott. Találtunk a lakásában egy IBM Selectricet.

– Az egy írógép?

Bólintott.

– A különféle betűtípusokat különféle elemek adták. A gépben lévő stimmelt Pöröly leveleivel.

Mielőtt odaérünk az ösvényhez és a padhoz, ami nem volt ott, el kell mondanom pár dolgot, amit később tudtam meg. Liz igazat mondott arról, hogy Therriault végül hogyan lépett rá a saját farkára, csak folyton többes számban beszélt. Mi így meg mi úgy, pedig Liz nem volt benne a Pöröly-akciócsoportban. A másodikban igen, aminek a nagy rendőrségi átszervezés vetett véget, amikor mindenki összevissza rohangált, akár a fejetlen tyúk, de 2013-ra Liz Dutton már csak egy ujjal kapaszkodott az NYPD-be, és azt is csak azért, mert a rendőrök szakszervezete baromi jó. A teste többi része már nem tartozott oda. A belső ügyosztály úgy körözött, akár ölyvek a frissen elütött állat körül, és aznap, amikor eljött értem, még egy sorozatszemetelők elkapásának szentelt akciócsoportba se vették volna be. Csodára volt szüksége, és azt hitte, ez én leszek.

– Mára a város összes zsaruja ismeri Kenneth Therriault nevét és személyleírását. A városból kivezető összes utat nemcsak kamerák, de emberek is figyelik, pedig kamerákból sincs kevés. Az lett az első számú prioritás, hogy elkapjuk ezt a fickót élve vagy holtan, mert attól félünk, hogy látványosan akar elmenni. Mondjuk robbant egy bombát a Saks előtt az Ötödik sugárúton vagy a Grand Central pályaudvaron. De szerencsére tett nekünk egy szívességet.

Megállt és egy pontra mutatott az ösvény mellett. Láttam, hogy a füvet letaposták, mintha sokan álltak volna ott.

– Bejött a parkba, leült egy padra, és kiloccsantotta az agyát egy Ruger .45 ACP-vel.

Ámulva néztem a helyet.

– A pad az NYPD laborjában van Jamaicában, de itt tette. Szóval a nagy kérdés: látod? Itt van?

Körülnéztem. Fogalmam se volt, hogy néz ki Kenneth Alan Therriault, de úgy véltem, ha kiloccsantotta az agyát, akkor észre kell, hogy vegyem. Láttam pár srácot, akik frizbit dobáltak egy kutyának (ami nem volt pórázon – ez tilos a Central Parkban), két futó nőt, két deszkást és két idős embert arrébb az ösvényen, akik újságot olvastak, de nem láttam senkit, akinek lyukas lett volna a feje, és ezt meg is mondtam.

– Picsába – mondta Liz. – Na mindegy. Még van két esélyünk, legalábbis ahogy én látom. Beteghordóként dolgozott a City of Angels Kórházban a 70. utcában… elég nagy visszalépés az építkezés után, de már a hetvenes éveiben járt… és ott a lakása Queensben. Mit gondolsz, Bajnok?

– Azt gondolom, hogy haza akarok menni. Bárhol lehet.

– Tényleg? Nem azt mondtad, hogy ott lógnak, ahol életükben is? Mármint mielőtt, érted, vége lett?

Nem emlékeztem, hogy ezt elmondtam volna neki, de igaz volt. Ennek ellenére egyre inkább úgy éreztem magam, mint Ramona Sheinberg. Vagyis elrabolva.

– Minek vesződsz vele? Meghalt, nem? Ügy lezárva.

– Nem egészen. – Lehajolt, hogy a szemembe nézzen. 2013-ban már nem kellett annyira lehajolnia, mert elkezdtem nőni. Még messze nem voltam száznyolcvan, mint most, de jó pár centivel magasabb. – Volt az ingére tűzve egy levél. Az állt rajta: Jön még egy, ami nagy lesz. Kapjátok be, találkozunk a pokolban. Aláírás: PÖRÖLY.

Hát, ez megváltoztatott mindent.

22

Először a City of Angels Kórházba mentünk, mert az volt közelebb. Nem láttam előtte lyukas fejű fazont, csak pár dohányost, úgyhogy bementünk a sürgősségi bejáraton. Odabent sokan üldögéltek, és volt egy fickó, akinek vérzett a feje. Én inkább sebnek láttam, mint golyólyuknak, és fiatalabb volt, mint amennyinek Liz mondta Kenneth Therriault-t, de azért megkérdeztem Lizt, látja-e. Azt mondta, látja.

Odamentünk a recepcióhoz, ahol Liz megmutatta az NYPD-jelvényét. Megkérdezte, van-e olyan helyiség, ahol a gondnokok hagyják a cuccaikat, amikor átöltöznek. A recepciósnő azt felelte, van, de már voltak ott rendőrök, és kiürítették Therriault szekrényét. Liz megkérdezte, itt vannak-e még a rendőrök, és a nő azt mondta, nincsenek, az utolsó is órákkal ezelőtt elment.

– Azért gyorsan körülnéznék – mondta Liz. – Hogyan találom meg?

A nő azt mondta, menjen le lifttel a B szintre, majd forduljon jobbra. Aztán rám mosolygott:

– Segítesz anyukádnak a nyomozásban, fiatalember?

Azt mondhattam volna, Hát, ő nem az anyukám, de segítek, mert abban bízik, hogy ha Mr. Therriault még itt lóg, én látom. Persze ezt nem lehetett, úgyhogy meg voltam lőve.

Liz viszont nem. Elmagyarázta, hogy az iskolai védőnő szerint mononukleózisom van, és ő úgy gondolta, ha már utánanézünk Therriault-nak, egyúttal engem is megnézet. Két legyet egy csapásra ugyebár.

– Jobban jár a háziorvosukkal – vélte a recepciósnő. – Ma kész őrültekháza van itt. Órákig kéne várniuk.

– Akkor az lesz – bólintott Liz. Olyan természetesen beszélt, olyan folyékonyan hazudott, nem tudtam, hogy csodáljam vagy undorodjak tőle. Azt hiszem, kicsit mindkettőt.

A recepciósnő előrehajolt. Lenyűgözve néztem, hogy a hatalmas dudája előretolja a papírokat. Egy jégtörőre emlékeztetett, amit az egyik filmben láttam. Leeresztette a hangját.

– Mindenki megdöbbent, annyit mondhatok. Ken volt a legöregebb beteghordó, és a legkedvesebb is. Szorgalmas és készséges. Ha valaki kért tőle valamit, mindig örömmel megcsinálta. És mosolyogva. Ha csak belegondolok, hogy egy gyilkossal dolgoztunk… Tudja, mit bizonyít?

Liz a fejét rázta. Láttam rajta, hogy már nagyon menne.

– Hogy sose lehet tudni – mondta a recepciósnő, de mint aki nagy igazságot jelent ki. – Sose lehet tudni!

– Jól leplezte, az már igaz – mondta Liz, én meg azt gondoltam: Bagoly mondja.

A liftben rákérdeztem:

– Ha az akciócsoportban vagy, miért nem velük vagy most?

– Ne butáskodj, Bajnok. Talán bevihetlek téged az akciócsoportba? Már az is elég, hogy a recepciónál hazudnom kellett. – A lift megállt. – Ha bárki kérdezi, miért vagy itt?

– Mononukleózis.

– Helyes.

De senki nem kérdezte. A gondnoki helyiség üres volt. Az ajtóra sárga szalagot ragasztottak RENDŐRSÉGI NYOMOZÁS BELÉPNI TILOS felirattal. Lizzel kézen fogva átbújtunk alatta. Voltak padok, pár szék és két tucat öltözőszekrény. Egy hűtő, egy mikró és egy kenyérpirító. Utóbbi mellett egy nyitott doboz Pop Tarts, amiből szívesen ettem volna. De Kenneth Therriault sehol.

A szekrényajtókra címkenyomóval gyártott névcsíkokat ragasztottak. Liz kinyitotta Therriault-ét, zsebkendővel az ujjlenyomatpor miatt. Lassan nyitotta ki, mintha arra számítana, hogy a fickó bent lapul, mint a mumus. Therriault tényleg mumus volt, de nem volt benne. Üres volt. A zsaruk mindent elvittek.

Liz megint káromkodott. Elővettem a telefonomat, és megnéztem az időt. Húsz perccel múlt három.

– Tudom, tudom – mondta. A válla megrogyott, és habár nem tetszett, ahogy magával rángatott, azért önkéntelenül is megsajnáltam. Eszembe jutott, hogy Mr. Thomas azt mondta, anyám öregebbnek néz ki, és most úgy láttam, anyám volt barátnője is öregebbnek néz ki. Soványabbnak. És bevallom, hogy csodáltam is, mert helyesen próbált cselekedni és életeket menteni. Olyan volt, mint egy mozihős, a magányos farkas, aki egymaga oldja meg az ügyet. Talán tényleg érdekelték az ártatlanok, akiket Pöröly utolsó bombája ízekre téphet. Talán így is volt. De most már tudom, hogy közben az állását is menteni akarta. Nem szívesen gondolom, hogy ez volt neki a fontosabb, de a később történtek fényében – majd rátérek – kénytelen vagyok.

– Oké, van még egy lehetőség. És ne nézegesd a hülye telefonodat, Bajnok. Tudom, mennyi az idő, és ha te bajban leszel, mert későn viszlek haza, én még jobban.

– Anya valószínűleg amúgy is elmegy Barbarával egy italra, mielőtt hazaindul. Barbara az ügynökségnek dolgozik. – Magam sem tudom, miért mondtam. Mert én is ártatlan életeket akartam menteni, gondolom, bár ez nekem elméletinek tűnt, mivel nem hittem, hogy megtaláljuk Kenneth Therriault-t. Szerintem azért, mert Liz olyan csüggedtnek látszott. Sarokba szorítottnak.

– Hát, az mázli – mondta Liz. – Most már csak még egy mázli kell.

23

A Frederick Arms olyan tizenkét-tizennégy emelet magas lehetett, szürke téglás, rácsokkal a földszinti és az első emeleti ablakokon. Egy olyan gyereknek, aki a Park sugárúton nőtt fel, inkább a börtönhöz hasonlított A remény rabjai-ból, mint lakóházhoz. És Liz rögtön tudta, hogy az épületbe sem jutunk be, nemhogy Kenneth Therriault lakásába. Nyüzsögtek a zsaruk. Bámészkodók álltak az utca közepén, olyan közel a rendőrségi kordonhoz, amennyire csak lehetett, és fényképeztek. A háztömb mindkét felén tévés furgonok álltak kimeredő antennákkal és ide-oda kígyózó kábelekkel. Még egy helikopter is lebegett odafent, a Channel 4 gépe.

– Oda nézz! – hüledeztem. – Stacy-Anne Conway! Az NY1-tól!

– Szerinted nem szarom le? – kérdezte Liz.

Nem mondtam semmit.

Mázlink volt, hogy a Central Parkban vagy a kórházban nem szaladtunk bele riporterekbe, és most jöttem rá, hogy azért nem, mert mind itt voltak. Lizre néztem, és láttam, hogy egy könnycsepp csorog le az arcán.

– Elmehetünk a temetésére – mondtam. – Hátha ott lesz.

– Valószínűleg elhamvasztják. Titokban, a város költségére. Rokona nincs. Túlélte az összeset. Hazaviszlek, Bajnok. Sajnálom, hogy idáig elrángattalak.

– Semmi gond – mondtam és megpaskoltam a kezét. Tudtam, hogy anyám nem örülne ennek, de anyám nem volt ott.

Liz megfordult és visszaindult a Queensboro híd felé. Egysaroknyira a Frederick Armstól egy kisbolt felé pillantottam az én oldalamon, és felnyögtem:

– Istenem. Ott van.

Nagyra nyílt szemmel rám sandított.

– Biztos? Jamie, biztos?

Előrehajoltam és az edzőcipőim közé hánytam. Nem kellett neki bővebb válasz.

24

Nem tudnám megmondani, olyan rémes volt-e, mint a Central Park-i ember, mert az régen volt. Az akár rosszabb is lehetett. Talán ha egyszer látod, mi történik az emberi testtel erőszakos esemény során – baleset, öngyilkosság, gyilkosság –, nem is számít már. Mindenesetre Kenneth Therriault, más néven Pöröly rosszul nézett ki, oké? Nagyon rosszul.

A kisbolt ajtaja mellett mindkétoldalt volt egy pad, gondolom, azért, hogy az emberek megehessék, amit vettek. Therriault az egyik padon ült, keze a khakinadrágja combján pihent. Emberek mentek el előtte, mindenki a maga célja felé. Egy fekete srác gördeszkával a hóna alatt bement a boltba. Egy nő jött ki egy pohár gőzölgő kávéval. Egyik se pillantott a padra, ahol Therriault üldögélt.

Jobbkezes lehetett, mert a fejének az az oldala nem nézett ki olyan rémesen. Noha lyuk tátongott a halántékán, de kábé akkora, mint egy negyeddolláros, talán kisebb is, és sötét gyűrű övezte, zúzódás vagy puskapor. Valószínűleg puskapor. Nem hiszem, hogy a testének volt ideje elég vért odaszállítani, hogy zúzódás képződjön.

Az igazi roncsolás azonban a bal oldalon történt, ahol a golyó távozott. Azon az oldalon a lyuk majdnem akkora volt, mint egy desszerttányér, és szabálytalan, kimeredő csontszilánkok övezték. A feje is megduzzadt ott, akár egy hatalmas gyulladásgóc. A bal szeme oldalra nyomódott és kidülledt. A legrosszabb az volt, hogy szürke cucc csorgott az arcán. Az agyveleje.

– Ne állj meg, csak menj tovább – mondtam. A hányásszag csípte az orromat és még éreztem az ízét a számban. – Nem megy, Liz.

A saroknál mégis a padkához kanyarodott, egy tűzcsap előtt.

– Muszáj. Neked is és nekem is. Sajnálom, Bajnok, de tudnom kell. Szedd össze magad, mert az emberek bámulnak minket, azt hiszik, hogy bántalak.

De hát bántasz is, gondoltam. És nem hagyod abba, amíg meg nem kapod, amit akarsz.

A számban éreztem a ravioli ízét, amit a sulibüfében ettem. Amint erre rájöttem, kinyitottam a kocsiajtót, kihajoltam és megint hánytam. Mint aznap a Central Parkban, amikor nem jutottam el Lily szülinapi partijára a flancos Wave Hillen. Ezt a déjà vu-t szívesen kihagytam volna.

– Bajnok? Bajnok!

Feléje fordultam, egy csomó papírzsepit nyújtott felém (mutassanak egy olyan nőt, akinek a retiküljében nincs papírzsepi).

– Töröld meg a szádat, és szállj ki. Próbálj meg normálisan kinézni. Essünk túl rajta.

Tudtam, hogy érti: addig nem megyünk el, amíg meg nem kapja, amit akar. Szedd össze magad, gondoltam. Meg tudod csinálni. Muszáj, mert életek múlnak rajta.

Megtöröltem a számat, és kiszálltam. Liz feltette a kis tábláját a műszerfalra – olyan volt ez neki, mint a börtönből szabadulós kártya a Monopolyban –, és átjött az én oldalamra. A járdán álltam és egy mosodát néztem, ahol egy nő ruhákat hajtogatott. Nem volt valami érdekes, de legalább nem a szétroncsolt embert néztem. Legalábbis egyelőre. Mindjárt kell. És ami még rosszabb – istenem – beszélnem is kell vele. Már ha tud beszélni.

Gondolkodás nélkül a kezemet nyújtottam. Tizenhárom évesen túl öreg voltam kézen fogva menni egy nővel, akit a járókelők az anyámnak hittek (már ha egyáltalán belegondoltak), de amikor Liz megfogta, örültem. Pokolian örültem.

Elindultam a bolt felé. Azt kívántam, bárcsak mérföldekre lenne, de csak fél háztömbnyire volt.

– Hol van pontosan? – kérdezte fojtott hangon.

Óvatosan odalestem, hátha elmozdult közben. De nem, még mindig a padon ült, és most egyenesen beleláttam a kráterbe, ahol valaha a gondolatai voltak. A füle még megvolt, de csálén állt, és a Krumplifej uraság figura jutott eszembe, amit négy-öt éves koromban kaptam. A gyomrom megint összerándult.

– Szedd össze magad, Bajnok.

– Ne hívj így többé – nyögtem ki. – Utálom.

– Vettem. Hol van?

– A padon ül.

– Az ajtónak ezen az oldalán vagy…

– Ezen, igen.

Megint őt néztem, most már olyan közel voltunk, hogy nem tehettem mást, és érdekes dolgot vettem észre. Egy férfi jött ki a boltból, a hóna alatt újsággal, az egyik kezében hot doggal. A hot dog alufólia tasakban volt, ami elvileg melegen tartja (aki ezt elhiszi, az azt is, hogy sajtból van a Hold). Le akart ülni a másik padra, már a hot dogot is kihúzta kicsit a tasakból. Akkor megtorpant, rám és Lizre nézett vagy a másik padra, és továbbment, hogy máshol egye meg a zabáját. Nem látta Therriault-t – ha látja, futásnak ered és teli tüdőből sikoltozik –, de azt hiszem, érezte. Nem is csak hiszem, tudom. Bárcsak jobban odafigyeltem volna, de zaklatott voltam, ami talán érthető. Aki nem érti meg, az idióta.

Therriault elfordította a fejét. Örültem neki, mert ezzel nagyjából eltakarta a kimeneti nyílást. Ugyanakkor nem örültem neki, mert az arca egyik fele normális volt, a másik felpuffadt, mint a Kétarc a Batman-képregényekben. És ami a legrosszabb, egyenesen rám nézett.

Látom őket, és ezt tudják. Mindig is így volt.

– Kérdezd meg, hol a bomba – mondta Liz. A szája sarkából beszélt, mint egy kém egy vígjátékban.

Egy nő közeledett a járdán, kenguruban hozta a babáját. Bizalmatlanul nézett rám, talán mert furán néztem ki vagy mert hányásszagom volt. Talán mindkettő. Már nem érdekelt. Csak túl akartam esni azon, amiért Liz Dutton idehozott, aztán hazahúzni a picsába. Megvártam, amíg a nő a babával bemegy a boltba.

– Hol a bomba, Mr. Therriault? Az utolsó bomba?

Először nem válaszolt, én meg azt gondoltam, oké, kiloccsant az agya, itt van, de nem tud beszélni, ennyi. Aztán megszólalt. A szavak nem passzoltak a szájmozgásához, és felötlött bennem, hogy máshonnan beszél. Hogy időeltolódás van a pokol és a világ között. Amitől totál betojtam. Ha tudtam volna, hogy abban a pillanatban valami rémes vette át felette az uralmat, még rosszabb lett volna. De most tudom ezt? Biztosan tudom? Nem, csak majdnem.

– Nem akarom elmondani – ezt válaszolta.

Erre úgy megdöbbentem, hogy nem tudtam mit mondani. Még sosem kaptam ilyen választ halottól. Igaz, hogy korlátozott tapasztalattal rendelkeztem, de addig úgy tudtam, muszáj elmondaniuk az igazat.

– Mit mondott? – kérdezte Liz. Még mindig a szája sarkából.

Nem feleltem, megint Therriault-hoz szóltam. Mivel nem volt senki a közelben, hangosan beszéltem, minden egyes szót tisztán ejtettem ki, mintha süket lenne vagy nem értene jól angolul.

– Hol… van… az… utolsó… bomba?

Azt is mondtam már, hogy a halottak nem éreznek fájdalmat, hogy túl vannak rajta, és Therriault láthatóan nem szenvedett az önmagának okozott kataklizmikus fejsebtől, csakhogy a felpuffadt fél arca most eltorzult, mintha nem kérdést tettem volna fel neki, hanem tüzes vassal égetném vagy hasba szurkálnám.

– Nem akarom megmondani!

– Mit mond…? – kezdte megint Liz, de akkor kijött a kisbabás nő. Lottót vett. A babának egy Kit Kat volt a kezében, amit éppen szétkent az arcán. Aztán a padra nézett, ahol Therriault ült, és elkezdett sírni. Az anyja azt hihette, hogy miattam, mert megint rám nézett, ezúttal brutál bizalmatlanul, és elsietett.

– Bajnok… vagyis Jamie…

– Fogd be – mondtam. Aztán mert anyám nem örült volna, hogy így beszélek egy felnőttel, hozzátettem: – Légyszi.

Újra Therriault-ra néztem. A már eleve tönkrement képe még jobban tönkrement a fájdalomtól, de hirtelen úgy éreztem, nem érdekel. Annyi embert megcsonkított, hogy megtelt volna velük egy kórterem, embereket ölt, és ha az ingére tűzött levélben nem hazudott, még többet meg akart ölni. Hirtelen reméltem is, hogy szenved.

– Hol… van… maga… geciláda?

Két kezét a hasára szorította, nyögve összegörnyedt, mintha görcse lenne. Aztán feladta.

– King Kullenben. A King Kullen szupermarketben Eastportban.

– Miért?

– Úgy tűnt helyesnek, ha ott fejezem be, ahol kezdtem – mondta, és egy ujjal kört rajzolt a levegőbe. – Hogy bezáruljon a kör.

– Nem, úgy értem, minek csinálta egyáltalán? Minek robbantotta fel azt a sok bombát?

Elmosolyodott, és még mindig látom, ahogy az arca püffedt fele eltorzult. Mindig is látni fogom.

– Csak – mondta.

– Csak mi?

– Csak mert ahhoz volt kedvem.

25

Amikor elmondtam Liznek mindent, amit Therriault mondott, izgatott lett, de semmi több. Megértettem, végül is nem ő nézett egy olyan embert, aki szétlőtte a feje egyik oldalát. Mondta, hogy bemegy a boltba pár dologért.

– És itt hagysz vele?

– Nem, menj vissza a kocsihoz, és várj ott. Egy perc és megyek.

Therriault ott ült és engem nézett azzal a szemével, ami kvázi normális volt, meg a másikkal, ami iszonyúan megnyúlt. Éreztem a tekintetét. Eszembe jutott, amikor táborba mentem, és bolhás lettem, és egy büdi samponnal kellett fejet mosnom vagy ötször, mire az összes bolha eltűnt.

Egy sampon sem segített volna azon, ahogyan Therriault rám nézett, csak ha otthagyom, úgyhogy azt tettem, amit Liz mondott. Elmentem egész a mosodáig, és benéztem a nőre, aki még mindig ruhákat hajtogatott. Meglátott és intett. Erre eszembe jutott a kislány, akinek lyukas volt a nyaka, és hogy ő is intett nekem, és egy iszonyú pillanatig azt hittem, hogy a nő a mosodában halott. De egy halott nem hajtogatna ruhát, csak ácsorogna. Vagy üldögélne, mint Therriault. Szóval intettem neki. Még mosolyogni is próbáltam.

Aztán visszafordultam a bolt felé. Azt mondtam magamnak, azért, hogy lássam, jön-e már Liz, pedig nem azért. Arra voltam kíváncsi, Therriault engem néz-e még mindig. Engem nézett. Felemelte egyik kezét, négy ujját a tenyerébe hajtva, és egy ujjal rám bökött. Aztán behajlította azt az ujját egyszer, kétszer. Nagyon lassan. Gyere ide, fiacskám.

Visszasétáltam, a lábam magától mozgott. Nem akartam, mégsem tudtam megakadályozni.

– Az a nő nem törődik veled – mondta Kenneth Therriault. – Semennyire. Egy fabatkát se. Csak kihasznál téged, fiacskám.

– Életeket mentünk, kapja be. – Senki nem jött arra, de akkor se hallott volna. Therriault elvette a hangomat, csak suttogásra telt.

– Csak az állását menti.

– Ezt nem tudhatja, maga csak egy pszichopata. – Még mindig csak suttogtam és úgy éreztem, mindjárt bepisilek.

Nem szólt semmit, csak vigyorgott. Ez volt a válasza.

Liz kijött. Egy olyan olcsó reklámszatyor volt nála, amit akkoriban adtak a boltokban. A padra nézett, ahol az emberroncs ült, akit nem láthatott, majd rám.

– Mit keresel itt, Baj… Jamie? Mondtam, hogy menj a kocsihoz. – És mielőtt válaszolhattam volna, gyorsan és élesen, mintha bűnöző lennék egy kihallgatóban egy tévéműsorban: – Mondott még valamit?

Hogy csak az állásodat mented, gondoltam. De ezt asszem, már tudtam.

– Nem. Haza akarok menni, Liz.

– Megyünk, megyünk. Csak előbb még valamit meg kell csinálnom. Vagyis két valamit, mert ki kell takarítanom a hányásodat a kocsiból. – Átkarolta a vállamat (mint egy anya tenné), és elindultunk. A mosodánál megint intettem volna a ruhát hajtogató nőnek, de háttal állt.

– Előkészítettem valamit. Nem igazán hittem, hogy tudom használni, de hála neked…

Amikor a kocsihoz értünk, a szatyorból elővett egy kinyitható telefont. Még a buborékcsomagolásban volt. Nekidőltem egy cipőjavító kirakatának, és figyeltem, hogy addig vacakol vele, amíg be nem üzemeli. Negyed öt volt. Ha anyám elment inni Barbarával, még mindig hazaérhetünk előtte… de elhallgathatom ezt a délutáni dolgot? Nem tudtam, és akkor nem is tűnt fontosnak. Szerettem volna, ha Liz legalább elgurul a sarkon túlra, úgy véltem, szagolhatja még kicsit a hányásomat azok után, amit neki tettem, de túlságosan fel volt húzva. Ráadásul ott volt a bomba. Eszembe jutott a sok film, amiben megy a visszaszámlálás, a hős meg vacillál, hogy a piros vagy a kék vezetéket vágja el.

Aztán telefonált.

– Colton? Igen, én… fogd be, csak figyelj. Itt az idő. Tartozol nekem, méghozzá sokkal, és most törleszted. Pontosan megmondom, mit mondj. Vedd fel, aztán… mondtam, hogy fogd be!

Olyan vadul kiabált, hogy tettem egy lépést hátra. Még sose hallottam így beszélni, és rájöttem, hogy most először látom a másik életét. A rendőréletét, amiben rohadékokkal foglalkozik.

– Vedd fel, aztán írd le, aztán hívj vissza. Most rögtön. – Várt. A bolt felé lestem. Mindkét pad üres volt. Meg kellett volna könnyebbülnöm, de valamiért nem könnyebbültem meg.

– Kész? Oké. – Liz lehunyta a szemét, hogy kizárjon mindent azon kívül, amit mondani akar. Lassan, gondosan beszélt: – „Ha tényleg Kenneth Therriault volt a Pöröly…” Itt majd közbeszólok és azt mondom, hogy erről hangfelvételt kell csinálnom. Várd meg, amíg azt mondom, „Kezdje újra”. Megvan? – Megvárta, amíg Colton vagy ki azt mondja, megvan. – Azt mondod: „Ha tényleg Ken Therriault volt a Pöröly, akkor arról beszélt, hogy ott fejezi be, ahol kezdte. Azért hívom magát, mert 2008-ban beszéltünk. Megőriztem a névjegykártyáját.” Megvan? – Újabb szünet. Liz bólogatott. – Helyes. Én megkérdezem, ki beszél, és te leteszed. Csináljuk most rögtön, mert sürget az idő. Ha elcseszed, nagyon kibaszok veled. Tudod, hogy képes vagyok rá.

Befejezte a hívást. Fel-alá járkált a járdán. Megint a padok felé lestem. Senki. Talán Therriault – vagyis ami maradt belőle – visszaindult a jó öreg Frederick Armsba, hogy csekkolja a helyzetet.

Liz blézerének zsebében megszólalt a „Rumor Has It” dobbevezetője. Kivette a rendes telefonját, és beleszólt. Fülelt, majd azt mondta:

– Várjon, erről hangfelvételt kell csinálnom. – Így tett, majd azt mondta: – Kérem, kezdje újra.

Amint a beszélgetés forgatókönyv szerint lezajlott, befejezte a hívást, és letette a telefont.

– Nem olyan erős, mint szeretném, de nem fogja őket érdekelni.

– Ha megtalálják a bombát, valószínűleg nem – mondtam. Liz összerezzent, és megértettem, hogy magában beszélt. Most, hogy megtettem, amit akart, már csak nyűg voltam neki.

A szatyorban volt egy tekercs papírtörlő meg egy flakon légfrissítő. Feltakarította a hányásomat, az elhasznált törlőt a csatornába dobta (szemetelésért száz dollár büntetés jár, mint később megtudtam), majd befújta a kocsit valami virágillattal.

– Szállj be – mondta nekem.

Másfelé néztem eddig, hogy ne kelljen látnom, mi maradt a ravioliból (nem szálltam be a takarításba, úgy éreztem, ennyivel tartozik nekem), de amikor arra fordultam, hogy beszálljak, megláttam Kenneth Therriault-t. A csomagtartó mellett állt. Elég közel, hogy megérintsen, és még mindig vigyorgott. Sikoltottam volna, de éppen kifújtam a levegőt, és a tüdőm nem akart kitágulni, hogy újabb levegőt vegyek. Mintha az összes izmom elaludt volna.

– Még találkozunk – mondta Therriault. A vigyor szélesedett, és egy megszáradt vérömlenyt láttam a fogsora és az arca között. – Bajnok.

26

Csak három sarkot hajtottunk, aztán megint megálltunk. Liz elővette a telefonját (a rendeset, nem a kártyásat), aztán rám nézett és látta, hogy remegek. Akkor rám fért volna egy ölelés, de csak egy vállveregetést kaptam, amit valószínűleg együttérzőnek szánt.

– Késleltetett reakció, kisöreg. Nagyon jól ismerem. Elmúlik.

Aztán telefonált, Dutton nyomozóként mutatkozott be, és Gordon Bishopot kérte. Azt mondhatták neki, hogy elment, mert Liz azt mondta:

– Az se érdekel, ha a Marson van, kapcsolják. Kiemelt prioritás.

Várt, közben szabad keze ujjaival a kormányon dobolt. Aztán kihúzta magát.

– Dutton vagyok, Gordo… nem, tudom, hogy nem az én ügyem, de ezt hallanod kell. Most kaptam egy tippet Therriault-ról valakitől, akit kihallgattam annak idején, amikor én is ezen dolgoztam… nem, nem tudom, ki. Ellenőrizzétek a King Kullent Eastportban… igen, azt, ahol kezdte. Ha belegondolsz, teljesen logikus. – Hallgatott, majd: – Viccelsz? Hány embert hallgattunk ki akkoriban? Százat? Kétszázat? Figyelj, lejátszom az üzenetet. Felvettem, már ha nem krepált be a telefonom.

Tudta, hogy nem, mert a rövid úton ellenőrizte. Lejátszotta, és amikor vége lett, megkérdezte: – Gordon? Halló… picsába. – Leengedte a telefont. – Letette. – Komoran rám mosolygott. – Rühell engem, de ellenőrizni fogja. Tudja, hogy ő lesz a hunyó, ha nem teszi.

Bishop nyomozó tényleg ellenőrizte, mert addigra volt idejük leásni Kenneth Therriault múltjába, és találtak egy gyöngyszemet, ami Liz „névtelen tipp”-jének fényében nagyon is szembetűnő volt. Jóval azelőtt, hogy Therriault építkezéseken dolgozott, aztán nyugdíj után betegszállító lett a City of Angelsben, Westportban nőtt fel, ami – mit tesz isten – Eastport szomszédságában fekszik. Végzős gimnazistaként a King Kullenben dolgozott mint zacskózó és árufeltöltő. És bolti lopáson kapták. Első alkalommal csak figyelmeztették. Másodszor kirúgták. Ám a jelek szerint a lopás olyan szokás, amit nehéz abbahagyni. Élete későbbi szakaszában dinamitot és gyutacsot lopott. Később mindkettőből jókora készletet találtak egy raktárban Queensben. Mind régi, mind kanadai. Akkoriban kevésbé lehetett szigorú a határellenőrzés.

– Most már hazamehetünk? – kérdeztem Lizt.

– Igen. Beszélsz erről anyukádnak?

– Nem tudom.

Elmosolyodott.

– Költői kérdés volt. Persze hogy beszélsz. Nem baj, engem cseppet sem zavar. És tudod, miért?

– Mert senki se hinné el.

Megpaskolta a kezemet.

– Úgy van, Bajnok. Eltrafáltad.

27

Liz kitett a sarkon, és elhúzott. Elsétáltam a házunkig. Anyám és Barbara mégse mentek el inni, mert Barb megfázott, és munka után egyből hazament. Anyám a lépcsőn álldogált, telefonnal a kezében.

Amikor meglátott, valósággal úgy repült le a lépcsőről, és pánikba esve olyan szorosan megölelt, hogy kiszakadt belőlem a szusz.

– Hol a faszban voltál, James? – Csak akkor hívott így, amikor brutál ki volt akadva, de gondolom, ezt már kitalálták. – Hogy lehettél ilyen hanyag? Már mindenkit felhívtam, kezdtem azt hinni, hogy elraboltak, még arra is gondoltam, hogy felhívom a…

Elhallgatott és eltartott magától kartávolságra. Láttam rajta, hogy sírt és megint fog, amitől rémesen éreztem magam, pedig nem az én hibám volt. Hiszem, hogy csak az anyánk tudja elérni, hogy szarabbul érezzük magunkat, mint a bálnaszar.

– Liz volt? – Aztán válaszra sem várva: – Ő. – Aztán halk, halálos hangon: – Az a ribanc.

– Vele kellett mennem, anya. Muszáj volt.

És akkor én is elsírtam magam.

28

Felmentünk a lakásba. Anyám csinált kávét, és nekem is adott egy csészével. Az volt nekem az első, és azóta is a rabja vagyok. Elmondtam neki majdnem mindent. Hogy Liz az iskola előtt várt rám. Hogy azt mondta, emberéletek múlnak azon, hogy megtalálják Pöröly utolsó bombáját. Hogy elmentünk a kórházba és Therriault házához. Még azt is elmondtam, milyen rémesen nézett ki Therriault a felpuffadt fél fejével. Azt nem mondtam el, hogy láttam Liz kocsija mellett állni, elég közel, hogy elkapja a karom… már ha a halottak képesek fogni, amiről sose akartam megbizonyosodni. És nem mondtam el, mit mondott Therriault, de aznap este, amikor lefeküdtem, úgy visszhangzott a fejemben, akár egy repedt harang: „Még találkozunk… Bajnok.”

Anyám azt mondogatta, hogy oké meg értem, de egyre aggodalmasabb lett. Mégis tudnia kellett, hogy mi történik Long Islanden, és nekem is. Úgyhogy bekapcsolta a tévét, és leültünk a kanapéra. Lewis Dodley az NY1-tól az utcán állt egy rendőrkordon előtt:

– A rendőrség láthatóan nagyon komolyan veszi a bejelentést. Egy forrás szerint a Suffolk megyei rendőrségen…

Eszembe jutott a híradós helikopter a Frederick Arms felett, és úgy véltem, volt ideje kihúzni Long Islandre, úgyhogy kikaptam a távirányítót anyám öléből, és átkapcsoltam a Channel 4-ra. És bizony a King Kullen szupermarket tetejét mutatták. A parkoló tele volt rendőrautókkal. A főbejárat közelében egy nagy furgon állt, ami csakis a tűzszerészeké lehetett. Láttam, hogy két sisakos zsaru megy be két kutyával. A helikopter túl magasan volt, hogy látni lehessen, a tűzszerészek a sisak mellett viselnek-e golyóálló mellényt és kabátot is, de én biztos voltam benne. A kutyák viszont nem. Ha Pöröly bombája felrobban, a kutyákból pép lesz.

A riporter éppen ott tartott a helikopterben:

– Úgy tudjuk, hogy minden vásárlót és dolgozót biztonságban evakuáltak. Habár lehetséges, hogy ez is téves riasztás, amiből bőven volt Pöröly rémuralma alatt – (igen, ezt mondta) –, mindig a legbölcsebb komolyan venni az ilyesmit. Annyit tudunk, hogy itt robbant Pöröly első bombája, és eddig nem találtak bombát. Visszaadom a szót a stúdiónak.

A bemondók mögött Therriault képe látszott, talán a kórházi igazolványáról vették, mert elég öregnek tűnt. Nem volt egy filmsztár, de sokkal jobban nézett ki, mint a padon. A Liz által gyártott bejelentést talán nem veszik annyira komolyan, ha az egyik idősebb nyomozónak nem jut eszébe egy eset gyerekkorából, George Meteskyé, akit a sajtó Őrült Bombásnak keresztelt el. Metesky harminchárom csőbombát robbantott a saját rémuralma alatt, amely 1940 és 1956 közé esett, és amelynek magja hasonló neheztelés volt a Consolidated Edison vállalat ellen.

Egy gyors kutató is rájött erre a híradósoknál, mert Metesky arca jelent meg a bemondók mögött, de anyám nem is nézett az öregre… aki számomra fura módon hasonlított a kórházi egyenruhás Therriault-ra. Anyám felkapta a telefonját, aztán motyogva bement a szobájába a telefonkönyvéért, valószínűleg mert törölte Liz számát a komoly cucc miatti vita után.

Valami tablettareklám következett, úgyhogy a hálója ajtajához osontam hallgatózni. Ha kicsit várok, szart se hallottam volna, mert nem tartott sokáig.

– Tia vagyok, Liz. Figyelj, egy szót se szólj. Nem fogok erről beszélni senkinek, te is tudod, miért. De ha még egyszer zaklatod a fiamat, ha csak meglát, porig rombolom az életedet. Tudod, hogy megteszem. Egyetlen lökés is elég hozzá. Ne menj Jamie közelébe.

Visszasiettem a kanapéra, és úgy tettem, mintha lekötne a reklám. Feleslegesen erőlködtem.

– Hallottad?

A szeme izzott, azt üzente, hogy ne hazudjak. Bólintottam.

– Helyes. Ha még egyszer meglátod, fuss, ahogy a lábad bírja. Fuss haza. És szólj nekem. Értetted?

Erre is bólintottam.

– Oké, jó jó jó. Rendelek kaját. Pizzát kérsz vagy kínait?

29

A zsaruk azon a szerdán este nyolc körül találták meg és hatástalanították Pöröly utolsó bombáját. Anyámmal A célszemély-t néztük a tévében, amikor rendkívüli híradás miatt megszakították a műsort. A bombakereső kutyák nem találtak semmit, az őket vezető tűzszerészek már ki akartak menni velük, amikor egyikük riasztott a háztartási cikkek sorban. Már többször is ellenőrizték előtte, és nem volt hely a polcokon, ahol el lehetett volna rejteni egy bombát, de az egyik zsaru véletlenül felnézett és észrevette, hogy az egyik plafonlemez nincs rendesen a helyén. Ott volt a bomba, a plafon és a tető között. Nyúlós narancssárga madzaggal kötötték az egyik gerendához, mint amilyet a kötélugrók használnak.

Therriault erre nem sajnálta a pénzt: tizenhat dinamitrúd és tucatnyi gyutacs. Már messze jutott az ébresztőóráktól; a bombát olyan digitális időzítőhöz kapcsolta, mint amit a filmekben látni (az egyik zsaru lefényképezte, miután hatástalanították, és a képet másnap lehozta a New York Times). Pénteken délután ötkor robbant volna, amikor a legnagyobb a forgalom az üzletben. Másnap az NY1-on (újra anyám kedvencét néztük) az egyik tűzszerész azt mondta, az egész tető beszakadt volna. Amikor megkérdezték tőle, hányan halhattak volna meg egy ekkora robbanásban, csak a fejét rázta.

Csütörtök este vacsora közben anyám megjegyezte:

– Jó dolgot tettél, Jamie. Remek dolgot. Liz is, akármi is vitte rá. Eszembe jut róla valami, amit egyszer Marty mondott.

Mr. Burkettre értette, vagyis Burkett professzorra, aki még mindig emeritus volt és még mindig húzta.

– Mit mondott?

– „Isten néha törött szerszámot használ.” Az egyik régi angol író mondta, akit annak idején tanított.

– Mindig megkérdezi, mit tanulok az iskolában – meséltem –, és mindig a fejét csóválja, mintha rossz oktatást kapnék.

Anyám nevetett.

– Ő aztán mindent tud az oktatásról, és még mindig vág az esze. Emlékszel a karácsonyi vacsorára?

– Persze, pulykás szendvics áfonyás dresszinggel. Az volt a legjobb! Meg forró csoki!

– Igen, jó este volt. Nehéz lesz, amikor elmegy. Na, egyél, a desszert almás crumble. Barbara csinálta. És Jamie…

Ránéztem.

– Ne beszéljünk erről többet, jó? Csak… felejtsük el.

Úgy gondoltam, nemcsak Lizről vagy akár Therriault-ról beszél, hanem arról, hogy halottakat látok. A számtechtanárunk ezt nevezte globális kérés-nek, és én benne voltam. Még annál is jobban.

– Jó.

Abban a pillanatban, ahogy a fényesen megvilágított konyhasarokban ültünk és pizzát ettünk, tényleg azt hittem, hogy elfelejthetjük. Csakhogy tévedtem. Liz Duttont két évig nem láttam, nem is nagyon gondoltam rá, de Ken Therriault-t még aznap éjszaka láttam.

Az elején megmondtam, hogy ez egy horrortörténet.

30

Már majdnem elaludtam, amikor két macska kezdett el teli tüdőből nyivákolni, és hirtelen teljesen felébredtem. A negyediken voltunk, talán meg se hallottam volna – se a macskákat, se az azt követő zörgést –, ha nincs résnyire nyitva az ablakom, hogy bejöjjön egy kis levegő. Felkeltem, hogy becsukjam, de amikor a kezemet az ablakra tettem, megdermedtem. Therriault az utca túloldalán állt egy utcalámpa szétterülő fényében, és rögtön tudtam, hogy a macskák nem azért nyivákoltak, mert verekedtek. Azért nyivákoltak, mert megijedtek. A baba is látta múltkor, és most a macskák is. Sőt szándékosan ijesztette meg őket. Tudta, hogy az ablakhoz fogok jönni, mint ahogy azt is, hogy Liz Bajnoknak hív.

Vigyor terült szét a félig szétroncsolt ábrázatán.

Hívogatón intett.

Becsuktam az ablakot, és arra gondoltam, hogy átmegyek anyámhoz, és bebújok mellé, de már túl nagy voltam hozzá, és rákérdezett volna, mi van velem. Úgyhogy inkább behúztam a függönyt. Visszamentem az ágyamhoz, és csak feküdtem, bámultam a sötétbe. Még soha nem történt velem hasonló. Soha egy halott se követett hazáig, akár egy kibaszott kóbor kutya.

Nem érdekes, gondoltam. Három-négy nap, és eltűnik, mint az összes többi. Max egy hét. És amúgy se bánthat.

De biztos ez? A sötétben fekve rájöttem, hogy nem az. Látni a halottakat nem ugyanaz, mint ismerni a halottakat.

Végül csak visszamentem az ablakhoz, és kilestem a függöny széle mellett, hogy ott van-e még. Talán megint int. Egy ujjal rám mutat… aztán begörbíti. Gyere ide. Gyere hozzám, Bajnok.

Senki nem volt az utcalámpa alatt. Elment. Visszafeküdtem, de sokáig tartott, mire elaludtam.

31

Pénteken megint láttam, ezúttal az iskola előtt. Jó néhány szülő várta a gyerekét – ahogy péntekenként mindig, talán mert elutaznak valahová hétvégére –, és Therriault-t nem látták, de érezhették, mert nagy ívben kerülték azt a helyet, ahol állt. Senki nem tolt babakocsit, de biztos voltam benne, hogy ha valaki tolna, a baba megbámulná az üres járdát, és kibőgné a szemét.

Visszamentem a suliba, és az iroda előtti falragaszokat nézve törtem a fejem, hogy mit csináljak. Gondoltam, beszélhetnék vele, hogy megtudjam, mit akar, és eldöntöttem, hogy meg is teszem rögtön, amíg még vannak ott emberek. Nem hittem, hogy tud nekem ártani, de nem is zárhattam ki.

Előbb bementem vécére, mert nagyon kellett pisilnem, de amikor ott álltam, egyetlen cseppet sem tudtam kifacsarni. Úgyhogy kimentem, a hátizsákomat nem vettem fel, csak a pántjánál fogtam. Még sosem érintett meg halott, azt se tudtam, képesek-e rá, de ha Therriault megpróbál megérinteni – elkapni –, megcsapom a könyvekkel teli táskával.

Csakhogy elment.

Eltelt egy hét, majd kettő. Megnyugodtam, úgy véltem, mostanra már le kellett hogy járjon a szavatossága.

Benne voltam a YMCA ifjúsági úszócsapatában, és május végén egyik szombaton volt az utolsó edzésünk a következő hétvégi versenyre Brooklynban. Anyám adott tíz dollárt, hogy utána vehessek magamnak valamit enni, és a lelkemre kötötte – mint mindig egyébként –, hogy jól zárjam be az öltözőszekrényemet, senki ne lophassa el a pénzt vagy az órámat (bár fel nem foghattam, miért lopna el bárki egy ócska Timexet). Felnézett a kéziratból, amit olvasott, és azt mondta:

– Negyedszer mondom, hogy megyek, Jamie. Megyek a versenyre. Beírtam a naptáramba.

Csak másodszor kérdeztem meg (maximum harmadszor), de ezt nem mondtam neki, csak megpusziltam, és elindultam a folyosón a lifthez. Amikor kinyílt az ajtaja, Therriault benne állt, vigyorgott és engem bámult a jó szemével meg a megnyúlt szemével. Az ingére egy papír volt tűzve. A búcsúlevele. A levél mindig rajta volt, és a ráfröccsent vér is mindig friss volt.

– Anyádnak rákja van, Bajnok. A cigarettától. Fél éven belül kampec.

Tátott szájjal megdermedtem.

A liftajtó becsukódott. Kijött belőlem valami hang – nyikkanás, nyögés, nem tudom –, és háttal a falnak dőltem, nehogy összeessek.

Kénytelenek igazat mondani, gondoltam. Anyám haldoklik.

De akkor kicsit kitisztult a fejem, és felötlött bennem egy gondolat. Úgy kaptam utána, mint a fuldokló egy lebegő fadarab után. De talán csak akkor kénytelenek igazat mondani, ha kérdésre válaszolnak. Máskülönben talán úgy kamuznak, ahogy akarnak.

Utána nem volt kedvem úszóedzésre menni, de akkor az edző felhívta volna anyámat, hogy miért nem mentem. Akkor meg anyám akarta volna tudni, miért nem mentem, és mit mondok neki? Hogy attól félek, hogy Pöröly a sarkon vár? Vagy a YMCA halljában? Vagy (valamiért ez volt a legiszonyatosabb) a zuhanyzóban, és nem látják a meztelen fiúk, akik a klórt mossák le magukról?

Elmondjam neki, hogy kibaszott rákja van?

Úgyhogy elmentem az edzésre, és szarul úsztam, sejtheted. Az edző rám szólt, hogy szedjem össze magam, és kénytelen voltam megcsípni a hónaljamat, nehogy elbőgjem magam. Jó erősen megcsípni.

Amikor hazaértem, anyám még mindig a kéziratot olvasta. Azóta nem láttam cigizni, hogy Liz elment, de tudtam, hogy néha iszik, amikor nem vagyok ott – szerzőkkel és szerkesztőkkel –, ezért megszagoltam, amikor megpusziltam, és nem éreztem mást, mint egy kis parfümöt. Vagy hidratálókrémet, mert szombat volt. Szóval valami női cuccot.

– Nem fogsz nekem megfázni, ugye, Jamie? Jól megtörölköztél úszás után, ugye?

– Aha. Már nem dohányzol anya, igaz?

– Szóval erről van szó. – Félretette a kéziratot és nyújtózkodott. – Nem, azóta nem szívtam egy szálat se, hogy Liz elment.

Hogy kirúgtad, gondoltam.

– Voltál mostanában orvosnál? Ellenőrzésen?

Fürkészőn nézett rám.

– Mit akarsz ezzel? Furán ráncolod a homlokodat.

– Hát, nincs másik szülőm, és ha valami történik veled, Harry bácsihoz nem mehetek lakni, nem igaz?

Erre fura képet vágott, majd elnevette magát, és megölelt.

– Jól vagyok, kisöreg. Két hónapja voltam kivizsgáláson, ha tudni akarod. Minden a legnagyobb rendben.

És jól is nézett ki. Szinte kicsattant, ahogy mondani szokás. Nem láttam rajta, hogy fogyott volna, és nem köhögött vadul. Persze tudtam, hogy a rák nem feltétlen a torokban vagy a tüdőben van.

– Hát… jó. Örülök.

– Akkor már ketten vagyunk. Most csinálj anyádnak egy csésze kávét, hadd fejezzem be ezt a kéziratot.

– Jó?

– Ami azt illeti, elég jó.

– Jobb, mint Mr. Thomas Roanoke-könyvei?

– Sokkal jobb, csak sajnos nem olyan eladható.

– Ihatok én is egy csésze kávét?

Sóhajtott.

– Egy felet. És most hagyj olvasni.

32

Abban az évben az utolsó matekfelmérő közben kinéztem az ablakon, és Kenneth Therriault-t láttam a kosárlabdapályán. Szokás szerint vigyorogva hívott. Visszanéztem a dolgozatra, majd újra ki. Még mindig ott, csak közelebb. Elfordította a fejét, hogy jól lássam a lila-fekete krátert meg a körülötte kimeredő csontagyarakat. Megint a papírra néztem, és amikor harmadszor sasoltam ki, már nem volt ott. De tudtam, hogy visszajön. Nem olyan volt, mint a többiek. Egyáltalán nem olyan.

Amikor Mr. Laghari szólt, hogy adjuk be a dolgozatokat, még egyet se oldottam meg az utolsó öt feladatból. Kettes alát kaptam a dolgozatra, és a lap tetejére azt írta: Nagyot csalódtam, Jamie. Javítanod kell. Mit mondok minimum egyszer minden órán? Azt szokta mondani, hogy aki matekból egyszer lemarad, az sose zárkózik fel.

E tekintetben a matek nem volt kivétel, hiába hitte ezt Mr. Laghari. A legtöbb tárgyra igaz volt. És mintha ezt akarnám bizonyítani, még aznap elfuseráltam egy töridolgozatot. Nem mintha Therriault a táblánál állt volna vagy valami, hanem mert állandóan az járt a fejemben, hogy ott állhatna.

Felötlött bennem, hogy talán azt akarja, hogy rossz jegyeket kapjak. Először nevettem rajta, de egy régi mondás szerint, ha nem vagy paranoiás, akkor igaz. Pár tré dolgozat nem fog megakadályozni abban, hogy átmenjek mindenből, így év végén már nem, aztán jön a nyári szünet. De mi lesz jövőre, ha Therriault még akkor is itt lesz?

És mi van, ha erősödik? Ezt nem szívesen hittem, de a puszta tény, hogy még mindig itt volt, azt sugallta, hogy igaz lehet. Hogy valószínűleg igaz.

Segített volna, ha elmondhatom valakinek, és anyám volt a logikus jelölt, hinne is nekem, viszont nem akartam megijeszteni. Akkor is nagyon megijedt, amikor azt hitte, bedől az ügynökség, és nem tud gondoskodni rólam meg a bátyjáról. És mivel abból a slamasztikából én segítettem ki, talán magát okolná azért, amelyikbe most kerültem. Én ebben nem láttam logikát, de ő talán igen. Különben is el akarta felejteni az egész halottlátós dolgot. És a lényeg: mit tehetne, ha el is mondanám? Lizt okolná, amiért összehozott Therriault-val, de ennyi.

Megfordult a fejemben, hogy elmondom Ms. Petersonnak, az iskolai tanácsadónak, de ő azt hinné, hallucinálok, esetleg hogy idegösszeomlásom van. Aztán elmondaná anyának. Még arra is gondoltam, hogy elmondom Liznek, de ő is mit tehetne? Előveszi a fegyverét, és lelövi? Sok szerencsét, már halott. Amúgy is végeztem Lizzel, legalábbis így gondoltam. Magam voltam, ami magányos, ijesztő helynek bizonyult.

Anyám eljött az úszóversenyre, ahol minden számban szarul úsztam. Hazafelé megölelt és azzal vigasztalt, hogy mindenkinek van rossz napja, legközelebb majd jobban megy. Akkor majdnem kitálaltam neki, azzal a félelmemmel zárva – amit most már igazolva láttam –, hogy Kenneth Therriault tönkre akarja tenni az életemet, amiért lelepleztem az utolsó, legnagyobb bombáját. Ha nem taxiban ülünk, talán meg is teszem. Így csak anyám vállára hajtottam a fejem, mint kiskoromban, amikor azt hittem, a kézzel rajzolt pulykám a legnagyszerűbb műalkotás a Mona Lisa óta. Megmondom én, mi a legrosszabb abban, amikor az ember felnő: hogy elhallgat.

33

Amikor a suli utolsó napján elindultam otthonról, Therriault megint a liftben várt. Vigyorgott és az ujjával hívogatott. Biztos azt hitte, hogy megrémülök, mint amikor először láttam ott, de hiába. Féltem persze, de nem annyira, mert kezdtem hozzászokni, ahogy az ember egy dudorhoz vagy anyajegyhez az arcán, még ha ronda is. Most inkább mérges voltam, mint rémült, amiért nem hagy békén a faszba.

Úgyhogy előreugrottam és megfogtam a liftajtót, hogy ne csukódjon be. Nem akartam beszállni mellé – isten őrizz! –, de addig nem engedem becsukódni az ajtót, amíg pár kérdésre nem kapok választ.

– Anyámnak tényleg rákja van?

Megint eltorzult az arca, mintha fájdalmat okoznék neki, és reméltem is, hogy okozok.

– Anyámnak rákja van?

– Nem tudom. – Úgy bámult rám… ismerik azt a régi mondást, hogy ha a pillantás gyilkolni tudna?

– Akkor miért mondta?

A fülke falához lapult, kezét a mellkasára tette, mintha én ijeszteném meg őt. Elfordította a fejét, megmutatva a hatalmas kimeneti sebet, de ha azt hitte, hogy ettől elengedem az ajtót, tévedett. Akármilyen borzalmas volt, hozzászoktam.

– Miért mondta?

– Mert gyűlöllek – vicsorgott Therriault.

– Miért van még mindig itt? Hogy lehet itt?

– Nem tudom.

– Menjen el.

Nem felelt.

– Menjen el!

– Nem megyek. Sose megyek el.

Ettől pokolian megijedtem, és a karom az oldalam mellé hanyatlott, mintha elnehezedett volna.

– Viszlát, Bajnok.

A liftajtó becsukódott, de a fülke nem ment sehová, mert senki nem nyomta meg belül egyik gombot se. Amikor megnyomtam a hívógombot, az ajtó üres fülkére nyílt, mégis inkább a lépcsőn mentem.

Majd megszokom, gondoltam. Megszoktam a lyukat a fején, megszokom őt is. Végül is nem tud nekem ártani.

De bizonyos értelemben már ártott: a kettes alá matekvizsga meg a tré úszóverseny csak két példa volt. Rosszul aludtam (anyám már megjegyzést tett a táskás szememre), és kis zajoktól is megijedtem, még ha csak egy könyvet ejtettek is el a suliban a folyosón. Folyton az járt a fejemben, hogy ha kinyitom a szekrényt egy pólóért, ott lesz. A saját mumusom. Vagy az ágy alatt, és mi van, ha megragadja a csuklómat vagy lelógó lábamat, miközben alszom? Nem hittem, hogy képes fogni, de ebben se voltam biztos, pláne, ha erősödik.

És ha arra ébredek, hogy mellettem fekszik az ágyban? Sőt talán a farkamat markolja?

Ezt a gondolatot nem tudtam elűzni.

És volt más is, még rosszabb. Mi lesz, ha akkor is kísért – mert ez bizony az volt –, amikor húszéves leszek? Vagy negyven? Ha ott lesz, amikor nyolcvankilenc évesen meghalok, vár rám a túlvilágon, és ott kísért tovább?

Ha a jótettért ez jár, gondoltam egyik éjjel, ahogy az ablakon át Pörölyt néztem az utca túloldalán a lámpa alatt, akkor soha nem teszek többet jót.

34

Június végén anyával megejtettük a szokásos havi látogatásunkat Harry bácsinál. Már alig beszélt, és alig ment ki a társalgóba. Még mindig nem volt ötven, de már hófehér lett a haja.

– Jamie hozott neked rugelachot a Zabarból, Harry. Kérsz? – kérdezte tőle anyám.

Az ajtóban állva (nem akartam teljesen bemenni) felemeltem a zacskót, mosolyogtam és kicsit úgy éreztem magam, mint a tévés vetélkedőkben a díjakat mutogató modellek.

Harry bácsi azt mondta, jig.

– Ez igen? – kérdezte anyám.

Harry bácsi azt mondta, ng, és két kézzel intett felém. Nem kellett gondolatolvasónak lennem, hogy értsem, ez azt jelenti, kurvára nem kérek sütit.

– Szeretnél kimenni? Nagyon szép idő van.

Én abban se voltam biztos, Harry bácsi mostanság tudja, hol van az a ki.

– Felsegítelek – fogta meg a karját anyám.

– Nem! – mondta Harry bácsi. Nem ng, nem jig, nem ug, csak nem. Kristálytisztán. A szeme nagyra nyílt és elkezdett könnyezni. Aztán szintén kristálytisztán:

– Az ki?

– Jamie. Ismered Jamie-t, Harry.

De nem ismert engem, már nem, viszont nem is rám nézett. A vállam felett nézett át. Meg se kellett fordulnom, hogy tudjam, mit látok, de azért megfordultam.

– A betegsége öröklött – mondta Therriault –, és férfiágon öröklődik. Te is ilyen leszel, Bajnok. Mire észbe kapsz, ilyen leszel.

– Jól vagy, Jamie? – kérdezte anyám.

– Jól – feleltem Therriault-ra nézve. – Teljesen jól.

De nem voltam jól, és Therriault vigyora arról árulkodott, hogy tudja.

– Menj el! – mondta Harry bácsi. – Menj, menj, menj!

Hát elmentünk.

Mind a hárman.

35

Már éppen eldöntöttem, hogy elmondok anyámnak mindent – ki kellett adnom magamból, még ha ijedt és boldogtalan lesz is tőle –, amikor a sors megfogta a kezem, ahogy mondani szokás. 2013 júliusában történt, olyan három héttel a Harry bácsinál tett látogatás után.

Anyám egyik kora reggel hívást kapott, miközben az irodába készült. Én a konyhaasztalnál ültem, egyik szememet lehunyva kanalaztam magamba a Cheeriost. Anyám a szoknyáját cipzárazva jött ki a szobájából.

– Marty Burkettnek éjjel volt egy kis balesete. Elesett, gondolom, vécére menet, és megrántotta a csípőjét. Azt mondja, jól van, ami vagy igaz, vagy csak macsóskodik.

– Ja – mondtam, mert mindig biztonságosabb egyetérteni vele, amikor rohangál és egyszerre három dologgal foglalkozik. Magamban azt gondoltam, hogy Mr. Burkett kicsit öreg macsónak, habár szórakoztató volt elképzelni egy olyan filmben, mint például a Terminátor: A nyugdíjas évek, ahogy a botját lengetve kiabálja: „Visszatérek”. Felvettem a tálat, és elkezdtem szürcsölni a tejet.

– Jamie, hányszor mondtam már, hogy ne csináld.

Nem emlékeztem, hogy valaha is mondta volna, mert jó pár szülői utasítás, főleg az asztali viselkedésre vonatkozóan, egyik fülemen bement, a másikon ki.

– Akkor hogyan eszem meg mind?

Sóhajtott.

– Nem érdekes. Vacsorára csináltam kaját, de ehetnénk hamburgert is. Már ha a tévézés és telefonos játék mellett van időd elvinni Martynak. Én nem tudom, be vagyok táblázva. Hajlandó lennél rá esetleg? És aztán felhívni engem, hogy van?

Először nem válaszoltam. Úgy éreztem magam, mintha kalapáccsal vertek volna fejbe. Van ötlet, ami ilyen. És egyúttal totál dinkának éreztem magam. Miért nem jutott eszembe eddig Mr. Burkett?

– Jamie? Van otthon valaki?

– Persze, szívesen.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Beteg vagy? Lázad van?

– Haha. Nagyon vicces.

Fogta a retiküljét.

– Adok pénzt taxira…

– Nem kell, csak tedd a kaját dobozba. Gyalog megyek.

– Tényleg? – kérdezte megint meglepődve. – Egész a Parkig?

– Persze. Rám fér a mozgás. – Ez szigorúan véve nem volt igaz. Időre volt szükségem, hogy megbizonyosodjak arról, az ötletem jó ötlet, és ha az, hogyan adjam elő.

36

Mostantól Mr. Burkettet Burkett professzornak fogom hívni, mert aznap tanított engem. Sok mindenre megtanított. De előtte meghallgatott. Azt már mondtam, hogy tudtam, beszélnem kell valakivel, de azt nem tudtam, milyen megkönnyebbülés lesz kibeszélni magamból, csak amikor már megtettem.

Nem egy bottal bicegett az ajtóhoz, mint máskor, hanem kettővel. Az arca felderült, amikor meglátott, gondolom, örült a társaságnak. A gyerekek elég önzőek (ezt biztos tudod, ha voltál valaha gyerek, haha), és csak később értettem meg, hogy nagyon magányos lehetett a Mona halála utáni években. Ott volt a lánya a nyugati parton, de én sose láttam, hogy meglátogatta volna; lásd az állítást a gyerekek önzőségéről feljebb.

– Jamie! Ajándékkal jöttél?

– Csak tepsis hús. Azt hiszem, párolt pite.

– Mármint pásztorpitét akartál mondani. Biztos finom. Betennéd nekem a jégszekrénybe? Én egy kicsit nehézkesen… – Felemelte a botjait, és egy ijesztő pillanatig azt hittem, orra esik előttem, de még időben visszatette.

– Persze. – Bementem a konyhába. Bírtam, hogy a hűtőt jégszekrénynek hívja, a kocsit meg autónak. Ja, és a telefont telefülnek. Ez annyira tetszett, hogy átvettem én is. Ma is használom.

Anyám pitéjét betenni a jégszekrénybe nem okozott gondot, mert nem volt benne szinte semmi. Utánam bicegett és megkérdezte, hogy vagyok. Betettem a jégszekrény ajtaját, és feléje fordultam.

– Nem túl jól.

Felvonta a bozontos szemöldökét.

– Nem? Mi a baj?

– Elég hosszú történet, és azt fogja hinni, hogy megőrültem, de el kell mondanom valakinek, és azt hiszem, maga a kiválasztott.

– Mona gyűrűihez van köze?

Leesett az állam.

Burkett professzor mosolygott.

– Nem hittem el igazán, hogy anyukád csak úgy megtalálta őket a szekrényben. Túl nagy véletlen. Túl nagy. Megfordult a fejemben, hogy ő maga tette oda, de minden emberi cselekvést a motiváció és a lehetőség határoz meg, és neki egyik sem volt. És aznap délután túlságosan zaklatott voltam, hogy ezen gondolkodjak.

– Mert elvesztette a feleségét.

– Ahogy mondod. – Felemelte az egyik botot, és a tenyere élét a mellkasához érintette, ahol a szíve volt. Megsajnáltam. – Szóval hogyan történt, Jamie? Gondolom, most már mindegy, de mivel egész életemben szerettem krimiket olvasni, szeretem tudni a választ az efféle kérdésekre.

– A felesége mondta el.

Rám bámult a konyhán keresztül.

– Látom a halottakat – mondtam.

Olyan sokáig nem felelt, hogy megijedtem. Aztán azt mondta:

– Azt hiszem, szükségem van koffeinre. Szerintem mindkettőnknek. Aztán elmondhatsz mindent, ami nyomaszt. Alig várom, hogy halljam.

37

Burkett professzor olyan régimódi volt, hogy nem volt filteres teája, csak szálas egy hengerben. Amíg vártam, hogy forrjon a víz, megmutatta, hol találom a „teatojást”, és megmondta, hogy mennyi teát tegyek bele. Érdekes volt a teafőzés. Én maradok a kávénál, de néha pont egy kanna tea kell az embernek. Olyan szertartásos elkészíteni.

Burkett professzor mondta, hogy a teának öt percet kell ázni a frissen forralt vízben, se többet, se kevesebbet. Beállította az időzítőt, megmutatta, hol vannak a csészék, aztán átbicegett a nappaliba. Hallottam a megkönnyebbült sóhajt, ahogy leült a kedvenc székébe. És egy fingot. Nem harsány trombita volt, inkább szolid oboa.

Csináltam két csésze teát, és egy tálcára tettem egy kis tál cukorral meg egy doboz tejes tejszínnel a hűtőből (utóbbiból egyikünk se töltött, valószínűleg okosan, mert egy hónapja lejárt a szavatossága). Burkett professzor tisztán itta az övét, és az első korty után cuppantott.

– Szép, Jamie. Elsőre tökéletes.

– Kösz. – Az enyémbe jó sok cukrot mertem. Anyám visított volna a harmadik kanálnál, de Burkett professzor meg se mukkant.

– Most meséld el a történetedet. Időm mint a tenger.

– Elhiszi a gyűrűdolgot?

– Nos, azt elhiszem, hogy te elhiszed. És tudom, hogy a gyűrű meglett, most a bankban van. Mondd, Jamie, ha megkérdezem anyukádat, alátámasztja a történetedet?

– Igen, de kérem, ne kérdezze. Azért beszélek magával, mert vele nem akarok. Felkavarná.

Kortyolt a teából, a keze csak kicsit remegett, majd letette és rám nézett. Vagy talán belém. Még most is látom a fényes, kék szemét a bozontos szemöldöke alatt.

– Akkor beszélj. Győzz meg.

Mivel odafelé menet gyakoroltam magamban, nem vesztettem el a fonalat. Robert Harrisonnal kezdtem – tudod, a férfival a Central Parkban –, aztán jött Mrs. Burkett és az összes többi. Beletelt egy kis időbe. Mire befejeztem, a teám csak langyos volt (talán már az sem), mégis ittam belőle, mert kiszáradt a torkom.

Burkett professzor gondolkodott, majd azt mondta:

– Bemennél a szobámba, és idehoznád az iPademet, Jamie? Az ágy melletti szekrényen van.

A szobájában olyan szag volt, mint Harry bácsiéban az otthonban, meg valami éles illat, amiről azt tippeltem, hogy kenőcs a megrándult csípőjére. Fogtam az iPadjét és kivittem. IPhone-ja nem volt, csak a vonalas telefül, ami a konyha falán lógott, mint a régi filmekben, de az iPadet imádta. Amikor odaadtam neki, kinyitotta (a kezdőképernyőn egy fiatal pár volt esküvői ruhában, feltételeztem, hogy ő és Mrs. Burkett), és rögtön elkezdte bökdösni.

– Therriault-t keresi?

Fel se nézve rázta a fejét.

– A férfit a Central Parkban. Azt mondod, óvodás voltál, amikor láttad?

– Igen.

– Akkor 2003-ban lehetett… esetleg 2004-ben… á, meg is van. – Az iPad fölé hajolva olvasni kezdett, néha félretűrte a haját a szeméből (sok haja volt még). Végül felnézett. – Azt mondtad, láttad a földön holtan és önmaga mellett állni. Anyukád ezt is igazolni tudja?

– Tudta, hogy nem hazudok, mert tudtam, mit visel a férfi felül, pedig az le volt takarva. De tényleg nem szeretném, hogy…

– Megértem, abszolút megértem. Na most, Regis Thomas könyve. Nem volt megírva…

– Csak az első két fejezet. Azt hiszem.

– De anyukád téged használt médiumnak, így szerzett elég részletet ahhoz, hogy a többit ő maga megírhassa?

Eszembe se jutott, hogy médiumként gondoljak magamra, de tulajdonképpen igaza volt.

– Gondolom. Mint a Démonok között-ben. – Az értetlen arca láttán megmagyaráztam: – Az egy film. Mr. Burkett… Professzor úr… maga szerint megőrültem? – Igazából nem is érdekelt, mert annyira megkönnyebbültem, hogy elmondhattam valakinek.

– Nem – felelte, de valami (talán a megkönnyebbülésem) miatt figyelmeztetően felemelte az ujját. – Ezzel nem azt mondom, hogy elhiszem, legalábbis anélkül nem, hogy anyukád alátámasztaná, és beleegyeztem, hogy ezt nem kérem tőle. De annyit mondhatok, hogy nem utasítom el szükségszerűen. Elsősorban a gyűrűk miatt, de azért is, mert Thomas utolsó könyve valóban létezik. Nem mintha olvastam volna. – Erre pofát vágott. – Azt mondod, anyukád barátja, vagyis volt barátja szintén alá tudja támasztani a történed végét, a legszínesebb részét.

– Igen, de…

Felemelt kézzel belém fojtotta a szót, ezerszer csinálhatta a katedrán a hadováló diákokkal.

– Azt se szeretnéd, hogy vele beszéljek, és megértem. Egyszer találkoztam vele, és nem tetszett. Tényleg drogot hozott a lakásotokba?

– Én nem láttam, de ha anyu azt mondta, akkor úgy is volt.

Félretette az iPadet, és a kedvenc botját simogatta, aminek nagy fehér fogantyú volt a tetején.

– Akkor Tia jól tette, hogy elküldte. És ez a Therriault, aki kísért téged, itt van most?

– Nincs. – De körülnéztem, hogy biztos legyek benne.

– Szeretnél megszabadulni tőle, ugyebár.

– Igen, de nem tudom, hogyan.

Kortyolt a teából, a csésze felett merengett, majd letette és megint rám nézett azzal a kék szemével. Ő öreg volt, a szeme nem.

– Érdekes probléma, főleg egy idős úriembernek, aki mindenféle természetfeletti lénnyel találkozott az olvasmányaiban. A gótikus regények tele vannak velük, Frankenstein szörnye és Drakula gróf csak kettő, akik a leggyakrabban feltűnnek a moziplakátokon. Még van sok az európai irodalomban és népmesékben. Tételezzük fel, legalábbis pillanatnyilag, hogy Therriault nem csak a fejedben van. Tételezzük fel, hogy tényleg létezik.

Megálltam, hogy ne győzködjem, hogy igenis létezik. A professzor már tudta, mit hiszek, ő maga mondta.

– Menjünk tovább egy lépéssel – folytatta. – Annak alapján, amit más halottak, köztük a feleségem alapján tudsz, pár nap múlva elmennek. Eltűnnek a… – intett – valahová. De ez a Therriault nem tűnt el. Még mindig itt van. Sőt, szerinted egyre erősödik.

– Biztos vagyok benne.

– Ha így van, akkor talán már nem is Kenneth Therriault. Talán azt, ami Therriault-ból maradt a halála után, megfertőzte, mert ez a helyes szó, és nem a „megszállta”, egy démon. – Az arckifejezésem láttán gyorsan hozzátette: – Csak spekulálunk, Jamie. Őszintén szólva sokkal valószínűbb, hogy lokalizált pszichogén amnéziában szenvedsz, ami hallucinációkat okoz.

– Más szóval megőrültem. – Még mindig örültem, hogy elmondtam neki, bár a következtetése brutál nyomasztó volt, noha többé-kevésbé számítottam rá.

Legyintett.

– Marhaság. Egyáltalán nem ezt gondolom. Szemmel láthatóan ugyanolyan jól mozogsz a való világban, mint máskor. És elismerem, hogy a történeted tele van olyasmivel, amit szigorúan racionális értelemben nehéz megmagyarázni. Nem kételkedem benne, hogy elkísérted Tiát és a volt barátját Mr. Thomas házához. Abban sem, hogy Dutton nyomozó elvitt Therriault munkahelyére és a lakásához. Ha pedig ezt tette… és most Ellery Queenhez nyúlok ihletért, aki az egyik kedvencem a dedukció apostolai közül… akkor ő hitt a médiumi képességeidben. Ami visszavisz bennünket Mr. Thomas otthonához, ahol Dutton nyomozó olyasmit láthatott, ami meggyőzte.

– Elvesztettem a fonalat.

– Nem baj. – Előrehajolt. – Csak azt mondom, hogy noha én hajlok a racionális, ismert és empirikus felé, mivel sosem láttam kísértetet és nem volt előérzetem, ennek ellenére elismerem, hogy a történetednek vannak elemei, amiket nem tudok kapásból félresöpörni. Szóval mondjuk, hogy Therriault vagy valami ocsmányság, ami Therriault maradványában lakik, tényleg létezik. A kérdés: meg tudsz szabadulni tőle?

Előrehajoltam, eszembe jutott a könyv, amit tőle kaptam, amiben a tündérmesék valójában horrortörténetek voltak, nagyon ritkán jó befejezéssel. A mostohanővérek levágták a lábujjukat, a hercegnő nem megcsókolta a békát, hanem falhoz vágta – placcs! –, Piroska pedig biztatta a farkast, hogy egye meg a nagymamát, hogy ő örökölhesse mindenét.

– Meg tudok? Maga olvasott sok könyvet, csak van egy módja! Vagy… – Eszembe jutott valami. – Ördögűzés! Ehhez mit szól?

– Szóba sem jöhet – felelte Burkett professzor. – Szerintem egy pap inkább gyerekpszichiáterhez küldene, mint ördögűzőhöz. Ha Therriault létezik, Jamie, akkor lehetséges, hogy a te problémád.

Csüggedten meredtem rá.

– De talán nem baj.

– Nem baj? Hogyhogy nem baj?

Felemelte a csészéjét, kortyolt, letette.

– Hallottál már a Chüd-szertartásról?

38

Most huszonkettő vagyok – vagyis majdnem huszonhárom –, és a később világában élek. Szavazhatok, vezethetek, vehetek piát és cigit (amiről nemsokára le akarok szokni). Tisztában vagyok vele, hogy még nagyon fiatal vagyok, és amikor visszanézek majd, megdöbbenek (remélhetőleg nem undorral) azon, hogy milyen naiv és zöldfülű voltam. De a huszonkettő akkor is fényévekre van a tizenháromtól. Többet tudok, kevesebbet hiszek. Burkett professzor már nem tudna úgy elbűvölni, mint akkor. Ez nem panasz akar lenni! Kenneth Therriault – nem tudom, igazából mi volt, maradjunk ennél – tönkre akarta tenni a józan eszemet. A professzor mágiája mentette meg. Talán az életemet is.

Később, amikor utánanéztem a témának egy antropológiaesszéhez a főiskolán (természetesen az NYU-n), kiderült, hogy a fele annak, amit aznap mondott, igaz. A másik fele kamu. A leleményességét meg kell dicsérnem (piros pont, ahogy anyám kedvenc románcszerzője, Philippa Stephens mondta volna). Ezt hallgasd és élvezd az iróniát: Harry bácsi nem volt még ötven, és már teljesen gyagya, Martin Burkett a nyolcvanas éveiben járt, de még kapásból ki tudott ötölni dolgokat… egy zavart fiú kedvéért, aki hívatlanul érkezett egy tál étellel és egy fura mesével.

A Chüd-szertartást, mesélte a professzor, a tibeti és nepáli buddhisták végzik. (Igaz.)

Azért, hogy elérjék a tökéletes semmi állapotát, és az ebből adódó nyugalmat és spirituális tisztánlátást. (Igaz.)

Hasznosnak vélték a démonokkal szembeni harcban, legyen szó az elme démonairól vagy természetfeletti démonokról, akik kívülről támadnak. (Szürkezóna.)

– Vagyis tökéletes neked, Jamie, mert mindent fedez.

– Úgy érti, hogy akkor is beválik, ha Therriault nincs itt, és én csak dilis vagyok.

Olyan tekintettel nézett rám, amiben a megrovás és a türelmetlenség egyesült. Biztos a tanári karrierje alatt tökéletesítette.

– Ne beszélj, inkább figyelj, légy szíves.

– Elnézést. – A második csésze teát ittam, fel voltam húzva.

Miután megalapozta a dolgot, Burkett professzor kitalációval folytatta… amit persze akkor nem tudtam. Azt mondta, hogy a Chüd különösen hasznos, amikor a hegyekben lakó buddhisták találkoznak egy jetivel.

– Az valóságos? – kérdeztem.

– Biztosan nem állíthatom, mint ahogy Mr. Therriault-nál sem. De azt igen, hogy a tibetiek hisznek benne.

Azzal folytatta, hogy aki pechjére találkozik egy jetivel, azt egész életében kísérti a jeti. Hacsak le nem győzi a Chüd-szertartásban.

Ha követed ezt, akkor tudod, hogy ha a kamuzás olimpiai sport lenne, a bírók 10 pontot adtak volna ezért Burkett professzornak, de én csak tizenhárom éves voltam és rossz passzban. Szóval benyeltem. Ha sejtettem is, hogy Burkett professzor miben mesterkedik – nem emlékszem –, akkor magam előtt is titkoltam. Ne felejtsd el, hogy kétségbe voltam esve. El sem tudtam képzelni iszonyatosabb dolgot, mint hogy Kenneth Therriault, azaz Pöröly egész életemben követ – a professzor szavával kísért.

– Hogy csinálják?

– Á, ez tetszeni fog. Mintha az egyik cenzúrázatlan mesekönyvből vették volna. Te meg a démon úgy hoztok létre köteléket, hogy egymás nyelvébe haraptok.

Ezt némi élvezettel mondta, és arra gondoltam: Tetszeni fog? Miért tetszene?

– Miután egyesültetek, az akaratotok megharcol egymással. Gondolom, telepatikusan, hiszen nem nagyon lehet beszélni a… kölcsönös nyelvharapás közben. Aki először hátrál meg, odaadja minden erejét a győztesnek.

Tátott szájjal meredtem rá. Udvariasnak neveltek, főleg anyám ügyfelei és ismerősei közelében, de annyira kiakadtam, hogy nem törődtem a társasági finomságokkal.

– Hát ha azt hiszi, hogy… nem is tudom… smárolni fogok a fickóval, akkor elment az esze! Halott, nem fogta fel?

– De, Jamie, felfogtam.

– Különben is, hogy csinálnám? Mondjam neki, Ken bébi, gyere ide, franciázzunk?

– Végeztél? – kérdezte Burkett professzor nyájasan, és megint úgy éreztem magam, mint a legbutább gyerek az osztályban. – Szerintem a nyelvharapás jelképes. Mint a kenyér és a bor Jézus utolsó vacsoráján.

Nem jártam templomba, úgyhogy nem értettem, de hallgattam.

– Figyelj rám, Jamie, nagyon figyelj.

Úgy figyeltem, mintha az életem függött volna tőle. Mert azt is hittem.

39

Ahogy indulni készültem (az udvariasság feléledt, nem felejtettem el megköszönni neki), a professzor megkérdezte, mondott-e mást is a felesége. Mármint azon kívül, hol vannak a gyűrűk.

Mire tizenhárom leszel, a legtöbb dolgot elfelejted hatéves korodból – egy fél élettel azelőtt volt! –, arra a napra mégis gond nélkül emlékeztem. Elmondhattam volna, hogy Mrs. Burkett ócsárolta a zöld pulykámat, de nem hittem, hogy ez érdekli. Arra volt kíváncsi, hogy róla mit mondott, nem arra, hogy nekem mit mondott.

– Amikor maga anyámat ölelte, azt mondta, fel fogja gyújtani anya haját a cigarettájával. És így is történt. Azóta leszokott?

– Napi három szálat engedélyezek magamnak. Lehetne több is, végül is nem fogok fiatalon meghalni, de nem is kívánok többet. Mást nem mondott?

– Hogy egy-két hónapon belül úgyis másik nővel fog ebédelni. Nem emlékszem a névre, Debbie vagy Diana, valami hasonló…

– Dolores? Dolores Magowan? – Hirtelen másként nézett rám, és azt kívántam, bárcsak ezzel kezdtük volna az egészet. Nagyban segített volna.

– Az is lehetett.

A fejét ingatta.

– Mona mindig azt hitte, hogy odavagyok érte, isten tudja, miért.

– Mondott valamit, hogy gyapjúzsírt dörgöl a kezére…

– Lanolin. Az ízületeire. Döbbenet.

– És volt még valami. Hogy mindig kihagyja a nadrágján hátul az övhurkot.

– Istenem – mondta halkan. – Istenem, Jamie.

– Ja, és megpuszilta magát. Az arcán.

Csak egy kis puszi volt, három éve, de ez megtette a magáét. Mert hinni akart, gondolom. Ha nem is mindenben, a feleségében igen. Abban a csókban. Hogy a felesége ott volt.

Otthagytam, nehogy elrontsam a dolgot.

40

Hazafelé éberen figyeltem, feltűnik-e Therriault – addigra már megszoktam –, de nem láttam. Ennek örültem, bár abban már nem reménykedtem, hogy végleg elment. Rossz pénz nem veszhet el. Csak abban bíztam, hogy készen állok, amikor megjelenik.

Aznap este e-mailt kaptam Burkett professzortól. Végeztem egy kis kutatást, ami érdekes eredményt hozott, írta. Gondoltam, téged is érdekelni fog. Három csatolmány volt, mindegyik Regis Thomas utolsó könyvének a kritikája. A professzor aláhúzta az érdekesnek talált sorokat, hogy vonjam le én is a saját következtetésemet. Megtettem.

Sunday Times Book Review: „Regis Thomas hattyúdala a megszokott szexdús és mocsárgázolós kalandregény, de a próza a szokásosnál élesebb, itt-ott igazi írásra emlékeztet.”

Guardian: „Noha a régóta beharangozott Roanoke titka nem fog nagy meglepetést okozni a sorozat olvasóinak (akik bizonyára sejtették, hogy ez jön), Thomas elbeszélői hangja elevenebb, mint az előző kötetek alapján várná az ember, ahol a fellengzős leírások váltakoztak szenvedélyes és néha komikus szexuális jelenetekkel.”

Miami Herald: „A párbeszédek pergősek, a tempó erős, és a Laura Goodhugh és Purity Betancourt közti leszbikus kapcsolat kivételesen valóságosnak és meghatónak érződik, nem buja viccnek vagy fantáziának. Remek befejezés.”

Anyámnak nem mutathattam meg – túl sok kérdést felvetett volna –, de biztos voltam benne, hogy látta, és őt is pont olyan boldoggá tette, mint engem. Nemcsak megúszta a dolgot, de Regis Thomas sajnálatosan megkopott hírnevét is kifényesítette.

A Kenneth Therriault-val történt találkozást követő hetekben és hónapokban sok éjjel boldogtalanul és félve feküdtem le. Ezen az éjszakán nem.

41

Nem is tudom, hogy a nyár hátralévő részében hányszor láttam Therriault-t, ami nyilván elárul a számodra valamit. Ha nem, akkor kimondom: kezdtem hozzászokni. Nem hittem volna aznap, amikor megfordultam, és ott állt Liz Dutton kocsijának csomagtartójánál, elég közel, hogy megérintsen. Nem hittem volna aznap, amikor kinyílt a liftajtó, és ott állt, és olyan vigyorral közölte, hogy anyámnak rákja van, mintha ennél boldogabb hírt sosem hallott volna. De a meghittség lenézést szül, tartja a mondás, és ez esetben ez igaz.

Nyilván segített, hogy sose jelent meg a szekrényemben vagy az ágyam alatt (ami rosszabb lett volna, mert kiskoromban biztos voltam benne, hogy ott vár egy szörny, hogy elkapja a lelógó lábamat vagy karomat). Azon a nyáron olvastam a Drakulá-t – jó, nem a könyvet, hanem egy tök jó képregényt, amit a Forbidden Planetben vettem –, és abban Van Helsing azt mondja, hogy a vámpír nem jöhet be, csak ha behívod. Ha ez igaz a vámpírokra, akkor logikusnak tűnt (legalábbis a tizenhárom éves énemnek), hogy más természetfeletti lényekre is igaz. Mint ami Therriault-ban van és nem engedi, hogy eltűnjön pár nap után, ahogy az összes többi halott. Megnéztem a Wikipédián, hogy vajon ezt csak Mr. Stoker találta-e ki, de nem. Sok vámpírlegendában szerepelt. Most (később!) már látom, hogy jelképes jelentése van. Ha van szabad akaratunk, akkor be kell hívnunk a gonoszt.

És még valami. Már nem nagyon hívogatott az ujjával. Azon a nyáron jobbára csak bámult messziről. Amikor egyszer hívogatott, az meg inkább vicces volt. Már ha lehet bármire azt mondani azzal az élőhalott gecivel kapcsolatban, hogy vicces.

Anyám szerzett jegyet a Mets és a Tigers meccsére augusztus utolsó vasárnapjára. A Mets csúnyán veszített, de nem érdekelt, mert anyám baromi jó helyet szerzett az egyik kiadós barátjától (a közhiedelemmel ellentétben az irodalmi ügynököknek igenis vannak barátaik). A harmadik bázis mellett, két sornyira a pályától. A hetedik inning alatt láttam meg Therriault-t, amikor a Mets még nem maradt le. A hot dogost keresve néztem körül, aztán amikor visszafordultam, Pöröly haverom a harmadik bázis kispadja mellett állt. Ugyanabban a khakinadrágban. Ugyanabban az ingben, aminek a bal felére és a búcsúlevélre vér fröccsent. A szétnyílt fejével, mintha valaki petárdát gyújtott volna benne. Vigyorogva. És igen, integetve.

A Tigers játékosai egymásnak dobálták a labdát, és amikor megláttam Therriault-t, a shortstop harmadik bázis felé küldött dobása jócskán félrement. A tömeg ujjongott és gúnyolódott – szép dobás, béna, a nagyanyám is ügyesebb –, de én csak ültem ott, olyan szorosan összeszorítottam a kezemet, hogy a körmöm belenyomódott a tenyerembe. A shortstop ugyan nem látta Therriault-t (akkor sikítva kirohan a pályáról), de érezte. Tudom.

És még valami: a harmadik bázisnál az edző elindult a labdáért, aztán megállt és inkább hagyta, hogy beguruljon. Pont oda kellett volna mennie, ahol Therriault-t láttam. Vajon az edző is hideget érzett, mint egy kísértetfilmben? Nem hiszem. Szerintem egy-két pillanatra úgy érezte, hogy a világ megremeg körülötte. Vibrál, akár a gitár húrja. Van okom ezt hinni.

– Jól vagy, Jamie? – kérdezte anyám. – Nem kapsz nekem hőgutát, ugye?

– Jól vagyok – feleltem, és így is volt. – Látod a hot dogost?

Anyám a nyakát tekergette, majd intett a legközelebbi árusnak. Én meg közben bemutattam Kenneth Therriault-nak. A vigyora vicsorgásba torzult, megmutatta az összes fogát. Aztán bement a vendégcsapat kispadjára, ahol két játékos biztos odébb húzódott a padon, hogy helyet adjon neki, még ha nem is tudták, miért.

Mosolyogva dőltem hátra. Nem hittem, hogy legyőztem – kereszt- és szenteltvíz helyett felemelt középső ujjal –, de a gondolat lábujjhegyen megjelent.

A kilencedik inning végén, amikor a Tigers hét pontot szerzett, és eldöntötte a játékot, az emberek elkezdtek elszivárogni. Anyám megkérdezte, akarok-e maradni és megnézni a Mets kabalafigurájának a táncát, de a fejemet ráztam. Az kisgyerekeknek való. Annak idején szerettem, még Liz előtt, még mielőtt a köcsög James Mackenzie ellopta a pénzünket, még mielőtt Mona Burkett azt mondta, hogy a pulyka nem zöld. Amikor még kisfiú voltam, és előttem állt az élet.

Nagyon távolinak tűnt.

42

Talán felteszed magadnak azt a kérdést, amit én akkor még nem: Miért engem pécézett ki? Miért James Conklint? Azóta én is feltettem már magamnak, de nem tudom. Csak tippelni tudok. Szerintem mert más voltam, és az – a micsoda Therriault burkában – gyűlölt ezért, és bántani akart, vagy akár elpusztítani, ha tud. Szerintem megbántottam valahogyan, bármilyen őrültségnek hangzik. Szerintem talán – de csak talán – megkezdődött a Chüd-szertartás.

Szerintem elkezdett velem szívózni, aztán nem bírt leállni.

Mint mondtam, csak tippelek. Talán teljesen más motiválta, ami ugyanolyan ismeretlen volt nekem, mint maga az a micsoda. És ugyanolyan förtelmes. Mondtam, hogy ez egy horrortörténet.

43

Még mindig féltem Therriault-tól, de úgy gondoltam, nem fogok meghátrálni, ha alkalom adódik a gyakorlatban megvalósítani Burkett professzor szertartását. Csak fel kellett készülnöm. Mármint arra, ha Therriault közel jönne, nem pedig messziről látom, az utca túlfelén vagy a harmadik bázisnál a Citi Field pályán.

A lehetőség egy októberi szombaton kopogtatott. Úgy volt, hogy megyek a Grover Parkba érintős focit játszani a srácokkal a suliból. Anyám hagyott egy üzenetet, hogy éjjel sokáig olvasta Philippa Stephens legújabb remekművét, és tovább fog aludni. Csendben akartam reggelizni és meginni fél csésze kávét. Jól fogom érezni magam a barátaimmal, nem agyrázkódással vagy törött karral jövök haza. Legkésőbb kettőre hazaérek. Anyám ebédpénzt is hagyott, amit gondosan összehajtva a zsebembe dugtam. Volt utóirat is: Feleslegesen kérlek, hogy egyél valami zöldet, még ha csak egy kis saláta is a hamburgerben?

Valószínűleg, anya, gondoltam, miközben töltöttem magamnak egy tál Cheeriost és (csendben) megettem.

Amikor kiléptem a lakásból, nem Therriault járt a fejemben. Egyre kevesebbet gondoltam rá, és a felszabadult időmben más dolgok foglalkoztattak, főleg lányok. Ahogy mentem a lift felé, elsősorban Valeria Gomez járt a fejemben. Vajon Therriault azért jött közel aznap, mert belelátott a gondolataimba, és tudta, hogy nem körülötte forognak? Amolyan gyenge telepátia? Ezt se tudom.

Megnyomtam a hívógombot, és azon morfondíroztam, Valeria eljön-e a parkba. Valószínűnek tűnt, mert a bátyja, Pablo is játszott. Nagyban arról ábrándoztam, hogy elkapok egy passzt, kikerülöm az összes védőt, és magasra emelt labdával robogok a célba, ennek ellenére hátraléptem, amikor megjött a lift. Ez már ösztönös lett. A fülke üres volt. Megnyomtam a hall gombját. A lift lement, majd kinyílt az ajtó. Volt egy rövid folyosó, majd egy belülről zárt ajtó, ami egy kis előtérbe nyílt. Az utcai ajtó nem volt zárva, hogy a postás be tudjon jönni, és betenni a postát a ládákba. Ha Therriault ott lett volna kint az előtérben, nem tudom megcsinálni, amit csináltam. De nem az előtérben volt. Belül, a folyosó végén, és úgy vigyorgott, mintha másnap be akarnák tiltani a vigyorgást.

Mondani akart valamit, talán egy kamujóslatot, és ha akkor őrá gondolok, nem Valeriára, akkor lefagytam volna vagy visszatántorodom a liftbe, és rácsapok az ajtózáró gombra. Ehelyett mérges lettem rá, hogy megzavarja az álmodozásomat, és eszembe jutott, mit mondott Burkett professzor:

– A Chüd-szertartásban a nyelvharapás csak egy lehetőség az ellenséggel való találkozáskor. Van még sok. A maorik haditáncot járnak. A kamikaze pilóták koccintottak egymással a célpontjuk fényképére azzal, amit csodaerejű szakénak hittek. Az ősi Egyiptomban a szemben álló családok tagjai homlokon csapták egymást, mielőtt elővették a késeket, lándzsákat és nyilakat. A szumóbirkózók vállon veregetik egymást. A lényeg mindig ugyanaz: Találkozunk a csatatéren, ahol egyikünk majd jobbnak bizonyul. Vagyis ne vesződj azzal, hogy kinyújtod a nyelved, Jamie. Csak markold meg a démont, és el ne engedd.

Ahelyett, hogy lefagytam vagy hátrahőköltem volna, gondolkodás nélkül előreugrottam széttárt karral, mintha egy rég látott barátot akarnék megölelni. Üvöltöttem is, de valószínűleg csak a fejemben, mert senki nem nézett ki a földszinti lakásokból. Therriault vigyora – ami mindig megmutatta az alvadt vérrögöt a fogsora és az arca között – eltűnt, és elképesztő, csodálatos dolgot láttam: félt tőlem. Hátrahúzódott az előtér ajtajához, de az a másik irányba nyílt, így sarokba szorult. Elkaptam.

Nem tudom leírni, hogy zajlott le. Szerintem egy nálam tehetségesebb író sem tudná, de azért megteszem, amit tudok. Emlékszel, mondtam, hogy a világ remegett vagy vibrált, mint egy gitárhúr? Ez történt Therriault-val, a külsejével és a közvetlen közelében. Vacogott a fogam, és mozgott a szemgolyóm. Csakhogy volt ott más is, Therriault-n belül. Az a valami, ami edénynek használta és nem engedte, hogy továbbmenjen oda, ahová a halottak mennek, amikor a világunkhoz fűződő kapcsolatuk elrohad.

Nagyon rossz dolog volt, és kiabált velem, hogy engedjem el. Vagy engedjem el Therriault-t. Talán nem is volt különbség. Dühös volt rám, és félt, de leginkább meglepődött. De arra számított legkevésbé, hogy megragadom.

Küszködött és ki is szabadult volna, ha Therriault nincs az ajtóhoz szorítva, ebben biztos vagyok. Sovány gyerek voltam, Therriault simán vagy tizenöt centivel magasabb és minimum ötven kilóval nehezebb lett volna, ha él, de nem élt. A benne lévő micsoda viszont élt, és biztos voltam benne, hogy akkor költözött bele, amikor kényszerítettem Therriault-t, hogy válaszoljon a kérdéseimre a kisbolt előtt.

A vibráció egyre erősödött. A padlóból jött. A plafonból jött. A fenti lámpa remegett és folyékony árnyakat vetett. A falak mintha másztak volna, előbb erre, aztán arra.

– Engedj el – mondta Therriault, és még a hangja is vibrált. Úgy hangzott, mint amikor viaszpapírt teszel egy fésűre, és ráfújsz. A karját felemelte, majd összezárta a hátamon. Egyből alig kaptam levegőt. – Engedj el, és elengedlek.

– Nem – mondtam és még szorosabban öleltem. Ez az, emlékszem, ezt gondoltam. Ez a Chüd. Halálos küzdelemben vagyok egy démonnal itt a New York-i házunk előterében.

– Kinyomom belőled a szuszt – mondta.

– Úgyse tudod – mondtam, és reméltem, hogy igazam van. Még kaptam levegőt, bár csak kis kortyokban. Kezdtem azt hinni, hogy belelátok Therriault-ba. Talán csak hallucináltam, amit a vibráció okozott, és az az érzés, hogy a világ mindjárt szétrobban, akár egy finom borospohár, de nem hiszem. Nem a beleit láttam, hanem egy fényt. Egyszerre volt világos és sötét. A világon kívülről jött. Iszonyatos volt.

Meddig álltunk ott egymást ölelve? Lehetett öt óra is meg kilencven másodperc is. Mondhatod, hogy öt óra képtelenség, valaki biztos jött volna, de én azt hiszem… majdnem tudom… hogy kívül voltunk az időn. Azt az egyet biztosan tudom, hogy a liftajtó nem csukódott be öt másodperccel azután, hogy kiszálltam, mint ahogy kéne neki. Therriault válla felett láttam a lift tükörképét, és az ajtó végig nyitva maradt.

Végül azt mondta:

– Engedj el, és sose jövök vissza.

Ez az ötlet nagyon tetszett, megértheted, és talán bele is megyek, ha a professzor nem készít fel erre is.

Megpróbál majd alkudozni, mondta. De ne engedj neki. És megmondta, mit csináljak, bár nyilván azt hitte, hogy amivel szembenézek, az csak egy neurózis vagy komplexus vagy akárhogy nevezik is a pszichológiában.

– Kevés – mondtam, és öleltem tovább.

Egyre jobban beleláttam Therriault-ba, és megértettem, hogy tényleg kísértet. Valószínűleg az összes halott az, és csak én láttam őket tömörnek. Minél anyagtalanabb lett, az a sötét fény – a holtfény – annál világosabban ragyogott. Fogalmam sincs, mi lehetett. Csak azt tudtam, hogy elkaptam, és van egy régi mondás, miszerint aki elkapja a tigris farkát, ne engedje el.

Az a micsoda Therriault-ban rosszabb volt bármilyen tigrisnél.

– Mit akarsz? – kérdezte levegő után kapkodva. Nem volt benne levegő, éreztem volna az arcomon és a nyakamon, mégis levegő után kapkodott. Talán rosszabb formában volt, mint én.

– Nem elég, hogy nem kísértesz engem. – Nagy levegőt vettem és elmondtam azt, amit Burkett professzor mondott, hogy mondjak, ha sikerül a nemezisemet Chüd-szertartásra bírni. És habár a világ didergett körülöttem, habár ez a micsoda halálos fogással ölelt, örömmel mondtam ki. Nagy örömmel. Harcias örömmel.

– Mostantól én foglak kísérteni téged.

– Nem! – A szorítása erősödött.

Therriault magához szorított, pedig csak egy természetfeletti hologram volt.

– De igen. – Burkett professzor mondott még valamit, hogy ha lesz rá lehetőségem, mondjam ki. Később megtudtam, hogy egy híres kísértettörténet címét fogalmazta át nagyon találóan. – Csak füttyentek, és te tüstént jössz, fiam.

– Nem! – vergődött. Az ocsmány lüktető fénytől hányingerem támadt, de nem engedtem el.

– De igen. Kísértelek, amikor csak akarom, és ha nem fogadod el, addig kapaszkodok beléd, amíg meg nem halsz.

– Én nem halhatok meg, de te igen!

Ez kétségtelenül igaz volt, de abban a pillanatban erősnek éreztem magam. Ráadásul közben Therriault egyre fakult és a holtfény rajta keresztül kapaszkodott a világunkba.

Nem mondtam semmit. Csak szorongattam. Therriault meg engem. Ez folytatódott. Kezdtem fázni, a lábam és a kezem elérzéktelenedett, mégsem engedtem el. Rettegtem a Therriault-ban lévő micsodától, de csapdába esett. Persze én is, ez volt a szertartás lényege. Ha elengedem, ő nyer.

Végül azt mondta:

– Elfogadom a feltételeidet.

Engedtem a szorításon, de csak kicsit.

– Most hazudsz? – Mondhatnád, hogy hülye kérdés, pedig nem.

– Nem. – Kissé bosszúsnak hangzott. – Tudod, hogy nem.

– Mondd ki még egyszer, hogy elfogadod.

– Elfogadom a feltételeidet.

– Tudod, hogy kísérthetlek?

– Tudom, de nem félek tőled.

Bátor szavak, de már tudtam, hogy Therriault is tehet igaztalan kijelentéseket, ha akar. Akkor, ha nem kérdésre válaszol. És akinek ki kell mondania, hogy nem fél, az hazudik. Ezt nem később tudtam meg, már tizenhárom évesen is tudtam.

– Félsz tőlem?

Megint láttam a görcsös kifejezést az arcán, mintha valami kellemetlen, savanyú ízt érezne. Ilyen érzés lehetett az igazság a rohadéknak.

– Igen. Te más vagy, mint a többi. Te látsz.

– Mi igen?

– Igen, félek tőled!

Fincsi!

Elengedtem.

– Húzz innen, akármi vagy, és menj, ahová mész. Csak ne felejtsd, hogy ha hívlak, jössz.

Megpördült, még egyszer megnézhettem a nagy tátongó lyukat a feje bal oldalán. Megragadta a kilincset. A keze átment rajta, és nem ment át rajta. Egyszerre mindkettő. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, hogy paradoxon, de így történt. Láttam. A kilincs elfordult, és az ajtó kinyílt. Abban a pillanatban elaludt a mennyezeti lámpa, és üvegszilánkok potyogtak. Tíz-tizenkét postaláda lehetett az előtérben, a fele kinyílt. Therriault vetett rám még egy utálatos pillantást a véres válla felett, majd elment, nyitva hagyva a külső ajtót. Láttam, hogy lemegy a lépcsőn, nem is futott, inkább rugózott. Egy kerékpáros, aki éppen elhúzott kint, biztos egy biciklis futár, elvesztette az egyensúlyát, elesett és káromkodva elterült.

Tudtam, hogy a halottak hatnak az élőkre, ez nem volt meglepetés. Viszont amit addig láttam, azok apróságok voltak. Burkett professzor érezte a felesége csókját. Liz érezte, amikor Regis Thomas az arcára fújt. Amit viszont most láttam – a szétrobbant lámpa, a remegő kilincs, ami elfordult, az eleső futár –, teljesen más szinten volt.

A micsoda, amit holtfénynek nevezek, majdnem elvesztette a gazdatestét, amikor szorongattam, de amint elengedtem, nemcsak visszaszerezte Therriault-t, de erősebb is lett. Ezt az erőt belőlem nyerhette, pedig nem éreztem magam gyengébbnek (mint szegény Lucy Westenra, amikor Drakula gróf büfékocsinak használta). Sőt jobban éreztem magam, felfrissültnek és élénknek.

Erősebb lett, na és? Az enyém, az én ribancom.

Először azóta, hogy Liz iskola után elvitt Therriault-ra vadászni, újra jól éreztem magam. Mint aki súlyos betegségen esett át, és végre javulásnak indult.

44

Negyed három körül értem haza, kicsit későn, de nem annyira, hogy „hol voltál, már aggódtam”. Az egyik karomon volt egy hosszú horzsolás, és a nadrágom térde elszakadt, amikor az egyik gimis fiú fellökött, és nagyot estem, de ennek ellenére remekül éreztem magam. Valeria nem volt ott, de két barátnője igen. Az egyik azt mondta, Valeria bír engem, a másik meg azt tanácsolta, hogy beszéljek vele, mondjuk üljek le hozzá ebédnél.

Istenem, a sok lehetőség!

Beléptem a házunkba, és láttam, hogy valaki – biztos Mr. Provenza, a gondnok – becsukta a postaládákat, amik kinyíltak, amikor Therriault távozott. Pontosabban elmenekült. Mr. Provenza az üvegcserepeket is feltakarította, és tett egy táblát a lift felé NEM MŰKÖDIK felirattal. Erről eszembe jutott az a nap, amikor anyámmal hazajöttünk a suliból, én a zöld pulykát szorongattam, és nem működött a lift a Parkbéli Palotában. Baszódjon meg ez a lift, mondta anyám. Aztán: Ezt nem hallottad, kisöreg.

Régi szép idők.

Lépcsőn mentem fel, és amikor beléptem a lakásba, anyámat a nappali ablakához húzott irodai székében találtam, nagyban olvasott és kávézott.

– Éppen hívni akartalak – mondta, majd – Istenem, az új farmerod!

– Sajnálom. Talán be tudod foltozni.

– Sok mindenhez értek, de a varráshoz nem. El kell vinnem Mrs. Abelsonhoz a Dandy tisztítóba. Mit ebédeltél?

– Hamburgert. Salátalevéllel és paradicsommal.

– Ez igaz?

– Nem hazudhatok – mondtam, amiről persze eszembe jutott Therriault, és megborzongtam.

– Mutasd a karodat. Gyere ide, hogy jobban megnézhessem. – Odamentem és megmutattam a harci sebemet. – Ragtapasz nem kell rá, de tegyél rá egy kis Neosporint.

– Utána nézhetem az ESPN-t?

– Ha lenne villany, nézhetnéd. Mit gondolsz, miért az ablaknál olvasok, nem az asztalnál?

– Á. Akkor ezért nem jó a lift.

– A következtetései mindig megdöbbentenek, Holmes. – Anyám egyik irodalmi vicce. Volt neki betárazva több tucat. Talán több száz is. – Csak a házban van gond. Mr. Provenza azt mondja, valamitől elszállt az összes megszakító. Valami áramlökettől. Azt mondta, még sose látott ilyet. Megpróbálja estére rendbe hozatni, de szerintem készíthetjük a gyertyákat és a lámpákat.

Therriault, gondoltam, de persze nem ő volt, hanem a holtfény, ami Therriault-ban lakozott. Szétrobbantotta a lámpát, kinyitott pár postaládát, és megolvasztotta a megszakítókat, amikor elment.

Bementem a fürdőszobába a Neosporinért. Elég sötét volt, hát felkapcsoltam a villanyt. Megszokás, mi? Leültem a kanapéra, hogy rákenjem az antibiotikumos trutyit a sebemre, közben az üres tévét néztem és azon merengtem, hány megszakító lehet egy ekkora épületben, és mekkora erő kell mindet kicsinálni.

Füttyenthetnék annak a micsodának. Ha megtenném, eljönne a Jamie Conklin nevű sráchoz? Ez nagy hatalom egy olyan gyereknek, aki három évig még jogosítványt sem szerezhet.

– Anya?

– Mi az?

– Szerinted elég idős vagyok, hogy barátnőm legyen?

– Nem, drágám. – Fel se nézett a kéziratból.

– Mikor leszek elég idős?

– Mit szólnál huszonöthöz?

Elnevette magát, és vele nevettem. Talán ha huszonöt leszek, hívom Therriault-t, és hozatok vele egy pohár vizet. Bár lehet, hogy mérget hozna. Talán csak brahiból megkérem, hogy álljon fejre, spárgázzon, járjon a plafonon. De el is engedhetem. Húzz el, havercsótány. Persze nem kell megvárnom a huszonötöt, bármikor megtehetem. Csakhogy nem akartam. Hadd legyen ő a foglyom egy ideig. Lássuk, hogy tetszik annak a ronda fénynek, hogy csak egy szentjánosbogár egy üvegben.

A villany tízkor visszajött, és helyreállt a világ rendje.

45

Vasárnap anyám azt javasolta, látogassuk meg Burkett professzort; megnézzük, hogy van és elhozzuk az edényt.

– Vihetnénk neki croissant-t a Haberből.

Mondtam, hogy jól hangzik. Anyám felhívta, és Burkett professzor azt mondta, örömmel lát bennünket, úgyhogy elsétáltunk a pékségbe, aztán taxiba ültünk. Anyám nem volt hajlandó Ubert használni. Merthogy az nem New York-i dolog. A taxi, az New York-i dolog.

Gondolom, a gyógyulás csodája öregen is hat, mert Burkett professzor már csak egy botot használt, és elég jól mozgott. Nem annyira, hogy újra maratont fusson (már ha futott valaha), de megölelte anyámat az ajtóban, és nem féltem, hogy elesik, amikor kezet fogott velem. Fürkészőn nézett rám, picit bólintottam, mire elmosolyodott. Megértettük egymást.

Anyám sürgölődött, kirakta a croissant-okat meg vajat meg az apró dzsemet, amit adtak hozzá. A konyhában ettünk, a délelőtti ferde napsütésben. Kellemes volt. Amikor végeztünk, anyám átrakta a pite maradékát (majdnem az egészet, az öregek keveset esznek) egy műanyag dobozba, és elmosta a tálat. Letette száradni, aztán kiment a fürdőszobába.

Amint becsukódott az ajtó, Burkett professzor áthajolt az asztalon:

– Mi történt?

– Amikor tegnap kiléptem a liftből, az előtérben várt. Nem gondolkodtam, csak odaugrottam és megragadtam.

– Ott volt? Ez a Therriault? Láttad? Érezted? – Még mindig arra gyanakodott, hogy csak képzeltem. Láttam az arcán, és nem hibáztathattam érte.

– Aha. De nem Therriault az, már nem. Van benne valami, egy fény, ami megpróbált menekülni, de nem engedtem. Ijesztő volt, de tudtam, hogy nekem lenne rossz, ha elengedném. Aztán amikor látta, hogy Therriault fakul…

– Fakul? Hogy érted?

Anyám lehúzta a vécét. Nem jön ki kézmosás nélkül, de az nem tart sokáig.

– Azt mondtam neki, amit maga mondott, professzor. Hogy ha füttyentek, hozzám kell jönnie. Hogy most én kísértem őt. Elfogadta. Kimondattam vele hangosan.

Anyám visszajött, mielőtt Burkett professzor tovább faggathatott volna, de láttam, hogy aggodalmas az arca, és még mindig azt hiszi, hogy csak képzeltem az egészet. Megértettem, mégis kiakadtam kicsit – végül is tudott dolgokról, a gyűrűkről meg Mr. Thomas könyvéről –, de visszanézve megértem. A hit magas gát, amit át kell ugrani, és okos embereknek még magasabb. Az okos emberek sokat tudnak, és emiatt néha azt hiszik, hogy mindent tudnak.

– Mennünk kéne, Jamie – mondta anyám. – El kell olvasnom egy kéziratot.

– Mindig el kell olvasnod egy kéziratot – mondtam, mire elnevette magát, mert igaz volt. Az irodában is és otthon a dolgozójában is mindig volt egy jó magas olvasandó kupac. – Mielőtt elmegyünk, meséld el a professzornak, mi történt a házban tegnap.

Anyám Burkett professzorhoz fordult.

– Nagyon különös volt, Marty. Az összes megszakító kiment a házban. Egyszerre! Mr. Provenza, ő a gondnok, azt mondta, valami áramlöket lehetett. Sose látott még ilyet.

A professzor meghökkent.

– Csak nálatok?

– Csak nálunk. Gyere, Jamie. Hagyjuk Martyt pihenni.

A távozásunk az érkezés szinte pontos visszajátszása volt, Burkett professzor fürkészőn nézett rám, én picit bólintottam.

Megértettük egymást.

46

Aznap este kaptam tőle egy e-mailt, az iPadjéről küldte. Ő volt az egyetlen, aki megszólítást is használt, és rendes levelet írt, nem csak rövidítéseket.

Kedves Jamie!

Miután délelőtt anyukáddal elmentetek, utánanéztem annak, hogyan is fedezték fel a bombát az eastporti szupermarketben, amit már korábban meg kellett volna tennem. Érdekes dolgot találtam. Elizabeth Duttont egyik híradás sem emelte ki. A tűzszerészek kapták a legtöbb elismerést (főleg a kutyák, mert az emberek szeretik a kutyákat; azt hiszem, a polgármester ki is tüntette az egyiket). Csak annyit mondtak róla, „egy nyomozó, aki tippet kapott egy régi forrásától”. Érdekesnek találtam, hogy nem vett részt a sajtótájékoztatón a bomba hatástalanítása után, és hogy nem kapott hivatalos dicséretet. Az állását viszont megtartotta. Talán csak ennyi jutalmat akart, és a felettesei szerint csak ennyit érdemelt.

Tekintve a kutatásomat eme témában, plusz a különös áramkimaradást a házatokban akkor, amikor szembeszálltál Therriault-val, plusz más dolgokat, amikre te hívtad fel a figyelmemet, nem tudom nem elhinni, amit meséltél.

Muszáj azonban óvatosságra intselek. Nem tetszett a magabiztosság, amikor azt mondtad, most te fogod kísérteni őt, vagy hogy csak füttyentesz, és jön. Talán így lenne, DE KÉRLEK, NE TEDD. A kötéltáncosok is leesnek néha. Oroszlánszelídítőket marnak meg olyan nagymacskák, amiket teljesen szelídnek hittek. Bizonyos körülmények között még a legjobb kutya is megharapja a gazdáját.

Azt tanácsolom, hogy hagyd annyiban ezt a dolgot, Jamie.

Minden elképzelhető jókívánsággal, barátod,

Martin Burkett prof. (Marty)

Ui.: Nagyon kíváncsi lennék a rendkívüli találkozás részleteire. Ha eljönnél, nagy érdeklődéssel hallgatnám. Felteszem, továbbra sem akarod anyukádat terhelni vele, hiszen a dolog rendeződött.

Azonnal válaszoltam neki. Sokkal rövidebben, de ugyanúgy, mint ő, mintha csigalevél lenne.

Kedves Burkett professzor!

Örömmel elmegyek, de csak jövő hét szerdán, mivel hétfőn kirándulunk a Metropolitan Múzeumba, kedden pedig röplabdameccs lesz, fiúk a lányok ellen. Ha a szerda jó, iskola után odamegyek, olyan 15.30 körül, de csak egy órát maradhatok. Majd azt mondom anyunak, hogy be akartam nézni, ami igaz is.

Barátsággal,

James Conklin

Burkett professzor az ölében dajkálhatta az iPadjét (magam előtt láttam, hogy a nappaliban ül a bekeretezett régi képek között), mert azonnal válaszolt.

Kedves Jamie!

A szerda remek. Várni foglak fél négykor, és előkészítem a mazsolás kekszet. Teát szeretnél hozzá vagy üdítőt?

Üdv,

Marty Burkett

Erre már nem levélben válaszoltam, csak begépeltem, hogy Egy csésze kávé jólesne. Átgondoltam és hozzátettem: Anya megengedi. Ami nem is volt teljes hazugság, és Burkett professzor egy emojit küldött válaszul: felemelt hüvelykujjat. Nagyon menő.

Tényleg beszéltem is Burkett professzorral, de nem volt se ital, se nasi. Már nem volt hasznára ilyesmi, mivel meghalt.

47

Kedd reggel megint kaptam tőle egy e-mailt. Anyám is megkapta ugyanezt, és még jó páran.

Kedves barátok és ismerősök!

Rossz hírt kaptam. David Robertson – régi barát, kolléga és volt tanszékvezető – tegnap este stroke-ot kapott a nyugdíjasotthonban a floridai Siesta Key-ben, és most a Sarasota Memorial Kórházban van. Valószínűleg nem éli túl, és az eszméletét sem nyeri vissza, de több mint negyven éve ismerem Dave-et és a feleségét, muszáj odautaznom, bár nem szívesen mozdulok ki, még ha csak azért is, hogy vigasztaljam a feleségét és részt vegyek a temetésen, ha arra kerülne sor. A már megbeszélt találkozókat a visszatértem után pótolom.

A Bentley’s Boutique Hotelben (micsoda név) fogok megszállni Osprey-ben, ott elérhettek, de a legjobb, ha e-mailben tartjuk a kapcsolatot. Mint a legtöbben tudjátok, nem hordok magamnál telefont. Elnézést a kényelmetlenségért.

Üdvözlettel,

Prof. Martin F. Burkett (emeritus)

– Régimódi – jegyeztem meg anyámnak reggeli közben: grépfrút és joghurt neki, Cheerios nekem.

Bólintott.

– Az bizony, és nem sok ilyen maradt, aki ebben a korban rohan a haldokló barátjához… – A fejét ingatta. – Elképesztő. Csodálatos. És ez az e-mail!

– Burkett professzor nem e-mailt ír, hanem levelet.

– Igaz, de nem erre gondoltam. Szerinted az ő korában hány megbeszélt találkozója és látogatója lehet?

Hát, egy biztos, gondoltam, de nem mondtam ki.

48

Nem tudom, hogy a professzor régi barátja meghalt-e vagy sem. Csak azt tudom, hogy a professzor igen. Szívrohamot kapott a repülőn, és mire leszálltak, már nem élt. Volt egy másik régi barátja, aki egyben az ügyvédje is volt – ő is megkapta az e-mailt –, őt hívták fel. Ő szállíttatta haza a holttestet, de utána anyám csinált mindent. Bezárta az irodát, és elintézte a temetést. Büszke voltam rá. Sírt és szomorú volt, mert elveszített egy barátot. Én ugyanolyan szomorú voltam, mert az én barátom is volt. Liz után az egyetlen felnőtt barátom.

A temetést a presbiteriánus templomban tartották a Park sugárúton, ahol Mona Burkettét is hét éve. Anyám fel volt háborodva, hogy a lányuk – a nyugati partról – nem jött el. Később, puszta kíváncsiságból megnéztem Burkett professzor utolsó e-mailjét, és kiderült, hogy a címzettek között sem volt. Csak három nő kapta meg: anyám, Mrs. Richards (egy idős nő, akivel jóban volt a negyedik emeleten) és Dolores Magowan, akiről Mrs. Burkett tévesen feltételezte, hogy a férje hamarosan vele ebédel.

Kerestem a professzort a szertartáson, gondolván, hogy ha a felesége elment a sajátjára, talán ő is. Nem láttam, de ezúttal a temetőbe is kimentünk, és ott észrevettem: egy sírkövön ült húsz-harminc lépésre a gyászolóktól, elég közel, hogy hallja, mit mondanak. Ima közben lopva felemeltem a kezem, és intettem neki. Épp csak megmozgattam az ujjaimat, de látta, elmosolyodott és visszaintett. Normális halott volt, nem szörnyeteg, mint Kenneth Therriault, és elsírtam magam.

Anyám átkarolt.

49

Ez hétfőn történt, úgyhogy nem tudtam végül elmenni a Metropolitan Múzeumba az osztállyal. Aznap elengedtek a temetésre, és amikor hazaértünk, mondtam anyámnak, hogy akarok egyet sétálni. Hogy gondolkodnom kell.

– Jól van… feltéve, hogy jól vagy. Jól vagy, Jamie?

– Igen – feleltem és rámosolyogtam bizonyíték gyanánt.

– Ötre érj haza, hogy ne aggódjak.

– Hazaérek.

Már az ajtónál voltam, mire feltette a kérdést, amire számítottam.

– Ott volt?

Megfordult a fejemben, hogy hazudok neki, hátha ezzel megkímélem, de hátha ettől jobban érzi magát.

– Ott. A templomban nem, de a temetőben igen.

– Hogy… hogy nézett ki?

Mondtam neki, hogy jól, és ez volt az igazság. Mindig azt viselik, amiben meghaltak, Burkett professzor esetében barna öltönyt, ami kicsit nagy volt neki, de azért klasszul nézett ki, legalábbis szerény véleményem szerint. Tetszett, hogy öltönyt vett fel a repüléshez, mert ez is olyan régimódi dolog. És nem volt nála a botja, valószínűleg, mert nem fogta, amikor meghalt, vagy elejtette, amikor szívrohamot kapott.

– Jamie? Megölelnéd az öreg anyádat, mielőtt elmész?

Jó hosszan öleltem.

50

Elsétáltam a Parkbéli Palotához, sokkal idősebben és magasabban, mint az a fiú, aki egy őszi nap az anyja kezét fogva jött haza a zöld pulykájával. Idősebb, magasabb és talán bölcsebb voltam, de mégis ugyanaz az ember. Változunk és nem változunk. Nem tudom megmagyarázni. Rejtély.

Az épületbe nem tudtam bemenni. Nem volt kulcsom, de nem is kellett, mert Burkett professzor a lépcsőn ült a barna öltönyében. Leültem mellé. Egy idős nő ment el mellettünk egy kis szőrgombóc kutyával. A kutya ránézett a professzorra. Az idős nő nem.

– Helló, professzor.

– Helló, Jamie.

Öt nap telt el, amióta meghalt a repülőn, és a hangja kezdett halkulni. Mintha messziről szólna és egyre távolodna. És noha kedvesnek tűnt, mint mindig, közben olyan, nem is tudom, közömbösnek is. A legtöbb ilyen. Még Mrs. Burkett is ilyen volt, bár ő többet beszélt (és van, amelyik nem is beszél, csak ha kérdezik). Mert csak nézik a felvonulást, nem pedig részt vesznek benne? Majdnem, de nem egészen. Mintha más, fontosabb dolguk lenne, és most először rájöttem, hogy ő is halkabbnak hallhat engem. Az egész világ fakulhat a számára.

– Jól van?

– Igen.

– Fájt a szívroham?

– Igen, de gyorsan véget ért. – Az utcát nézte, nem engem. Mintha el akarná raktározni az emlékezetében.

– Tehetek magáért valamit?

– Egyetlen dolgot. Sose hívd Therriault-t. Mert Therriault elment. Az a micsoda jönne, ami megszállta. Azt hiszem, az irodalomban lélekcserélteknek hívják.

– Nem fogom, megígérem. Egyáltalán miért szállta meg, professzor? Mert Therriault eleve gonosz volt? Ezért?

– Nem tudom, de valószínű.

– Akarja még hallani, mi történt, amikor elkaptam? – Az e-mailjére gondoltam. – A részleteket?

– Nem. – Ezt csalódással hallottam, de nem lepett meg. A halottakat nem érdekli az élők élete. – Csak ne feledd el, amit kértem.

– Nem fogom, ne aggódjon.

– Majd meglátjuk – mondta némi bosszúsággal. – Hihetetlenül bátor voltál, de hihetetlenül szerencsés is. Nem érted, mert még gyerek vagy, de hidd el nekem. Az a micsoda egy másik univerzumból való. Olyan rémségek vannak ott, amit ember el sem tud képzelni. Ha trafikálsz vele, kockáztatod a halált, az őrületet vagy a lelked pusztulását.

Sose hallottam még a trafikál szót, a professzor régi szavai közé tartozott, mint a jégszekrény, de értettem a lényeget. És ha meg akart ijeszteni, hát sikerült neki. A lelkem pusztulása? Jézusom!

– Nem fogok. Komolyan.

Nem felelt. Csak nézte az utcát a térdére tett kézzel.

– Hiányzik, professzor.

– Jól van. – A hangja folyamatosan halkult. Nemsokára nem is fogom hallani. Csak azt látom majd, hogy mozog a szája.

– Kérdezhetek valamit? – Hülye kérdés. Amikor kérdezel, válaszolniuk kell, bár nem mindig örülsz annak, amit hallasz.

– Igen.

Feltettem a kérdést.

51

Amikor hazaértem, anyám lazacot csinált úgy, ahogy mi szeretjük, nedves papírtörlőbe csomagolva és a mikróban megpárolva. Az ember nem gondolná, hogy egy ennyire egyszerű dolog finom, pedig az.

– Pont időben – mondta. – Van egy zacskóban cézársaláta-alapanyag. Összerakod nekem?

– Oké. – Kivettem a hűtőből (a jégszekrényből), és kinyitottam a zacskót.

– Ne felejtsd el megmosni. A zacskón az van, hogy megmosták, de ezt sose hidd el. Használd a szűrőt.

Fogtam a szűrőt, beleöntöttem a salátát, és víz alá tettem.

– Elmentem a régi házunkhoz. – Nem néztem anyámra, a feladatra koncentráltam.

– Sejtettem. Ott volt?

– Ott. Megkérdeztem, hogy a lánya miért nem látogatta sosem és miért nem jött el a temetésre. – Elzártam a vizet. – Elmegyógyintézetben van, anya. Azt mondja, ott marad egész életében. Megölte a babáját, aztán magát is meg akarta.

Anyám éppen be akarta tenni a lazacot a mikróba, de csak letette a pultra, és lehuppant az egyik székre.

– Édes istenem. Mona azt mondta, asszisztens egy biológialaborban a Caltechen. Olyan büszke volt rá.

– Burkett professzor azt mondta, hogy katatónusos vagy mi.

– Katatóniás.

– Ja, az.

Anyám a leendő vacsoránkat nézte, a lazac rózsaszín húsa átderengett a papírtörlő leplén. Nagyon elgondolkodott. Aztán a szemöldöke közti függőleges vájat elsimult.

– Most tudunk valamit, amit jobb lett volna nem tudni. Megtörtént, nem lehet visszacsinálni. Mindenkinek vannak titkai, Jamie. Majd te is megtapasztalod.

Liznek és Kenneth Therriault-nak köszönhetően már megtapasztaltam, és anyám titkát is megtudtam.

Később.

52

Kenneth Therriault eltűnt a hírekből, felváltották más szörnyek. És mivel már nem kísértett engem, eltűnt a gondolataimból is. Ahogy az ősz télbe hűlt, még mindig hátraléptem, amikor kinyílt a liftajtó, de mire tizennégy lettem, ez a kis tik is eltűnt.

Időről időre láttam más halottakat (és biztos volt még több, akiket nem vettem észre, mert normális embernek látszottak, hacsak nem sérülésbe haltak bele vagy nem mentem közel). Mesélek egyről, bár semmi köze a történethez. Kisfiú volt, nem lehetett idősebb, mint én aznap, amikor láttam Mrs. Burkettet. A felezővonalon állt a Park sugárút közepén piros sortban és Star Wars pólóban. Fehér volt, mint a papír. Az ajka kék. És azt hiszem, sírni próbált, bár nem láttam könnyeket. Mivel kissé ismerősnek tűnt, átmentem a sugárút másik oldalára, és megkérdeztem, mi a baj. Mármint amellett, hogy halott.

– Nem találok haza!

– Tudod a címeteket?

– Második sugárút 490. 16B lakás – hadarta.

– Oké, az elég közel van. Gyere, odakísérlek.

Az épület a Kips Bay Court nevet viselte. Amikor odaértünk, csak leült a járda szélére. Már nem sírt, és kezdett látszani rajta, hogy elsodródik. Nem szívesen hagytam ott, de nem tudtam, mi mást tehetnék. Mielőtt elmentem, megkérdeztem a nevét, és azt mondta, Richard Scarlatti. Akkor már tudtam, hol láttam. Az NY1-on mutatták a fényképét. Nagyobb fiúk fojtották bele a Swan Lake-be a Central Parkban. A fiúk mind bőgtek, mint a picsa, és azt mondták, csak szórakoztak. Talán igaz. Talán később majd megértem ezt is, de nem hiszem.

53

Addigra elég jól álltunk anyagilag, mehettem magániskolába. Anyám mutatott brosúrákat a Dalton iskoláról és a Friends Seminaryról, de én inkább maradtam az államinál, és a Rooseveltbe mentem, a Mustangok otthonába. Nem volt vele gond. Jó évek voltak anyámnak és nekem. Szerzett egy szupernagy ügyfelet, aki trollokról, erdei tündérekről és küldetésre induló nemes fickókról írt. Én szereztem magamnak egy barátnőt. A hétköznapi neve dacára Mary Lou Stein gót volt, entellektüel és nagy mozirajongó. Hetente jártunk az Angelikába, és a hátsó sorban ülve olvastuk a feliratokat.

Nem sokkal a születésnapom után (megértem a tizenöt éves kort) egyik nap anyám sms-ben azt kérte, hogy suli után ne menjek haza, hanem ugorjak be az ügynökségre – semmi fontos, csak el akar mondani valamit személyesen.

Amikor odaértem, töltött egy csésze kávét – szokatlan, de addigra nem példátlan –, és megkérdezte, emlékszem-e Jesus Hernandezre. Mondtam, hogy igen. Két évig Liz társa volt, és anyám párszor magával vitt, amikor ő meg Liz Hernandez nyomozóval és a feleségével ebédeltek vagy vacsoráztak. Jó rég volt, de nehéz elfelejteni egy százkilencvenöt centis, Jesus nevű nyomozót, még ha úgy is ejtik, hogy Héj-szúsz.

– Bírtam a rasztafrizkóját. Menő volt.

– Felhívott azzal, hogy Liz elvesztette az állását. – Lizzel már rég szakítottak, mégis szomorú volt. – Végül csak rajtakapták, hogy drogot szállít. Jesus szerint jó sok heroint.

Ez megütött. Liz egy idő után már nem tett jót anyámnak, nekem meg rohadtul nem, de akkor is sajnáltam. Emlékeztem, hogy addig csiklandozott, amíg bepisiltem; hogy közte meg anya között ültem a kanapén, és hülye viccekkel cikiztük a műsorokat; hogy elvitt a bronxi állatkertbe, és nagyobb vattacukrot vett, mint a fejem. És ne felejtsük el, hogy megmentett ötven vagy akár száz életet, ami odalett volna, ha Pöröly bombája felrobban. Attól függetlenül, hogy mi motiválta, az életeket akkor is megmentette.

Eszembe jutott az utolsó veszekedésük alatt hallott kifejezés. Súlyos cucc. Anyám mondta.

– Börtönbe megy, mi?

– Jesus azt mondta, egyelőre óvadékot kapott, de a végén… szerintem van rá sansz, szívem.

– Picsába. – Elképzeltem Lizt narancssárga ruhában, amit azok a nők hordanak a Netflix sorozatában, amit anyám nézett.

Megfogta a kezemet.

– Ja ja ja.

54

Ez után két-három héttel történt, hogy Liz elrabolt. Mondhatjuk, hogy először Therriault-nál csinálta, de akkor még igencsak eltartott kisujjal, most viszont igazán. Nem úgy kényszerített az autóba, hogy kiabáltam és hadonásztam, de igenis kényszerített, és az szerintem ettől volt emberrablás.

Bekerültem a teniszcsapatba, és hazafelé tartottam a gyakorlómeccsről (amit az edzőnk valami okból „bemelegítésnek” nevezett). A hátizsákom a hátamon volt, a kezemben a tenisztáskám. A buszmegállóhoz tartottam, és láttam egy nőt, aki egy viharvert Toyotának dőlve a telefonját nézte. Rá se pillantottam még egyszer, csak elmentem mellette. Eszembe nem jutott volna, hogy ez a sovány csaj – a szőke haját nyitott sportkabát gallérja körül fújta a szél, túl nagy szürke melegítőfelső, összekaristolt cowboycsizma, ami eltűnt a bő farmer alatt – anyám régi barátnője lehet. Anyám régi barátnője keskeny, sötét pantallót viselt, és mélyen kivágott selyemblúzt. Anyám régi barátnője hátranyalva és rövid lófarokba kötve hordta a haját. Anyám régi barátnője egészségesnek látszott.

– Hahó, Bajnok, már meg se ismered a régi barátot?

Megtorpantam és visszafordultam. Egy pillanatig még mindig nem ismertem meg. Az arca csontos és sápadt volt. A homlokán foltok, amiket nem takart el smink. Az összes gömbölyű idoma, amit csodáltam – igaz, kisfiúsan –, eltűnt. A kabát alatti bő melegítőfelső csak sejtette a régi dús mellét. Húsz-huszonöt kilóval soványabbnak és húsz évvel öregebbnek látszott.

– Liz?

– Személyesen. – Rám mosolygott, majd eltakarta a mosolyt, ahogy a tenyere élével megtörölte az orrát. Ideges, gondoltam. Tök ideges.

– Hogy vagy?

Talán nem volt a legbölcsebb kérdés, de abban a pillanatban nem jutott más eszembe. És óvatosan igyekeztem biztonságos távolságot tartani tőle, hogy elfuthassak, ha próbálkozna valamivel. Amit lehetségesnek tartottam, mert furának tűnt. Nem úgy, mint amikor a színészek eljátsszák a drogost a tévében, hanem mint az igaziak, akiket időnként látni, ahogy padokon szunyálnak parkokban vagy elhagyatott épületek ajtajában. Lehet, hogy New York sokkal jobb hely, mint régen, de a drogosok néha még mindig a tájkép részei.

– Hogy nézek ki? – Aztán nevetett, de nem boldogan. – Ne is válaszolj. Egyszer végrehajtottunk egy jótettet, nem igaz? Több elismerést érdemeltem érte, mint amit kaptam, de le van ejtve, megmentettünk egy csomó életet.

Eszembe jutott minden, amin miatta mentem át. És nem csak Therriault. Anyám életét is elcseszte. Liz Dutton miatt nehéz időket éltünk meg, és most megint itt van. Rossz pénz nem vész el, és akkor jelenik meg, amikor a legkevésbé várod. Elfutott a méreg.

– Te semmi elismerést nem érdemeltél. Én bírtam szóra. És megfizettem az árát. Ne is akard tudni.

Oldalt biccentette a fejét.

– Elhiszem. Mesélj arról az árról, Bajnok. Pár rossz álom a lyukról a fejében? Ha rossz álmot akarsz, nézz meg három fekete tetemet egy kiégett kocsiban, akik közül az egyik csak egy gyerek. Szóval milyen árat fizettél?

– Hagyjuk – mondtam és továbbindultam.

Utánam nyúlt és elkapta a tenisztáskám pántját.

– Ne olyan gyorsan. Megint szükségem van rád, Bajnok, nyeregbe.

– Kizárt. És engedd el a táskámat.

Nem engedte el, úgyhogy megrántottam. Liz annyira nyeszlett lett, hogy térdre esett, felkiáltott és elengedte a pántot.

Egy arra járó férfi megállt és úgy nézett rám, ahogy a felnőttek a rosszul viselkedő gyerekre.

– Nem csinálunk ilyet egy hölggyel, fiacskám.

– Húzzon el – állt fel Liz. – Rendőr vagyok.

– Jó, jó – mondta a férfi, és továbbment. Vissza se nézett.

– Már nem vagy rendőr – mondtam neki –, és nem megyek veled sehová. Beszélni se akarok veled, hagyj békén. – Azért kicsit sajnáltam, hogy térdre esett. Eszembe jutott, amikor a lakásunkban térdelt, mert velem matchboxozott. Győzködtem magam, hogy az egy másik életben volt, de hiába, mert nem másik élet volt. Hanem az én életem.

– Á, dehogynem jössz. Már ha nem akarod, hogy az egész világ megtudja, ki is írta Regis Thomas utolsó könyvét. A nagy bestsellert, ami az utolsó pillanatban mentette meg a csődtől Tee-t. A posztumusz bestsellert.

– Azt nem tennéd meg. – Aztán ahogy a megdöbbenésem kicsit csillapodott: – Nem teheted meg. A te szavad lenne anyáéval szemben. Egy drogszállító szava. Plusz ránézésre drogos is vagy, ki hinne neked? Senki!

A hátsó zsebében tartotta a telefonját. Most előhúzta.

– Aznap nem csak Tia vette fel azt a dolgot. Hallgasd csak.

Amit hallottam, attól görcsbe rándult a gyomrom. Az én hangom volt – sokkal fiatalabban, de az enyém –, éppen azt mondtam anyámnak, hogy Purity egy elkorhadt fatönk alatt találja meg a kulcsot, amit keres, a Roanoke-tóhoz vezető ösvényen.

Anyám: – Honnan tudja, melyik fatönk?

Szünet.

Én: – Martin Betancourt krétával keresztet rajzolt rá.

Anyám: – Mit csinál a kulccsal?

Szünet.

Én: – Elviszi Hannah Roydenhez. Együtt mennek be a lápra, és megtalálják a barlangot.

Anyám: – Hannah csinálja a Keresőtüzet? Amiért majdnem felkötik, hogy boszorkány?

Szünet.

Én: – Igen. És azt mondja, George Threadgill utánuk oson. És azt mondja, Hannah-t nézve George megduzzad. Az mi, anya?

Anyám: – Nem érd…

Liz itt megállította a felvételt.

– Van még bőven. Nem az egész, de minimum egy óra. Nem lehet tagadni, Bajnok, te meséled anyukádnak a könyv cselekményét, amit ő írt. De te lennél a nagyobb hír. James Conklin, a Médiumfiú.

Csak bámultam rá, a vállam megrogyott.

– Miért nem játszottad le korábban? Amikor Therriault-t kerestük?

Úgy nézett rám, mintha hülye volnék. Valószínűleg mert az voltam.

– Nem volt rá szükség. Akkor még egy aranyos gyerek voltál, aki helyesen akar cselekedni. Most tizenöt vagy, elég idős, hogy nyűg legyél. Gondolom, kamaszként ehhez jogod van, de ezt majd máskor beszéljük meg. Most az a kérdés: beszállsz a kocsiba és jössz velem, vagy keressem meg az újságírót, akit ismerek a Post-nál, és meséljek neki egy zaftos pletykát egy irodalmi ügynökről, aki a médium fia segítségével meghamisította a halott ügyfele utolsó könyvét?

– Menjek veled?

– Egy rejtélyes utazás, Bajnok. Szállj be, és meglátod.

Nem volt választásom.

– Oké, csak egyvalami. Ne szólíts Bajnoknak, mintha a pónid volnék.

– Oké, Bajnok. – Elmosolyodott. – Csak vicceltem. Szállj be, Jamie.

Beszálltam.

55

– Most milyen halottal kell beszélnem? Akárki az és akármit tud, nem hinném, hogy megakadályozza, hogy börtönbe menj.

– Á, én nem megyek börtönbe. Nem tetszene a kaja, a társaságról nem is beszélve.

Elmentünk egy tábla mellett, ami a Cuomo híd felé mutatott, de amit New Yorkban még mindenki úgy hív, Tappan Zee. Nem tetszett.

– Hová megyünk?

– Renfieldbe.

Nem ismertem más Renfieldet, mint a gróf légyevő segédjét a Drakulá-ban.

– Az hol van? Tarrytownban?

– Nem. Valamivel északabbra New Paltztól. Olyan két-három óra az út, szóval dőlj hátra és élvezd az utazást.

Inkább riadtan, mint rémülten néztem rá.

– Ugye csak viccelsz? Vacsorára haza kéne érnem!

– Akkor ma Tia élvezheti a magányos étkezés remek érzését. – A sportkabátja zsebéből elővett egy kis üveget, ami fehéres-sárgás porral volt tele. Az ilyen üveg kupakjához kis aranyszín kanál csatlakozik. Fél kézzel lecsavarta a kupakot, a porból szórt annak a kezének a fejére, amivel a kormányt fogta, és felszippantotta. Visszacsavarta a kupakot – fél kézzel –, és zsebre tette. A gyorsan és ügyesen végrehajtott eljárás nagy gyakorlatról árulkodott.

Az arckifejezésemet látva elmosolyodott. A szeme csillogott.

– Még sose láttál ilyet? Te aztán védett életet élsz, Jamie.

Láttam már srácokat füvezni, én is kipróbáltam, de erősebb cuccokat nem. Az egyik iskolai bulin kínáltak ecstasyval, de nemet mondtam.

A tenyerét megint végighúzta az orrán, nem volt egy bájos mozdulat.

– Megkínálnálak, mert én szeretek osztozni, de ez a saját keverékem: kokó és heroin kettő az egy arányban, egy csipetnyi fentanillal. Én már hozzászoktam. Neked levinné a fejed.

Talán hozzászokott, de láttam rajta, amikor beütött. Kihúzta magát és gyorsabban beszélt, de azért még egyenesen vezetett és betartotta a sebességhatárt.

– Ez az egész anyád hibája, ha tudni akarod. Évekig csak szállítottam a drogot A pontból, általában a 79. utcai kikötőtől vagy a Stuart reptérről B pontba, ami bárhol lehetett az öt kerületben. Eleinte főleg kokaint, de aztán az OxyContin megváltoztatta a dolgokat. Arra gyorsan rákattantak az emberek, úgy értem, bumm, ilyen gyorsan. Amikor az orvostól nem kaptak többet, az utcán szerezték be. Aztán felment az ára, és rájöttek, hogy ugyanúgy el tudnak szállni a nagy fehér nővértől, ami olcsóbb is. Úgyhogy arra kaptak rá. Azt szállította a fickó, akihez megyünk.

– Aki meghalt.

A homlokát ráncolta.

– Ne szólj közbe, kisöreg. Te kérdezted, hát elmondom.

Emlékeim szerint csak azt kérdeztem, hová megyünk, de nem szóltam semmit. Igyekeztem nem megijedni. Valamennyire sikerült, mert ez még mindig Liz volt, de nem teljesen, mert egyáltalán nem emlékeztetett Lizre.

– Ne nyúlj a szállítmányodhoz, ezt mondják, ez a mantra, de amikor Tia kirúgott, elkezdtem kicsit csipegetni belőle. Csak a depresszió ellen. Aztán már sokat csipegettem. Egy idő után már nem lehetett csipegetésnek nevezni. Rászoktam.

– Anyám azért rúgott ki, mert hozzánk hoztad a cuccot – mondtam. – A te hibád volt. – Talán okosabb lett volna hallgatni, de nem ment. Megint felhúzott azzal, hogy anyámat okolta azért, ami lett belőle. De rám se hederített.

– Mondok én valamit, Baj… Jamie. Tűt sose használtam. – Ezt dacos büszkeséggel mondta. – Sose. Mert ha szívod, van esélyed abbahagyni. De ha lövöd, sose jössz le róla.

– Vérzik az orrod. – Pici lecsorgott az orra és a felső ajka közti kis árokba.

– Igen? Kösz. – Megint a tenyere élével törölte le, majd egy pillanatra rám nézett. – Lejött?

– Ühüm. Az utat nézd.

– Igenis! – mondta és egy pillanatra úgy hangzott, mint a régi Liz. Ha meg nem is szakadt a szívem, de azért összeszorult.

Hajtottunk. Hétköznap délutánhoz képest nem volt olyan rémes a forgalom. Anyámra gondoltam. Még az ügynökségen lehet, de nemsokára hazamegy. Eleinte nem aggódik. Aztán kicsit. Aztán nagyon.

– Felhívhatom anyámat? Nem mondom el neki, hol vagyok, csak hogy jól vagyok.

– Persze, hívd csak.

Elővettem a zsebemből a mobilomat, aztán eltűnt. Liz olyan gyorsan kikapta a kezemből, mint a gyík a bogarat. Mire észbe kaptam, már lehúzta az ablakot, és kipottyantotta az autópályára.

– Ezt meg minek kellett? – kiabáltam. – Az enyém volt!

– Örülök, hogy emlékeztettél, hogy van mobilod. – A táblákat követve az I–87 felé tartottunk. – Totál elfelejtettem. Nem véletlenül hívják ám drognak. – És nevetett.

Belebokszoltam a vállába. A kocsi átkanyarodott a másik sávba, majd vissza. Valaki ránk dudált. Liz rám pillantott és már nem mosolygott. Ilyen képet vághatott, amikor a jogaikat sorolta az embereknek. Tudod, a bűnözőknek.

– Ha még egyszer megütsz, úgy tökön váglak, hogy elhányod magad. Isten a tudója, nem először hányna valaki ebben a kibaszott járgányban.

– Vezetés közben akarsz velem verekedni?

Visszatért a mosoly, az ajka pont annyira nyílt szét, hogy kilátsszon a foga hegye.

– Próbáld ki!

Nem próbáltam. Nem próbálkoztam semmivel, azzal sem (ha felmerült benned), hogy szólok a Therriault-ban lakó lénynek, pedig elméletileg parancsolhattam neki – füttyentek, és te jössz, emlékszel? Igazság szerint eszembe sem jutott. Elfelejtettem, mint Liz a telefonomat, és én még a drogra se foghattam. Amúgy se tettem volna meg. Ki tudja, tényleg jött volna-e? És ha igen… Liztől féltem, de a holtfény micsodától még jobban. Halál, őrület, a lelked pusztulása, ezt mondta a professzor.

– Gondold meg, kisöreg. Ha felhívod anyádat, hogy a régi barátoddal, Liz Duttonnal kocsikázol, szerinted azt mondta volna: „Jól van, Jamie, hívasd meg magad vacsorára”?

Nem feleltem.

– Hívná a zsarukat. De nem is ez a legfontosabb. Azonnal el kellett volna dobnom a mobilt, mert anyukád tudja követni a helyzetét.

Nagyra nyílt a szemem.

– Nagy frászt tudja!

Liz bólintott, megint mosolyogva, miközben az utat figyelte, ahogy megelőzött egy kamiont.

– Lokációs appot tett már az első telefonodra, amit tízévesen kaptál. Én mutattam meg neki, hogyan kell elrejteni, hogy ne találd meg és ne akadj ki.

– Két éve új telót kaptam – dörmögtem. Könny csípte a szemem sarkát, nem tudom, miért. Úgy éreztem magam, mint… nem is tudok rá jó szót. Várjunk csak, talán mégis. Mintha megsoroztak volna. Így éreztem magam. Megsorozva.

– Azt hiszed, az újra nem tette rá azt az appot? – Liz nyersen felnevetett. – Viccelsz? Te vagy a szeme fénye, a kishercege. Tíz év múlva is követni fog, amikor nős leszel és az első gyereked pelenkáját cseréled.

– Hazug szemét – mondtam, de az ölembe beszéltem.

Amikor kiértünk a városból, megint szippantott a saját keverékéből, ugyanolyan pontos és gyakorlott mozdulatokkal, de a kocsi ezúttal kicsit tényleg szitált, és megint ránk dudáltak. Arra gondoltam, hátha utánunk ered egy zsaru, ami eleinte tetszett, véget vetne ennek a rémálomnak. De talán mégse lenne jó. Ebben a felcsigázott állapotban Liz megpróbálna menekülni, és a végén még megölne mindkettőnket. Eszembe jutott a férfi a Central Parkban. Az arcát és a felsőtestét valaki letakarta, hogy a járókelők ne lássák, de én láttam.

Liz megint felderült.

– Rohadt jó nyomozó lenne belőled, Jamie. A te képességeddel sztár lennél. Minden gyilkosságot megoldanál, mert tudnál beszélni az áldozattal.

Ez egyszer-kétszer már nekem is eszembe jutott. James Conklin, a halottak nyomozója. Vagy a halottaknak nyomozó. Nem tudtam eldönteni, melyik hangzik jobban.

– Csak nem az NYPD-nél – folytatta. – Bekaphatják azok a seggfejek. Legyél magánhekus. Szinte látom a nevedet az ajtón. – Egy pillanatra felemelte mindkét kezét a kormányról, mintha képet keretezne.

Újabb dudaszó harsant.

– Inkább vezess, baszod – mondtam, hogy palástoljam az ijedtségemet. Nem hiszem, hogy sikerült, mert tényleg megijedtem.

– Miattam ne aggódj, Bajnok. Többet elfelejtettem már a vezetésről, mint amit te valaha megtanulsz.

– Megint vérzik az orrod.

Megtörölte a tenyere élével, majd azt a melegítőfelsőbe. Ránézésre nem először.

– Az orrsövényemnek annyi. Megcsináltatom. Ha kitisztultam.

Utána jó ideig hallgattunk.

56

Miután rátértünk az autópályára, Liz ismét fogyasztott a saját keverékéből. Mondanám, hogy kezdett megijeszteni, de akkor már messze túl voltunk ezen.

– Tudni akarod, hogy jutottunk ide? Én meg te, Holmes és Watson egy újabb kalandon?

Én nem a kaland szót használtam volna, de nem szóltam semmit.

– Látom az arcodon, hogy nem akarod tudni. Semmi gond. Hosszú és nem túl érdekes történet. De annyit azért mondok, hogy soha egy gyerek se mondta, hogy ha felnő, csavargó, főiskolai dékán vagy korrupt zsaru akar lenni. Vagy kukás Westchester megyében, amit a sógorom mostanság csinál.

Nevetett, de akkor nem tudtam, mi olyan vicces abban, ha valaki kukás.

– Ez viszont talán érdekel. Sok drogot szállítottam A pontból B pontba, és megfizettek érte, de az a cucc, amit anyád talált a kabátzsebemben, tényleg szívesség volt egy havernak. Ironikus, ha belegondolsz. Addigra a belső ügyosztály már felfigyelt rám. Nem voltak benne biztosak, de dolgoztak rajta. Halálra rémültem, hogy Tia bemószerol. Akkor kellett volna kiszállni, de már nem tudtam. – Elhallgatott, elgondolkodott. – Vagy nem akartam. Visszanézve nehéz megmondani. De eszembe jut, amit Chet Atkins mondott egyszer. Hallottál Chet Atkinsről?

Megráztam a fejemet.

– Milyen hamar elfelejtik a nagyembereket. Guglizd meg, ha visszaértünk. Remek gitáros volt, Clapton és Knopfler szintjén. Arról beszélt, milyen szarul tudja behangolni a hangszerét. „Mire rájöttem, hogy a melónak ez a része nem megy nekem, már túl gazdag voltam, hogy abbahagyjam.” Ez igaz rám is meg a szállítói karrieremre. Mondok még valamit, hadd teljen az idő itt a jó öreg autópályán. Azt hiszed, csak anyádnak baszott be, amikor 2008-ban fejre állt a gazdaság? Hát nem. Voltak részvényeim, nem sok, de az enyém volt, és azoknak is annyi lett.

Kikerült egy másik kamiont, gondosan indexelt, mielőtt kikanyarodott mögüle, aztán visszacsusszant elé. Tekintve, hogy mennyi drogot benyomott, csodálkoztam. És hálás voltam. Nem akartam vele lenni, de még kevésbé akartam vele meghalni.

– De még nagyobb probléma volt a nővérem, Bess. Hozzáment egy fazonhoz, aki az egyik nagy befektetési vállalatnak dolgozott. Gondolom, ha Chet Atkinsről nem hallottál, akkor Bear Stearnsről se, mi?

Nem tudtam, hogy bólogassak vagy a fejemet rázzam, úgyhogy csak ültem ott.

– Danny… a sógorom, aki most a hulladékgazdálkodásban tevékenykedik… még az alsó szinten volt a Bearnél, amikor Bess hozzáment, de tisztán látszott az útja. Olyan fényes jövő, hogy napszemüveg kellett hozzá. Ezt a dumát egy régi dalból loptam, csak mondom. Vettek egy házat Tuckahoe Village-ben. Tetemes jelzálogra, de mindenki nyugtatta őket, még én is, vinne el a fene, hogy azon a környéken az ingatlan értéke csak felfelé mehet. Mint a tőzsde. A gyerek mellé au pairt fogadtak. Tagságit kaptak a country klubba. Túlköltekeztek? Hogy a faszba ne. Bessie lenézte a gyér évi hetven rongyomat? Naná. De tudod, mit mondogatott apám?

Honnan tudnám?, gondoltam.

– Azt szokta mondani, hogy ha le akarod futni az árnyékodat, pofára fogsz esni. Danny és Bess éppen medencét akartak csináltatni, amikor beütött a krach. A Bear Stearns jelzálogkezességre szakosodott, és a kezükben tartott papír hirtelen tényleg csak egy papír lett.

Ezen elmerengett, ahogy elhagytunk egy táblát, amin az állt, NEW PALTZ 59 POUGHKEEPSIE 70 és RENFIELD 78. Bő egyórányira lehettünk a végállomásunktól, és a gondolattól kilelt a hideg, mert eszembe jutott a Végső állomás, egy kifejezetten véres horrorfilm, amit a haverjaimmal megnéztünk. Nincs olyan jó, mint a Fűrész-filmek, de azért elég durva.

– Bear Stearns? Rossz vicc. A részvényük egyik héten százhetven dollár felett járt, a következőn tíz dolcsiért dobálták. A JP Morgan Chase szedte össze a maradékát. Más cégek is dugába dőltek. A fejesek persze átvészelték, azok mindig átvészelik. A kisemberek már nem annyira. Menj fel a YouTube-ra, Jamie, láthatsz felvételeket, amin emberek jönnek ki irodaépületekből, és az egész karrierjüket egy kartondobozban viszik. Danny Miller is ezek közé tartozott. Hat hónappal azután, hogy belépett a Green Hills Country Clubba, már egy Greenwise kukásautón ült. És ő még szerencsés volt. A házukon viszont mínuszba ment a hitel. Tudod, ez mit jelent?

Történetesen tudtam.

– Hogy nagyobb volt a tartozásuk, mint a ház értéke.

– Csillagos ötös, Baj… Jamie. Ülj az első padba. De nem volt semmi másuk, és az volt az a hely, ahol Bess, Danny meg Francine unokahúgom aludtak. Bess azt mondta, van olyan barátjuk, aki lakókocsiban lakik. Mit gondolsz, ki segített be, hogy tudják fizetni annak a négyszobás elefántnak a részleteit?

– Gondolom, te.

– Naná. Bess már nem nézte le az évi hetven rongyomat, annyit mondhatok. De meg tudtam csinálni csak a fizetésemből meg a túlórákból? Dehogy. Meg abból, hogy biztonsági őrként dolgoztam pár klubban? Kizárt. De ott találkoztam emberekkel, kapcsolatokat szereztem, ajánlatokat kaptam. Vannak recesszióbiztos foglalkozások. A temetkezési vállalkozók mindig megélnek. A végrehajtó cégek és az óvadékvadászok dettó. Az italboltok is. És persze a drogbiznisz. Mert akár jó, akár rossz idők járnak, az emberek be akarnak tépni. Én meg szeretem a szép dolgokat. Nem fogok ezért bocsánatot kérni. A szép dolgok vigasztalnak, és úgy érzem, megérdemlem őket. Én tartottam tetőt a nővérem feje felett a sok év után, amikor Bess lenézett, mert csinosabb volt, okosabb volt, és igazi főiskolára ment, nem államira. És persze heteró volt. – Az utolsót szinte vicsorogva mondta.

– És mi történt? – kérdeztem. – Hogyan vesztetted el az állásodat?

– A belső ügyosztály meglepett egy vizeletvizsgálattal, amire nem számítottam. Nem mintha nem tudták volna, de amikor Therriault-nál besegítettem, nem tudtak rögtön megszabadulni tőlem. Rosszul nézett volna ki. Szóval vártak, amit okosan tettek, és amikor sarokba szorítottak, legalábbis azt hitték, fel akartak használni. Bedrótozni meg az összes Serpico-szarság. De van egy másik mondás, amit nem apámtól tanultam: a spiclik árokban végzik. És nem tudták, hogy van egy adum.

– Milyen adu?

Nyugodtan nézz hülyének, de őszintén kérdeztem.

– Te, Jamie. Te vagy az adum. És Therriault óta biztos voltam benne, hogy eljön az idő, amikor ki kell játszanom.

57

Áthajtottunk Renfielden, ahol a lakosság tetemes részét főiskolások tehették ki, legalábbis a főutcán található bárok, könyvesboltok és gyorskajáldák száma alapján. A kisváros után az út nyugatnak fordult, és elkezdett emelkedni a Catskills-hegység felé. Olyan három mérföld után egy piknikezőhöz érkeztünk, ami a Wallkill folyóra nézett. Liz leparkolt és leállította a motort. Rajtunk kívül nem volt senki. Elővette a kis üvegcsét, már majdnem lecsavarta a kupakot, aztán mégis eltette. A kabátja szétnyílt, és még több megszáradt vérfoltot láttam a melegítőfelsőjén. Eszembe jutott, hogy azt mondta, az orrsövényének annyi. Elképzeltem, hogy a por, amit beszippant, szétmarja a húsát, és ez rosszabb volt, mint bármelyik Végső állomás- vagy Fűrész-film, mert valóságos volt.

– Ideje elmondanom, hogy miért hoztalak ide, kisöreg. Tudnod kell, mire számíts, és hogy én mit várok tőled. Nem hiszem, hogy barátként válunk el, de talán elég jó viszonyban.

Kétlem, de ezt se mondtam.

– Ha tudni akarod, hogyan működik a drogüzlet, nézd meg a Drót-ot. Az ugyan Baltimore-ban játszódik, nem New Yorkban, de a helyszín nem sokat számít. Piramisszervezet, mint mindegyik, ahol nagy pénz van. Az alján vannak a fiatal utcai árusok, és a zöme tényleg fiatal, hogy amikor elkapják őket, kiskorúként kerüljenek bíróság elé. Egyik nap a családi bíróságon állnak, másnap már újra az utcán. Aztán vannak a rangidős dílerek, akik a klubokat látják el – engem is ott szerveztek be – és a nagykutyákat, akik pénzt spórolnak azzal, hogy nagy tételben vásárolnak.

Nevetett, és én most se értettem, mi a vicces.

– Feljebb vannak az ellátók, a junior emberek, akik biztosítják, hogy simán menjenek a dolgok, majd a könyvelők, az ügyvédek és azután a nagymenők. Az egész szervezet szigorúan szakaszokra van osztva, legalábbis elméletileg. Az alul lévők csak azt ismerik, aki közvetlen felettük van, mást nem. A középsők mindenkit maguk alatt, de feljebb csak egy szintet. Én más voltam. Kívül voltam a piramison. Kívül a… hm… hierarchián.

– Mert szállító voltál. Mint Jason Statham abban a filmben.

– Nagyjából. A szállító csak két embert ismer: akitől kapja a cuccot A pontban, és akinek leadja B pontban. A B ponton lévők a senior elosztók, akik elindítják a drogot le a piramisban a végső állomás, a drogosok felé.

Végső állomás. Megint.

– Én csak úgy figyelek mint zsaru. Korrupt zsaru, de akkor is zsaru, oké? Nem kérdezek sokat, mert az veszélyes, de nyitva tartom a fülemet. És hozzáférek, vagyis fértem, az NYPD és a DEA adatbázisához. Nem volt nehéz feltérképezni a piramist egész a csúcsáig. Talán tucatnyi ember importálja a három fő drogot a New York-i és a New England-i területre, de akinek én dolgoztam, az itt él Renfieldben. Vagyis élt. Donald Marsden a neve, és az adóbevallása szerint korábban fejlesztő volt, jelenleg pedig nyugdíjas. Hát most tényleg nyugdíjba vonult.

Nyugdíjas. Mint Kenneth Therriault.

– A srác vágja. Csodás. Nem bánod, ha rágyújtok? Nem kéne több csíkot szívnom, amíg ennek nincs vége. Akkor majd megjutalmazom magam egy duplával. Az aztán meglöki a vérnyomást.

Meg se várta, hogy rábólintsak, csak rágyújtott. De legalább az ablakot lehúzta, hogy kimenjen a füst. A nagyja.

– Donnie Marsdent a kollégái, a bandája Donnie Bigs néven ismerte, és okkal. Kövér egy disznó volt. Már bocs a politikai inkorrektségért. Nem száz kiló, nem is százötven, drágám, inkább kétszáz. Ő provokálta ki, és tegnap megkapta. Agyvérzést kapott. Szétloccsantotta az agyát, és még fegyver se kellett neki hozzá.

Szívott egy nagy slukkot, és kifújta a füstöt az ablakon. A nappali fény még erős volt, de az árnyak már nyúltak. Nemsokára szürkülni kezd.

– Egy héttel a stroke előtt két régi forrásom, B pontos fickók, akikkel barátságban maradtam, szólt, hogy Donnie szállítmányt kapott Kínából. Hatalmas szállítmányt, ezt mondták. Nem port, tablettákat. Hamis OxyContint, jó részét Donnie Bigs személyes használatára. Talán bónusz vagy valami. Legalábbis én erre tippelek, mert a piramisnak igazából nincs csúcsa. Még a főnöknek is van főnöke.

Erről eszembe jutott valami, amit anyám és Harry bácsi szoktak szavalni. Gyerekkorukban tanulhatták, és Harry bácsi még akkor is emlékezett rá, amikor az összes fontos dolog már elszállt a fejéből. A nagy bolha hátán kis bolha, a kis bolhán még kisebb, sok nagy bolha és kis bolha, sosincs vége ennek. Gondoltam, majd én is ezt szavalom a saját gyerekemnek. Már ha lesz.

– Tabletták, Jamie, tabletták! – A hangjából áhítat áradt, ami nagyon ijesztő volt. – Könnyű szállítani és még könnyebb eladni! A hatalmas jelenthet két-három ezret, vagy akár tízet is! És Rico, az egyik B pontos kapcsolatom, azt mondja, negyvenesek. Tudod, mennyit érnek azok az utcán? Persze, tudom, hogy nem tudod. Nyolcvan egy tabcsi. És nem kell kukászacskóba csomagolni, mint a heroint, nehogy baj legyen, ezt egy kibaszott bőröndben is viheted.

Füst szivárgott az ajkai közül, és nézte, ahogy elsodródik a korlát felé, amin tábla figyelmeztetett: VIGYÁZAT, SZAKADÉK!

– Megszerezzük azokat a tablettákat, Jamie. Kideríted, hová dugta el. A kapcsolataim kértek, hogy vegyem be őket, ha megszerzem a cuccot, és persze igent mondtam, de ez az én szajrém. Különben is, lehet, hogy nincs is tízezer tabletta. Talán csak nyolcezer. Vagy nyolcszáz.

Oldalt biccentette a fejét, aztán megrázta. Mintha magával vitatkozna.

– Kétezer biztos lesz. Kétezernek minimum kell lennie. Talán többnek. Donnie vezetői bónusza, amiért jól ellátja a New York-i ügyfeleket. De ha ezt elkezdjük osztani, akkor nemsokára csak balekoknak való apró marad, és én nem vagyok balek. Van egy kis problémám a droggal, de ettől még nem vagyok balek. Tudod, mit fogok csinálni, Jamie?

Megráztam a fejemet.

– Elhúzok a nyugati partra. Örökre eltűnök erről a vidékről. Új ruha, új hajszín, új én. Keresek ott valakit, aki átveszi tőlem az Oxyt nagy tételben. Talán nem nyolcvan per darab áron, de akkor is sokat kapok, mert az Oxy még mindig nagyon megy, és a kínai szar is van olyan jó, mint az igazi. Aztán veszek magamnak egy klassz új személyazonosságot, ami megy az új hajamhoz és ruhámhoz. Rehabra megyek és megtisztulok. Keresek egy állást, talán olyat, amiben jóváteszem a múltamat. Vagy vezeklek, ahogy a katolikusok nevezik. Szerinted hogy hangzik?

Ábrándozásnak, gondoltam.

Láthatta az arcomon, mert a boldog mosolya megfagyott.

– Szerinted nem fog menni? Csak figyelj.

– Nem akarlak figyelni. Rohadt messze akarok lenni tőled.

Felemelte a kezét, én meg elhúzódtam az ülésben, mert azt hittem, meg akar ütni, de csak sóhajtott és megint megtörölte az orrát.

– Nem hibáztathatlak érte. Na, csináljuk. Odamegyünk a házához, ami az utolsó a Renfield Roadon, magában áll, ahogy kell, és megkérdezed tőle, hol lapulnak jelenleg azok a tabletták. Én a széfjére tippelek. Ha ott, akkor megkérdezed tőle a kombinációt. Meg kell, hogy mondja, mert a halottak nem hazudhatnak.

– Ebben azért nem vagyok biztos – füllentettem, ami bizonyította, hogy még élek. – Nem kérdeztem ki több százat. Általában nem is beszélek velük. Miért beszélnék? Halottak.

– De Therriault elmondta, hol a bomba, pedig nem is akarta.

Ezzel nem tudtam vitatkozni. Viszont volt egy másik lehetőség.

– És ha a fickó nincs ott? Ha ott van, ahol a teste? Vagy talán a szüleinél Floridában? Talán ha meghaltak, bárhová teleportálhatnak.

Azt hittem, ez sokkolja, de egyáltalán nem úgy tűnt, hogy aggódik.

– Thomas is otthon volt, nem?

– De ez nem jelenti, hogy mind otthon vannak, Liz!

– Biztos vagyok benne, hogy Marsden ott lesz. – Nagyon magabiztosnak hangzott. Nem értette, hogy a halottak kiszámíthatatlanok. – Zavarjuk le ezt a dolgot, aztán teljesítem a leghőbb kívánságod. Soha többé nem látsz.

Ezt szomorúan mondta, mintha sajnálnom kéne, de nem sajnáltam. Egyetlen dolgot éreztem vele kapcsolatban: félelmet.

58

Az út lusta S-kanyarokban csalinkázott felfelé. Eleinte láttam házakat postaládával az út mellett, de egyre ritkultak. A fák pedig sűrűsödtek, az árnyékuk összeolvadt, úgy tűnt, mintha későre járna.

– Szerinted hányan lehetnek még? – szólalt meg Liz.

– Hm?

– Az olyanok, mint te. Akik látják a halottakat.

– Honnan tudjam?

– Nem találkoztál még eggyel se?

– Nem. De nem nagyon beszél róla az ember. Szerinted menjek oda valakihez: „Hé, maga látott már halottat?”

– Gondolom, nem. De tutira nem az anyukádtól örökölted. – Úgy mondta, mintha a szemem színéről vagy a göndör hajamról beszélne. – És apukád?

– Nem tudom, kicsoda. Vagy kicsoda volt. Semmit sem tudok róla. – Apám említése kínosan érintett, valószínűleg mert anyám nem volt hajlandó beszélni róla.

– Nem is kérdezted?

– Dehogynem, de nem válaszol rá. – Feléje fordítottam a fejem. – Sose mondott semmit róla… neked sem?

– Kérdeztem, de úgy jártam, mint te. Téglafalba ütköztem. Egyáltalán nem vall rá.

Újabb kanyarok, már élesebbek. A Wallkill már messze alattunk csillogott a késő délutáni napfényben. Vagy talán kora esti. Az órámat otthon hagytam az ágy melletti szekrényen, a műszerfali óra meg 20.15-öt mutatott, ami totál ki volt zárva. Az út minősége is egyre romlott. Liz kocsija kavicsokat vert fel és kátyúkban döccent.

– Talán olyan részeg volt, hogy nem is emlékszik. Vagy megerőszakolták. – Nekem egyik sem jutott eszembe, és elborzadtam. – Ne vágj olyan rémült képet, csak találgatok. És elég idős vagy már, hogy belegondolj, anyukád min mehetett esetleg át.

Hangosan nem mondtam neki ellent, de magamban igen. Sőt úgy gondoltam, baromságot beszél. Lehet ahhoz elég idős az ember, hogy belegondoljon: az élete annak az eredménye, hogy az anyja szexelt egy idegen autójának hátsó ülésén vagy hogy berángatták egy sikátorba és megerőszakolták? Nem hinném. Az, hogy Liz ezt gondolta, mindent elmondott arról, mi lett belőle. Vagy talán mi volt mindvégig.

– Talán a drága jó apádtól örökölted a képességedet. Kár, hogy nem tudod megkérdezni.

Arra gondoltam, akkor se kérdeznék semmit tőle, ha találkoznék vele. Szájon vágnám.

– Vagy nem is örökölted senkitől. Én egy kisvárosban nőttem fel New Jersey-ben, és volt egy család az utcában, Jonesék. Férj, feleség és öt gyerek egy nyamvadt kis lakókocsiban. A szülők buták voltak, mint a tök, és négy gyerek is. Az ötödik viszont egy kibaszott zseni. Hatévesen magától megtanult gitározni, két osztályt átugrott, és tizenkét évesen már középiskolába ment. Na, az honnan jött?

– Talán Mrs. Jones lefeküdt a postással. – Ezt a dumát a suliban hallottam.

Liz elnevette magát.

– Jó fej vagy, Jamie. Bárcsak még mindig barátok lehetnénk.

– Ahhoz úgy kéne viselkedned.

59

Az aszfalt hirtelen véget ért, de az azt követő földút igazából jobb volt: kemény, sima. Jött egy nagy narancssárga tábla: MAGÁNTERÜLET! TILOS AZ ÁTJÁRÁS!

– És ha vannak ott emberek? – kérdeztem. – Érted, testőrök?

– Ha lennének, akkor tényleg a testét őriznék. De a test már nincs itt, és az sincs, aki a kaput őrizte. Azon kívül csak a kertész és a házvezetőnő volt. Ha akciófilmes jelenetet képzelsz el fekete ruhás, napszemüveges fickókkal, akik félautomatával őrzik a nagyfőnököt, felejtsd el. Csak a kapusnál volt fegyver, és még ha Teddy ott is van, ismer engem.

– És Mr. Marsden felesége?

– Nincs felesége. Öt éve elhagyta. – Liz csettintett. – Eltűnt. Puff.

Befordultunk egy másik kanyarba. Fenyőktől borostás hegy meredt fel előttünk, kitakarta az ég nyugati felét. A nap még betűzött egy völgyvájaton, de nemsokára eltűnik. Vaskarókból álló kapu volt előttünk. Zárva. Az egyik oldalán kaputelefon és billentyűzet. A másik oldalon, a kapun belül egy kis ház, valószínűleg, ahol a kapuőr töltötte az idejét.

Liz megállt, leállította a motort, és eltette a kocsikulcsot.

– Ülj nyugton, Jamie. Seperc alatt végzünk.

Az arca kipirult, a szeme csillogott. Az egyik orrlyukából vér csorgott, letörölte. Kiszállt és a kaputelefonhoz ment, de a kocsi ablaka fel volt húzva, nem hallottam, mit mond. Aztán átment a kapusház oldalára, és most már hallottam, mert felemelte a hangját:

– Ott vagy, Teddy? Liz vagyok. Le akarom róni a tiszteletemet, csak nem tudom, hol.

Nem érkezett válasz és nem bukkant elő senki. Liz visszajött erre az oldalra. A farzsebéből elővett egy darab papírt, ránézett, majd számokat ütött be a billentyűzeten. A kapu csikorogva, lassan kinyílt. Liz mosolyogva jött vissza a kocsihoz.

– A jelek szerint magunk vagyunk, Jamie.

Behajtott. A behajtó aszfaltozott volt, sima, mint az üveg. Újabb S-kanyar jött, és ahogy Liz hajtott, az út két oldalán elektromos lámpák gyulladtak fel. Később megtudtam, hogy ezt is fáklyának hívják, mint azt, amit a csőcselék lenget, amikor a kastélyt ostromolja a régi Frankenstein-filmekben.

– Klassz – mondtam.

– Ja, de azt az elbaszott házat nézd, Jamie!

Az S túloldalán felbukkant a Marsden-ház. Mint a Hollywood Hills-i házak a filmeken: hatalmas, kilógott a szakadék fölé. A felénk néző fala üvegből volt. Elképzeltem, hogy Marsden kávézva nézi a napkeltét. Tuti, hogy egész Poughkeepsie-ig ellátni, talán tovább. Na de Poughkeepsie látképe? Azért talán nem érdemes ölni.

– A heroinból épült ház. – Liz hangjából csöpögött a méreg. – Minden, ami szem-szájnak, plusz egy Mercedes meg egy Porsche Boxster a garázsban. Abból szerezte, ami miatt én elvesztettem az állásomat.

Majdnem mondtam, hogy volt választásod, mert anyám is mindig ezt mondta nekem, amikor valamit elcsesztem, de tartottam a számat. Nem sok kellett, hogy robbanjon, mint Pöröly egyik bombája, és azt nem akartam.

Még egy kanyar, aztán a ház előtti kövezett udvarra értünk. Ahogy befordultunk, egy embert láttam a kétautós garázs előtt, ahol Marsden flancos autói voltak (Donnie Bigst nem a Boxsterében vitték a hullaházba). Már meg akartam szólalni, hogy az biztos Teddy, a kapus – olyan sovány volt, nem lehetett Marsden –, de akkor láttam, hogy nincs szája.

– A Boxster bent van? – kérdeztem, reményeim szerint normális hangon. A garázsra és az előtte álló alakra mutattam.

Liz odanézett.

– Ja, de ha azt hiszed, hogy furikázunk benne vagy akár megnézzük, akkor csalódnod kell. Dolgunk van.

Nem látta az alakot. Csak én. És a szája helyén tátongó vörös lyuk alapján nem természetes halált halt.

Mint mondtam, ez egy horrortörténet.

60

Liz leállította a motort, és kiszállt. Látta, hogy még mindig bent ülök, a lábam egy rakás kajáspapír között, és megrázott.

– Gyerünk, Jamie. Dolgod van. Aztán szabad vagy.

Kiszálltam és követtem a bejárati ajtóhoz. Közben odasandítottam a dupla garázs előtt álló férfira. Tudhatta, hogy látom, mert felemelte a kezét. Lizre néztem, nem figyel-e, aztán lopva intettem neki.

Palalépcső vezetett egy magas faajtóhoz, amin oroszlánfej volt a kopogtató. Liz nem vesződött vele, csak elővette zsebéből a papírt, és beütött pár számot a billentyűzeten. A vörös lámpa zöldre váltott, és az ajtó egy kattanással kinyílt.

Marsden megadhatta a kódokat egy lóti-futi szállítónak? Nem gondoltam, és azt se gondoltam, hogy akitől Liz hallott a tablettákról, az tudta volna. Nem tetszett, hogy ismeri a kódokat, és egyből Therriault jutott eszembe… vagy a micsoda, ami most benne élt. Legyőztem azt a micsodát a Chüd-szertartással, és talán eljönne, ha hívnám, feltéve, hogy tiszteletben tartja az alkunkat. De ezt még bizonyítani kellett. Amúgy is csak végső esetben tenném, mert rettegtem tőle.

– Menj be. – Liz már visszatette a papírt a zsebébe, és a keze ment vissza a kabátzsebbe. Még egy pillantást vetettem a férfira, Teddyre, feltételeztem, aki a garázs mellett állt. A véres lyukra néztem a szája helyén, és eszembe jutottak a foltok Liz melegítőfelsőjén. Talán az orrát törölte oda.

Vagy nem.

– Azt mondtam, menj be. – Nem kérés volt.

Kinyitottam az ajtót. Nem volt előtér vagy előszoba, csak egy hatalmas helyiség. A közepén egy süllyesztett részen kanapék és székek álltak. Később megtudtam, hogy az ilyesmit társalgógödörnek hívják. A mélyített részt drágának tűnő bútorokkal rakták körül (talán azért, hogy az emberek találgathassák, miről folyik a beszélgetés lejjebb), volt egy bárpult, ami mintha kerekeken gurult volna, és cuccok a falon. Azért mondom, hogy cuccok, mert nekem nem tűntek műalkotásnak, csak foltoknak meg vonalaknak, de a keretek alapján úgy véltem, Marsden nagyon is megbecsülte őket. A társalgógödör felett lógott egy csillár, ami ránézésre két mázsát nyomott, nem szívesen ültem volna alá. A társalgógödör mögött, a helyiség túlsó felének két oldalán egy-egy lépcső vezetett felfelé. Egyetlenegy hasonlót láttam – mármint a való életben, nem filmen vagy tévében –, az Apple Store-ban az Ötödik sugárúton.

– Nem semmi kéró, mi? – mondta Liz. Becsukta az ajtót – KATT –, és a tenyere élével rácsapott a mellette lévő villanykapcsolókra. Itt is fáklyák gyulladtak fel, plusz a csillár. Szép volt és szép fényt vetett, de nem voltam olyan hangulatban, hogy élvezzem. Egyre biztosabb lettem benne, hogy Liz már járt itt, és hogy ő lőtte le Teddyt, mielőtt értem jött.

Engem nem kell lelőnie, ha nem tudja, hogy látom Teddyt, mondtam magamnak, és noha ebben volt logika, tudtam, hogy ha ezt túl akarom élni, akkor nem bízhatom magam a logikára. Teljesen el volt szállva, szinte vibrált. Megint eszembe jutottak Pöröly bombái.

– Nem kérdezted meg – szólaltam meg.

– Micsodát?

– Hogy itt van-e.

– Miért, itt van? – Nem éreztem a hangjában igazi aggodalmat, inkább a rend kedvéért kérdezte. Ez meg mit jelent?

– Nincs – feleltem.

Ez nem zaklatta fel, mint Therriault esetében.

– Nézzük meg az emeleten. Talán a hálóban van, nosztalgiázik a régi szép időkről, amikor a ribancait tömte. Sok megfordult itt, miután Madeline elment. Valószínűleg előtte is.

– Nem akarok felmenni oda.

– Miért nem? Itt nincs kísértet, Jamie.

– Ha ő fent van, akkor van.

Ezt átgondolta, majd felnevetett. A keze még mindig a kabátzsebében volt.

– Ebben lehet valami, de mivel őt keressük, menjünk csak fel. Ándale, ándale.

A folyosó felé intettem, ami a nagy helyiség jobb feléről nyílt.

– Talán a konyhában van.

– Ja, és nasizik? Nem hinném. Szerintem fent van. Nyomás.

Szívesen vitatkoztam volna még, vagy kerek perec nemet mondok, de akkor talán előveszi a kezét a zsebéből, és sejtettem, mi lehet benne. Úgyhogy elindultam a jobb oldali lépcsőn. A korlát opálos zöld üvegből készült, sima és hűvös volt. A lépcsőfokok zöld kőből. Negyvenhét lépcsőfok, számoltam, valószínűleg mindegyik egy Kia ára.

A lépcső tetején a falon aranykeretes tükör lógott, ami két méter magas is lehetett. A másik oldalon egy ugyanolyan. A tükörben néztem, ahogy emelkedek, mögöttem Liz, aki a vállam felett nézett előre.

– Az orrod – jegyeztem meg.

– Látom. – Most már mindkét orrlyuka vérzett. Megtörölte, aztán a kezét a melegítőbe. – A stressz. A hajszálerek sérülékenyek. Ha megtaláljuk Marsdent, és elárulja, hol vannak a tabletták, csökken a stressz.

Akkor is vérzett, amikor lelőtted Teddyt?, töprengtem. Az mennyire volt stresszes, Liz?

A lépcső tetején egy kör alakú balkon futott, szinte gyalogjáró, derékmagasságú korláttal. Aki leesik – vagy lelökik –, az egyenesen a társalgógödör közepére pottyan, ahol a színes szőnyeg nem sok védelmet jelent a kőpadlótól.

– Balra, Jamie.

Vagyis el a balkontól, aminek örültem. Végigmentünk egy hosszú folyosón, ahol az összes ajtó baloldalt volt, hogy az ott időzők élvezhessék a kilátást. Egy ajtó volt csak nyitva a közepén. Egy kör alakú könyvtár volt, minden polca zsúfolásig könyvekkel. Anyám elalélt volna az élvezettől. Az egyetlen fal előtt, ahol nem voltak könyvek, székek és egy szófa állt. Az a fal természetesen egy ablak volt, ívelt üveg nézett egy olyan tájra, amit lilává festett a szürkület. Láttam a fénycsoportot, ami Renfield kisváros lehetett, és szinte bármit megadtam volna, hogy ott legyek.

Liz azt se kérdezte meg, Marsden a könyvtárban van-e. Be se kukkantott. A folyosó végére értünk, és a szabad kezével az utolsó ajtóra mutatott.

– Biztos vagyok benne, hogy ott van. Nyisd ki.

Kinyitottam, és bizony Donald Marsden ott volt, elterülve egy akkora ágyon, ami nem is kettő, de három- vagy akár négyszemélyes is lehetett. Ő maga is négy személy volt egyben, Liznek ebben igaza volt. Az én gyerekszememnek egy ekkora monstrum szinte hallucinációnak tűnt. Egy jó öltöny talán álcázta volna a zsír egy részét, de nem viselt öltönyt. Gigantikus bokszeralsót viselt, semmi mást. A hatalmas testét, a férfimelleit és a petyhüdt karjait sekély vágások tarkították. A holdvilágképe tele volt zúzódással, az egyik szeme bedagadt. Fura dolog állt ki a szájából, később megtudtam (egy olyan honlapról, amiről nem szeretnéd, hogy anyukád tudjon róla), hogy golyós szájpecek. A csuklóját a felső ágyoszlophoz bilincselték. Liz csak két bilincset hozhatott magával, mert a fickó bokáját ragasztószalaggal kötötték az alsó oszlopokhoz. Mindegyikre elhasználhatott egy egész tekercset.

– Íme, a ház ura – mondta Liz.

A férfi jó szeme pislogott. Mondhatod, hogy tudhattam volna a bilincsből meg a ragasztószalagból. Tudhattam volna, mert némelyik seb még nedvedzett. De nem tudtam. Sokkos voltam, nem tudtam. Addig a pislogásig nem.

– Még él!

– Azon segíthetek – mondta Liz. Előhúzta a fegyverét a kabátzsebből, és fejbe lőtte.

61

Vér és agyvelő fröccsent a falra a férfi mögött. Felsikoltottam és kirohantam a szobából, le a lépcsőn, ki az ajtón, el Teddy mellett, le a dombon. Egész Renfieldig rohantam. Mindezt egy másodperc alatt. Aztán Liz karjai átfogtak.

– Nyugi, kisöreg. Nyug…

Gyomorba vágtam és hallottam, hogy a meglepetéstől kiszalad belőle a levegő. Akkor megpördített és hátracsavarta a karomat. Kibaszottul fájt, és megint sikítottam. A lábam hirtelen nem tartott meg. Merthogy kisöpörte alólam. Térdre rogytam, teli tüdőből visítottam, miközben a karomat olyan magasra emelte, hogy a csuklóm a lapockámat érintette.

– Kuss! – Szinte úgy morogta a fülembe. Az a nő, aki annak idején a padlón térdelve matchboxozott velem, miközben anyám spagettiszószt csinált a konyhában, örökzöldeket hallgatva a Pandora lemezjátszón. – Ha nem vinnyogsz, elengedlek!

Elhallgattam, és elengedett. Most négykézláb állva bámultam a szőnyegre magam alatt, egész testemben remegtem.

– Talpra, Jamie.

Sikerült felállnom, de egyre csak a szőnyeget bámultam. Nem akartam a kövér férfira nézni, akinek hiányzott a feje teteje.

– Itt van?

A szőnyeget bámultam, nem szóltam semmit. A hajam a szemembe lógott. A vállam lüktetett.

– Itt van? Nézz körül!

Felemeltem a fejem, és hallottam, hogy reccsen a nyakam. Nem néztem egyenesen Marsdenre – bár így is láttam, túl nagy volt, hogy ne lássam –, hanem az asztalkára az ágya mellett. Egy csomó tablettásüveg volt rajta. Meg egy nagy szendvics és egy üveg ásványvíz.

– Itt van? – Liz adott egy taslit.

Körülnéztem a szobában. Nem volt más, csak mi meg a kövér tetem. Most már két embert láttam fejbe lőve. Therriault is rémes volt, de legalább őt nem láttam meghalni.

– Nincs itt senki.

– Miért? Miért nincs itt? – Kiakadtnak hangzott. Nem tudtam gondolkodni, túlságosan féltem. Csak később, miután visszajátszottam a Marsden szobájában töltött végtelen öt percet, akkor jöttem rá, hogy Liz kételkedett az egészben. Regis Thomas és a könyve dacára, a szupermarketben megtalált bomba dacára attól félt, hogy nem is látom a halottakat, és hogy megölte az egyetlen embert, aki tudta, hol vannak a tabletták.

– Nem tudom. Sose voltam ott, amikor valaki meghalt. Talán… talán időbe telik. Nem tudom, Liz.

– Oké. Várunk.

– De ne itt, jó? Kérlek, Liz, ne kelljen néznem.

– Akkor a folyosón. Ha elengedlek, viselkedsz?

– Igen.

– Nem próbálsz elfutni?

– Nem.

– Remélem is, mert nem szeretnélek lábon lőni. Az lenne a teniszkarriered vége. Hátrálj ki.

Kihátráltam, és ő is velem, hogy elállhassa az utamat, ha próbálkoznék. A folyosón rám szólt, hogy nézzek körül megint. Megtettem. Marsden nem volt ott, és meg is mondtam neki.

– A fenébe. – Aztán. – Láttad a szendvicset?

Bólintottam. Szendvics és víz egy olyan embernek, aki a gigaágyhoz volt kötve. Szó szerint kötve.

– Imádott zabálni – mondta Liz. – Egyszer együtt ettem vele egy étteremben. Villa és kanál helyett lapát kellett volna a disznónak.

– Minek hagytál neki szendvicset, ha nem tudta megenni?

– Azért, hogy nézze. Csak nézze egész nap, amíg elmegyek érted. És hidd el, nem érdemelt jobbat, mint egy golyót a fejébe. Van róla sejtelmed, hány embert ölt meg a… a boldog mérgével?

Ki segített neki?, gondoltam, de persze nem mondtam.

– Szerinted meddig élhetett volna? Két évig? Ötig? Én voltam a fürdőszobájában, Jamie. Duplaszéles vécéülőkét használt! – Olyan hangot adott ki, ami a nevetés és az undor közé esett. – Oké, sétáljunk el a balkonhoz. Nézzük meg, hátha odalent van. Csak lassan.

Akkor se tudtam volna gyorsan menni, ha akarok, mert a combom remegett, a térdem pedig mintha zseléből lett volna.

– Tudod, honnan szereztem meg a kapukódot? Marsden UPS-emberétől. A fickó totál kokós, a feleségével is kefélhettem volna, ha akarok, boldogan odaadta volna, ha én meg adok neki anyagot. A ház kódját pedig Teddytől.

– Mielőtt megölted.

– Mi mást tehettem volna? – Úgy mondta, mintha én lennék a legbutább gyerek az osztályban. – Ő azonosíthatott volna.

És én is, gondoltam, és erről eszembe jutott a micsoda, amiért füttyenthettem. Éreztem, hogy kénytelen leszek, de még mindig nem akartam. Mert mi van, ha nem sikerül? És nem is csak ez. Ha megdörgölöd a varázslámpát, és kiengeded a dzsinnt, jó neked. De ha megdörgölöd, és egy démont – holtfényt – engedsz ki, isten tudja, mi történik, én biztos nem.

Elértük a balkont az alacsony korláttal és nagy mélységgel. Lenéztem.

– Lent van?

– Nincs.

A fegyver megbökte a derekamat.

– Hazudsz?

– Nem!

Élesen fújt egyet.

– Ennek nem így kéne mennie.

– Én nem tudom, hogy kéne mennie, Liz. Talán kint beszélget T… – Elharaptam a végét.

Liz megfogta a vállamat, és megfordított. A felső ajka felett csupa vér volt (nagyon stresszes lehetett), de mosolygott. – Láttad Teddyt?

Leszegtem a tekintetemet, ami maga is válasz volt.

– Te sunyi dög. – Felnevetett. – Kimegyünk és megnézzük, ha Marsden nem jelenik meg itt, de várjunk még kicsit. Megtehetjük. A legújabb ribanca rokonokat látogat Jamaicán vagy Barbadoson vagy valami pálmafás helyen, és hét közben nem jön társaság, az üzleti ügyeit pedig csak telefonon intézi. Amikor bejöttem, csak feküdt ott, és azt a John Law ügyvédes műsort nézte a tévében. Legalább pizsamanadrág lett volna rajta.

Nem szóltam semmit.

– Azt mondta, nincsenek tabletták, de láttam a képén, hogy hazudik, úgyhogy megkötöztem, aztán kicsit megvagdostam. Gondoltam, az majd megoldja a nyelvét, de tudod, mit csinált? Kiröhögött. Azt mondta, igen, van Oxyja, jó sok, de soha nem mondja meg, hol. „Miért mondanám meg? Úgyis megölsz.” Akkor esett le a tantusz. El se tudtam hinni, hogy korábban nem jutott eszembe. Muy stupido. – A pisztolyt tartó kezével megütötte a fejét.

– És én voltam a tantusz, ami leesett.

– Bizony ám. Úgyhogy hagytam neki egy szendvicset meg egy üveg vizet, hadd csodálja, elmentem érted New Yorkba, visszajöttünk ide, közben senki más nem járt itt, és most itt vagyunk, de ő hol a faszban van?

– Ott – mondtam.

– Mi? Hol?

Mutattam. Megfordult, de semmit nem látott, én viszont láttam kettőnk helyett is. Donald Marsden, azaz Donnie Bigs a kör alakú könyvtára ajtajában állt. Egy szál bokszeralsót viselt, a feje teteje hiányzott, a válla csupa vér volt, de dühösen és frusztráltan bámult rám azzal a szemével, ami Liz verésétől nem dagadt be.

Tétován felemeltem a kezem. Visszaintett.

62

– Kérdezd meg! – Az ujjai belevájtak a vállamba, a lehelete az arcomba csapott. Egyik se volt kellemes, de a lehelete volt a rosszabb.

– Engedj el, és megkérdezem.

Lassan elindultam Marsden felé. Liz szorosan mögöttem. Éreztem, hogy ott magaslik.

Olyan ötlépésnyire megálltam.

– Hol vannak a tabletták?

Habozás nélkül felelt, úgy beszélt, ahogy mindegyik – mármint Therriault kivételével –, mintha nem számítana. És miért is számított volna neki? Már nem volt szüksége tablettákra, se ott, ahol volt, se ott, ahová készült. Már ha készült valahová.

– Néhány az ágy melletti asztalon, de a legtöbb a gyógyszeres szekrényben. Topomax, Marinox, Inderal, Pepcid, Flomax… – Meg még öt-hatot elsorolt. Mintha a bevásárlólistát mondaná fel.

– Mit mond…?

– Hallgass – torkoltam le Lizt. Most én voltam a főnök, bár tudtam, hogy ez nem tart sokáig. Akkor is én lennék a főnök, ha hívnám a Therriault-ban lakó micsodát? Ezt nem tudtam. – Rossz kérdést tettem fel.

Hátranéztem Lizre.

– Megkérdezhetem a jó kérdést, de előbb ígérd meg, hogy azonnal elengedsz, ha megkapod, amiért jöttél.

– Persze hogy el, Jamie – mondta, de tudtam, hogy hazudik. Azt nem tudom, honnan tudtam, nem volt benne semmi logikus, de nem puszta megérzés volt. Valahogy abból, ahogy a szürke szeme elsiklott rólam, amikor a nevemet mondta.

Akkor megértettem, hogy kénytelen leszek fütyülni.

Donald Marsden még mindig a könyvtára ajtaja mellett állt. Egy pillanatra kíváncsi lettem, hogy tényleg olvasott is odabent vagy csak felvágott vele.

– Nem a receptes cucc érdekli, hanem az Oxy. Hol van?

Ami ekkor történt, az előtte csak egyszer történt meg. Amikor megkérdeztem Therriault-t, hová tette a bombát. Marsden szavai elcsúsztak a szájmozgásához képest, mintha küzdene a válaszkényszer ellen.

– Nem akarom elmondani.

Therriault is pontosan ezt mondta.

– Jamie, mi…?

– Mondtam, hogy hallgass! Majd én! – Aztán Marsdennek: – Hol van az Oxy?

Amikor erőltettem Therriault-t, úgy nézett ki, mintha fájdalmai lennének, és azt hiszem – nem tudom, csak hiszem –, hogy a holtfény akkor költözött bele. Marsdenen nem látszott fizikai fájdalom, inkább valami érzelem, annak ellenére, hogy halott volt. Mindkét kezét az arcára tette, mint egy gyerek, aki rosszat csinált, és azt mondta: – A pánikszobában.

– Hogy? Mi az a pánikszoba?

– Oda mentem volna, ha betörnek. – Az érzelem olyan gyorsan eltűnt, ahogy jött. Marsden hangja újra bevásárlólista-monoton lett. – Vannak ellenségeim. Mint ő. Csak róla nem tudtam.

– Kérdezd meg, hol van a szoba! – szólt rám Liz.

Én már sejtettem, de azért megkérdeztem. Marsden a könyvtárra mutatott.

– Egy titkos szoba – mondtam, de mivel nem kérdés volt, nem felelt. – Egy titkos szoba?

– Igen.

– Mutassa meg.

Bement a könyvtárba, ami most árnyékos volt. A halottak nem igazi kísértetek, de ahogy belépett abba a félhomályba, nagyon is annak látszott. Liz tapogatva kereste meg a villanykapcsolót, ami felkapcsolta a mennyezeti lámpát és újabb fáklyákat, és ebből megértettem, hogy ő sose volt itt, pedig szeretett olvasni. Hányszor járhatott a házban? Talán egyszer-kétszer, talán soha. Talán csak képekről ismerte, és alapos kérdésekből, amiket azoknak tett fel, akik jártak itt.

Marsden egy könyvespolcra mutatott. Mivel Liz nem láthatta, utánoztam a mozdulatát:

– Az.

Liz odament és meghúzta a polcot. Lehet, hogy elfutottam volna, de magával rángatott. Be volt állva és fűtötte az izgalom, de maradt még benne zsaruösztön. A szabad kezével több polcot megrángatott, de nem történt semmi. Káromkodott és felém fordult.

Hogy megelőzzek még egy rázást vagy karcsavarást, feltettem Marsdennek a nyilvánvaló kérdést:

– Van nyitó?

– Van.

– Mit mond, Jamie? Az isten verje meg, mit mond?!

Amellett, hogy Liz kurvára megijesztett, meg is őrjített az állandó kérdéseivel. Elfelejtette megtörölni az orrát, és friss vér folyt a felső ajkára, amitől úgy nézett ki, mint Bram Stoker egyik vámpírja. És szerintem kvázi az is volt.

– Hagyj már kicsit, Liz! – Aztán Marsdennek: – Hol a nyitó?

– Felső polc, jobbra – felelte Marsden.

Megmondtam Liznek. Lábujjhegyre állva matatott, aztán kattanást hallottam. Amikor megint meghúzta, a könyvespolc rejtett zsanérokon kilendült, és feltárult egy acélajtó, egy másik billentyűzet és felette egy másik kis vörös lámpa. Nem kellett mondani, hogy mit kérdezzek.

– Mi a kód?

Marsden megint eltakarta mindkét szemét, mint egy gyerek, hogy Ha én nem látlak, te se látsz. Szomorú mozdulat volt, de nem hatódhattam meg, és nemcsak azért, mert drogbáró volt, akinek a terméke százakat, ha nem ezreket megölt, és még ezreket rabbá is tett. Nekem is megvolt a magam baja.

– Mi… a… kód? – Minden szót tisztán ejtettem ki, mint Therriault-nak. Ez más volt, mégis ugyanaz.

Elárulta. Kénytelen volt.

– 73612 – ismételtem.

Liz beütötte, de közben fogta a karomat. Szinte kattanásra és sziszegésre számítottam, mint amikor egy science fiction filmben kinyílik a zsilip, de csak a piros lámpa váltott zöldre. Nem volt kilincs vagy fogantyú, úgyhogy Liz meglökte az ajtót, ami kitárult. Odabent olyan feketeség volt, akár a macska segglukában.

– Kérdezd meg, hol a villanykapcsoló.

Megkérdeztem, és Marsden azt mondta:

– Nincs. – Újra leengedte a kezét. A hangja máris halkult. Akkor azt hittem, azért olyan gyorsan, mert nem természetes halált halt vagy balesetet szenvedett, hanem megölték. Később másképp gondoltam. Szerintem el akart tűnni, mielőtt felfedezzük, mi van bent.

– És ha belépsz? – javasoltam.

Liz óvatosan tett egy lépést a sötétbe, engem el nem engedve, és felkapcsolódott a villany. A szoba kopár volt. A túlsó felén volt egy jégszekrény (szinte hallottam Burkett professzor hangját), egy rezsó és egy mikró. Balra és jobbra polcok, tele olcsó konzervkajával: sonkakonzerv, Dinty Moore marhapörkölt és King Oscar szardínia. Volt még sok zacskós kaja (később megtudtam, hogy ezt a készételt használják a hadseregnél), és hatos csomagokban víz meg sör. Az egyik alsóbb polcon egy vonalas telefül. A helyiség közepén egy sima faasztal állt. Azon volt egy számítógép, egy nyomtató, egy vastag mappa és egy cipzáras borotválkozótáska.

– Hol az Oxy?

Megkérdeztem.

– Azt mondja, a Doppban, akármi az.

Liz felkapta a neszesszert, elhúzta a cipzárt és felfordította. Kiesett egy rakás orvosságosüveg, két-három kis csomag. Nem éppen kincsesláda.

– Ez meg mi a faszom? – üvöltött.

Alig hallottam. Kinyitottam a számítógép melletti mappát, csak mert ott volt, és döbbenten álltam. Először mintha nem is tudtam volna, mit látok, de persze tudtam. És már azt is tudtam, Marsden miért nem akarta, hogy bejöjjünk ide, miért szégyelli magát még holtában is. Semmi köze nem volt a drogokhoz. Kíváncsi voltam, hogy a nő szájában, akit a fényképen látok, ugyanaz a szájpecek van-e. Költői igazságszolgáltatás lenne.

– Liz… – mondtam. A szám elzsibbadt, mint amikor a fogorvos érzéstelenítőt ad.

– Ez az egész? – kiabált. – Ne merészeld azt mondani, hogy ez az egész! – Kinyitotta az egyik orvosságosüveget, és kiborította a tartalmát. Két tucat tabletta lehetett benne. – Ez nem is Oxy, ez kibaszott Darvon!

Elengedett engem, és akkor elfuthattam volna, de eszembe se jutott. Az se, hogy füttyentsek Therriault-nak.

– Liz… – mondtam megint.

Meg se hallotta. Egyik üveget a másik után nyitotta ki. Különböző tabletták, de egyikből se sok. A kéket megbámulta.

– Roxy, oké, de nincs tíz darab! Kérdezd meg tőle, hol a többi!

– Liz, nézd meg ezt. – Az én hangom volt, de messziről jött.

– Azt mondtam, kérdezd meg… – Felém pördült, de amikor meglátta, amit nézek, elhallgatott.

Egy fényes fénykép volt egy rakás fényes fénykép tetején. Hárman voltak rajta: két férfi meg egy nő. Az egyik férfi Marsden. Azon bokszeralsót se viselt. A másik férfi is meztelen volt. A felpeckelt szájú nővel csináltak dolgokat. Nem mondom meg, mit, csak annyit, hogy Marsdennél egy kis hegesztőpisztoly volt, a másik férfinál meg kétágú húsvilla.

– A picsába – suttogta Liz. – Ó, a picsába. – Belelapozott a képekbe. Elmondhatatlan dolgokat mutattak. Becsukta a mappát. – Ez ő.

– Ki?

– Maddie. A felesége. Ezek szerint mégse lépett le.

Marsden még mindig a könyvtár előtt állt, de háttal nekünk. A tarkója tropára ment, mint Therriault fejének bal fele, de szinte észre se vettem. Van rosszabb is a golyólyuknál, ezt aznap este tudtam meg.

– Halálra kínozták – mondtam ki.

– Igen, és élvezték. Nézd meg, hogy vigyorognak. Még mindig sajnálod, hogy megöltem?

– Nem azért ölted meg, amit a feleségével csinált. Nem is tudtál róla. A drog miatt ölted meg.

Vállat vont, mintha nem számítana, és talán nem is számított. Kinézett a pánikszobából, a könyvtáron át a folyosóra. – Még ott van?

– Igen. Az ajtóban.

– Először azt mondta, nincs tabletta, de tudtam, hogy hazudik. Aztán azt mondta, hogy sok van. Sok!

– Talán akkor is hazudott. Még nem volt halott.

– De neked azt mondta, a pánikszobában van! Akkor már halott volt!

– Azt nem mondta, mennyi. – Megkérdeztem Marsdentől: – Ennyi az egész?

– Ennyi – felelte. A hangja egyre halkult.

– Azt mondta neki, hogy sok van! – mondtam Lizre utalva.

Megvonta a véres vállát.

– Azt hittem, hogy ha elhiszi, hogy nálam van, amit akar, életben hagy.

– De a tipp, amit hallott, hogy nagy magánszállítmányt kapott…

– Kamu. Sokat kamuznak ebben a szakmában. Az emberek összehordanak mindenfélét, hogy hallják a saját hangjukat.

Liz a fejét csóválta, amikor ezt elmondtam neki. Nem hitte el. Nem akarta elhinni, mert ha elhiszi, akkor dugába dőlt a nyugati parti terve. Akkor átverték.

– Titkol valamit – makacskodott. – Valahogyan. Valamit. Kérdezd meg még egyszer, hol a többi.

Azt akartam mondani, ha lenne több, már elárulta volna, de akkor – valószínűleg a szörnyű képek felébresztették egy szunnyadó énemet – támadt egy ötletem. Talán én is átverhetem, hiszen ezek szerint igenis át lehet. Ha sikerül, el tudok szökni tőle anélkül is, hogy füttyentenem kéne egy démonért.

Megragadta a vállamat, és megrázott.

– Azt mondtam, kérdezd meg!

Megtettem.

– Hol a többi drog, Mr. Marsden?

– Mondtam, hogy ennyi az összes. – A hangja egyre halkult. – Tartok egy keveset kéznél Mariának, de ő a Bahamákon van. Biminin.

– Á, oké, mindjárt más. – A konzerves polcra mutattam Liznek. – Látod a spagettikonzerveket a felső polcon? – Észre kellett, hogy vegye, volt vagy harminc. Donnie Bigs odalehetett érte. – Azt mondta, azokban is rejtett el. Nem Oxyt, valami mást.

Liz engem is odarángathatott volna, de arra játszottam, hogy túl mohó lesz, és igazam lett. A konzerves polchoz szaladt. Megvártam, amíg lábujjhegyre állva felnyúl. Akkor kirohantam a pánikszobából, keresztül a könyvtáron. Közben azt kívántam, bárcsak becsaptam volna az ajtót, de hát nem tettem. Marsden ott állt és tömörnek látszott, de simán átrohantam rajta. Egy pillanatra dermesztő hideget éreztem, és a szám olajos ízzel telt meg, amit pepperoninak tippeltem. Aztán a lépcső felé sprinteltem.

Mögöttem konzervek estek le csörögve.

– Gyere vissza, Jamie! Gyere vissza!

Utánam eredt. Hallottam. Odaértem, ahol a lépcső lefelé lejtett, és visszanéztem a vállam felett. Hiba volt. Elestem. Mivel nem volt választásom, csücsörítettem, hogy fütyüljek, de csak levegőt fújtam ki. Túl száraz volt a szám meg az ajkam. Úgyhogy inkább sikítottam.

– THERRIAULT!

Mászva indultam lefelé, szemembe lógó hajjal, de Liz elkapta a bokámat.

– THERRIAULT, SEGÍTS! SZEDD LE RÓLAM!

Hirtelen minden megtelt fehér fénnyel: nemcsak a balkon, nemcsak a lépcső, de a tér is a nagy szoba meg a beszélgetőgödör felett. Éppen visszanéztem Lizre, amikor történt, és hunyorognom kellett, mert elvakított a fény. Abból a magas tükörből jött, és a másik tükörből is a balkon túlsó felén.

Liz szorítása lazult. Megragadtam az egyik pala lépcsőfokot, és teljes erőből megrántottam magam. Hason csúsztam le, akár a világ legdöcögősebb tobogánján. A lépcső negyedénél elfogyott a lendületem. Mögöttem Liz sikoltozott. A karom és az oldalam közti résben visszanéztem, és a helyzetem miatt fejtetőn láttam. A tükör előtt állt. Nem tudom, mit látott benne, és jobb is, mert akkor talán soha többé nem alszom. Nekem a fény is elég volt, az a ragyogó, színtelen fény, ami úgy áradt a tükörből, akár a napkitörés.

A holtfény.

Aztán láttam – azt hiszem, hogy láttam –, hogy egy kar kinyúlik a tükörből, és elkapja Liz nyakát. Az üvegnek rántotta, és reccsenést hallottam. Liz egyre csak sikoltozott.

Minden fény kialudt.

Még a szürkületben jártunk, nem volt szuroksötét a házban, de már nem sok hiányzott. Alattam a nagyterem egyetlen árnyékkút volt. Mögöttem, a kanyarodó lépcső tetején Liz megállás nélkül sikoltozott. A sima üvegkorlátba kapaszkodva felálltam, és sikerült lebicegnem a nappaliba anélkül, hogy elestem volna.

Mögöttem Liz abbahagyta a sikoltozást. Most nevetett. Megfordultam és láttam, hogy rohan lefelé a lépcsőn, csak egy kacagó sötét alak, mint Joker a Batman-képregényben. Túl gyorsan rohant, és nem nézte, hová lép. Ide-oda csalinkázott, le-lepattant a korlátról, a válla felett visszanézett a tükörre, amiben gyengült a fény, mint a régi izzóban, amikor az ember leoltja.

– Vigyázz, Liz!

Kiabáltam neki, pedig mást se akartam, mint elmenekülni tőle. Ösztönösen figyelmeztettem, de hiába. Túlságosan előredőlt, orra esett, eltalálta a lépcsőt, bukfencezett, megint eltalálta a lépcsőt, még egy szaltót csinált, majd lecsúszott a lépcső aljára. Az első ütésnél még nevetett, de a másodiknál elhallgatott. Mintha rádió lenne, és valaki kikapcsolta volna. Háton feküdt a lépcső alján, a feje oldalt biccentve, az orra csálé, egyik karja hátracsavarodva a nyakáig, a szeme a homályba bámult.

– Liz?

Semmi.

– Jól vagy, Liz?

Hülye kérdés. És miért érdekelt? Erre tudok válaszolni. Azt akartam, hogy életben legyen, mert volt mögöttem valami. Nem hallottam, de tudtam, hogy ott van.

Letérdeltem Liz mellé, és a tenyeremet a véres szája elé tettem. Nem éreztem leheletet. Nem pislogott. Meghalt. Felálltam, megfordultam és azt láttam, amire számítottam: Liz ott állt kicipzárazott sportkabátban és véres melegítőfelsőben. Nem rám nézett. El a vállam felett. Egyik kezét felemelve tartotta, és abban a rettenetes pillanatban az Eljövendő Karácsony Szelleme jutott eszembe, ahogy Scrooge sírkövére mutat.

A lépcsőn Kenneth Therriault jött lefelé… legalábbis ami maradt belőle.

63

Olyan volt, mint egy égett fadarab, amiben még ott bujkál a tűz. Nem tudom másképp mondani. Megfeketedett, de a bőre több tucat helyen megrepedt, és ezeken át ragyogott belőle a holtfény. Amikor kinyitotta a száját, onnan is az jött.

Elvigyorodott és felemelte a karját.

– Próbáljuk meg még egyszer azt a szertartást, és meglátjuk, most ki győz. Ennyivel tartozol, hiszen megmentettelek tőle.

Lefelé sietett a lépcsőn felém, készen a nagy találkozásra. Az ösztönöm azt súgta, hogy pördüljek meg és fussak, de valami mélyebb meg azt, hogy vessem meg a lábam, bármennyire is szeretnék elmenekülni a közelgő rémségtől. Mert akkor hátulról kap el, átölel a szenes karjával, és az a vég. Győzni fog, a rabszolgája leszek, mennem kell, ha hív. Élve fog birtokolni, ahogy Therriault-t holtan, ami rosszabb lesz.

– Állj – mondtam, és Therriault megfeketedett burka megtorpant a lépcső alján. A kinyújtott karja egylépésnyire sem volt tőlem. – Menj el. Végeztem veled. Örökre.

– Sose végzel velem. – Aztán mondott még egy szót, amitől lúdbőrös lettem, és felállt a szőr a tarkómon. – Bajnok.

– Azt majd meglátjuk – mondtam. Bátor szavak voltak, de nem tudtam leplezni a hangom remegését.

A karja még mindig ki volt nyújtva, a megfeketedett keze a ragyogó repedésekkel centikre lebegett a nyakamtól.

– Ha tényleg végleg meg akarsz szabadulni tőlem, akaszkodjunk össze. Megint megcsináljuk a szertartást, és igazságosabb küzdelem lesz, mert most készen állok.

Furcsa kísértést éreztem erre, ne kérdezd, miért, de énemnek az a része, ami messze túl volt az egón és mélyebben az ösztönöknél, diadalmaskodott. Egyszer még legyőzheted az ördögöt – segíthet benne a körültekintés, bátorság, szerencse vagy mindez együtt –, de kétszer nem. Szerintem csak a szentek győzik le az ördögöt kétszer, vagy talán még ők sem.

– Menj el. – Most én mutattam, mint Scrooge szelleme. Az ajtóra.

A micsoda vigyorogva felvonta Therriault elszenesedett ajkát.

– Nem küldhetsz el engem, Jamie. Nem fogtad még fel? Össze vagyunk kötve. Nem gondoltál a következményekre, és most itt vagyunk.

Megismételtem a két szót. Ennyit tudtam kipréselni a torkomon, ami hirtelen szűknek érződött, mint a tű foka.

Therriault mintha át akarta volna hidalni a távolságot köztünk, rám akart ugrani, szörnyű ölelésbe zárni, de nem tette. Talán nem tudta megtenni.

Még Liz, a friss halott is elhúzódott tőle, ahogy elment mellette. Arra számítottam, hogy a micsoda átmegy az ajtón – ahogy én Marsdenen –, de akármi volt is, nem szellem. Megfogta és lenyomta a kilincset, közben tovább repedt a bőre, még több fény áradt ki. Az ajtó kinyílt.

Visszafordult felém.

– Csak füttyents, és jövök hozzád, fiacskám.

Aztán elment.

64

A lábam össze akart csuklani, de hiába volt közel a lépcső, nem akartam úgy leülni, hogy Liz Dutton összetört teste az alján hever. A társalgógödörhöz támolyogtam, és belerogytam a köré rakott egyik székbe. Leeresztettem a fejemet, és zokogtam. Az elszörnyedés és hisztéria könnyei voltak, de azt hiszem – bár nem emlékszem biztosan –, örömkönnyek is. Életben voltam. Egy sötét házban egy magánút végén két holttesttel és két maradvánnyal (Marsden a balkonról nézett le rám), de éltem.

– Három – helyesbítettem hangosan. – Három tetem és három maradvány. Ne felejtsük el Teddyt.

Elkezdtem nevetni, de aztán eszembe jutott, hogy Liz nagyon hasonlóan nevetett, mielőtt meghalt, és abbahagytam. Próbáltam kitalálni, mit csináljak. Úgy döntöttem, hogy kezdetnek bezárom azt a kibaszott ajtót. Nem volt kellemes, hogy az a két hazajáró (ezt a szót, mint sejtheted, később tanultam) bámul rám, de addigra már megszoktam, hogy a halottak engem néznek, miközben nézem őket. Az a gondolat nem tetszett, hogy Therriault valahol odakint van, és a bomló bőrén áttűz a holtfény. Elküldtem, és el is ment… de mi van, ha visszajön?

Elmentem Liz mellett, és becsuktam az ajtót. Amikor visszamentem, megkérdeztem tőle, mit csináljak. Nem számítottam válaszra, de kaptam.

– Hívd fel anyukádat.

Eszembe jutott a vonalas a pánikszobában, de fel nem megyek azon a lépcsőn, vissza abba a szobába. Egymillió dolcsiért se.

– Megvan a mobilod, Liz?

– Meg. – Közömbösen beszélt, mint a legtöbbjük. De nem teljesen; Mrs. Burkettben maradt annyi élet, hogy megkritizálja a pulykám művészi értékét. És Donnie Bigs megpróbálta eldugni a kínpornós képeit.

– Hol van?

– A kabátzsebemben.

Odamentem a testéhez, és belenyúltam a sportkabátja jobb zsebébe. Hozzáértem a pisztolya tusához, amivel kioltotta Marsden életét, és úgy rántottam el a kezem, mintha forró valamihez értem volna. Megnéztem a másik zsebet, és megtaláltam a mobilját. Bekapcsoltam.

– Mi a kód?

– 2665.

Beütöttem, aztán a New York City körzetet és anyám számának első három számjegyét, de akkor meggondoltam magam, és mást hívtam.

– 911, miben segíthetek?

– Egy házban vagyok két halottal. Az egyiket megölték, a másik leesett a lépcsőn.

– Ez vicc akar lenni, fiam?

– Bárcsak az lenne. A nő, aki leesett a lépcsőn, elrabolt engem, és ő hozott ide.

– Hol vagy? – A vonal másik végén a nő most már komolynak hangzott.

– Egy magánút végén Renfield mellett, asszonyom. Nem tudom, hány mérföld vagy hogy van-e utcanév. – Aztán eszembe jutott, mivel kellett volna kezdenem. – Donald Marsden háza. Őt ölte meg a nő. Aki leesett a lépcsőn. A neve Liz Dutton. Elizabeth.

A nő megkérdezte, jól vagyok-e, majd mondta, hogy várjak, a rendőrök már úton vannak. Vártam és közben felhívtam anyámat. Az sokkal hosszabb beszélgetés volt, és nem mindig világos, mert mindketten zokogtunk. Mindent elmondtam neki, kivéve a holtfényt. Hitt volna nekem, de elég, ha egyikünknek lesznek rémálmai. Csak annyit mondtam, hogy Liz engem kergetett, elesett és kitörte a nyakát.

Beszélgetés közben Donald Marsden lejött a lépcsőn, és megállt a falnál. Az egyik halottnak hiányzott a feje teteje, a másiknak furán állt. Szép kis pár. Mondtam, hogy ez egy horrortörténet, én figyelmeztettelek, de rájuk tudtam nézni különösebb borzadás nélkül, mivel a legrosszabb már elment. Hacsak nem akarom visszahívni. Mert jönne.

Csak füttyentenem kell.

Tizenöt nagyon hosszú perc után szirénát hallottam a távolban. Huszonöt perc után piros és kék fények világították be az ablakokat. Jött öt-hat zsaru, egy egész különítmény. Eleinte csak sötét alakok voltak az ajtóban, kitakarták a nappali fényt, már ha maradt még. Az egyik megkérdezte, hol van a nyavalyás villanykapcsoló. Egy másik azt mondta, „Megvan”, aztán káromkodott, amikor semmi nem történt.

– Ki van itt? – szólt egy harmadik. – Ha van itt valaki, azonosítsa magát!

Felálltam és felemeltem a kezemet, bár nem hittem, hogy többet látnak egy sötét alaknál.

– Itt vagyok! Felemeltem a kezemet! A villany elment! Én telefonáltam!

Elemlámpák gyulladtak fel, sugarak pásztáztak, majd rám találtak. Az egyik zsaru megindult felém. Egy nő. Megkerülte Lizt, bár maga sem tudhatta, miért. Eleinte még a pisztolya markolatán volt a keze, de aztán elengedte. Aminek örültem.

Fél térdre ereszkedett.

– Egyedül vagy a házban, fiam?

Lizre néztem. Marsdenre néztem, aki messze állt attól a nőtől, aki megölte. Még Teddy is megérkezett. Az ajtóban állt, ahol az imént a zsaruk, talán a lárma csalta ide, talán csak a szeszély. A három élőhalott bohóc.

– Igen, egyedül vagyok – feleltem.

65

A zsarunő átkarolta a vállamat, és kivezetett. Elkezdtem dideregni. Azt hihette, hogy az éjszakai levegőtől, de természetesen nem. Levette a dzsekijét, és a vállamra terítette, de nem volt elég. Beledugtam a karom a túl hosszú ujjába, és jól belebújtam. A zsebe nehéz volt a zsarucuccoktól, de nem érdekelt. Jó érzés volt a súlya.

Az udvaron három járőrkocsi állt, kettő közrevette Liz kis autóját, a harmadik mögötte. Ahogy ott álltunk, egy újabb autó érkezett, egy SUV, az oldalán a RENFIELDI RENDŐRFŐNÖK felirat állt. A városi piások és gyorshajtók valószínűleg szünnapot tartottak, mert a helység rendfenntartó erejének zöme itt lehetett.

Egy másik zsaru jött ki a házból a zsarunőhöz.

– Mi történt odabent, fiam?

Mielőtt válaszolhattam volna, a zsarunő az ajkamra tette az ujját. Nem bántam, sőt jó érzés volt.

– Ne faggasd, Dwight. A fiú sokkos. Orvosi ellátásra van szüksége.

Az SUV-ból egy nagydarab férfi szállt ki fehér ingben, a nyakában rendőrjelvénnyel – a rendőrfőnöknek tippeltem –, és pont hallotta a végét.

– Vidd el, Caroline, és nézesd meg. Tényleg vannak halottak?

– Van egy test a lépcső alján. Nőnek néz ki. Nem tudom megerősíteni, hogy elhunyt, de a feje szöge alapján…

– Halott bizony – mondtam nekik, majd elkezdtem sírni.

– Menj, Caro – mondta a rendőrfőnök. – Ne is menj el a megyeiig. Vidd a MedNow-ba. Amíg odaérek, senki ne kérdezze ki. Meg amíg nem jön egy felelős felnőtt. A nevét tudjuk?

– Még nem – felelte Caroline közrendőr. – Eddig elég zavaros volt a dolog. Nincs bent villany.

A rendőrfőnök felém hajolt, megtámaszkodott a felső combján, és megint ötévesnek éreztem magam.

– Mi a neved, fiam?

Ennyit arról, hogy ne kérdezzenek.

– Jamie Conklin, és anyám már jön. Tia Conklin. Már felhívtam.

– Ühüm. – Dwighthoz fordult. – Miért nincs villany? Idefelé az összes házban volt.

– Nem tudom, főnök.

– Akkor ment ki, amikor a nő a lépcsőn üldözött – mondtam. – Szerintem azért esett le.

Láttam a rendőrfőnökön, hogy szívesen kérdezne még, de az előbb mondta Caroline közrendőrnek, hogy menjünk. Ahogy a nő kiállt az udvarból a járőrautóval, és elindult a kanyarodó behajtón, megtapogattam a kabátzsebemet, és megtaláltam benne Liz mobilját, pedig nem emlékeztem, hogy odatettem.

– Felhívhatom megint anyámat, hogy orvoshoz megyünk?

– Persze.

Hívás közben felötlött bennem, hogy ha Caroline közrendőr rájön, hogy Liz mobilját használom, bajba kerülök. Megkérdezheti, honnan tudom a halott nő jelszavát, amire nem tudnék jó választ adni. Szerencsére nem kérdezte.

Anyám azt mondta, Uberben ül (ami kisebb vagyonba került, még jó, hogy az ügynökségnek újra jól ment), és jó időt futnak. Megkérdezte, tényleg jól vagyok-e. Mondtam, hogy tényleg, és hogy Caroline közrendőr elvisz a MedNow Klinikára Renfieldbe, de csak kivizsgáltatni. Mondta, hogy ne válaszoljak semmilyen kérdésre, amíg oda nem érünk, és azt mondtam, nem fogok.

– Felhívom Monty Grishamet – mondta anyám. – Ő nem foglalkozik ilyesmivel, de ismer majd olyat, aki igen.

– Nem kell ügyvéd, anya. – Caroline közrendőr oldalvást rám nézett. – Nem csináltam semmit.

– Ha Liz megölt valakit, és ott voltál, akkor kell. Lesz nyomozás… a sajtó… mit tudom én. Ez az én hibám. Én hoztam azt a ribancot a házunkba. – Szinte úgy köpte: – Kibaszott Liz!

– Eleinte jó volt. – Ez igaz volt, de hirtelen nagyon-nagyon fáradt lettem. – Ott találkozunk.

Befejeztem a hívást, és megkérdeztem Caroline közrendőrt, mikor érünk oda. Azt mondta, húsz perc. A vállam felett hátranéztem, át a hátsó ülést elzáró rácson, mert hirtelen biztos lettem benne, hogy Liz ott lesz. Vagy ami sokkal rosszabb, Therriault. De üres volt.

– Csak ketten vagyunk, Jamie – nyugtatott Caroline közrendőr. – Ne aggódj.

– Nem aggódom – feleltem, de valami igenis aggasztott, és hála istennek, hogy eszembe jutott, különben anyával nagy bajban lettünk volna. Az ablaknak döntöttem a fejem, és félig elfordultam tőle. – Hunyok egyet.

– Tedd azt. – Mosolyt hallottam a hangjában.

Hunytam is egyet, de előtte bekapcsoltam Liz mobilját, a testemmel takarva, és töröltem a hangfelvételt, amin anyámnak elmesélem a Roanoke titka cselekményét. Ha elveszik a mobilt, és rájönnek, hogy nem az enyém, majd kitalálok valamit. Vagy csak azt mondom, nem emlékszem, az biztonságosabb. De a felvételt nem hallhatják. Azt nem.

66

A rendőrfőnök és két másik zsaru úgy egy órával azután ért a MedNow Klinikára, ahogy Caroline és én. Egy öltönyös fickó is jött, aki megyei ügyészként mutatkozott be. Egy orvos megvizsgált és azt mondta, alapjában jól vagyok, kicsit magas a vérnyomásom, de tekintve, hogy min mentem át, ez nem meglepő. Biztos volt benne, hogy reggelre normalizálódik, és kijelentette, hogy „egészséges kamasz” vagyok. Egészséges kamasz voltam, aki halottakat lát, de ebbe nem akartam belemenni.

A zsarukkal meg a megyei ügyésszel beültünk a személyzeti pihenőbe, hogy megvárjuk anyámat, aztán amikor megjött, elkezdtek bombázni kérdésekkel. Aznap este a Renfield Stardust Motelben szálltunk meg, és másnap reggel folytatódtak a kérdések. Anyám elmondta nekik, hogy Elizabeth Duttonnal viszonya volt, ami véget ért, amikor felfedezte, hogy Liz belekeveredett a kábítószer-kereskedelembe. Én elmondtam nekik, hogy Liz elkapott teniszedzés után, elhozott Renfieldbe, mert nagy Oxy-szajrét remélt elrabolni Mr. Marsden házából. Amikor a férfi végül elmondta neki, hol a drog, Liz megölte, vagy mert nem volt annyi, amennyire számított, vagy a másik cucc miatt abban a szobában. A képek miatt.

– Egy dolgot nem értek – mondta Caroline közrendőr, amikor visszaadtam neki a kabátját, amit addig viseltem. Anyám óvatosan nézett rá, mint a bocsát védő anyamedve, de Caroline közrendőr nem látta. Engem nézett. – Megkötözte a fickót…

– Úgy mondta, biztosította. Ezt a szót használta. Gondolom, mert zsaru volt.

– Oké, biztosította. És az alapján, amit mondtál, meg amit a lépcsőn találtunk, kicsit megdolgozta. De nem nagyon.

– A tárgyra térne? – sürgette anyám. – A fiam rettenetes dolgon ment át, kimerült.

Caroline közrendőr rá se hederített. Engem nézett, és a szeme nagyon fényes volt.

– Sokkal többet is csinálhatott volna, addig kínozhatta volna, amíg meg nem kapja, amit akar, de ő inkább elment egész New Yorkig, elrabolt és visszahozott téged. Miért csinálta?

– Nem tudom.

– Két órát ültél mellette a kocsiban, nem mondott semmit?

– Azt mondta, örül, hogy lát. – Nem emlékeztem, hogy tényleg mondta-e, tehát a szó szoros értelmében hazugság volt, de nem éreztem annak. Eszembe jutottak az esték, amikor Liz és anyám közt ültem a kanapén, és az Agymenők-et néztük, mindhárman nagyokat nevettünk, és elsírtam magam. Így aztán nem faggattak tovább.

Amikor a motelben voltunk zárt ajtó mögött, anyám azt mondta:

– Ha megint megkérdezik, mondd azt, hogy magával akart vinni nyugatra. Meg tudod tenni?

– Meg – feleltem. Felmerült bennem, hátha ez a gondolat ott motoszkált Liz fejében is. Nem volt kellemes, de még mindig jobb, mint amire én gyanakodtam (és ma is gyanakszom): hogy meg akart ölni.

Nem a szomszéd szobában aludtam, hanem anyáméban a kanapén. Azt álmodtam, hogy kihalt vidéki úton gyalogolok a sarlóvá fogyott hold alatt. Ne fütyülj, ne fütyülj, mondogattam magamnak, mégis fütyültem. Nem tudtam megállni. A „Let It Be”-t fütyültem. Erre nagyon tisztán emlékszem. Az első hat-nyolc hang után lépteket hallottam magam mögött.

Arra ébredtem, hogy két kézzel befogom a számat, mintha sikolyt akarnék elfojtani. Az azóta eltelt évek alatt párszor még így ébredtem, de sose a sikolytól félek. Attól félek, hogy fütyülve ébredek és a holtfénymicsoda ott lesz.

Ölelésre tárt karral.

67

Sok hátránya van annak, hogy gyerekek vagyunk. Mondok csak hármat: a pattanások; a kínlódás, hogy jó ruhát válasszunk a suliba, és ne röhögjenek ki; a lányok. A Donald Marsden házába tett kirándulás (mondjuk ki, az elrablásom) után azt tanultam meg, hogy előnyei is vannak.

Az egyik, hogy nem kellett riporterek és tévékamerák garmadájával szembenéznem, mivel nem kellett személyesen tanúskodnom. Videóra vették, Monty Grisham ügyvéd támogatott egyik oldalt, anyám a másikon. A sajtó tudta, ki vagyok, de a nevem nem jelent meg a médiában, mivel kiskorú voltam, ami szinte mágikus erővel bírt. A suliban megtudták (a gyerekek a sulikban szinte mindig mindent megtudnak), de senki nem nyaggatott. Sőt tiszteltek. Azt se kellett kiötlenem, hogyan beszéljek a csajokkal, mert ők jöttek oda a szekrényemhez, és beszéltek velem.

Az volt a legjobb, hogy nem kerültem bajba a telefon miatt, ami Liz mobilja volt. Már nem is létezett. Anyám beledobta a szemétégetőbe, bon voyage, és azt mondta, ha bárki kérdezi, mondjam azt, hogy elveszett. De senki se kérdezte. Arra a kérdésre, hogy Liz miért jött értem New Yorkba, a rendőrség ugyanarra a következtetésre jutott, amit anyám is pedzegetett: Liz egy gyereket akart magával vinni nyugatra, talán úgy okoskodott, hogy egy gyerekkel utazó nő nem vonja magára a figyelmet. Senki nem vette számításba a lehetőséget, hogy szökni próbálnék vagy legalább segítségért kiabálni, amikor megállunk tankolni és enni Pennsylvaniában, Indianában vagy Montanában. Dehogyis tenném. Engedelmes kis áldozat voltam, mint Elizabeth Smart. Mert gyerek voltam.

Az újságok úgy egy hétig ezen csámcsogtak, főleg a bulvárlapok, részben mert Marsden „drogbáró” volt, de leginkább a pánikszobában talált képek miatt. Liz pedig szinte hős lett, ami bizarr, de igaz. VOLT ZSARU A HALÁLA ELŐTT MEGÖLTE A KÍNPORNÓS DROGBÁRÓT, harsogta a Daily News. Azt sehol nem említették, hogy elvesztette az állását a belső ügyosztály nyomozása és egy pozitív drogteszt miatt, de azt igen, hogy fontos szerepe volt Pöröly utolsó bombájának megtalálásában. A Post riportere bejuthatott a Marsden-házba („A csótányok mindenhová bejutnak”, mondta anyám), vagy volt képük róla, mert a főcím azt hirdette: DONNIE BIGS RÉMESSÉGEINEK HÁZÁBAN. Anyám ezen nevetett, mondván, hogy a Post helyesírása remekül tükrözi, mennyire értik az amerikai politikát.

– Nem rémesség – felelte, amikor rákérdeztem –, hanem rémség.

Oké, anya. Persze.

68

Hamarosan más hírek taszították le Donnie Bigs házát a bulvárlapok címlapjáról, és a suliban megkopott a hírnevem. Ahogy Liz mondta Chet Atkinsről: hamar elfelejtenek. Megint probléma lett, hogyan szólítsam meg a lányokat, nem volt elég várnom, hogy odajöjjenek a szekrényemhez a kihúzott szemüket nagyra nyitva és csücsörítve az ajakfényes szájukkal. Jártam teniszezni és elmentem meghallgatásra a darabra, amit az osztályunk akart színpadra vinni. Végül kétsoros szerepet kaptam, de abba beleadtam mindent. Videójátékoztam a barátaimmal. Elvittem Mary Lou Steint moziba, és megcsókoltam. Visszacsókolt, ami klassz volt.

Jöhet a montázs a lerepülő naptárlapokkal. 2016 lett, aztán 2017. Néha azt álmodtam, hogy ott vagyok azon a vidéki úton, és arra ébredtem, hogy befogom a számat. Fütyültem? Istenem, fütyültem? De egyre ritkábban. Néha láttam halottakat, de nem gyakran, és nem voltak ijesztőek. Egyszer anyám rákérdezett, látom-e még őket, és azt mondtam, alig, mert tudtam, hogy ettől jobban érzi majd magát. Én pedig ezt akartam, mert ő is nehéz időszakon ment át.

– Talán kinövöd – vélte.

– Talán – hagytam rá.

Ezzel megérkezünk 2018-hoz, amikor is hősünk, Jamie Conklin több mint száznyolcvan centi, képes kecskeszakállt növeszteni (amit anyám zsigerből utált), felvették a Princetonra, és majdnem elég idős szavazni. A novemberi választásokra elég idős leszek.

A szobámban tanultam a záróvizsgákra, amikor rezgett a mobilom. Anyám volt, egy Uber hátsó üléséről hívott, ezúttal Tenaflyba tartott, mert Harry bácsit most egy ottani otthonban gondozták.

– Megint tüdőgyulladás, és nem hiszem, hogy ebből felépül, Jamie. Ők mondták, hogy menjek, és csak akkor mondják, ha nagyon komoly. – Szünetet tartott, majd: – Ha halálos.

– Ott leszek, amint tudok.

– Nem muszáj. – Úgy értette, hogy igazán amúgy sem ismertem, legalábbis amikor okos fickó volt, aki karriert csinált magának és a húgának a New York-i könyvkiadás kemény világában. Ami tényleg kemény lehetett. Most, hogy én is irodában dolgozom – csak heti pár órát, főleg iktatok –, tudom, hogy ez igaz. Csak halvány emlékeim voltak az okos fickóról, aki sokkal tovább okos kellett volna hogy maradjon, de amúgy sem miatta mentem.

– Busszal megyek. – Ezt könnyen megtehettem, mert busszal mentünk New Jersey-be, amikor az Ubert meg a Lyftet nem engedhettük meg magunknak.

– A vizsgáid… tanulnod kell…

– A könyvek csodával határos módon hordozhatóak. Valahol ezt olvastam. Majd viszem őket. Ott találkozunk.

– Lehet, hogy ott kell aludnunk. Biztos?

Mondtam, hogy az.

Nem tudom, pontosan hol jártam, amikor Harry bácsi meghalt. Talán New Jersey-ben, talán még a Hudson felett, talán még láttam a Yankee stadiont a madárszaros buszablakból. Azt tudom, hogy anyám az otthon előtt várt egy padon egy árnyékos fa alatt. A szeme száraz volt, de cigarettázott, amit rég nem láttam. Jó erősen megölelt, én pedig viszonoztam. Éreztem a parfümjét, a La Vie est Belle ismerős, édes illatát, ami mindig visszarepített a gyerekkoromba. A kisfiúhoz, aki azt hitte, hogy a zöld pulykája a csúcs. Nem is kellett kérdeznem.

– Talán tíz perccel azelőtt, hogy ideértem – mondta.

– Jól vagy?

– Jól. Szomorú, de megkönnyebbültem, hogy vége. Sokkal tovább bírta, mint sokan, akik ettől szenvednek. Tudod, ahogy itt ültem, eszembe jutott, amikor gyerekkorunkban labdáztunk, olyan baseballszerűséget, csak egyszerűbben, és a többi fiú nem akart engedni játszani, mert lány voltam, de Harry azt mondta, akkor ő se játszik. És népszerű volt. Mindig nagyon népszerű. Én lettem az egyetlen lány, aki játszott.

– Jó voltál?

– Csodás voltam – mondta és nevetett. Aztán megtörölte az egyik szemét. Mégis sírt. – Figyelj, beszélnem kell Mrs. Ackermannel, itt ő a főnök, aláírni pár papírt. Aztán bemenni a szobájába, van-e valami, amit azonnal el akarok vinni. Bár el nem tudom képzelni.

Megriadtam.

– Még itt…?

– Nincs itt, drágám, elvitték. Holnap elintézem, hogy New Yorkba vigyék a… tudod. – Elhallgatott.

– Jamie?

Ránéztem.

– Ugye… ugye nem látod?

Elmosolyodtam.

– Nem, mama.

Megfogta az államat.

– Hányszor mondtam, hogy ne hívj így? Ki mondja, azt, hogy ma-ma?

– Aki dadog. – És hozzátettem: – Ja ja ja.

Erre elnevette magát.

– Várj meg, drágám. Nem tart sokáig.

Bement, én meg Harry bácsira néztem, aki tíz lépésre se állt. Végig ott állt a pizsamában, amiben meghalt.

– Szia, Harry bácsi – mondtam.

Nem felelt. De engem nézett.

– Még mindig alzheimeres vagy?

– Nem.

– Akkor most már jól vagy?

Halvány derűvel nézett rám.

– Ha a halál neked belefér a „jó” definíciójába, akkor mondhatjuk.

– Hiányozni fogsz anyunak, Harry bácsi.

Nem felelt, és nem is vártam, hiszen nem kérdés volt. Egy kérdésem azért volt. Nem hittem, hogy tudja a választ, de a régi mondás szerint, ha nem kérsz, nem is kapsz.

– Tudod, ki az apám?

– Igen.

– Tényleg? Ki az?

– Én – felelte Harry bácsi.

69

Mindjárt befejezem (és emlékszem, amikor még azt hittem, hogy harminc oldal sok!), de még nem, szóval ne add fel.

A nagyszüleim – mint kiderült, az egyetlen nagyszüleim – egy karácsonyi partira tartva haltak meg. Egy fickó, aki túlságosan is megtelt karácsonyi jókedvvel, átvágott három sávot egy négysávos autópályán, és frontálisan beléjük rohant. A részeg túlélte, ahogy az gyakran megesik. A nagybácsim (aki az apám is, mint kiderült) éppen New Yorkban volt, amikor megtudta, egyik karácsonyi partiról a másikra járt, kiadókkal, szerkesztőkkel és írókkal smúzolt. Az ügynöksége akkor még vadonatúj volt, és Harry bácsi (az én drága öreg faterom!) mintha egy sűrű erdőben lett volna, ahol gallyakat dobál egy aprócska tűzre, hátha máglya lesz belőle.

A temetésre hazament Arcolába, ami egy kisváros Illinois-ban. Utána fogadást tartottak Conklinéknál. Lestert és Normát szerették, úgyhogy sokan eljöttek. Volt, aki kaját hozott. Volt, aki piát, ami sok meglepetésbaba keresztapja. Tia Conklin, aki nemrég került ki a főiskoláról, és egy könyvelőcégnél dolgozott, sokat ivott. A bátyja is. Hoppá, mi?

Miután mindenki hazament, Harry megkereste a húgát, aki hálóingben feküdt a szobájában az ágyon, és zokogott. Harry lefeküdt mellé és átölelte. Csak vigaszként, érted, de az egyikfajta vigaszból másik lett. Csak akkor egyszer, de egy is elég, és hat héttel később Harry – már újra New Yorkban – kapott egy telefonhívást. Nem sokkal utána a terhes anyám beállt hozzá dolgozni.

Vajon a Conklin Irodalmi Ügynökség anyám nélkül is sikeres lett volna azon a kemény, kompetitív területen, vagy az apám/bácsikám kis tüzecskéje fehér füstöt fújva kialudt volna, mielőtt rakhatott volna rá nagyobb fát? Nehéz megmondani. Amikor beindult a biznisz, én még mózeskosárban feküdtem, a Pampersbe pisiltem és gőgicséltem. De anyám értett a munkájához, ezt tudom. Különben az ügynökség földbe állt volna, amikor a gazdaság összeomlott.

Én mondom, sok baromságot beszélnek a vérfertőzésből született gyerekekről, főleg apa-lánya és testvér-nővér esetén. Igen, lehetnek orvosi problémák, és igen, ennek az esélye kicsit magasabb, de az, hogy a gyerekek többsége gyenge elmével, egy szemmel vagy lábbal születik? Totál kamu. Azt valóban megtudtam, hogy a vérfertőzésből született babák leggyakoribb testi hibája az összenőtt kéz- vagy lábujj. Sebek vannak a bal kezem második és harmadik ujjának oldalán, mert csecsemőkoromban műtéttel választották szét. Amikor először kérdeztem rá – nem lehettem több négy-ötnél –, anyám azt mondta, az orvosok megcsinálták, mielőtt még hazahozott a kórházból. „Seperc alatt”, mondta.

És persze ott a másik dolog, amivel születtem, aminek köze lehetett ahhoz, hogy annak idején a gyász és az alkohol hatására a szüleim közelebb kerültek egymáshoz, mint azt testvéreknek illik. Vagy az is lehet, hogy a halottlátásomnak semmi köze ehhez. Olyan szülőnek is lehet énekes csodagyereke, aki egy hangot se bír tisztán kiénekelni; az analfabéta is nemzhet nagy írót. A tehetség néha a semmiből jön, legalábbis a jelek szerint.

Kivéve egyet.

Hogy az egész csak kitaláció.

Nem tudom, Tia és Harry hogyan lettek egy James Lee Conklin nevű csecsemő szülei, mert nem kérdeztem meg Harry bácsitól a részleteket. Elmondta volna – a halottak nem hazudnak, azt hiszem, ezt megállapítottuk –, de nem akartam tudni. Miután kimondta azt a szót – én –, elfordultam és bementem az otthonba anyámért. Ő nem követett, és soha nem láttam többé. Azt hittem, ott lesz a temetésén vagy a sír mellett, de nem volt.

Visszaúton a városba (buszon, mint a régi időkben) anyám megkérdezte, mi a baj. Mondtam, hogy semmi, csak próbálok hozzászokni a gondolathoz, hogy Harry bácsi tényleg elment.

– Mintha egy tejfogat vesztettem volna el. Van bennem egy lyuk, állandóan érzem.

– Tudom – ölelt meg anyám. – Ugyanezt érzem. De nem vagyok szomorú. Nem is kell és nem is vagyok. Mert igazából már rég elment.

Jó volt, hogy megölelt. Szerettem anyámat, és még mindig szeretem, de aznap hazudtam neki, és nem csak elhallgatással. Nem olyan volt, mint elveszteni egy fogat; inkább mintha új fogam nőtt volna, aminek nem volt hely a számban.

Bizonyos dolgok hihetőbbé teszik a történetet, amit elmeséltem. Lester és Norma Conklin tényleg egy részeg sofőr miatt vesztették életüket egy karácsonyi bulira menet. Harry tényleg visszajött Illinois-ba a temetésükre; az arcolai Record Herald-ban találtam egy cikket, ami szerint ő mondta a búcsúztatót. Következő évben Tia Conklin tényleg otthagyta az állását, és elment New Yorkba segíteni a testvérének az irodalmi ügynökségnél. És James Lee Conklin tényleg kilenc hónappal a temetés után debütált a Lenox Hill Kórházban.

Szóval ja ja ja és jó jó jó, lehet, hogy minden úgy történt, ahogyan elmondtam. Elég logikusnak hangzik. De másképp is lehetett, ami még kevésbé tetszene. Például egy fiatal nő megerőszakolása révén, mely aktust a részeg, kanos bátyja követte volna el. Hogy miért nem kérdeztem? Egyszerű. Nem akartam tudni. Töprengek-e rajta, hogy vajon beszéltek-e abortuszról? Néha. Vajon aggódom, hogy mást is örököltem a bácsikámtól/apámtól, mint a gödröcskéket, amikor mosolygok, vagy hogy harmatos huszonkét éves koromban már vannak fehér hajszálaim? Mondjuk ki kereken: aggódom, hogy elkezdem elveszíteni az eszemet harminc-, harmincöt vagy negyvenévesen? Igen. Hogyne aggódnék. Az internet szerint az apám-bácsikám EOFAD-tól szenvedett, azaz korai familiáris Alzheimer-kórtól. Ez a PSEN1 és PSEN2 génekben várakozik, tehát van rá vizsgálat: köpj egy kémcsőbe, és várd meg a választ. Azt hiszem, meg fogom csináltatni.

Később.

Vicces ez: ahogy visszaolvasom az oldalakat, látom, hogy egyre jobban írok. Nem azt mondom, hogy elérem Faulkner vagy Updike szintjét; azt mondom, hogy a gyakorlás révén fejlődtem, mint ahogy ez sok dolognál van az életben. Csak remélni tudom, hogy jobb és erősebb leszek más módon is, amikor újra találkozom a micsodával, ami Therriault-t megszállta. Mert találkozni fogok. Azóta nem láttam, hogy a Marsden-házban Liz valamit látott a tükörben, amibe beleőrült, de még mindig vár. Érzem. Vagyis tudom, holott nem is tudom, micsoda.

Nem számít. Nem fogok azzal a kérdéssel a fejem felett élni, hogy elveszítem-e az eszemet harmincéves korom után, és nem fogok annak a micsodának az árnyékában sem élni. Túl sok napomból kiszívta már a színt így is. Az, hogy vérfertőzésből születtem, nevetségesen lényegtelen Therriault fekete burkához képest, aminek repedt bőrén holtfény ragyog ki.

Sokat olvastam azóta, hogy a micsoda újra meg akart mérkőzni velem Chüd-szertartásban, és sok különös babonával és legendával találkoztam – ami nem került be Regis Thomas Roanoke-könyveibe vagy Stoker Drakulá-jába –, és noha sok foglalkozik azzal, amikor élőket száll meg démon, egyet se találtam olyan lényről, ami a holtakat szállná meg. A legközelebb a gonosz kísértetekről szóló történetek állnak, de az egyáltalán nem ugyanaz. Szóval fogalmam sincs, mivel van dolgom. Csak annyit tudok, hogy el kell intéznem. Füttyentek érte, eljön, a nyelvharapás helyett összeölelkezünk, és… nos. Majd meglátjuk, nem igaz?

De igaz. Majd meglátjuk.

Később.

STEPHEN KINGTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL EDDIG MEGJELENT:

11/22/63

Agykontroll

Aki kapja, marja

Álomcsapda

Álom doktor

Atlantisz gyermekei

AZ

Bilincsben

Billy Summers

Borzalmak városa

A Búra alatt I-II.

Carrie

Christine

A coloradói kölyök

Cujo

Csontkollekció

Danse Macabre

Dolores

Duma Key

Éjszakai műszak

Emelkedés

A Fekete Ház

Halálos árnyék

A halálsoron

Hasznos Holmik

A holtsáv

Az Intézet

Az írásról

Joyland

Kedvencek temetője

A két Rose

A kívülálló

Lisey története

Minden haláli

Minden sötét, csillag sehol

Minél véresebb

A mobil

Mr. Mercedes

A Napkutya

Napnyugta után

Nem jön szememre álom

A ragyogás

A remény rabjai

Rémautó

Rémálmok bazára

Rémálmok és lidércek

A rémkoppantók

Rémület a sivatagban

A sárkány szeme

A Setét Torony I. A harcos

A Setét Torony II. A hármak elhívatása

A Setét Torony III. Puszta földek

A Setét Torony IV. Varázsló és üveg

A Setét Torony V. Callai Farkasok

A Setét Torony VI. Susannah dala

A Setét Torony VII. A Setét Torony

A Setét Torony - Átfúj a szél a kulcslyukon

A Talizmán

Titkos ablak, titkos kert

Tom Gordon, segíts!

Tortúra

Tóparti kísértetek

A tűzgyújtó

Újjászületés

Végítélet

RICHARD BACHMAN NÉVEN:

Az átkozott út

Blaze

A Hosszú Menetelés

A menekülő ember

A rendcsinálók

Sorvadj el!

STEPHEN KING–JOE HILL:

A magas fűben. Teljes gázzal

STEPHEN KING–OWEN KING:

Csipkerózsikák

STEPHEN KING–RICHARD CHIZMAR

Gwendy és a varázsdoboz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: Later

Copyright ©  2021 by Stephen King

All rights reserved

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám 

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 652 2 (epub)

ISBN 978 963 504 653 9 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

{1} Szabó Lőrinc fordítása.