Alvilági szerelem - Neon Gods

I összesen Sötét Olümposz

Katee Robert

Maxim (2022 szept)

Címke: erotikus, romantikus, regény, LMBTQ, Mitológia

erotikusttt romantikusttt regényttt LMBTQttt Mitológiattt

Úgy volt, hogy ő csak a mítoszokban létezik. De attól a pillanattól fogva, hogy átkeltem a Sztüx folyón, teljesen megigézett…

Az ultramodern Olümposz elitjének üdvöskéje, Perszephoné Dimitriou azt tervezi, hogy megszökik, és új életet kezd valahol máshol, távol az Olümposzt uraló istenek, a tizenhármak tisztességtelen politikájának világától. Azért döntött így, mert anyja a tudtán kívül Zeusznak ígérte a kezét, aki a csillogó-villogó látszat mögött meghúzódó sötét világ veszélyes, teljhatalmú ura. Mivel nem marad más választása, Perszephoné a tiltott alsó városba menekül, ahol eladja a lelkét Hádésznak, akit korábban csak egy mitikus hősnek gondolt… a férfi pedig bevezeti egy olyan világba, amelynek létezéséről fogalma sem volt. Hádész mindig is az árnyékos oldalon élte az életét, és továbbra sem áll szándékában kilépni a fényre. Ám amikor rátalál Perszephonéra, ráeszmél, hogy ezzel lehetősége nyílik az évek óta tervezett bosszú végrehajtására. ennél több ürügyre nincs is szüksége ahhoz, hogy segítsen a lánynak — aminek persze megkéri az árát. Igen ám, de minden egyes szenvedélyes éjszakával, amelyet együtt töltenek, egyre jobban a szívébe zárja Perszephonét, és úgy dönt, készen áll akár az egész Olümposszal szembeszállni csak azért, hogy ne kelljen elválnia tőle…

Hádész és Perszephoné modern átdolgozása, amely édes, mint a bűn…

Erinnek és Melody-nak −

a podcastotok annyi örömet okozott

az elmúlt néhány évben;

remélem, hogy viszonzásul ti is leltek egy kis örömöt Hádész hivalkodó

padlóiban.

1

PERSZEPHONÉ

− GYŰLÖLÖM EZEKET A BÁLOKAT!

− Vigyázz, nehogy anya meghallja!

Hátrapillantok Pszichére.

− Te is utálod.

Már nem tartom számon, hányszor vonszolt magával minket anyánk ilyen rendezvényekre az évek során. Mindig a következő nyereményre gondol; azon a sakkbábun tartja a szemét, amellyel lépni készül egy olyan játszmában, amelynek szabályait egyedül ő ismeri. Talán könnyebb lenne elviselnem a helyzetet, ha nem érezném folyton úgy, hogy én vagyok az egyik gyalog a táblán.

Psziché odatoppan mellém, és meglök a vállával.

− Tudtam, hogy itt talállak.

− Ez az egyetlen hely itt, amit még valamennyire képes vagyok elviselni.

Annak ellenére, hogy ez a bizonyos helyiség, azaz a szobrok terme a hübrisz lényegét testesíti meg, viszonylag egyszerű a berendezése − már ha a fényes márványpadlót és az ízléses, szürke falakat egyszerűnek nevezhetjük. A nevét a tizenhárom életnagyságú szoborról kapta, amely itt sorakozik körben: Olümposz uralkodóinak, azaz a Tizenhármak mindegyikének van itt egy-egy szoborportréja. Magamban sorra megnevezem őket, miközben tekintetem egyikről a másikra vándorol − Zeusz, Poszeidón, Héra, Démétér, Athéné, Árész, Dionüszosz, Hermész, Artemisz, Apollón, Héphaisztosz és Aphrodité −, aztán ismét szembenézek az utolsóval. Ezt a szobrot fekete lepel borítja, amely leomlik egészen a lábáig, a padlóra.

Még így sem lehet összetéveszteni mással: széles válla, a fejét ékesítő hegyes korona a különleges ismertetőjegye. A legszívesebben lekapnám róla a leplet, hogy végre láthassam a fizimiskáját. Hádész.

Néhány rövid hónap múlva végre kiszabadulok ebből a városból, szabad leszek, és soha nem jövök vissza. Nem lesz több lehetőségem rá, hogy lássam Olümposz rettegett rémének arcát.

− Nem furcsa, hogy sohasem cserélték le?

− Hányszor beszéltünk már erről? − fortyan fel hirtelen Psziché.

− Ne izélj már! Te is tudod, hogy ez így elég fura. Ők a Tizenhármak, de valójában csak tizenketten vannak. Hádész sehol sincsen. És már jó hosszú ideje.

Hádész az alsó város ura. Vagy legalábbis az volt. Ez egy örökletes cím, és mostanra már az egész család kihalt. Az alsó város jelenleg gyakorlatilag Zeusz uralma alá tartozik, ahogyan mi, a többiek is, de amennyire tudom, ő maga sohasem lép a folyónak arra a partjára. A Sztüx folyón átkelni ugyanazon okból bonyolult, amiért Olümposzt elhagyni is az; azt mondják, minden lépéssel, amikor ezen az akadálypályán haladsz, úgy érzed, mintha szét akarna robbanni a fejed. Senki sem akar megtapasztalni ilyesmit, ha nem muszáj. Még maga Zeusz sem.

Már csak azért sem, mert az alsó városiak, gondolom, nem nyalnák a seggét, mint a felső város összes lakója. Miért vállalna ilyen sok kellemetlenséget, ha semmit sem nyerhet vele? Nem meglepő, hogy Zeusz nagy ívben elkerüli a gázlót, ahogyan mi, többiek is.

− Hádész az egyetlen, aki sohasem időzött itt, a felső városban. Ebből arra következtetek, hogy ő másmilyen lehetett, mint a többiek.

− Nem volt másmilyen − állítja Psziché határozottan. − Könnyű ezt hinni, miután meghalt, és gyakorlatilag nem is létezik ez a titulus. A Tizenhármak azonban mind egyformák, még anyánk is.

Igaza van − tudom, hogy igaza van −, de túlságosan elevenen él bennem ez a fantáziakép. Képtelen vagyok szabadulni tőle. Kinyújtom a kezem, de megállítom a levegőben, még mielőtt megérinthetném a szobor arcát. Csak valamiféle morbid kíváncsiság vonz ehhez az élettelen örökséghez. Ennyit pedig nem ér meg az egész, mert nagy bajba kerülnék, ha engednék a csábításnak, és lekapnám róla a fekete leplet. Leengedem a kezem.

− Mire készül anyánk ma este?

− Fogalmam sincs − sóhajtja Psziché. − Bárcsak itt lenne velünk Kallisztó! Ha más nem is, de ő legalább képes hatni anyánkra.

Három nővérem és én mind megtanultunk a magunk módján alkalmazkodni, amikor anyánk Démétérré lett, mi pedig váratlanul belecsöppentünk abba a csillogó-villogó világba, amely csak a Tizenhármak számára létezik. Olyan hivalkodó és annyira szélsőséges ez a felszín, hogy már-már képes elfeledtetni velünk, hogy velejéig romlott és mérgező. Itt vagy alkalmazkodik az ember, vagy megfullad.

Én kényszerítem magam, hogy eljátsszam a ragyogó és csillogó szépségű lány szerepét, aki mindig szófogadó, így Psziché alakíthatja a maga nyugodt és csendes figuráját, aki kerüli a feltűnést. Eurüdiké belekapaszkodik az élet minden apró örömébe és izgalmába, amit csak talál magának a kétségbeesett keresésben. Kallisztó pedig? Nos, ő olyan elszántan harcol anyánkkal, mintha egy arénában küzdenének. Az ő gerince inkább megtörik, mint hogy meghajoljon, és anyánk éppen ezért fel is menti az ilyen, egyébként kötelező események látogatása alól.

− Jobb is, hogy nincs itt. Ha Zeusz bepróbálkozna Kallisztónál, ő lehet, hogy nekiesne és kibelezné. Akkor aztán kapkodhatnánk a fejünket, mert nagy bajban lennénk.

Egyetlen személy létezik Olümposzban, aki következmények nélkül gyilkolhat: maga Zeusz. A többiektől elvárják, hogy tartsák be, és tartassák be másokkal is a törvényeket. Psziché megrázkódik.

− Nálad máris bepróbálkozott valamivel?

− Nem. − Megrázom a fejem, de továbbra se veszem le a szemem Hádész szobráról.

Nem, Zeusz még egy ujjal sem ért hozzám. Viszont az utóbbi néhány összejövetelen mindig éreztem, hogy követ a tekintetével, bárhová is mentem a bálteremben. Ezért próbáltam kikönyörögni, hogy ma távol maradhassak, de anyám szabályosan magával vonszolt ide. Semmi jó nem származhat abból, ha Zeusz felfigyel rám. Mindig ugyanaz a vége a történetnek: a nők összeomlanak, Zeusz meg odébbáll, még csak egy negatív szalagcím sem jelenik meg róla, ami megtépázná a hírnevét. Az egyetlen esettől eltekintve, amikor néhány évvel ezelőtt egyszer vádat emeltek ellene hivatalosan. Olyan nagy cirkusz lett belőle, hogy az érintett nő eltűnt, még mielőtt bíróság elé került volna az ügye. A legoptimistább forgatókönyv az, hogy a sértettnek sikerült valahogyan elhagynia Olümposzt; a reálisabb pedig az, hogy Zeusz eggyel növelte halálos áldozatainak a számát.

Úgyhogy nem − az a legjobb, ha mindenképpen igyekszem elkerülni őt. Ez pedig lényegesen könnyebb és egyszerűbb lenne, ha anyánk nem tartozna a Tizenhármak közé.

A márványpadlón kopogó lépteket hallok. Hevesebben kezd el verni a szívem, amikor felismerem, hogy ő az. Anya mindig úgy közlekedik, mintha csatába masírozna. Megfordul a fejemben, hogy elbújok Hádész letakart szobra mögé, de elvetem az ötletet, még mielőtt anyám megállna a galéria ajtaja előtt. A bujkálással legfeljebb késleltetném az elkerülhetetlent.

− Itt vagy hát.

Ma este sötétzöld ruhát visel, ami a testére simul, és stílusosan illik a földanya szerepköréhez, amelyről úgy találta, ez felel meg a legjobban az imázsának − egy olyan asszonyénak, aki gondoskodik róla, hogy ne éhezzenek a város lakói. Azt szereti, ha az emberek a kedves, mosolygós énjét látják, aki segítő kezet nyújt, és nem vesznek tudomást arról, hogy örömmel lekaszabol bárkit, aki megpróbál az útjába állni, és akadályozza céljai elérésében.

Megáll névrokona, Démétér szobra előtt. A szoboralak dús idomú, uszályszerű ruhát visel, amely eggyé olvad a lábai körül nyíló virágokkal. Ugyanolyanok, mint azok, amelyekből a fejét díszítő koszorú készült. És olyan nyugodtan mosolyog, mintha a világmindenség összes titkát ismerné. Rajtakaptam már anyámat, hogy ezt az arckifejezést próbálgatja.

A szája mosolyra húzódik, de a szeme komoly, amikor felénk fordul.

− El kellene vegyülnötök a társaságban.

− Fáj a fejem. − Erre hivatkozva próbáltam kihúzni magam a ma estiforgatagból. − Psziché csak ellenőrizni akarta, hogy jól vagyok-e.

− Mm-hmm. − Anya rázza a fejét. − Ti ketten már-már olyan reménytelen esetnek tűntök, mint a nővéreitek.

Ha tudtam volna, hogy reménytelen esetnek minősülni azt jelenti, hogy kimaradhatok anyánk üzelmeiből, akkor már rég ezt az utat választottam volna. Most már késő irányt változtatni, de a most még csak színlelt fejfájás valóban gyötörni fog, ha arra gondolok, hogy vissza kell mennem a társaságba.

− Ma korán lelépek a bálból. Lehet, hogy migrénné fog erősödni a fejfájásom.

− Biztosan nem fogsz. Szó sem lehet róla! − Kedvesen mondja, mégis acélos a hangja. − Zeusz beszélni akar veled. Az égadta világon semmi okod megváratni őt.

Kapásból fel tudnék sorolni vagy féltucatnyit, de tudom, hogy anya egyet se fog meghallgatni. Mégsem bírom ki, hogy ne tegyek egy próbát.

− Tudod, állítólag mindhárom feleségét megölte.

− Ez még mindig egyszerűbb megoldás, mint egy válás.

Csak pislogok. Őszintén szólva nem tudom, tréfának szánta-e vagy komolyan gondolta.

− Anya…

− Ugyan már, nyugodj meg! Olyan feszült vagy! Higgyétek el nekem, lányok, én tudom a legjobban.

Anya bizonyára a legokosabb személy, akit csak ismerek. Csakhogy az ő céljai nem esnek egybe az enyéimmel. Ebből a helyzetből nemigen látok kiutat, úgyhogy szófogadón követem, Psziché mellett lépdelek, miközben elhagyjuk a termet. Egy pillanatra úgy érzem, mintha a Hádész szobor tekintete a hátamra szegeződne. De csak a képzeletem játszik velem. Hádész csak egy halott titulus. És ha nem az volna, akkor is bizonyára igaza lenne a húgomnak, Hádész is csak olyan gonosz és rossz, mint a Tizenhármak többi tagja.

Távozunk tehát a szoborgalériából, végighaladunk a hosszú folyosón, vissza a társasághoz. Olyan ez is, mint minden más itt, a Dodona-toronyban: nagy, eltúlzott és méregdrága. Maga a folyosó legalább kétszer olyan széles, mint feltétlenül szükséges lenne, és mindegyik ajtó, amelyik mellett elhaladunk, legalább egy lábbal magasabb a normálisnál. Sötétvörös függönyök lógnak a mennyezetről a padlóig, és az ajtók két oldalán félrehúzták a szárnyaikat − ez is csak egy extravagáns részlet, amelyre semmi szükség. Olyan érzés, mintha egy palotában sétálgatnánk, nem pedig a felhőkarcolóban, ami a felső város fölé tornyosul. Nem mintha az a veszély fenyegetne, hogy bárki is elfelejtheti: Zeusz egy modern király szerepében tetszeleg. Őszintén meglep, hogy nem olyan koronával a fején járkál, mint amilyet a szobra visel.

A bálterem is hasonló stílusú. Hatalmas és széles terem, amelynek egyik fala csupa ablak. Több üvegajtó is nyílik innen a város felé néző erkélyre.

A torony legfelső szintjén járunk, a kilátás valóban fantasztikus. Innen látni lehet a felső város nagy részét csakúgy, mint a kígyózó fekete szalagszerűséget, ami maga a Sztüx folyó. Na és a túlsó parton? Ott az alsó város terül el. Innen nézve nem sokban különbözik a felső várostól, de ezzel az erővel akár a Holdon is lehetne, mert jóformán ugyanolyan elérhetetlen a számunkra.

Ma estére gondosan bezárták az erkélyajtókat, nehogy valakit megcsapjon a kellemetlenül hideg és jeges téli szél. A város látképe helyett az üvegfelület a bálterem torz látványát tükrözi. Mindenki az alkalomhoz illően öltözött: a márkás női ruhák szivárványához szmokingok, csillagászati árú ékszerek és puccos kiegészítők csillogása társul. Szédítő kaleidoszkóp az egész, ahogy az emberek járnak-kelnek a tömegben, elvegyülnek egymással, és kapcsolatokat építenek. Mintha gyönyörű méreg csöpögne a pirosra rúzsozott ajkakról. A vidámpark elvarázsolt kastélyának tükörszobája jut róla az eszembe. Minden állítólagos szépségük ellenére a tükörképek közül egyik sem pontosan az, mint aminek látszik.

A többi három falon a Tizenhármak még aktív tizenkét tagjának hatalmas portréi sorakoznak. Olajfestmények, amelyeket hagyományosan készíttetnek Olümposz fennállása óta. Mintha a Tizenhármak valóban azt gondolnák, hogy felérnek nagyságban a régi idők uralkodóihoz. Egyes portréalanyok esetében a festő megengedett némi művészi szabadságot magának. Árészra például cseppet sem hasonlít ez a fiatalabb kiadású változat. Az életkora előrehaladtával változik persze az ember, de Árésznak sohasem volt ilyen szögletes, markáns álla, és ilyen széles válla sem. A művész ráadásul egy gigászi pallossal a kezében örökítette meg, holott pontosan tudom, hogy a valóságban nem a csatatéren, hanem egy arénában vívta ki magának jelenlegi pozícióját. Persze, abból a jelenetből nem lehetett volna kihozni egy ilyen magasztos portrét.

Másfajta karakterre van szükség a pletykálkodáshoz, a társaságban való forgolódáshoz és mások hátba döféséhez itt, ahol a saját képmásuk néz le rájuk. Csakhogy a Tizenhármak társasága csupa ilyen szörnyetegből áll.

Anyánk utat vág magának a tömegen át, tökéletes otthonossággal és nyugalommal mozog a többi cápa között. Csaknem tíz éve teljesít már szolgálatot Démétér szerepében. Ő az egyik legújabb tagja a Tizenhármaknak, mégis úgy forgolódik a köreikben, mintha ide született volna, nem pedig az emberek választották volna, ahogy mindig is szokták a Démétéreket.

Kettéválik előtte a tömeg, és érzem, hogy ránk tapadnak a szempárok, amikor követem őt a színpompás forgatagban. A jelenlévők a pávákra emlékeztetnek, és akár nagy távolságokat is megtesznek, hogy részt vehessenek az itteni rendezvényeken, miközben a tekintetük rideg és könyörtelen. Egyetlen igazi barátom sincs ebben a teremben − csak olyan személyek, akik ugródeszkának használták az ismeretségünket ahhoz, hogy mind több hatalomhoz jussanak. Korán megtanult és kemény lecke volt ez nekem.

Most, amikor még ketten félreállnak anyám útjából, megpillantom a helyiségnek azt a sarkát, amelyet jobb lenne elkerülnöm, amíg és amikor csak itt tartózkodom. Itt áll ugyanis az istenekhez illő trónus: valójában egy túlságosan is cifra bútordarab, amely aranyból, ezüstből és rézből készült. A masszív, ívelt lábak a karfákban folytatódnak, a háttámla legyezőként terül szét, és leginkább egy viharfelhőre emlékeztet. Ugyanolyan félelmetes, veszélyes és elektromos töltésű, mint a tulajdonosa, aki mindent elkövet azért, hogy ezt soha senki se felejthesse el.

Zeusz.

Olümposzt a Tizenhármak uralják ugyan, de felettük Zeusz uralkodik. Ez is egy örökölt szerepkör, amelyet a szülők a gyermekeiknek adnak tovább örökség gyanánt, a vérvonal pedig visszavezethető egészen a város alapításáig. A jelenlegi Zeuszunk évtizedek óta foglalja el ezt a pozíciót: azóta, hogy harmincéves korában trónra került.

Mostanra már a hatvanat is betöltötte. Azt hiszem, elég vonzó, mármint azok szemében, akik kedvelik a hatalmas, hordómellű férfiakat, akik féktelenül, hahotázva nevetnek, és deresedik a szakálluk. Engem viszont kiráz tőle a hideg. Valahányszor csak rám néz azzal a vizenyős kék szemével, úgy érzem, mintha állat lennék egy árverésen. Sőt, még annál is kevesebb. Egy mutatós váza vagy esetleg szobor. Egy tárgy, amit birtokolni lehet. Ha egy szép váza eltörik, mi sem egyszerűbb, mint újat venni helyette. Főleg annak, akit Zeusznak hívnak.

Anya lelassítja lépteit, Psziché ezért lemarad néhány lépéssel, és megfogja a kezem. Meg is szorítja, olyan erővel, hogy értsek belőle: szavak nélkül próbál figyelmeztetni, hogy viselkedjek rendesen, miközben anyánk széles mosollyal néz szembe Zeusszal.

− Nézd csak, kit találtam!

Zeusz kinyújtja a kezét, és most már nem tehetek egyebet, mint hogy a tenyerébe helyezem az enyémet, és elviselem, hogy megcsókolja. Épp csak egy pillanatra érinti a bőrömet a szájával, de máris feláll a tarkómon az összes pihés szőrszál. Uralkodnom kell magamon, de a legszívesebben beletörölném a kezemet a ruhámba, miután végre elengedi. Minden ösztönöm azt sikoltja figyelmeztetőn, hogy veszélyben vagyok.

Meg kell vetnem a lábam a padlón, nehogy sarkon forduljak és elfussak. Bár úgyse jutnék messzire. Anya biztosan elém állna, hogy megakadályozza. És ez a csilivili tömeg is egy emberként figyeli a mi kis jelenetünket. Mint a keselyűk, amikor vérszagot sodor feléjük a szél. Ez a társaság semmit sem szeret annyira, mint a drámát, de ha ujjat húzok Démétérrel és Zeusszal, annak olyan következményei lesznek, amit az ellenségemnek se kívánnék. A legjobb forgatókönyv szerint is magamra haragítom anyámat. A legrosszabb viszont az, hogy címlapra kerülök a pletykalapokban, ami csak még tovább bonyolítja a helyzetemet. Az lesz a legcélravezetőbb, ha kivárom, amíg le tudok lépni innen.

Zeusz mosolya szívélyesebb a kelleténél.

− Perszephoné! Csodásan festesz ma este!

Olyan hevesen ver a szívem, mint egy madáré, amelyik szabadulni szeretne a kalitkából.

− Köszönöm − dünnyögöm. Le kell higgadnom, úrrá kell lennem azérzéseimen. Zeusz híres arról, hogy élvezi, ha meggyötörhet valakit, aki gyengébb nála. Nem adom meg neki azt az örömet, hogy tudja: félek tőle. Ez az egyetlen dolog, amit elérhetek ebben a helyzetben. És nem fogok lemondani erről az esélyről.

Zeusz közelebb lép hozzám, behatolva a személyes terembe, és halkabbra fogja a hangját.

− Örülök, hogy végre beszélhetek veled. Már hónapok óta szeretnék. − Mosolyog, de a tekintete komor marad. − És ez elég hosszú idő ahhoz, hogy azt gondoljam, kerülni próbálod a társaságomat.

− Dehogy.

Nem hátrálhatok előle egyetlen lépést sem, mert anyám ott áll mögöttem… Mindenesetre hosszasan és komolyan fontolgatom ezt a lehetőséget, mielőtt elvetem az ötletet. Anya nem bocsátaná meg, ha jelenetet rendeznék a mindenható Zeusz színe előtt. Ki kell bírnom! Képes vagyok rá! Magamra erőltetek egy ragyogó mosolyt, miközben azt a mantrát hajtogatom magamban, amelynek segítségével sikerült átvészelnem a tavalyi évet. Három hónap. Mindössze kilencven nap választ el a szabadságtól. Kilencven nap múlva már hozzáférhetek a letéti alapomhoz, és abból a pénzből finanszírozhatom, hogy eltűnjek Olümposzból. Túl fogom élni ezt az egészet. Képes vagyok rá!

Zeusz sugárzó arccal néz rám, csupa meleg őszinteséggel.

− Tudom, hogy ez nem a legszokványosabb megoldás, de ideje megtennem a bejelentést.

Csak pislogok.

− A bejelentést?

− Úgy bizony, Perszephoné. − Anya egészen közel lép hozzám, szinte ölni tudna a tekintetével. − A bejelentést − mondja szájbarágósan, próbál megértetni valamit azzal a csökött eszemmel, csakhogy fogalmam sincs róla, mi folyik itt.

Zeusz ismét megragadja a kezemet, anya pedig a szó szoros értelmében meglök, hogy kövessem Zeuszt, aki elindult a terem eleje felé. Kétségbeesett pillantást vetek a húgomra. Pszichének ugyanúgy elkerekedett a szeme az értetlenségtől, mint az enyém. Mit jelentsen ez? Mindenki elnémul, amerre csak haladunk. Érzem a tekintetüket, mintha ezer tű fúródna a tarkómba. Egyetlen barátom sincs köztük. Anya erre azt mondaná, én tehetek róla, mert nem kezdtem kiépíteni a kapcsolatokat, hiába figyelmeztetett erre időről időre. Pedig próbálkoztam. De tényleg. Egy hónapba telt, mire felfogtam, hogy a legkegyetlenebb támadásokra éppen a negédes mosolyok és a mézes-mázas szavak képesek. Az első ebédmeghívások után, amikor a pletykalapok szalagcímeiben olvashattam viszont saját kiforgatott szavaimat, feladtam a próbálkozást. Nem leszek hajlandó belemenni a játékba, amelyet az itt tartózkodó viperák űznek. Gyűlölöm a kétszínűséget, a megjátszást, a sikamlós sértéseket és a szavakkal, mosolyokkal álcázott tőrdöféseket. Normális életet szeretnék élni. Csakhogy ez képtelenség egy olyan anya mellett, aki tagja a Tizenhármaknak. Legalábbis itt, Olümposzban biztosan.

Zeusz megtorpan, és magához ragad egy pohár pezsgőt. Az üveg szinte eltűnik hatalmas tenyerében: mintha már az érintése is elég lenne ahhoz, hogy eltörje. Amikor megemeli a poharát, az utolsó hang is elnémul a teremben. Zeusz széles mosollyal pillant végig a jelenlévőkön. Nem nehéz észrevenni, hogy határtalan áhítat övezi − a róla keringő szóbeszéd ellenére. Még a pórusaiból is árad a karizma.

− Barátaim, az utóbbi időben nem voltam teljesen őszinte hozzátok.

− Ez az első alkalom − szólal meg valaki a terem végéből, mire halknevetés hullámzik végig a jelenlévőkön. Zeusz együtt nevet velük.

− Bár tulajdonképpen azért vagyunk ma itt, hogy szavazzunk a Szabina-völggyel kötött új kereskedelmi megállapodásokról, lenne egy kevésbé fontos bejelentésem is. Régóta keresem már az új Hérát, hogy ismét teljes legyen a létszámunk. És végre megvan a kiválasztottam.

Rám pillant, és ez az egyetlen figyelmeztető jel arra vonatkozóan, hogy mivel fogja folytatni. Kimondja a szavakat, amelyek lángra lobbantják a szabadságról szőtt álmaimat − olyannyira, hogy már azt is látom, amint hamvaikba halnak.

− Perszephoné Dimitriou, hozzám jössz-e feleségül?

Nem jutok levegőhöz. A jelenlétével kiszippantotta az összes levegőt a teremből. A fények elvakítanak, olyan erősek. Alig állok a lábamon, minden akaraterőmre szükségem van, nehogy összeessek. Mi lesz, ha nem fog menni? Rám rohannak a többiek, mint egy farkasfalka tagjai? Nem tudhatom. És mivel nem tudom, muszáj állva maradnom. Kinyitom a szám, de egy szó se jön ki rajta. Anya oldalról hozzám simul, arcán ragyogó mosoly, és túláradó örömmel válaszol helyettem.

− Ez csak természetes! Megtiszteltetés számára. − Oldalba bök a könyökével. − Így igaz, ugye?

Nem mondhatok nemet. Ez itt Zeusz, aki minden tekintetben király, csak éppen hivatalosan nem viseli ezt a titulust. Megszerzi, amit akar, és akkor, amikor neki tetszik. Ha itt és most megszégyenítem őt Olümposz hatalmasságainak jelenlétében, akkor az egész családomat fogja sújtani a bosszúja. Nagyot nyelve mondom ki végül:

− Igen.

Éljenzésben törnek ki, a nagy hangzavartól megszédülök. Látom, hogy valaki felvételt készít a telefonjával, ami azt jelenti, kétség sem férhet hozzá, és egy órán belül már felrobban tőle az internet, reggelre pedig leadja az összes hírállomás. Az emberek elindulnak felénk, hogy gratuláljanak − valójában csak Zeusznak, nem nekem −, miközben ő mindvégig vasmarokkal fogja a kezemet. Bámulom az elmosódott arcokat, és közben egyre dagad bennem a gyűlölet hulláma. Ezek az emberek nem törődnek velem. Ezzel persze tisztában vagyok. Azóta tudom, hogy először anyám új pozíciójának köszönhetően bekerültem ebbe az előkelő társaságba. Csakhogy ez egy másik szint.

Mindannyian ismerjük a Zeuszról keringő pletykákat. Kivétel nélkül mindannyian. Már három Hérát − azaz három feleséget − elnyűtt azóta, hogy ő uralja a Tizenhármakat. Legalább három asszony halála szárad a lelkén.

Ha hagyom, hogy ez a férfi gyűrűt húzzon az ujjamra, az olyan, mintha beletörődnék, hogy nyakörvet és pórázt rakjon rám. Sohasem lehetek a magam ura. Mindig csak az ő meghosszabbítása leszek, amíg rám nem un, és akkor koporsóra cseréli a pórázt. Sohasem fogok kiszabadulni Olümposzból. Amíg meg nem hal, és át nem adja a titulusát a legidősebb gyermekének, addig biztosan nem. És lehet, hogy ez csak évek múlva következik be. Vagy évtizedek múlva. És ez azzal a felháborító feltételezéssel jár, hogy túl fogom élni őt, és a többi Hérával ellentétben nem végzem a föld alatt.

Őszintén bevallom, nem tesz boldoggá, hogy ezek a kilátásaim.

2

PERSZEPHONÉ

A BÁL NAGYBAN ZAJLIK KÖRÜLÖTTEM, DE KÉPTELEN vagyok bármire is koncentrálni. Elmosódott arcok, összeolvadó színek kavarognak, bókok áradnak felém, de csak zúgást hallok a fülemben. Sikoltás készül kiszakadni a mellkasomból, a veszteség hangja, amely elviselhetetlen a testem számára, mégsem engedhetem meg, hogy kiadjam magamból. Ha most sikoltozni kezdek, nem fogom tudni abbahagyni, ebben biztos vagyok. Érzéketlenné dermedt szájjal kortyolgatom a pezsgőmet, a szabad kezem olyan erősen remeg, hogy a folyadék ki-kiloccsan a pohárból. Mintha varázsütésre történne, ott terem előttem Psziché, és bár pókerarcot visel, a tekintete úgy lövell anyánk és Zeusz felé, mintha lézer lenne.

− Perszephoné, ki kell mennem a mosdóba. Elkísérnél?

− Persze.

Alig hallom a saját hangomat.

Szinte ki kell tépnem az ujjaimat Zeusz kezéből, és már képtelen vagyok szabadulni a gondolattól, hogy ezek a húsos ujjak hamarosan a testemen fognak barangolni. Az istenekre… mindjárt elokádom magam!

Psziché sietve furakodik velem kifelé a bálteremből, érzékien dús idomú testével mint élő pajzzsal védelmez engem, úgy kerülgeti a gratulálókat, mintha a személyi testőröm lenne. A folyosón sem érzem jobban magam. Mintha összezárulnának körülöttem a falak. Minden tenyérnyi helyen látom Zeusz keze nyomát. Ha feleségül megyek hozzá, akkor én is magamon fogom viselni.

− Nem kapok levegőt! − mondom fuldokolva.

− Ne állj meg!

Psziché magával húz, magunk mögött hagyjuk a mosdót, befordulunk a sarkon, és máris a liftnél vagyunk. Miután becsukódik mögöttünk az ajtó, még elviselhetetlenebb a klausztrofóbiám. Csapdában érzem magam a tükrökkel borított fülkében, ahol mást se látok, mint a tükörképemet. Aránytalanul nagy a szemem az arcomhoz képest, sápadt bőrömből teljesen kifutott a vér. Megállíthatatlanul remegek.

− Mindjárt rosszul leszek.

− Már majdnem ott vagyunk.

A szó szoros értelmében kivonszol a liftből, abban a pillanatban, hogy kinyílik az ajtó. Egy újabb széles márványfolyosón folytatjuk utunkat, egy oldalajtó felé. Kilopakodunk a féltucatnyi udvar egyikébe, amelyek körülölelik az épületet. Ez egy tenyérnyi, gondosan ápolt kert a kifejezetten városi környezetben. Most szunnyad a porhó alatt, amely akkor kezdett hullani, amíg az épületben tartózkodtunk. Belém hasít a hideg, akár egy penge. Tulajdonképpen örülök ennek a fájdalomnak. Minden jobb annál, mint akár csak még egy percig odafent lenni a bálteremben.

A Dodona-torony Olümposz belvárosának a szíve, egyike azon ritka épületeknek, amit közösen birtokolnak a Tizenhármak, nem pedig egyénileg, bár mindenki tudja, hogy a gyakorlatban Zeusz tulajdona minden lényeges szempontból. Egy monumentális felhőkarcoló, amelyet varázslatos helynek gondoltam régebben, amikor még túl fiatal voltam ahhoz, hogy tudjam, mi az igazság. Psziché egy kőpadhoz vezet.

− Mi lenne, ha leülnél és mélyen előrehajolnál a térded között?

− Nem segítene.

Továbbra is forog velem a világ.

Nem bírom ki… Nem tudom. Nem tudom, mit kellene tennem. Mindig is láttam magam előtt az utat, amely kígyózva halad átívelve az éveken a végső célom felé. Mindig is kristálytiszta volt ez a kép. Megszerzem a mesterdiplomámat itt, Olümposzban, a kompromisszum jegyében, amelyet anyámmal kötöttem. Kivárom, amíg betöltöm a huszonötödik életévemet, és hozzájutok a letéti alapomhoz. Ezzel a pénzzel megváltom a szabadságomat, és végleg itt hagyom Olümposzt. Nem könnyű leküzdeni az akadályokat, amelyek elválasztanak minket a világ többi részétől, de nem is lehetetlen. Már ha segítséget kapsz ehhez a megfelelő emberektől. A pénzem lesz a garancia erre. És aztán szabad leszek. Elköltözhetek Kaliforniába, hogy megszerezzem a PhD-t a Berkeley Egyetemen. Új város, új élet, újrakezdés tiszta lappal. Most viszont semmit sem látok.

− Nem hiszem el, hogy anyánk ezt művelte veled! − Psziché járkálni kezd fel és alá, mozdulatai kurták és dühösek, sötét haja minden egyes lépéssel úgy lobog körülötte, mint anyánk tincsei szoktak. − Kallisztó ki fogja nyírni ezért. Tudta, hogy egyetlen porcikád se kívánja, hogy így legyen. És mégis rád kényszerítette az akaratát.

− Psziché… − Perzsel a torkom, és elszorul, de ennél is erősebb szorítást érzek a mellkasomban. Mintha felnyársaltak volna, és ez csak most jutna el a tudatomig. − Kinyírta az utolsó feleségét. Az utolsó három feleségét.

− Ezt nem tudhatod biztosan. − Automatikusan válaszol, de nem néz egyenesen a szemembe.

− Akkor is… Anya tudta, hogy mindenki képesnek tartja erre, és ez sem tartotta vissza. − Átölelem magam, de hiába, nem csillapodik a remegésem. − Azért adott el neki, hogy bebetonozza a hatalmát. Pedig már így is tagja a Tizenhármaknak. Miért nem éri be ennyivel?

Psziché odatelepedik mellém a padra.

− Majd megtaláljuk a kiutat. Csak időre van szükségünk.

− Zeusz nem fog időt hagyni nekem − mondom szenvtelenül. − Keresztülviszi az esküvőt, ugyanúgy, ahogyan a lánykérést is.

Vajon mennyi időm lehet még? Egy hét? Egy hónap?

− Beszélnünk kellene Kallisztóval.

− Nem! − Szinte kiáltva tiltakozom, aztán észbe kapok, és visszafogom a hangomat. − Ha most elmondod neki, azonnal idesiet, és jelenetet csinál.

Ha Kallisztón múlik, akkor üvöltözni fog anyánkkal… de az is lehet, hogy lekapja az egyik tűsarkú cipőjét, és azzal esik neki Zeusz torkának. Így is, úgy is lennének következményei, és nem szeretném a nővéremre hárítani azt a terhet, hogy védjen meg.

Nekem kell megtalálnom a megoldást.

Valamilyen úton-módon.

− Talán nem is rossz ötlet jelenetet rendezni ezen a ponton.

Akármilyen aranyos is Psziché, ebből tudom, hogy még mindig nem érti. Démétér lányai lévén két választásunk van: vagy az olümposzi szabályok szerint játszunk, vagy végleg magunk mögött hagyjuk a várost. Ennyi. Nem lehet szembeszegülni a rendszerrel úgy, hogy ne kellene nagy árat fizetnünk ezért. A következmények pedig igen súlyosak. Ha egyikünk kilép a sorból, a megtorlás mindenkit érint majd, akinek csak köze van hozzánk. Még az sem menthet meg minket ettől, hogy anyánk a Tizenhármak egyike.

Feleségül kellene mennem Zeuszhoz. Ezzel biztosíthatnám, hogy ne essen bántódása a testvéreimnek. Már amennyire ez garantálható ebben a viperafészekben. Tudom, hogy ez lenne a helyes döntés, még akkor is, ha a gondolatától is rosszul vagyok.

Mintegy végszóra, felfordul a gyomrom, és alig jutok el a legközelebbi bokorhoz, máris öklendezni kezdek. Csak homályosan jut el a tudatomig, hogy Psziché kisimítja a hajamat az arcomból, és körkörös mozdulatokkal masszírozni kezdi a hátamat. Meg kellene tennem… de nem visz rá a lélek.

− Képtelen vagyok rá.

Most, hogy kimondtam, egyszerre visszatér belém az élet. Megtörlöm a szám, és próbálok felállni.

− Megfeledkeztünk valamiről. Anya semmiképp se kényszeríthet házasságra egy férfival, aki bánthat téged. Anyánk becsvágyó ugyan, de szeret minket. Nem tenne ki ilyen veszélynek.

Volt idő, amikor én is így gondoltam. A ma este történtek után viszont már nem tudom, mit higgyek.

− Képtelen vagyok megtenni − ismétlem meg. − Nem fogok hozzámenni.

Psziché beletúr kis erszényébe, és kihalász belőle egy rágógumit. Amikor fintort vágok rá, megvonja a vállát.

− Nehogy a hányinger elvonja a figyelmedet a lényegről, amikor azegész életedet megváltoztató szándéknyilatkozatot teszel.

Elfogadom tőle. A mentolos íz valóban segít valamicskét.

− Képtelen vagyok megtenni − hajtogatom.

− Igen, már említetted.

Nem kezdi fejtegetni, hogy ebből a kilátástalan helyzetből mennyire lehetetlen lesz kijutni. És nem sorolja fel az összes okot sem, hogy miért nem fogom az ellenállást választani. Én csak egy hajadon vagyok, szemben minden hatalommal és befolyással, amelyet az olümposziak bevethetnek. Az sem megoldás, hogy lelépek. Térdre fognak kényszeríteni, mielőtt elengednének. A városból való kijutáshoz eddig is minden erőforrásomra szükségem lett volna. Hát még így, hogy Zeusz igényt tart rám! Nem tudom, egyáltalán lehetséges-e. Psziché megfogja a kezem.

− Mit fogsz tenni?

Úrrá lesz rajtam a pánik. Felébred bennem a gyanú, hogy ha visszasétálok az épületbe, soha többé nem fogok kijutni onnan. Bármennyire is paranoiásnak tűnik, furcsállottam anya titkolózó viselkedését az utóbbi napokban, és lám, mi sült ki belőle! Nem, nem engedhetem meg magamnak, hogy ne vegyem figyelembe, mit súgnak az ösztöneim. Már nem tehetem meg. Vagy talán a félelem miatt ilyen csapongók a gondolataim. Nem tudom, és nem is érdekel. Egyszerűen csak tudom, hogy semmiféleképp nem térhetek vissza oda.

− Lehoznád a táskámat? − A telefonommal együtt fent hagytam azemeleten. − És megmondanád Anyának, hogy nem érzem jól magam, ezért hazamentem?

Psziché bólint.

− Persze, bármit, amire szükséged van.

Miután elindul, tíz másodpercbe telik, mire megértem, hogy a hazamenetel egyik problémára sem jelent megoldást. Anya egyszerűen eljön értem, és ha kell, megkötözve is, de visszavonszol újdonsült vőlegényemhez. Megdörgölöm az arcomat.

Nem mehetek haza, de itt sem maradhatok. Képtelen vagyok gondolkodni.

Talpra állok, és az udvar kijárata felé fordulok. Meg kellene várnom, amíg Psziché visszajön, és hagynom kellene, hogy rábeszéljen valamire, amitől megnyugszom, vagy legalább nyugodtnak látszom majd. Ő legalább annyira csavaros észjárású, mint anya; elő fog rukkolni valami megoldással, ha van elég ideje rá. De ha hagyom, hogy közreműködjön, az azzal a kockázattal jár, hogy Zeusz őt is megbünteti majd, nemcsak engem, amint rájön, hogy egyáltalán nem szeretném a gyűrűjét az ujjamon. Ha van esély rá, hogy megkíméljem a testvéreimet a tetteim következményeitől, akkor mindent megteszek azért. Anyámnak és Zeusznak nem lesz oka megbüntetni őket, ha nem voltak a segítőim abban, hogy kijátsszam ezt a kézfogót.

Ki kell jutnom ebből a slamasztikából, mégpedig segítség nélkül. Most.

Teszek egy lépést, aztán még egyet. Kis híján megállok, amikor odaérek az utcára vezető vastag boltívhez. Már majdnem legyőz az egyre erősödő félelem, és visszafordulok, hogy a nyakörvbe hajtsam a fejem, amelyet Zeusz és anyám oly lelkesen akar rám csatolni.

Nem!

Ez az árva szó úgy hangzik, mint egy csatakiáltás. Nekilendülök, és kilépek a járdára. Szaporán szedem a lábam, és ösztönösen dél felé fordulok. Távolodom anyám otthonától. És a Dodona-toronytól, és az ott tartózkodó ragadozóktól. Ha sikerül messzebb kerülnöm tőlük, akkor képes vagyok gondolkodni. Erre van szükségem. Ha sikerül rendeznem a gondolataimat, akkor előrukkolhatok egy tervvel, és megtalálhatom a kiutat ebből a káoszból.

Felerősödik a szél, ahogy gyalogolok, és úgy átfúj vékony ruhám anyagán, mintha nem is létezne. Gyorsítok a lépteimen, a sarkam kopog a járdán, és ez anyámra emlékeztet. Róla pedig az jut eszembe, hogy mit művelt velem.

Nem érdekel, hogy Pszichének valószínűleg igaza van, és anyának biztosan akad egy terv a tarsolyában, ami nem arról szól, hogy önként menjek a vágóhídra. Csakhogy nem érdekel, mik a tervei. Nem beszélt nekem ezekről, nem adta meg az ártatlanság vélelmét; egyszerűen beáldozott, mint egy gyalogot a sakktáblán, hogy közelebb férkőzzön a királyhoz. A rosszullét környékez ettől.

Olümposz belvárosának magas épületei némileg útját állják a szélnek, de valahányszor át akarok menni az utcán, észak felől megrohamoz, és csapkodja a ruhámat a bokám körül. Különösen jeges az öböl felől érkező, olyan hideg, hogy fáj tőle belül az orrom. Ki kellene térnem az elemek támadása elől, de elviselhetetlen a gondolat, hogy megforduljak, és visszamenjek a Dodona-toronyba. Akkor már inkább megfagyok.

Rekedten felnevetek erre az abszurd gondolatra. Igen, azzal megmutatnám nekik! Ha lefagy néhány láb- és kézujjam, az biztosan nagyobb fájdalmat okoz anyámnak és Zeusznak, mint nekem. Nem tudom, hogy a pánik vagy a hideg miatt, de úgy érzem, mintha megbolondultam volna.

Olümposz belvárosa ugyanolyan elegáns, mint Zeusz tornya. Az összes kirakat és homlokzat egységes stílusú, elegáns és minimalista. Fém, üveg és kő. Szép látvány, de lélek nélküli. Csak a cég nevével ellátott, ízléses, függőleges táblák jelzik, hogy miféle vállalkozások működnek a különféle üvegajtók mögött. A város központjától távolodva egyre jellemzőbb az egyéni stílus és ízlés megjelenése a házakon, de itt, a Dodona-torony közvetlen közelében még minden Zeusz irányításáról árulkodik.

Ha összeházasodunk, vajon a ruháimat is ő fogja megrendelni, hogy maximálisan megfeleljenek az ízlésének? És felügyeli a fodrászomat, hogy neki tetsző frizurát készítsen nekem? Árgus szemmel figyelni fogja minden egyes lépésemet, ellenőrzi, mit mondok, mit gondolok? Kiráz a hideg a gondolattól.

Csak három utcasarokkal odébb jut el a tudatomig, hogy a saját lépteim zaján kívül másokét is hallom. Amikor hátranézek, két férfit látok néhány háztömbbel mögöttem. Megszaporázom a lépteimet, mire könnyedén követik a példámat. Nem úgy tűnik, mintha utol akarnának érni, mégis képtelen vagyok szabadulni az érzéstől, hogy vadásznak rám.

Későre jár, a belvárosban egyetlen üzlet vagy bolt sincs nyitva már. Néhány sarokkal odébb zenét hallok. Biztosan nyitva egy bár. Ott talán lerázhatom az üldözőimet. És közben legalább megmelegedhetek.

A következő sarokhoz érve balra fordulok, követem a hang irányát. Amikor ismét hátrapillantok, már csak egy férfit látok. Hová tűnhetett a másik?

Néhány másodperc múlva már tudom is a választ. A férfi feltűnik tőlem balra a következő keresztutcában. Nem adja jelét, hogy megpróbálná elállni az utamat, de az ösztöneim azt súgják, hogy a lehető legnagyobb távolságot tartsam tőle. Jobbra fordulok, ismét dél felé veszem az irányt.

Minél távolabb járok a belvárostól, annál kevésbé felelnek meg az épületek a tökéletesség imázsának. Már szemetet is látni errefelé az utcákon. Számos üzlet ablakát rács védi. A koszos ajtókra itt-ott táblát ragasztottak „Árverés alatt” felirattal. Zeuszt csak az érdekli, ami szem előtt van, és a jelek szerint nem lát el idáig.

Talán a hideg miatt ilyen összefüggéstelenek a gondolataim, de csak jóval később döbbenek rá, hogy a két férfi a Sztüx folyó felé próbál terelni. Zsigeri félelem lesz úrrá rajtam. Ha sarokba szorítanak a part mentén, akkor csapdába csaltak: már nem nyerhetek egérutat. Mindössze három híd ível át a felső városból a túlpartra, az alsó város felé. Csakhogy senki sem használja ezeket − az utolsó Hádész halála óta. A folyón átkelni pedig tilos. Ha hitelt adhatok a legendának, ezért iszonyú árat kell fizetni.

És ez a lehetőség is csak akkor áll fenn, ha egyáltalán eljutok a hídig.

A félelem szárnyakat ad. Próbálok nem idegeskedni amiatt, hogy fáj a lábam ebben a nevetségesen kényelmetlen cipőben. Jóformán a hideget se érzem. Meg kell találnom a módját, hogy kijátsszam az üldözőimet. Találnom kell olyan embereket, akik a segítségemre lesznek.

A francba, hogy a telefonom sincs nálam! Nem lett volna szabad hagynom, hogy az érzéseim irányítsanak. Bárcsak megvártam volna Pszichét, amíg lehozza a telefonomat! Ez akkor meg se történhetett volna… Vagy mégis? Megszűnik számomra az idő jelentése. A másodperceket a lélegzetvételeimmel mérem, amelyek valójában zihálásként szakadnak ki a mellkasomból. Képtelen vagyok gondolkodni, és nem állhatok meg, már-már futólépésben haladok tovább. Az istenekre, mennyire fáj már a lábam!

Először nem is hallom a száguldó folyó zúgását a saját zihálásom miatt. De akkor is itt van előttem, fekete szalagként kígyózva. Még nyáron is túl széles és túl gyors ahhoz, hogy biztonsággal átúszhassam. Most, télvíz idején pedig felérne egy halálos ítélettel ez a próbálkozás.

Megpördülök a tengelyem körül a férfiakat keresve. Nem tudom kivenni az arcukat az árnyékban. Ekkor döbbenek rá, milyen csöndes az éjszaka körülöttem. A még nyitva tartó, távoli bár zajai már alig érnek el ide.

Senki sem fog a segítségemre sietni, hogy megmentsen.

Eleve egy lélek sem tud arról, hogy itt vagyok.

A jobb oldali férfi, aki a magasabbik a kettő közül, elneveti magát. A testem olyan remegéssel küzd, amelynek semmi köze a hideghez.

− Zeusz szeretne váltani veled pár szót.

Zeusz.

Hogy gondolhattam, hogy ennél tovább már nem fajulhat a helyzet? Én bolond. Ezek a fickók nem véletlenül követnek engem, mint két ragadozó. Azért uszították rám őket, akár a kopókat, hogy vigyenek vissza hozzá. Mintha egy szökevény mezei nyúl lennék. Nem gondolhattam komolyan, hogy Zeusz tétlenül fogja tűrni, hogy elmeneküljek, ugye? Ezek szerint mégis, mert a sokk most már teljesen lebénítja az agyamat. Még annyira se tudok gondolkodni, mint eddig. Ha most megállok, elkapnak, és visszavisznek a vőlegényemhez. Ketrecbe fog zárni. Kétség sem férhet hozzá, hogy nem lesz több esélyem megszökni.

Nem gondolkodom. Nem tervezgetek.

Lerúgom a cipőmet, és lélekszakadva futok az életemért. Hallom, hogy szitkozódnak mögöttem, aztán döngő léptekkel futásnak erednek. Túl közel vannak. A folyó kanyarulatánál járunk, követem a part vonalát. Azt sem tudom, merre visz a lábam. Csak el innen. Sikerülnie kell. Nem érdekel, hogyan. Ha kell, belevetem magam a jéghideg folyóba, csak hogy megmeneküljek Zeusz karmaiból. Minden jobb annál, mint a felső várost uraló szörnyeteg feleségének lenni.

Már ott magasodik előttem a Ciprus híd. Ez az ősi kőépítmény masszív pilléreken nyugszik, amelyek szélesebbek, mint én vagyok, és kétszer olyan magasak. A látványa azt az érzést kelti bennem, hogy ha átjutok rajta, magam mögött hagyom ezt a világot.

− Állj meg!

Nem törődöm a figyelmeztetéssel, nekivágok. Fáj, a pokolba is, mindenem fáj! Annyira csíp a bőröm, mintha a nyers húsig lehorzsolta volna rólam egy láthatatlan akadály, és mintha üvegszilánkokon futottam volna eddig, annyira fáj a lábam. Nem törődöm vele. Most semmiképp sem állhatok meg. Túl közel vannak hozzám. Szinte észre sem veszem, hogy köd vesz körül. A folyó felől érkezik, több hullámban.

A híd felénél járhatok, amikor megpillantok egy férfit, aki a túlsó parton áll. Fekete kabátba burkolózik, keze a zsebében, a köd úgy gomolyog a lába körül, mintha egy kiskutya dörgölőzne a gazdájához. Ez egy irracionális gondolat, ami csak még inkább megerősíti, hogy nem vagyok jól. Nem jól? Az nem kifejezés!

− Segítség!

Fogalmam sincs róla, ki ez az idegen, de biztosan jobb ember azoknál, akik üldöznek.

− Segíts, kérlek!

Nem mozdul. Már csak botorkálni tudok, a testem alig akar engedelmeskedni a hideg és a félelem miatt. Különös, hasogató fájdalmat érzek, miközben átkelek a hídon. Bicegek és bukdácsolok, kis híján térdre zuhanok, amikor találkozik a tekintetem az idegenével. Könyörgök.

Lenéz rám, továbbra is mozdulatlan, akár egy fekete lepelbe öltöztetett szobor. Egy örökkévalóságnak tűnik a mozdulatlansága. Aztán mintha megszületett volna benne az elhatározás: egyik kezét felemeli, és tenyerével felém fordítva kinyújtja. Biztatóan int, hogy tegyem meg a távolságot, ami még elválaszt a parttól. Végre elég közel jutok ahhoz, hogy lássam sötét haját és szakállát, elképzeljem sötét tekintetének intenzitását, miközben az eddig különös feszültségtől vibráló levegő most mintha nyugalommal ölelne körül. Sikerül fájdalommentesen megtennem az utolsó lépéseket a túloldalig.

− Gyere! − mondja egyszerűen a férfi.

A pánik közepette az agyam azt kiáltja, végzetes hibát követek el ezzel. Nem érdekel. Utolsó csepp erőmet is összeszedve futok tovább felé. Nem tudom, ki ez az idegen férfi, de bárki legyen is, csak jobb lehet Zeusznál. Mindegy, milyen árat kell fizetnem ezért.

3

HÁDÉSZ

A NŐ NEM IDE TARTOZIK, A SZTÜXNEK ERRE A PARTJÁRA, ahol én vagyok az úr. Ennek elég erős érvnek kellene lennie ahhoz, hogy hátat fordítsak neki. De nem tudom nem észrevenni, hogy sántikál, miközben fut. Persze, hiszen mezítláb van, és még egy vacak kabát sincs rajta. Mindez január derekán. Látom a könyörgő tekintetét.

Arról nem is beszélve, hogy két férfi üldözi. El akarják kapni, még mielőtt átér erre a partra. Nem fogják hagyni, hogy átkeljen a hídon. És ennél többet nem is kell tudnom: a Tizenhármak valamelyik tagjának esküdtek hűséget. Olümposz átlagos polgárai nem akarnak átkelni a folyón, inkább a Sztüxnek azon a partján maradnak, ahová eleve tartoznak. Még ha ezt egyébként nem is fogják fel teljesen, akkor is mindig visszafordulnak, amint odaérnek a három híd valamelyikéhez. Ezek itt ketten úgy viselkednek, mintha rádöbbentek volna, hogy a nő végérvényesen elérhetetlenné válik számukra, amint átér hozzám, erre a partra. Intek neki.

− Gyorsabban!

Hátranéz, és a pánik hangjai szakadnak ki a testéből, olyan hangosan, mintha sikoltott volna. Jobban fél tőlük, mint tőlem. Ez akár valamiféle reveláció is lehetne, ha nem gondolnék bele a helyzetébe. Már majdnem ideért. Mindössze néhány lépés választja el tőlem.

Most ismerem fel. Láttam már ezt a nagy, mogyoróbarna szempárt, a bájos arcocskát. Ismerem a pletykarovatokból, amelyek előszeretettel tudósítanak a Tizenhármakról, baráti köreikről és családtagjaikról. Ez a nő itt Démétér másodszülött lánya, Perszephoné. De mégis mit keres itt?

− Kérlek! − zihálja megint. Sehová sem futhat. Ők a híd egyik oldalán vannak, én a másikon. A végsőkig elkeseredett és elszánt lehet, ha át akar kelni, leküzdve a láthatatlan akadályokat, egy magamfajta alakra bízva magát.

− Fuss! − biztatom.

A megállapodás értelmében én magam ugyan egy lépést sem tehetek felé, de amint ideér hozzám…

Az őt üldöző férfiak egyre gyorsabban futnak, teljes erőbedobással, hogy elkapják, mielőtt átérne hozzám. Ő pedig lelassult mostanra, már csak sántikál, amiből arra következtetek, hogy így vagy úgy, de megsérülhetett. Vagy egyszerűen csak kimerült. Ha botladozva is, de jön felém, elszántan.

Számolom, hány lépésre van még tőlem. Húsz. Tizenöt. Tíz. Öt.

Már ott lihegnek a nyakában. Túlságosan közel vannak. De a szabály az szabály. Még én sem szeghetem meg. A saját erejéből, segítség nélkül kell átérnie ide, erre a partra.

A nő mellett elnézve a két férfit figyelem. És rút felismerésre jutok. Ismerem őket. Mégpedig évekkel ezelőttről. Két végrehajtó az, akik a háttérben Zeusz megbízásából dolgoznak. Elvégzik a piszkos munkát, amihez a főnöknek nem fűlik a foga, és nem szeretné, hogy a rajongótábora tudomást szerezzen róla.

A tény, hogy itt vannak, és üldözik ezt a fiatal nőt, azt jelzi, nem valami csip-csup ügyről van szó. Zeusz imád játszadozni a kiszemelt áldozataival. De vajon Démétér egyik lányával is meg meri tenni ezt? Ez a szempont sem számít. A lány kis híján elhagyta már Zeusz fennhatóságát… mindjárt átjut az én felségterületemre. És csodával határos módon sikerül is neki.

Elkapom Perszephonét a derekánál fogva abban a pillanatban, hogy átér a hídnak erre az oldalára. Megfordítom, és a hátával a mellkasomhoz szorítom. Most még kisebbnek és törékenyebbnek látom, és haragra gerjedek, amikor érzem, hogy minden ízében remeg. Ezek a gazemberek jó ideje üldözték már, éspedig Zeusz parancsára, hogy megfélemlítsék. Ez nem lehet más, mint egyfajta büntetés; Zeusz mindig is előszeretettel űzte ide, a Sztüx folyóhoz az embereket, akik utcáról utcára haladva egyre jobban rettegtek, mígnem a folyópartra értek, ahol kelepcébe kerültek. Perszephoné azon kevesek egyike, akik egyáltalán megpróbáltak átjutni az egyik hídon. Hatalmas lelkierőről árulkodik, hogy eljutott idáig, méghozzá segítség nélkül. Ezzel kivívta a tiszteletemet.

De mindannyiunknak megvan a maga szerepe ma este. És bár nem áll szándékomban bántani ezt a nőt, tény, hogy egy igazi aduász hullott vele most az ölembe. Olyan esély, amit nem fogok elszalasztani.

− Maradj nyugton, ne ficánkolj! − kérlelem.

Perszephoné mozdulatlanná dermed, csak ziháló lélegzetvételét hallom. − Kicsoda… − Ne most!

Próbálok elvonatkoztatni attól, hogy minden ízében remeg. Megfogom a nyakát, várom, hogy a két fickó ideérjen. Nem akarom bántani őt, de muszáj élnem a fizikai erőmmel, hogy ne mozduljon a szorításomból, mert így meggyőzőbb a látvány. Még mindig ellenkezik velem. Nem tudom, hogy a zsigeri bizalmatlanság és félelem munkál-e benne, de ez most nem is érdekes.

A két fickó megtorpan. Nem szívesen tennék meg a még köztünk lévő távolságot, de nem is képesek erre. Az alsó város partján állok. Nem szegtem meg semmiféle törvényt, és ezzel ők is tisztában vannak. A jobb oldalon álló farkasszemet néz velem.

− Zeusz nőjét tartod a markodban.

Perszephoné megdermed az ölelésemben, de nem törődöm ezzel. Felhergelem magam, hogy a hangom indulatos és dermesztő legyen.

− Akkor nem kellett volna hagynotok, hogy a kis kedvence ilyen messzire jusson a biztonságos helytől.

− Hibát követsz el, nagy hibát!

Tévedés. Ez nem hiba. Ez egy lehetőség, amelyre harminc istenverte éve várok. Hogy legyőzzem Zeuszt éppen akkor, amikor hatalma teljében uralkodik. Hogy elvegyek tőle valakit, aki fontos számára, mégpedig úgy, ahogyan ő fosztott meg engem a számomra legfontosabb két embertől, amikor még gyerek voltam.

− Ő most már az én területemen van. Megpróbálhatjátok visszaszerezni tőlem, de akkor vállalnotok kell a megállapodásunk megszegésének következményeit.

Van annyi magukhoz való eszük, hogy tudják, mit értsenek ezen. Akármennyire is szeretné visszaszerezni Zeusz ezt a nőt, nem szegheti meg az egyezségünket anélkül, hogy ne fordulna ellene a Tizenhármak többi tagja. A két férfi összenéz.

− Ki fog nyírni téged!

− Állok elébe.

Lenézek rájuk.

− Ő most már az enyém. Mondjátok el Zeusznak, hogy igyekszem alehető legjobban kiélvezni a váratlanul érkező ajándékát.

Csak most mozdulok meg, Perszephonét átvetem a vállamon, és elindulok vele az utcán, egyre beljebb haladva a birodalmamba. Nem tudom, mi bénította meg idáig, de tény, hogy ez most egyszerre megszűnik: rúgkapálva ellenáll, az öklével veri a hátamat.

− Tegyél le!

− Nem.

− Engedj el!

Elengedem a fülem mellett a kérését, és cipelem tovább magammal, gyors léptekkel bekanyarodva a sarkon. Amint látótávolságon kívül kerülünk a hídtól, leteszem, és talpra állítom. A nő nekem akar esni, amit akár mulatságosnak is találhatnék, ha másmilyenek lennének a körülmények. Harciasabb, mint feltételeztem róla, azaz Démétér egyik lányáról, aki a felső tízezerhez tartozik.

Úgy terveztem, hogy a saját lábán fog eljönni velem idáig, de hiba lett volna, főleg az iménti konfrontálódásunk ismeretében. Nincs megfelelően öltözve ehhez. És mindig is számolni kell azzal a lehetőséggel, hogy Zeusznak vannak kémjei a területemen, akik jelenteni fogják neki ezt az incidenst. Elvégre nekem is vannak spiclijeim az ő birodalmában. Lerázom magamról a kabátomat, és ráadom a nőre. Gyorsan felhúzom a cipzárt, még mielőtt eszébe jutna ellenállni, és az oldalához fogom a karját.

Szitkozódik, de máris indulunk tovább, úgyhogy a vállamra dobom.

− Maradj csöndben!

− Nem maradok!

A türelmem már így is fogytán. Kis híján eldurran az agyam.

− Félig megfagytál, és bicegve jársz. Hallgass, és maradj nyugton, amíg be nem viszlek!

Továbbra is mondja ugyan a magáét, de a rúgkapálást legalább abbahagyja. Most az a legfontosabb, hogy minél jobban eltávolodjunk a folyótól. Kétlem, hogy Zeusz emberei annyira ostobák lennének, hogy megpróbáljanak átkelni a Sztüxön, de ez az éjszaka már hozott magával váratlan fordulatot. Jobban ismerem őket annál, hogy bármit is magától értetődőnek vegyek.

Nem véletlen, hogy lepukkantak és lakatlanul állnak a folyóhoz közeli épületek. Annál inkább alátámasztják azt a történetet, amelyet a felső város szeret bemesélni magának a folyónak erről az oldaláról. Ha azok a totál seggfejek azt hiszik, nincs idelent semmi, ami értékes lenne, akkor legalább békén hagynak engem meg a népemet. A megállapodásunknak csak addig lehet érvényt szerezni, ameddig a Tizenhármak egyetértenek egymással. Ha egyszer arra szövetkeznének, hogy elfoglalják az alsó várost, az nagy bajt jelentene. Jobb lenne egy az egyben megúszni ezt a forgatókönyvet.

Remek terv volt, ma estig. Tény, hogy darázsfészekbe nyúltam, és ezt már nem lehet visszacsinálni. A nő, akit itt cipelek a vállamon, vagy eszközzé válik a kezemben ahhoz, hogy végre legyőzzem Zeuszt, vagy ez a nő lesz a vesztem.

Ilyen vidám gondolatok fogalmazódnak meg bennem a háztömb végéhez érve, amikor két árnyék válik ki az épületek közül az utca két oldalán, és néhány lépés távolságot tartva a nyomomba szegődnek. Mintha és Kharón. Rég megszoktam, hogy az éjszakai kóborlásaim során sohasem lehetek igazán egyedül. Már gyerekkoromban is így volt. Soha senki nem akart megállítani, csupán vigyáztak rám, nehogy olyan bajba kerüljek, amiből nem tudok kikeveredni. Amikor végül átvettem az alsó várost, és a gyámom lemondott, átadta az irányítást minden felett, kivéve ezt.

Egy ostobább ember azt gondolná, az embereim ezt gondoskodásból teszik. Talán részben így is van. De ha most meghalok, még utód és örökös nélkül, akkor megbillen Olümposzban Tizenhármak kényes hatalmi egyensúlya. Sőt, meg is szűnhet. Azok a bolondok ott a felső városban még mindig nem fogják fel, milyen fontos fogaskerék vagyok a gépezetükben. Nem beszélnek rólam, nem ismernek el… de én jobban örülök annak, hogy így van. Semmi jó nem származhat abból, ha a többiek a Tizenhármakból erre fordítják aranyló szemüket.

Átvágok egy sikátoron, aztán a következőn is. Vannak olyan körzetei az alsó városnak, amelyek Olümposz többi részére emlékeztetnek, de ez a környék nem tartozik közéjük. A sikátorok bűze az égig száll, és üvegszilánkok ropognak a cipőm alatt minden egyes lépéskor. Egy felületes szemlélő könnyen elsiklik a gondosan elrejtett kamerák felett, amelyek az összes lehetséges szögből mutatják a teret. Senki sem közelítheti meg az otthonomat anélkül, hogy az embereim ne szereznének tudomást erről. Még én sem, bár én rég rájöttem néhány trükkre, amit bevethetek, ha valóban egyedül akarok maradni.

Balra fordulok, odasietek egy jellegtelen ajtóhoz, amely egy ugyanolyan közönséges téglafalat tör át. Gyors pillantást vetek az ajtó felső részén elhelyezett kis kamerára. Kattan a zár a kezem alatt. Halkan becsukom magam után az ajtót. Mintha és Kharón át fogja fésülni a környéket, hátha támad valamilyen újabb ostoba ötlete a két majdnem betolakodónak.

− Most már bent vagyunk. Tegyél le!

Perszephoné hangja ugyanolyan kimért, mint bármelyik kisasszonyé az udvarban. Elindulok lefelé a keskeny lépcsőn.

− Nem.

Sötét van, egyedül a padlólámpák világítanak. Mire a lépcsősor végéhez érek, már olyan hideg a levegő, hogy eláll tőle a lélegzetem. Most már a föld színe alatt járunk, az alagutakban nem kell bajlódnunk a légkondicionálóval. Azért építettük ki ezeket, hogy gyors haladási vagy menekülési útvonalakat biztosítsunk. Nem a kényelmet szolgálják. A lány reszket a vállamon. Örülök, hogy rászántam az időt, és ráerőltettem a kabátot. Csak akkor tudom megnézni a sérüléseit, amikor hazaérek vele, és mindenkinek annál jobb, minél hamarabb sor kerül erre.

− Tegyél le! Tegyél le!

− Nem − ismétlem meg. Nem vagyok hajlandó lélegzetvételt pazarolni arra, hogy elmagyarázzam neki, most csak az adrenalin dolgozik benne, és ezért nem érez semmiféle fájdalmat. De amint lecsökken az endorfinszintje, megint fájni fog mindene. A lába teljesen kikészült mostanra. Nem gondolom, hogy fennáll a kihűlés veszélye, de fogalmam sincs, mennyi időt tölthetett odakint a téli éjszakában, ebben a ruhának nemigen mondható göncben.

− Gyakran rabolsz embert?

Szaporázom a lépteimet. Már nyoma sincs a hangjában a szúrós haragnak, olyasfajta nyugalom lépett a helyébe, amely aggodalomra ad okot. Lehet, hogy sokkos állapotba fog kerülni, ami a legkevésbé sem hiányzik. Van egy orvos ismerősöm, akit felhívhatok, de minél kevesebben szereznek tudomást arról, hogy nálam van Perszephoné Dimitriou, annál jobb. Addig legalábbis biztosan, amíg ki nem fundálok egy tervet arra, hogyan használjam fel ezt a váratlan ajándékot.

− Hallottad, mit kérdeztem? − Fészkelődik kissé. − Azt kérdeztem, gyakran rabolsz-e embert.

− Maradj csöndben! Mindjárt odaérünk.

− Ez nem válasz a kérdésemre.

Néhány másodpercig élvezhetem az áldott csendet. Aztán megint beszélni kezd.

− Viszont engem még sohase raboltak el. Talán butaság választ várni egy kérdésre, ami az emberrablóként szerzett korábbi tapasztalataidra vonatkozik.

Most kifejezetten vidáman cseng a hangja. Biztosan sokkos állapotban van. Tudom, hogy hiba folytatni ezt a témát, mégis azon kapom magam, hogy válaszolok neki.

− Te futottál oda hozzám. Ez aligha nevezhető emberrablásnak.

− Valóban így történt? Én csak menekültem két férfi elől, akik üldöztek. Hogy te ott voltál-e vagy sem, az lényegtelen.

Mondhat nekem, amit csak akar, kimondottan a karjaimba futott. Tőlem várt segítséget. Erre volt szüksége. Én meg képtelen voltam megtagadni tőle.

− A szó szoros értelmében a karjaimba vetetted magad.

− Üldöztek. Úgy tűnt, te vagy a kisebbik rossz. − Pillanatnyi hallgatás. − Most már úgy érzem, lehet, hogy végzetes hibát követtem el ezzel.

Az alagutak labirintusában haladok egy újabb lépcsősor felé. Ugyanúgy néz ki, mint az előző, amelyen lesiettem, még a fakó futószőnyeg is egyforma mindenütt. Kettesével szedem a lépcsőfokokat, nem törődve azzal, hogy Perszephoné halk nyögésekkel rázkódik rajtam, valahányszor a vállam a gyomrába mélyed. Ez az ajtó is azonnal kinyílik előttünk, amint megérintem − valójában az az emberem nyitja ki, aki épp szolgálatot teljesít a biztonsági őrök irodájában. Lassítok, hogy meggyőződjek róla, be is csukódik-e utánunk. Perszephoné forgolódik a vállamon.

− Ez egy borospince. Erre végképp nem számítottam.

− Történt-e bármi is veled ma este, ami nem ért váratlanul?

Már meg is bánom, hogy feltettem ezt a kérdést, de a nő olyan furcsán rendíthetetlen nyugalommal viselkedik, hogy őszintén érdekel. Sőt, ha a kihűlés veszélye fenyegeti, akkor az a legokosabb, amit most tehetek, hogy szóval tartom, és beszéltetem. Érthetetlenül vidám hangja már-már suttogásig halkul.

− Nem. Minden teljesen váratlanul ért.

Pillanatnyi lelkiismeret-furdalásom támad, de elhessegetem az érzést. Már nagy gyakorlatom van ebben. Az utolsó lépcsősor kivezet a borospincéből. Most már az otthonom előszobájának végében állok. Rövid belső eszmecsere után a konyha felé veszem az irányt. Az épület több helyiségében is tartok elsősegélydobozt, de a két legnagyobbat a konyhában és a hálószobámban rejtettem el. A konyha esik közelebb.

Belököm az ajtót, megtorpanok.

− Ti meg mit kerestek itt?

Hermész megdermed, kis kacsójában két palack a legjobb boromból.

Diadalittas mosolyt villant felém, amiből látom, hogy legalábbis szalonspicces.

− Volt egy unalmas buli a Dodona-toronyban, úgyhogy korán leléptünk.

Dionüszosz mélyen behajolva kutakodik a hűtőszekrényemben. Nyilván lerészegedett már vagy betépett − vagy mindkettő egyszerre.

− A világ legjobb kajáit tartod itthon − mondja, és egy pillanatra se hagyja abba az éléstáram kifosztását.

− Ez nem alkalmas időpont erre.

Hermész kikacsint nagyméretű, sárga keretes szemüvege mögül.

− Uh, Hádész…

A nő a vállamon vonaglik egyet, mintha áramütés érte volna.

− Hádész?!

Hermész megint pislog egyet, és hátradobja fekete hajkoronáját.

− Ennyire részeg lennék? Vagy tényleg Perszephoné Dimitriou-t látom a válladon átdobva? Valami szexi szerepjátékra készülsz vele?

− Az lehetetlen. − Dionüszosz végre előbújik a hűtőmből, kezében a pástétommal, amelyet a bejárónőm hagyott itt ma nekem. Egyenesen a dobozból kezdi felfalni. Bár most legalább használ hozzá villát. Néhány morzsa már ott billeg a szakállán. A bajuszának csak az egyik fele kunkorodik kackiásan felfelé, a másik ziláltabb, mintha nemrég beletörölte volna a kezét az arcába. A homlokát ráncolva néz rám. − Rendben, akkor talán mégsem lehetetlen. Vagy így van, vagy valami érdekes anyag került a füves cigimbe, amit Helénával szívtam el az udvaron.

Ha nem árulták volna el, hogy egyenesen egy partiról jöttek ide, akkor is tudtam volna az öltözékükből. Hermész rövid ruhát visel, mintha egy diszkógömb volna, sötétbarna bőrén flitterek csillognak. Dionüszosz bizonyára öltönyben vágott neki az éjszakának, de most már csak egy fehér, V-nyakú pólót visel. Az a nagy gombóc a konyhapultomon pedig minden bizonnyal az összegyűrt zakója és inge.

Perszephoné mozdulatlanná vált a vállamon. Abban sem lehetek biztos, hogy még lélegzik. Nagy a kísértés, hogy sarkon forduljak, és itt hagyjam őket, de korábbi tapasztalataimból tudom, hogy utánam jönnének, és addig bombáznának a kérdéseikkel, amíg be nem adom a derekamat, és csalódottságomban el nem kezdek visszavágni nekik. Jobb, ha minél hamarabb túlesünk ezen. Lerakom Perszephonét a konyhapultra, fél kézzel fogom a vállát, nehogy orra bukjon, és leessen onnan. Nagy mogyoróbarna szemével pislog felém, a testét remegés rázza.

− Hádésznak nevezett téged.

− Mert az a nevem − szünetet tartok −, Perszephoné.

Hermész nevet, és csörömpölve leteszi a borospalackokat. Saját magára mutat.

− Hermész. − Azután a társára mutat. − Dionüszosz. − Újabb nevetés. − Bár ezt már úgyis tudtad.

Hermész nekitámaszkodik a vállamnak, és odasúgja:

− Feleségül fog menni Zeuszhoz.

Lassan fordulok oldalra, hogy Hermészre nézzek.

− Micsoda?

Azt eddig is tudtam, hogy a nő biztosan fontos Zeusz számára, ha egyszer ráuszította az embereit, na de hogy házasságról lenne szó? Ez azt jelenti, hogy a következő Héra vállát markolom éppen.

− Úgy van. − Hermész kihúzza a parafadugót az egyik palackból, és alaposan meghúzza. − Ma este jelentették be. Olümposz leghatalmasabb urának menyasszonyát raboltad el. Jó, hogy még nem házasodtak össze, mert akkor most a Tizenhármak egyikével művelted volna ezt. − Hermész kuncog. − Ez kifejezetten körmönfont akció, Hádész. Ki sem néztem volna belőled!

− Ó, én viszont igen. − Dionüszosz még egyet akar harapni az ételből, de sehogy se talál a szájába: a villa beleakadt a szakállába. Pislogva nézi az evőeszközt, mintha az tehetne az egészről. − Elvégre ő Olümposz fenegyereke. Ilyen hírnévre pedig csak akkor tehet szert valaki, ha nem áll tőle távol némi rafinéria.

− Elég legyen már!

Előhalászom a telefonomat a zsebemből. El kell látnom Perszephonét, de előbb hárítanom kell a rám záporzó több tucatnyi kérdést.

− Hádész! − nyafogja Hermész. − Ne rúgj ki minket! Csak az előbb jöttünk meg.

− Én nem hívtalak ide titeket.

Nem mintha ez visszatartaná őket attól, hogy átkeljenek a folyón, amikor csak kedvük szottyan. Ez részben Hermészre vall: oda mehet, ahová és amikor csak akar, ezt megteheti a pozíciójából kifolyólag. Dionüszosznak állandó meghívója van hozzám, de azt eredetileg kizárólag üzleti céllal gondoltam.

− Sohasem szoktál hívni minket. − Hermész lebiggyeszti piros ajkait, most valahogy sikerült nem elmaszatolnia a rúzsát. − Ez már elég ahhoz, hogy valaki azt gondolja, nem kedvelsz minket.

Olyan pillantást vetek rá, amilyet ez a megjegyzés megérdemel, és felhívom Kharónt. Mostanra már vissza kellett volna érnie. Hamar felveszi.

− Igen?

− Hermész és Dionüszosz itt van nálam. Küldj valakit ide értük, aki elkíséri őket a szobájukba!

Betuszkolhatnám őket egy autóba azzal, hogy menjenek haza, de róluk lévén szó, nincs garancia arra, hogy ne jönnének vissza − vagy ne hoznának még ennél is megkérdőjelezhetőbb döntéseket. Legutóbb, amikor hazaküldtem őket, az lett a vége, hogy lerázták a sofőrömet, és megpróbálták részegen átúszni a Sztüxöt. Ha itt vannak egy fedél alatt velem, akkor legalább rajtuk tarthatom a szemem, amíg kijózanodnak.

Érzem, hogy Perszephoné úgy bámul rám, mintha szarvakat növesztettem volna, de most az a legfontosabb, hogy gondoskodjak erről a két idiótáról. Megérkezik két emberem, akik kiterelik őket a konyhából, de előtte még heves vitát folytatunk, aminek eredményeképpen magukkal viszik az ételt és a bort is. Felsóhajtok, amikor végre becsukódik mögöttük az ajtó.

− Vagy ezer dollárt ér egy ilyen palack. Hermész elég részeg már ahhoz, hogy meg se kóstolja.

Perszephoné furcsa csuklásokat hallat, ez az egyetlen figyelmeztető jel számomra, mielőtt letépi magáról a kabátomat. Másra figyeltem közben, észre sem vettem, hogy már lehúzta a cipzárt. És most futásnak ered. Annyira meglepődöm ezen a fejleményen, hogy földbe gyökerezik a lábam, és tétlenül nézem, ahogy bicegve igyekszik az ajtó felé. Tényleg sántít. Vörös csíkot hagy maga után a padlón, és ez a látvány végre kizökkent eddigi dermedtségemből.

− Hogy gondolod ezt?! Mégis most mi a francot művelsz?!

− Nem tarthatsz itt erővel!

Átfogom a derekát, és visszacipelem, felültetem a konyhapultra.

− Úgy viselkedsz, mint aki megőrült.

Rám szegezi mogyoróbarna szemét.

− Elraboltál engem. A legokosabb dolog, amit tehetek, hogy szökni próbálok.

Megragadom a bokáját, és felemelem a lábát, hogy alaposan szemügyre vehessem. Csak akkor döbbenek rá, hogy más megoldást is választhattam volna, amikor Perszephoné kapkodva próbálja leszorítani a ruháját. Mindegy most már. Óvatosan megérintem a talpát, majd odamutatom neki az ujjamat.

− Vérzik.

Több nagy vágás is húzódik a lábán, de nem tudom, mélyek-e annyira, hogy össze kelljen varrni.

− Akkor engedj, hadd menjek a kórházba, ahol ellátnak!

Maga a megtestesült önfejűség! Szorosabban markolom a bokáját. Még mindig remeg, mint a kocsonya. A pokolba is az egésszel, nincs időm erre a vitára!

− Mit szólnál ahhoz, ha én látnám el a sebeidet?

− Akkor tedd azt!

− Azt hiszed, ha betennéd a lábad egy kórházba, nem értesítené azonnal a személyzet az anyádat? − Farkasszemet nézek vele. − És nem hívnák fel a… vőlegényedet?

Összerezzen.

− Majd csak kitalálok valamit.

− Mint már mondtam, őrültségeket csinálsz. − Megrázom a fejem. − Ne mozdulj, amíg megnézem, nem fúródott-e üvegszilánk a lábadba!

4

PERSZEPHONÉ

EZ A FÉRFI NAGYON IS LÉTEZIK.

Tudom, hogy most sikoltoznom kellene vagy ellenállnom, vagy megpróbálnom eljutni a legközelebbi telefonhoz, de még most sem vagyok képes felfogni, hogy Hádész egy hús-vér ember. A testvéreim végig se fognak hallgatni, ha elmesélem nekik. Tudtam, hogy így van.

Egyébként most, hogy már múlóban a pánik, úgy érzem, nem is hibáztathatom őt. Lehet, hogy fenyegetőzött és kényszerrel tartott maga mellett Zeusz emberei előtt, de a másik lehetőség az lett volna, hogy azok ketten visszatoloncolnak a Dodona-toronyba. És bár most úgy érzem, a hasamon örökre ott marad a válla nyoma, de tény, hogy miközben morog rám, látom, hogy tiszta seb a lábam. Azt már nem is említem, hogy milyen gondosan tisztítgatja a sebeimet. Ez teljesen ellentmond a szóbeszédnek, miszerint Hádész egy szívtelen szörnyeteg. Ha az lenne, akkor sorsomra hagyott volna.

Ő… egészen más. Izmos és erős, mégis szikár. Forradásokat látok a kézfején. Az arcát fedő szakáll és a vállig érő, sötét haj tökéletesen illik impozáns megjelenéséhez. Sötét szeme hideg, de nem kifejezetten barátságtalan. Úgy tűnik, velem ugyanolyan ingerülten beszél, mint Hermésszel és Dionüszosszal tette.

Kihúz a lábamból egy apró üvegszilánkot, és a tálba ejti, amelyet idekészített mellém. Úgy bámulja a szilánkot, mintha az sértegette volna az édesanyját, vagy belerúgott volna a kutyájába.

− Ne mozogj!

− Meg se moccanok.

Vagy legalábbis próbálok meg se moccanni. Azonban fáj, és megállíthatatlanul remegek, még így is, hogy a kabátját ráterítette a vállamra. Minél hosszabb ideig üldögélek, annál erősebb a fájdalom. Mintha a testem most próbálná utolérni az agyamat, és csak most kezdené felfogni, milyen nagy bajba kerültünk. El sem hiszem, hogy eljöttem, és hogy ilyen nagy távolságot tettem meg gyalog a sötétben és a hidegben, mire eljutottam idáig.

Szó sem lehet arról, hogy most ezen törjem a fejem. Egész életemben most először kapom magam azon, hogy nincs semmiféle tervem, vagy egy áttekinthető listám a lépésekről, hogy hogyan fogok eljutni A pontból B-be. Szabadesés. Zuhanok. Lehet, hogy anyám puszta kézzel megfojt, ha a nyomomra akad. Zeusz… Kiráz a hideg. Anyám biztosan megfenyeget, hogy kipenderít a legközelebbi ablakon, vagy hogy addig iszik, amíg bele nem hal. Zeusz viszont akár bántalmazhat is. Ugyan ki fékezhetné meg? Ki elég hatalmas ahhoz, hogy útját állja? Senki. Ha létezne olyan személy, aki féken tarthatná, akkor még most is élne az utolsó Héra. Hádész nem mozdul. Sebhelyes kezében egy csipesz, a tekintetében egy kérdés.

− Te remegsz.

− Dehogy.

− Az ég szerelmére, Perszephoné! Reszketsz, mint a nyárfalevél. Nem mondhatod, hogy nem, és nem várhatod el tőlem, hogy higgyek neked, amikor ezzel a két szememmel látom az ellenkezőjét.

Lebilincselő a tekintete, de mostanra annyira elgémberedtem, hogy semmit sem érzek. Egyszerűen csak ülök itt, és őt figyelem. Hádész a hátsó ajtóhoz megy, amely a helyiség egyik sarkából nyílik, és két vastag takaróval tér vissza. Lerakja mellém a pultra.

− Most pedig felemellek.

− Ne!

Azt sem tudom, miért ellenkezem vele. Fázom. Jól jönnek a takarók. Hádész hosszasan figyel.

− Szerintem nem fenyeget a kihűlés, de ha nem melegedsz át hamarosan, akkor ez is bekövetkezhet. Sajnálnám, ha kénytelen lennék a testem melegével gondoskodni arról, hogy visszamelegedj a biztonságos hőmérsékletre.

Hosszú másodpercekig tart, mire felfogom, mit jelent ez. Nem gondolhatja komolyan, hogy levetkőztetne engem, és ő is levetkőzne, hogy egymáshoz bújjunk, amíg felmelegszem. Elkerekedett szemmel nézek rá.

− Nem, ezt nem tennéd meg.

− Dehogynem. Mi az, hogy!

Farkasszemet nézünk egymással.

− Mi hasznom belőled, ha most meghalsz?

Próbálok ellenállni annak a gyalázatos késztetésnek, hogy kijelentsem, most csak blöfföl, ehelyett feltartom a kezem.

− Már tudok mozogni segítség nélkül.

Fájdalmasan tudatában vagyok annak, hogy le sem veszi rólam a szemét. Feltápászkodom, és megfordulok, hogy a takaróra üljek a hideg gránitpult helyett. Hádész nem vesztegeti az időt. Azon nyomban rám teríti a másik takarót, a bokámtól felfelé teljesen betakar vele. Sehol sem látszik a fedetlen bőröm. Csak most folytatja az üvegszilánkok kiszedegetését a talpamból. A fenébe is vele, tényleg jó érzés betakarózni. Szinte azon nyomban elkezdi átjárni a meleg a porcikáimat: kimossa a csontjaimig hatoló hideget. Még jobban remegek, de már tudom, hogy ez jó jel. Kétségbeesetten keresek bármit, ami alkalmas a figyelemelterelésre, így a férfira fókuszálok, aki a lábamnál áll.

− Az utolsó Hádész meghalt. Te elvileg csak egy legenda vagy, de Hermész és Dionüszosz ismer téged.

Ők is ott voltak a bálon, ahonnan elmenekültem… vagyis az én… eljegyzésemen. Csakhogy őket sem ismerem jobban, mint bárki mást a Tizenhármak közül. Akikről nyugodtan állíthatom, hogy vadidegenek számomra.

− És mi a kérdés?

Kihúzza a talpamból, és a tálba ejti a következő üvegszilánkot, amely halkan csilingel.

− Miért kellene mítosszá válnod? Nincs ebben semmi logika. Egy vagy a Tizenhármak közül. Úgyhogy neked is…

− Én csak egy mítosz vagyok. Te pedig most álmodsz − feleli fanyarul, miközben tovább vizsgálgatja a lábamat. − Érzel valahol éles fájdalmat?

Lehunyom a szemem.

− Nem. Csak fáj. Érzékeny.

Úgy bólint, mintha pontosan erre a válaszra számított volna. Dermedten figyelem, ahogyan kipakolgatja a kötszereket, megmossa és bekötözi a lábfejemet. Én nem… Lehet, hogy igaza van, és tényleg csak álmodom ezt az egészet, mert ennek az égadta világon semmi értelme.

− De hát barátságban vagy Hermésszel és Dionüszosszal.

− Senkivel sem vagyok baráti viszonyban. Időről időre felbukkannak nálam, mintha kóbor macskák lennének, akiktől nem tudok megszabadulni.

A szavak jelentésétől függetlenül gyöngédség érződik a hangjából.

− Barátja vagy a Tizenhármak közül kettőnek.

És ő is közéjük tartozik. Ahogyan anyám is. És Zeusz. Ó, istenek, Pszichének igaza van. Hádész ugyanolyan hitvány alak, mint a Tizenhármak többi tagja.

Megrohannak az emlékek, az éjszaka eseményei. Lelki szemeim előtt felvillannak a jelenetek. A szoborgaléria. Anyám ravaszkodása, Zeusz, amint szorongatja a kezem, miközben bejelenti az eljegyzésünket. A rettegés, miközben futva menekülök a folyóparton.

− Vadásztak rám − suttogom. Hádész felnéz rám, összehúzza vastagszemöldökét.

− Mármint Hermész és Dionüszosz?

− Anyám és Zeusz.

Magam sem tudom, miért mesélem ezt el neki. De úgy tűnik, képtelen vagyok megállni. Szorosabbra húzom a takarót a vállamon, és közben ráz a hideg.

− Nem tudtam, hogy a mai bál tulajdonképpen az eljegyzésünk bejelentése lesz. Én nem egyeztem bele az eljegyzésünkbe.

Kimerült vagyok, és már-már elhiszem, hogy némi együttérzést kapok tőle, de aztán ingerültség ül ki az arcára.

− Nézz csak végig magadon! Naná, hogy Zeusz azt akarja, hogy a te neved is felkerüljön a Hérák hosszú listájára.

Hát persze. Ha a Tizenhármak látnak valamit, ami megtetszik nekik, azt meg is kaparintják.

− Az én hibám, hogy így döntöttek anélkül, hogy egyáltalán beszéltek volna velem róla? Csak azért, mert úgy nézek ki, ahogy?

Szétrobbanhat-e az ember feje? Úgy érzem, hamarosan megtudom a választ, ha tovább folytatjuk ezt a beszélgetést.

− Az olümposziak már csak ilyenek. Ha belekeveredsz a hatalmi játszmáikba, viselned kell a következményeket.

Most, hogy már a másik lábfejemet is bekötözte, komótosan feláll.

− Előfordulhat, hogy akkor is neked kell viselned a következményeket, ha nem te, hanem a szüleid űztek ilyen játékokat. Sírhatsz és zokoghatsz persze amiatt, hogy igazságtalan a világ, de akár tehetsz is ellene valamit.

− Pontosan ez történt. Tettem valamit ellene.

Felfortyan.

− Elmenekültél, mint egy riadt őzike, és azt gondoltad, nem fog levadászni? Édes szívem, ez gyakorlatilag felért az előjátékkal Zeusz szemében. A nyomodra fog bukkanni, és visszatoloncol a palotájába. Feleségül mész hozzá, mint az a szófogadó lány, aki egyébként vagy. És egy éven belül elkezdesz porontyokat szülni neki.

Pofon vágom. Nem akarom, mégis megszalad a kezem. Azt hiszem, soha senkit nem ütöttem még meg életemben. Az idegesítő húgaimra sem emeltem kezet, amikor még gyerekek voltunk. Elborzadva meredek a járomcsontja fölött megjelenő piros foltra. Bocsánatot kellene kérnem. Mondanom kellene… valamit. De amikor szóra nyitom a szám, csak ennyire telik tőlem: − Inkább meghalok.

Hádész hosszan néz rám. Általában jó emberismerő vagyok, de most fogalmam sincs róla, mi járhat a fejében. Hiába próbálok olvasni a mélyen ülő, sötét szempárból. Végül kiböki.

− Ma éjszakára itt maradsz. Reggel majd beszélünk.

− De…

Ismét felkap. Úgy nyalábol fel, mintha az a hercegkisasszony lennék, akinek gondol. Hideg pillantást vet rám. Magamba fojtom a tiltakozást. Nincs hová mennem ma éjszakára. Nincs nálam a táskám, a pénzem, a telefonom se. Nem engedhetem meg magamnak a kényeskedést. Ajándék lónak ne nézd a fogát! Még akkor se, ha ilyen mogorva természetű, és a nevével nemzedékek óta ijesztgetik a szülők a gyermekeiket. Lehet persze, hogy az még egy másik Hádész volt. Őt ránézésre harminc-egynéhány, de legfeljebb harmincöt évesnek saccolom. De mégiscsak Hádész szerepét alakítja. Mindig a háttérbe húzódik. Sötét dolgokat művel, amelyeket jobb is, ha nem láthat a mi normális, biztonságos világunk.

Valóban olyan biztonságos lenne? Anyám gyakorlatilag eladott azzal, hogy feleségül ígért Zeusznak. Egy férfinak, aki a tapasztalati tények szerint nem az áldott jó király, akit mindenki szeret, hanem egy zsarnok, aki terrorizál másokat, és aki mellett sorra halnak a feleségei. És ezek még csak a hitvesei. Ki tudja, hány nő esett már áldozatul neki? Ha csak belegondolok, hányingerem támad. Akárhogy is ragozzuk, Zeusz veszélyes fickó. Ez tény.

Hádészt viszont vele ellentétben legenda lengi körül. Az ismerőseim közül egy se gondolja róla, hogy létező személy. Mind egyetértenek abban, hogy élt valamikor egy Hádész, de rég kihalt már a családnak az az ága, amely ezt a nevet viselte. Ami azt jelenti, szinte semmit sem tudok erről a Hádészról. Nem vagyok biztos benne, hogy jó lóra tettem-e, amikor rábíztam magam, de ebben a pillanatban jobban örülök ennek a horogkezű ballonkabátos férfinak, mint Zeusznak.

Hádész felfelé halad velem egy csigalépcsőn, ami pont úgy néz ki, mint egy gótikus film díszlete. Őszintén szólva a ház minden szeglete, amit csak láttam eddig belőle, ugyanolyan. Sötét fapadló, díszlécezés a falakon, amit már túlzásnak érezhetnék, de azt az illúziót kelti, mintha az időből és a valóságból is kiléptem volna. A második szint folyosóját süppedős, bordó szőnyeg borítja. Ezen legalább nem látszanak meg a vérnyomok. Hisztérikus nevetés akar kitörni belőlem, úgyhogy a szám elé kapom a kezemet. Nincs ebben semmi vicces. Nem kellene nevetnem. A jelek szerint mindössze félpercnyire vagyok attól, hogy teljesen elveszítsem a fejem. Hádész persze ügyet se vet rám.

Balra a második ajtó most a cél. Csak akkor lép ismét működésbe a védekezési ösztönöm, amikor már belépett velem a helyiségbe. Kettesben vagyok egy veszélyes fickóval egy hálószobában.

− Tegyél le!

− Nem kell túldramatizálni a helyzetet!

Arra számítok, hogy ledob az ágyra, de nem. Óvatosan fektet le, és ugyanilyen óvatosan hátra is lép egyet.

− Ha összevérezed a padlót, miközben menekülni próbálsz, kénytelen leszek utánad menni, hogy visszahozzalak, és feltakaríttassam veled.

Pislogok egyet. Szinte szóról szóra kimondta, amire gondoltam, és ez már-már kísérteties.

− Te vagy a legfurcsább férfi, akivel valaha is találkoztam.

Most ő néz rám bizalmatlanul.

− Micsoda?

− Jól hallottad. Mit jelentsen ez? Miféle fenyegetés ez? Te a padlód tisztasága miatt aggódsz?

− Nagyon szépek itt a padlók.

Most viccel velem? Bárki másról elhinném, persze. Hádész viszont ugyanolyan komolynak tűnik, mint mindig is azóta, hogy először megpillantottam az utcán álldogálva. Olyan volt, mint a kaszás halál. A homlokomat ráncolva nézek rá.

− Nem értelek.

− Nem kell, hogy érts. Csak maradj itt reggelig, és próbálj meg ellenállni a késztetésnek, hogy bármi olyasmit tegyél, amivel még több sérülést okozol magadnak. − Biccent a sarokban megbúvó ajtó felé. − Ott találod a fürdőszobát. Amennyire csak lehetséges, kíméld a lábadat!

És aztán eltűnik. Kiviharzik az ajtón, és halkan becsukja maga mögött. Lassan tízig számolok, és ezt megismétlem még háromszor. Mivel nem jön vissza, hogy ellenőrizzen, odahúzódom az ágyon a telefonhoz, amely ártatlanul pihen az éjjeliszekrényen. Talán túlságosan is ártatlanul? Biztosan nem lehet úgy telefonálni, hogy senki se hallhassa, mit mondok. A sok titkos alagútból arra következtetek, Hádész nem az a típus, aki bármit is elöl hagyna, ami biztonsági rést jelenthetne. Ez biztosan valamiféle csapda lesz. Azért van itt a telefon, hátha a használója kifecseg néhány titkot, vagy valami effélét.

Nem számít. Zeusztól félek. Anyámra pedig dühös vagyok. De a nővéreimet nem tarthatom tovább bizonytalanságban, már biztosan megőrülnek attól, hogy nem tudják, hol vagyok. Psziché minden bizonnyal felhívta már Kallisztót azóta. És ha más családtag nem is, de a legidősebb nővérem alighanem őrjöngve rohangál Olümposzban, mozgósítva mindenkit, sőt, a fenyegetőzéstől se riad vissza azért, hogy megtaláljon. Az eltűnésem miatt már biztosan felzavartam az egész darázsfészket. Nem hagyhatom, hogy a testvéreim olyasmit tegyenek, ami súlyosbíthatja a már így is totális káoszt.

Mély lélegzetet veszek, hogy erőt merítsek a továbbiakhoz. Felveszem a telefont, és tárcsázom Eurüdiké számát. Ő az egyetlen a testvéreim közül, aki már első próbálkozásra is felvesz egy ismeretlen számot. Három kicsöngéssel később már hallom is izgatott hangját.

− Halló?

− Én vagyok az.

− Ó, hála az isteneknek!

Most elhalkul a hangja.

− Perszephoné az. Igen, igen, kihangosítom.

Egy másodperccel később, amikor meg is teszi ezt, kissé zajos a vonal.

− Itt van Kallisztó és Psziché is. Te hol vagy?

Körülnézek a szobában.

− Úgyse hinnétek el, ha elárulnám.

− Azért csak próbáld meg! − mondja Kallisztó olyan utasításként, amelyből tudom, mindjárt törni kezdi a fejét azon, hogy miként mászhatna végig a telefonvonalon, hogy megfojtson.

− Ha tudtam volna, hogy le akarsz lépni abban a pillanatban, hogy elindultam a táskádért, egy percre se hagytalak volna egyedül. − Psziché hangja remeg, mintha mindjárt eltörne nála a mécses. − Anyánk tűvé teszi érted a felső várost, mindenhol kerestet, és Zeusz… Kallisztó a szavába vág.

− Menjen a francba Zeusz! És anyánk is!

Eurüdiké levegő után kapkod.

− Nem beszélhetsz így!

− Már megtettem!

Bármennyire logikátlan is, a civódásuk nyugtatóan hat rám.

− Jól vagyok. − Bekötözött lábfejemre pillantok. − Nagyjából legalábbis.

− Hol vagy most?

Nincs semmiféle tervem, de azt tudom, hogy nem mehetek haza. Besétálni anyám házába felér a vereség beismerésével, és azzal, hogy beadom a derekamat, és hajlandó vagyok feleségül menni Zeuszhoz. Nem, képtelen vagyok erre. Nem fogom megtenni.

− Nem érdekes. Nem megyek haza.

− Perszephoné − mondja Psziché lassan. − Tudom, hogy nem fogsz örülni ennek, de találnunk kell jobb megoldást annál, mint hogy lélekszakadva menekülsz az éjszakában. Neked mindig van terved, csak most épp ebben a pillanatban nincsen.

Nem, nincsen tervem. Szabadesésben zuhanok, amit veszélyesnek érzek. És a félelem futkározik a hátamon.

− A tervek azért vannak, hogy módosítsuk őket.

Mindhárman hallgatnak, ami ritkaságszámba megy. Bárcsak tudnék örülni neki. Elsőként Eurüdiké szólal meg végül.

− És miért hívtál minket most?

Ez ám a fogas kérdés, ugye? Magam sem tudom.

− Csak szerettem volna tudatni veletek, hogy jól vagyok.

− Majd akkor fogjuk elhinni, hogy jól érzed magad, ha már tudjuk, hol vagy.

Kallisztó hangja most is olyan, mintha készen állna bárkit lekaszabolni, aki kettőnk közé áll. Ezzel sikerül mosolyt csalnia az arcomra.

− Perszephoné, egyszerűen csak eltűntél. Mindenki kétségbeesetten keres téged azóta.

Emésztgetem ezt a mondatot, ízekre szedem gondolatban. Hogy mindenki kétségbeesetten keres? Anyát említették az imént, de egészen mostanáig még nem sikerült átlátnom a helyzetet. Logikátlannak érzem, hogy még mindig ne tudná, hol tartózkodom, mert… − Zeusz tudja, hol vagyok.

− Micsoda?!

− Az emberei követtek egészen a Ciprus hídig.

A gondolattól is kiráz a hideg. Kétség sem férhet hozzá, hogy azt az utasítást kapták, vigyenek vissza, de könnyedén elkaphattak volna már alig néhány saroknyira a Dodona-toronytól. Ők döntöttek úgy, hogy követnek, és ezzel egyre fokozzák az elkeseredettségemet és a félelmemet. Zeusz egyetlen alattvalója sem merné megtenni ezt a jövendőbeli feleségével… kivéve, ha erre kaptak parancsot Zeusztól.

− Úgy viselkedik, mintha nem tudná, hol vagyok?

− Igen. − Kallisztó hangjából nem tűnt el teljesen a harag, de mérséklődött. − Arról beszél, hogy kutatócsapatot szervez, amelyet majd a keresésedre indít, anya pedig ott tüsténkedik mellette, úgy tesz, mintha még nem utasította volna erre a saját embereit. Zeusz a saját biztonsági őreit is mozgósította már.

− De miért tenné, ha már úgyis tudja, hogy itt vagyok?

Psziché megköszörüli a torkát.

− Átkeltél a Ciprus hídon?

A francba is! Ez bizony kicsúszott a számon, pedig nem akartam elárulni nekik. Behunyom a szemem.

− Az alsó városban vagyok.

Kallisztó felfortyan.

− Zeusz szempontjából ez tökmindegy.

Ezek szerint nem rémlik neki a szóbeszéd, miszerint majdnem olyan képtelenség átkelni a folyón, mint elhagyni Olümposzt. Őszintén szólva én se igen hittem ebben, amíg nem éreztem azt a borzasztó nagy nyomást, aminek a hatására mégis megtettem.

− Hacsak nem… − Eurüdikének sikerül úrrá lennie az érzésein. Lelkiszemeimmel már látom is, ahogy kattognak a fogaskerekek a fejében. Amikor azt diktálja az érdeke, butuska kislánynak mutatja magát, de minden bizonnyal ő a legokosabb négyünk közül. − A várost valamikor régen felosztották három részre Zeusz, Poszeidón és Hádész között.

− Ez nagyon régen volt így − dünnyögi Psziché. − Zeusz és Poszeidón most együttműködnek egymással. Hádész viszont csak egy mítosz. Épp ma este beszélgettünk erről Perszephonéval.

− Ha nem csak mítosz lenne, akkor Hádész nevének említése önmagában is elég lenne ahhoz, hogy Zeusz elgondolkodjon.

Kallisztó felfortyan.

− Még ha létezik is Hádész, akkor is kizártnak tartom, hogy ne lenne ugyanolyan rossz ember, mint Zeusz.

− Nem, nem olyan rossz ember. − Önkéntelenül elszólom magam, hiába próbálom magamba fojtani, amit tudok. A francba is, nem akartam belekeverni a testvéreimet, de úgy tűnik, ez nem fog menni. Tudnom kellett volna már abban a pillanatban, amikor felhívtam Eurüdikét. Igen ám, de aki á-t mond, mondjon bé-t is. Megköszörülöm a torkomat. − Mindegy, hogy mítosz-e vagy sem, az biztos, hogy nem olyan rossz ember, mint Zeusz.

Hangzavar keletkezik, a nővéreim egyszerre adnak hangot a megdöbbenésüknek.

− Micsoda?!

− Beütötted talán a fejed, miközben menekültél a gazemberek elől?

− Perszephoné, kezd eluralkodni rajtad a rögeszmés rajongásod.

Sóhajtok.

− Nem hallucinálok, és nem ütöttem be a fejemet. − Az lesz a legjobb, ha nem árulom el nekik, hogy csupa seb a lábam, vagy hogy még most is didergek, pedig jó ideje be vagyok bugyolálva a takarókba. − Hádész nagyon is él. És mindig is élt, egész idő alatt.

A nővéreim ismét elnémulnak, miközben emésztgetik a hallottakat.

Kallisztó szitkozódik.

− Az emberek tudtak volna róla.

Tudniuk kellett volna. Igencsak beszédes a tény, hogy mindannyian egész idő alatt mítosznak gondoltuk őt. Ez egy nagyobb hatalomra utal, amely ki akarta törölni Hádész emlékét Olümposzhoz. Ami pedig Zeusz mesterkedésére enged következtetni, mert ki más lenne olyan nagy hatalmú, hogy ezt megléphesse? Rajta kívül esetleg még Poszeidón, de ennek a történetnek semmi köze a tengerhez és a kikötőkhöz, úgyhogy őt bizonyára hidegen hagyta. A Tizenhármak többi tagja pedig nem rendelkezik olyan nagy befolyással, mint az örökletes címek viselői. Egyikük sem vette volna magának a bátorságot, hogy eltörölje Hádész címét, mások támogatása nélkül legalábbis aligha. Egyébként pedig arról sem igazán szoktak beszélni, hogy milyen minimális az átjárás a felső- és az alsó város között. Természetesnek tekintik. Én magam se kérdőjeleztem meg soha, pedig mi mindent szoktam, aminek köze van Olümposzhoz és a Tizenhármakhoz. Psziché végül azt kérdezi: − És mit vársz tőlünk?

Erősen töröm a fejem. Csak a születésnapomig kell átvészelnem, utána már szabad vagyok. Akkor már hozzáférek a nagyanyámtól kapott járandóságomhoz, és többé már nem függök sem az anyámtól, sem bárkitől az olümposziak közül.

De addig, a huszonötödik születésnapomig más a helyzet. Már most is van ugyan némi saját tőkém, de az nem áll rendelkezésemre. Valójában az anyám rendelkezik fölötte. Megkérhetném a nővéreimet, hogy hozzák el a tárcámat, de anyánk már biztosan befagyasztotta a számláimat. Ezt készséggel megtette máskor is, hogy büntessen minket. Így akarja elérni, hogy kúszva-mászva könyörögjem vissza magamat hozzá, miután ilyen nagy szégyent hoztam a fejére. Ráadásul nem szeretném, hogy a testvéreim is idejöjjenek az alsó városba, még ha feltételezem is, hogy át tudnak kelni a Sztüx folyón. Főleg ne most, amikor minden sarkon veszély leselkedhet rájuk. Valójában csak egyetlen válasz létezik.

− Majd kitalálok valamit, de nem fogok visszamenni. Most semmiképp.

− Perszephoné, ezt nem nevezhetjük tervnek. − Kallisztó nagyot fúj. − Nincs pénzed, nincs olyan telefonod, amelyről feltételezhetjük, hogy nem hallgatják le. Az olümposziak fenegyerekével bútoroztál össze, aki történetesen a Tizenhármak tagja. Emellett maga a megtestesült veszély.

Ez szerintem nem úgy hangzik, mintha lenne bármiféle terved.

Ezt semmivel sem tudom cáfolni.

− Majd kitalálok valamit.

− Na persze. Tégy még egy próbát. − Psziché köhécsel. − Ha Eurüdikének sikerül elterelnie anyánk figyelmét, akkor Kallisztó meg én viszünk neked egy eldobható telefont, meg annyi pénzt, amennyit csak szerezni tudunk. Ezzel legalább időt nyersz, amíg ki nem találsz valamit.

Azt végképp nem szeretném, hogy a testvéreim is belekeveredjenek.

Csakhogy most már késő. Hátradőlök, nekitámaszkodom a fejtámlának.

− Hadd gondoljam át! Holnap felhívlak titeket a további részletekkel.

− Az nem…

− Szeretlek benneteket. Viszlát!

Leteszem, még mielőtt találnának egy újabb szempontot a vita folytatásához. Ez a helyes döntés, de ez nem akadályoz meg abban, hogy úgy érezzem, mintha elvágtam volna a köldökzsinóromat, amely összeköt a múltammal. Kitaláltam, hogyan hagyhatom el Olümposzt jó hosszú időre, úgyhogy ennek a szakításnak törvényszerűen be kellett következnie, de azt hittem, több időm lesz rá. Azt hittem, kapcsolatba léphetek a testvéreimmel anélkül, hogy veszélybe sodornám őket. Azt hittem, ha van rá elég idő, anya végül idejön értem, és megbocsátja nekem, hogy nem voltam hajlandó bábuként viselkedni a sakktábláján, csak hogy megvalósíthassa egy tervét. A jelek szerint tévedtem, nem is egyszer.

Hogy másra tereljem a gondolataimat, körülnézek a szobában. Ugyanolyan fényűző, mint a ház többi része, amelyet ez idáig láttam. Az ágy hatalmas, a sötétkék baldachinra egy hercegkisasszony is büszke lenne. A padlót, amelyet Hádész annyira szeret, vastag szőnyeg borítja, és itt még több a díszléc és a stukkó. Hangulatos, mint a ház többi része is, de nem sokat árul el a férfiról, aki e palota tulajdonosa. Ez itt nyilván egy vendégszoba, úgyhogy hiába vizsgálgatom: semmi sem utal Hádészra.

A testem ebben a pillanatban emlékeztet rá, hogy órákig gyalogoltam a hidegben az átkozott magas sarkú cipőben, aztán pedig mezítláb futottam sóderen és üvegcserepeken. Fáj a lábam. A hátam. A talpam, a lábfejem… Az lesz a legjobb, ha nem is gondolok erre. Elmondhatatlanul fáradt vagyok, annyira, hogy ma este akár még alhatok is.

Még egyszer körülnézek. Lehet, hogy Hádész nem olyan gonosz és rossz, mint Zeusz, de nem kockáztathatok. Óvatosan talpra állok, és odabicegek az ajtóhoz. Nincs zárja, és ez halk káromkodásra késztet. Átsántikálok a fürdőszobába, és kis híján nyüszítek a megkönnyebbüléstől, amikor látom, hogy ennek az ajtaja viszont zárható. Az izmaim mintha kővé dermedtek volna, egyre súlyosabbnak érzek minden másodpercet, miközben lehúzom a hatalmas takarót az ágyról, majd bevonszolom a fürdőszobába. A kád jó nagy, nyugodtan elalhatok benne, ha kényelmetlen is. Rövid tépelődés után visszamegyek a hálószoba ajtajához, és odahúzom elé az éjjeliszekrényt. Így legalább hallani fogom, ha valaki be akar jönni. Elégedett vagyok az eddigiekkel, bezárom a fürdőszoba ajtaját, és a szó szoros értelmében belezuhanok a kádba.

Reggelre kiötlök egy tervet. Kitalálom, mi legyen a következő lépésem, és nem fogom úgy érezni, mintha eljött volna a világ vége. Csak egy tervre van szükségem…

5

HÁDÉSZ

NÉHÁNY ÓRÁNYI NYUGTALAN ALVÁS UTÁN KIMEGYEK a konyhába kávéért, és ott találom Hermészt. A konyhaszigeten ül, és jégkrémet eszik a dobozból. Megtorpanok, kissé riaszt, hogy egy levágott szárú rövidnadrágot és egy túlméretezett pólót visel, amit biztosan nem láttam rajta előző éjjel.

− Tartasz magadnak tartalék ruhákat a házamban?

− Ühüm. Senki sem akarja a részeges kalandjainak utóhatását viselni, amikor hazamegy. − A háta mögé mutat anélkül, hogy odanézne. − Tettem fel kávét.

Hálát adok az isteneknek az efféle apró szívességekért.

− A kávé-jégkrém kombó az egyik lehetséges ellenszere a másnaposságnak.

− Pszt… fáj a fejem − magyarázkodik fintorogva.

− Képzelem − dünnyögöm, és megkerülöm, hogy kerítsek két bögrét. Úgy kétharmadáig töltöm az övét, és a kezébe adom. Azon nyomban beledob egy nagy adag jégkrémet a kávéba. Csóválom a fejem.

− Tudod, nekem úgy rémlik, hogy bezártalak az éjjel. És most mégis itt vagy.

− Igen, itt vagyok. − A szokásos csintalan vigyor kissé gyűrött változata ül ki az arcára. − Na ne izélj már, Hádész! Te is tudod, hogy nem létezik olyan zár ebben a városban, amely akadály lenne számomra.

− Igen. Erre rájöttem az évek során.

Amikor először bukkant fel itt, öt vagy hat évvel ezelőtt, még alig egy hónapja viselte Hermész titulusát. Rám hozta a frászt az irodámban, és csak egy hajszálon múlt, hogy nem eresztettem golyót a fejébe. Ebből valamiért azt a következtetést vonta le, hogy jó barátok vagyunk. Egy évembe telt, mire rájöttem, hogy tökmindegy, mit gondolok az úgynevezett barátságról. Hermész első felbukkanása után fél évvel Dionüszosz is csatlakozott hozzá, és egy idő múlva már feladtam a küzdelmet: beletörődtem, hogy jelen vannak az életemben. Ha valójában Zeusz megbízásából kémkednek, akkor teljesen eredménytelen, amit művelnek, és úgysem jutnak hozzá semmilyen információhoz, amiről nem szeretném, hogy Zeusz értesüljön. Ha pedig nem kémek, akkor… Nos, az nem az én problémám.

Hermész hosszasan kortyolja a jegeskávét, és közben zavarba ejtően érzéki hangokat ad.

− Biztosan nem kérsz belőle?

− Biztosan.

Nekitámaszkodom a konyhapultnak, és próbálom eldönteni, hogyan folytassam tovább vele ezt a játékot. Nem mondhatnám, hogy megbízom benne. Hiába tesz úgy, mintha a barátjának tekintene, mégiscsak a Tizenhármakhoz tartozik, és totál idiótának kellene lennem ahhoz, hogy megfeledkezzek erről a körülményről. Sőt, mi több, a Dodona-torony árnyékában talált otthont magának, és közvetlenül Zeusznak viszi a híreket − legalábbis amikor úgy hozza kedve. Ha felfedem előtte a lapjaimat, még mielőtt kifundáltam volna egy konkrét tervet, az maga a biztos kudarc. Csakhogy már úgyis híre ment a történteknek. Zeusz emberei biztosan jelentették, hol tartózkodik Perszephoné. Ezen mit sem változtat az, ha Hermész is megerősíti ezt az információt.

Ekkor bebotorkál az ajtón Dionüszosz. A bajusza összekuszálódott, sápadt bőre szinte zöldes árnyalatú. Bizonytalanul int felém, és kávéért indul.

− Jó reggelt!

− Úgy nézel ki, mint maga a kaszás halál − horkan fel Hermész.

− Te tehetsz róla. Ki iszik bort whiskyre? Csakis a gonosztevők. − Dionüszosz hosszasan bámulja a kávéfőzőt, és végül tölt magának egy bögrével. − Lőj csak fejbe, szabadíts meg a további szenvedéstől!

− Ne kísérts! − dünnyögöm.

− Igen, igen, egyszerre vagy atyáskodó és félelmetes. − Hermész felém fordul a pulton. Sötét szeme cinkosul csillog. − Ilyen sok év elteltével azt hittem, ez csak színjáték, de aztán megérkeztél, és magaddal hoztad a túszt, akit elraboltál.

Épp pontosítani akarnám, hogy senkit se raboltam el, de Dionüszosz megelőz: hahotázva nevetni kezd.

− Akkor mégse hallucináltam! Perszephoné Dimitriou mindig is vidám, de unalmas napsugárnak tűnt, most viszont kezd érdekes lenni. Harminc perc sem telt el azután, hogy Zeusz bejelentette az eljegyzésüket, és a nő lelépett. Aztán felbukkan a Sztüx túlsó partján, ahová a lábukat se szokták betenni a felső városi jó kislányok. Fölöttébb érdekes.

Ráncolom a homlokomat. Képtelen vagyok szabadulni a legkevésbé fontos részlettől, amit az imént említett.

− Vidám, de unalmas?

Belátom, hogy a találkozásunk körülményei aligha mondhatók ideálisnak, de ez a nő minden, csak nem unalmas. Hermész rázza a fejét, csak úgy táncolnak körülötte a fürtjei.

− Csak nyilvánosság előtt láthattad őt, amikor az anyja magával vitte különféle rendezvényekre, Dionüszosz. Nem olyan rossz szerintem, már amikor nincs elzárva, főleg nem, amikor a testvéreivel lóg.

Dionüszosz kinyitja az egyik szemét.

− Kedvesem, a kémkedés nagyon is elítélendő dolog.

− Ki mondta, hogy kémkedek?

Erre a másik szemét is kinyitja.

− Ó, ezek szerint együtt töltöttél egy kis időt a Dimitriou nővérekkel? A négy nővel, akik szenvedélyesen gyűlölik a Tizenhármakat, ami különösen figyelemre méltó, ha hozzávesszük, ki az anyjuk.

− Meglehet − mondja, de még arra sem képes, hogy pókerarcot vágjon. − Jól van, hát nem így volt. Csak kíváncsi voltam, mert az anyjuk eltökélte, hogy mindegyik lányát a lehető legnagyobb befolyással rendelkező férfihoz adja. Ezt még érdemes tudni.

Lenyűgözve figyelem a fejleményeket. Elvben utálnom kellene Hermészt, aki szintén a Tizenhármak egyik tagja. Hírnöki szerepe miatt inkább a háttérbe szorul. Privát hírek közvetítője lévén olyan titkok őrzője, amelyekről még csak most kezd némi halvány fogalmam lenni, egyébként meg tolvajkodik, ha éppen ahhoz van kedve. Legalább annyira a sötétség védőszentje, mint én magam. Ezért úgy kellene éreznem, hogy még annyira sem megbízható, mint a többiek, de olyan átlátszóak a viselt dolgai, hogy néha már megfájdul tőle a fejem. Csak most fogom fel a többi szó értelmét.

− Ezek szerint igaz. Feleségül kellene mennie Zeuszhoz.

− Tegnap este jelentették be. Elszomorítana, ha maradt volna még hely a szívemben szánalomnak. Minden erejével próbált mosolyogni szegény pára, miközben halálosan félt. − Dionüszosz ismét behunyja a szemét, és a pultnak dől. − Remélhetőleg tovább fog élni, mint a legutóbbi Héra. Már ez is felveti a kérdést, vajon miféle játékot játszik Démétér. Azt hittem, ennél fontosabb számára a lányai biztonsága.

Érzem, hogy Hermész árgus szemmel figyel, de nem vagyok hajlandó kimutatni az érdeklődésemet. Hosszú évek óta elzárkóztam mindentől, úgyhogy most már vastag fal emelkedik közöttem és a világ többi része között. Az, hogy megtűröm ezeket az embereket a házamban még nem jelenti azt, hogy a bizalmamba is fogadtam őket. Ezt senki sem érdemelheti ki. Főleg nem most, amikor látom, milyen látványosan visszaüthet a bizalom, és vannak, akik ezért az életükkel fizetnek. Hermész a pult legszélére csúszik, és lezser mozdulattal rúg egyet.

− Igazad van, Dionüszosz. Perszephoné nem is mondott igent rá. Egykismadár azt csicseregte nekem, hogy a lánynak fogalma sem volt róla, mi fog történni vele, mígnem odatuszkolták a terem elejébe, és olyan helyzetbe hozták, hogy kénytelen volt beleegyezni, vagy különben éktelen haragra gerjed miatta Zeusz a Tizenhármak jelenlétében. A Tizenhármak valamennyi tagja ott volt, kivéve Hádészt és Hérát. Mindannyian tudjuk, hogy ez több mint…

− Te Zeusznak dolgozol − figyelmeztetem szelíden, a zsigeri dühvel küszködve, amely mindig felerősödik bennem, valahányszor szóba kerül annak a gazembernek a neve.

− Dehogyis neki. A Tizenhármaknak. Zeusz csak történetesen gyakrabban veszi igénybe és használja a szolgálataimat, mint a többiek. Téged is beleértve. − Hermész előrehajol, és rám kacsint, amit kínosnak érzek. − Fontolóra vehetnéd, hogy maximálisan kihasználd a képességeimet. Szerintem kiemelkedően jó vagyok ebben a szerepkörben. És ha én állítom, akkor úgy is van.

Ezzel az erővel akár az orrom előtt is himbálhatna egy csalit. És ezt most alaposan meg is rázza. Felvonom a szemöldökömet.

− Ostobának kellene lennem ahhoz, hogy megbízzak benned.

− Igaza van − böfögi Dionüszosz, és most még zöldebbnek látszik azarca, már ha ezt egyáltalán lehet még fokozni. − Te mindig trükközöl.

− Nem tudom, miről beszélsz. Én magam vagyok a megtestesült ártatlanság.

Hermész komolyabb játékot játszik, mint bárki más. Kénytelen ezt tenni, ha meg akarja tartani a kényes egyensúlyi pozícióját, hogy egy nagyjából semleges fél maradjon a Tizenhármak több tagjának politizálása, manipulációi és cselszövései közepette. Megbízni benne olyan lenne, mintha egy tigris szájába dugnám a kezem abban reménykedve, hogy most épp nem éhes. És mégis… A kíváncsiság belém mélyeszti az agyarait, és nem enged.

− Az olümposziak többsége szívesen odaadná akár a jobb karját is, ha ezen az áron tagja lehetne a Tizenhármaknak, akár egy Zeusszal kötött házasságról van szó, akár másról.

A bulvárlapok olyan képet festenek Perszephonéról, mint akinek több a pénze, mint az esze − pontosan az a típus, aki ugrana a lehetőségre, hogy feleségül mehet egy olyan gazdag és nagyhatalmú férfihoz, mint amilyen Zeusz. Az a Perszephoné egyáltalán nem hasonlít arra az erős és mégis rémült emberre, aki tegnap éjjel átmenekült a hídon. Melyik az igazi énje? Hermész most még szélesebben mosolyog. Mintha ajándékot kapott volna tőlem.

− Azt gondolná az ember, nemde?

− Ne kínozd tovább! Áruld el neki, mit pletykálnak! − nyög fel Dionüszosz. − Csak még jobban fáj a fejem miattad.

Hermész felhúzza a lábát. Nehezen állom meg, hogy rá ne ripakodjak, hogy azonnal vegye le a lábát a pultomról. Két kézbe fogja a bögréjét, és a szája elé emeli.

− Démétér lányait nem érdekli a hatalom.

− Na persze! − fortyanok fel. − Senki sem közömbös a hatalom iránt. Hanem a hatalom, akkor a pénz biztosan érdekli őket.

Meg sem tudom számolni, hányszor láttam fényképeket a Dimitriou lányokról, amint épp olyasmit vásárolnak, amire egészen biztosan semmi szükségük. Hetente legalább egyszer biztosan lefotózták őket így.

− Én is pont így gondoltam. Éppen ezért érzem úgy, hogy nekem is megbocsátható, ha körbeszaglászok valahol. − Dionüszoszra pillant, de ő túlságosan szenved a másnaposságtól ahhoz, hogy ezt észrevegye. − Egyiküket sem érdekli, mit akar az anyjuk. A legfiatalabb például még azt is hagyta, hogy Kalliopé kedvenc fia elcsábítsa.

Ez felkelti az érdeklődésemet.

− Apollón öccse?

− Pontosan. − Hermész nevet. − A megtestesült nőfaló.

Ezt a megjegyzést elengedem a fülem mellett, mert édes mindegy, hogy mi a véleményem Orfeusz Makoszról. Igaz, hogy a családja nem viseli az olümposzi örökletes címek egyikét sem, de nemzedékek óta mindannyian befolyásosak és gazdagok voltak, már azelőtt is, hogy Orfeusz bátyja megkapta Apollón címét. Csak a szóbeszéd alapján ismerem a fickót, aki zenész és folyton keresi önmagát. Hallottam őt muzsikálni, és bár elég jól zenél, ez nem lehet mentség a mértéktelenségre, amellyel különféle múzsákat tart magának.

− Igazad lehet.

− Valóban? − Hermész vonogatja a szemöldökét. − Mindössze azt akartam mondani ezzel, hogy esetleg leülhetnél a nővel, és megkérdezhetnéd tőle, mit akar. − Megvonja a vállát, és leszökken a pultról, kissé bizonytalanul állva a lábán. − De játszhatod a szerepedet az elvárásoknak megfelelően. Akár tömlöcbe is zárhatod. Biztosra veszem, hogy Zeusz nagyon örülne ennek.

− Hermész, pontosan tudod, hogy nincs tömlöcöm.

− Olyanod legalábbis nincsen, amelyik nyirkos és sötét. − Ismét vonogatja a szemöldökét. − Láttuk már a kis játékbarlangodat.

Erre nem vagyok hajlandó reagálni. Az összejöveteleknek, amelyeknek időnként a házigazdája vagyok, legalább annyi közük van a hádészi szerepkörömhöz, mint bármi máshoz. Egy gondosan megtervezett, kitalált személyt játszok, akinek az a feladata, hogy felszínre hozza a sötétebb érzéseket, és garantálja, hogy azon kevesek, akik tudnak a létezésemről a felső városban, ne szórakozzanak velem. Ki hibáztathat érte, ha történetesen élvezem is, hogy van ilyen rétege is ennek a bizonyos személyiségnek? Perszephoné csak egyetlen pillantást vetne arra a szobára, és sikoltva menekülne, az életét féltve.

− Ideje hazamennetek − mondom nekik a folyosó felé biccentve. − Szólok Kharónnak, hogy vigyen el titeket.

− Ne fáradj ezzel! Majd megoldjuk a fuvart mi magunk. − Lábujjhegyre emelkedik, és gyors csókot lehel az arcomra. − Jó szórakozást a foglyoddal!

− Ő nem a foglyom.

− Beszéld csak be magadnak!

És már el is tűnik. Kitáncol a konyhából, mezítláb, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Ez a nő teljesen kikészít. Dionüszosznak a jelek szerint esze ágában sincs itt hagyni a bögrét. Az ajtóhoz érve azonban megtorpan.

− Te és a kis napsugárlány kölcsönösen segíthetnétek egymásnak.

Grimaszt vág az arckifejezésem láttán.

− Mi az?! Ez egy teljesen jogos felvetés. Perszephoné bizonyára azon ritka olümposziak közé tartozik, akik ugyanúgy utálják Zeuszt, mint te − mondja, aztán csettint egyet az ujjaival. − Ó, és intézem neked azt a szállítmányt a hétvégére. Nem felejtettem el.

− Sohasem szoktad elfelejteni.

Amint kisétál az ajtómon, magamhoz veszem Hermész hátrahagyott kávésbögréjét, és beteszem a mosogatóba. Bárhová is visz az útja, ez a nő mindenhol rendetlenséget hagy maga után. De mostanra már hozzászoktam. A tegnapi éjszaka viszonylag szolidan telt a HermészDionüszosz skálán mérve. Amikor ugyanis legutóbb betörtek hozzám, magukkal hoztak egy csirkét, amelyet ki tudja, hol találtak. Napokkal később is találtam még tollakat.

A kávéfőzőt bámulom, próbálok szabadulni a két bajkeverő körül forgó gondolatoktól. Most nem miattuk kellene, hogy főjön a fejem. Hanem Zeusz miatt. Őszintén meglep, hogy eddig még nem próbálta felvenni velem a kapcsolatot. Nem az a fajta, aki kényelmesen hátradől és vár, miután valaki elvette tőle valamelyik kedvenc játékszerét.

Ellenállhatatlanul nagy a kísértés, hogy én tegyem meg az első lépést, és az orra alá dörgöljem a tényt, hogy ez a nagyvilági nőcske inkább idemenekült hozzám, mint hogy házasságra lépjen vele. Ez azonban meggondolatlanság lenne tőlem, emellett kisszerű is. Ha az lenne a szándékom, hogy így vagy úgy, de felhasználjam Perszephonét a bosszúmhoz… akkor ugyanolyan hitvány alakká válnék, mint Zeusz.

Próbálok szabadulni ettől a gondolattól. A népem már eddig is sokat szenvedett Zeusz mesterkedései miatt. Én magam is. Ugyanolyan veszteségeket kell elkönyvelnem, mint bárki másnak. Most kapva kapnom kellene a lehetőségen, hogy valamilyen formában bosszút állhassak rajta. És ez szándékomban is áll. De akkor is kitartok-e a bosszúállás mellett, ha ennek kárvallottja lehet ez a nő, akit máris sakkfiguraként kezel az anyja és Zeusz is? Elég higgadt vagyok-e ahhoz, hogy megtegyem, Perszephoné tiltakozása ellenére is? Esetleg megkérdezhetném tőle, mit akar. Minő új gondolat!

Grimaszt vágok, és kitöltöm a második csésze kávét. Rövid gondolkodás után megkeresem a tejszínt meg a cukrot, és hozzákeverem. Perszephoné ránézésre nem az a típus, aki feketén issza a kávéját. És akkor mi is az, amit már tudok róla? Mindössze annyit, amennyit a pletykarovatokban olvashattam, aminek a szerzői nyomon követik a Tizenhármakat és kíséretüket is. Ezek az „újságírók” bálványozzák a Dimitriou-lányokat, és úgy követik őket, mint egy falka kopó. Tulajdonképpen imponál nekem az, hogy Perszephoné otthagyta a bált, mégpedig kísérő nélkül. Mi lehet az igazság, és mi a fantázia műve? Lehetetlen megmondani. Pontosan tudom, hogy egy ember hírének sokszor alig van köze a valósághoz.

Ez csak időhúzás részemről. Amint rádöbbenek, elkáromkodom magam, és kisietek a konyhából, fel a lépcsőn. Még nincs késő, de arra számítok, hogy mostanra már felkelt, és épp terrorizál valakit a személyzet tagjai közül. Hermésznek és Dionüszosznak is sikerült felébredni a másnaposság kómájából, amit ők maguk alvásnak titulálnak, és távoztak is, még mielőtt Perszephoné felkelt.

Utálom, hogy az aggódás egyre inkább munkál bennem. Az égvilágon semmi közöm ennek a nőnek a lelkiállapotához. Nincs bizony. Zeusz meg én már így is borotvaélen táncolunk, valahányszor rákényszerülünk, hogy kommunikáljunk egymással. Elég egyetlen rossz mozdulat, és máris kettéhasít. Ennél is fontosabb, hogy egy ilyen rossz döntés következményeit a városom lakói fogják elszenvedni. Veszélybe sodrom nemcsak magamat, hanem őket is egy nő miatt, aki bizonyára ugyanolyan hataloméhes, mint az anyja, és valószínűleg ráébred, hogy a hatalomhoz vezető legrövidebb út számára az, ha hagyja, hogy Zeusz meggyűrűzze. Nem számít, hogy mit mondott telefonon a nővéreinek az éjjel.

Bekopogtatok az ajtón, és várok. Csend van odabent. Még egyszer kopogtatok.

− Perszephoné?

Továbbra is csönd van. Rövid tépelődés után benyitok a szobába. Érzek némi ellenállást odabentről, úgyhogy belököm az ajtót. Valami felborul mögötte. Nagyot sóhajtok, és belépek a szobába. Elég végigpillantanom a helyiségen, a felborult éjjeliszekrény és az ágyról hiányzó takaró alapján levonom a következtetést, hogy a lány a fürdőszobában húzta meg magát éjszakára. Hát persze. Itt van a hatalmas és gonosz Hádész házában, és joggal feltételezheti, hogy bántódása eshet, miközben védtelenül alszik. Elbarikádozta magát. A legszívesebben földhöz vágnék valamit, de mióta betöltöttem a huszadik életévemet, már nem engedem meg magamnak, hogy elveszítsem a fejem. Leteszem a kávésbögrét, felállítom az éjjeliszekrényt, és visszateszem a helyére. Elégedett vagyok a látvánnyal. A fürdőszoba ajtajához sietek, és bekopogok. Motoszkálás és csoszogás hallatszik odaátról. Aztán már a hangját is hallom. Olyan közelről, hogy azt gondolom, odasimulhatott az ajtóhoz.

− Gyakran törsz be mások szobájába engedély nélkül?

− Szükségem van engedélyre ahhoz, hogy belépjek egy szobába a sajátházamban?

Nem is értem, miért bonyolódok bele ebbe. Elég lenne egyszerűen kinyitnom az ajtót, kivonszolnom és útjára bocsátanom a nőt.

− Akkor talán alá kellene íratnod egy lemondó nyilatkozatot azzal, aki át akarja lépni a küszöbödet, ha szerinted így működik az ingatlantulajdonlás.

Fura egy teremtés. Olyan… kiszámíthatatlan. A homlokomat ráncolva mereven bámulom a fehérre meszelt fafelületet.

− Majd fontolóra veszem.

− Tedd azt! Elég hirtelen ébresztettél fel.

Olyan átkozottul kimért hangnemben beszél velem, hogy a legszívesebben kitépném az ajtót a helyéről, hogy lássam, milyen arcot vág most.

− A kádban aludtál. Nem a pihentető alvás receptje.

− Kissé szűklátókörű vagy.

Meresztgetem a szemem, amit persze nem láthat.

− Nyisd ki az ajtót, Perszephoné! Unom már ezt a tereferét.

− Nekem úgy tűnik, mintha szokásod lenne ez. Ha unalmasnak találnál, akkor nem törnéd rám az ajtót ilyen képtelen időpontban.

− Perszephoné! Nyisd ki az ajtót! Most!

− Ó, ha ragaszkodsz hozzá.

Hátralépek, amint kattan a zár. Ott áll előttem az ajtóban, kívánatosan ziláltan. Szőke haja kócos, arca gyűrött a párnától, és úgy viseli a takarót, mint valami páncélruhát. Egy pihe-puha, teljesen hatástalan páncélt, amely miatt csak csoszogva, apró léptekkel tud közlekedni, különben orra esne. Már-már elnevetem magam, de sikerül magamba fojtanom ezt a nevetséges késztetést. Bárhogyan is reagálok, az csak ösztönzően fog hatni rá, márpedig ez a nő már eddig is sok fejfájást okozott nekem. Döntenem kell róla. Vagy eszközként használom, vagy el kell küldenem innen. Egyedül ez számít. A bögrére mutatok.

− Kávé.

Perszephoné mogyoróbarna szeme mintha egy kissé elkerekedne erre.

− Kávét hoztál nekem.

− Az emberek többsége kávézni szokott reggel. Nem olyan nagy ügy − válaszolom grimaszolva. − Bár Hermész az egyetlen az ismerőseim közül, aki jégkrémmel issza.

Ha lehetséges, erre még jobban elkerekedik a szeme.

− Képtelen vagyok felfogni, hogy Hermész és Dionüszosz mindig is tudott a létezésedről. Vajon még hányan tudhatják rólad, hogy nem csak egy mítosz vagy?

− Néhányan.

Jó kis diplomatikus válasz, olyan emberé, aki a biztonságra játszik.

Perszephoné továbbra is az arcomat bámulja, mintha egy ismerőse nyomát keresné rajtam. Mintha valamilyen okból ismerősnek találna. Az nem kifejezés, hogy idegesítő és nyugtalanító. Felébred bennem az az irracionális gyanú, hogy azért markolja olyan görcsösen a takarót, mert legszívesebben kinyújtaná a kezét, és megérintene. Perszephoné most oldalra billenti a fejét.

− Tudtál róla, hogy van egy Hádész-szobor a Dodona-toronyban?

− Honnan tudhatnék róla?

Csak egyszer jártam a toronyban, és Zeusz aligha kalauzolt végig az összes helyiségen. Nem is szeretném, ha megismétlődne az az élmény. Hacsak nem azért, hogy egyszer s mindenkorra leszámoljak azzal a gazemberrel. Nem is szeretném tudni, hány pokoli napja foglalkoztatja már a bosszúnak ez a formája a képzeletemet.

Úgy folytatja a mondandóját, mintha válasz nélkül hagytam volna. Továbbra is az arcvonásaimat fürkészi.

− A Tizenhármak összes tagjának van ott szobra, de a tiédet letakarták egy fekete lepellel. Gondolom, azt akarták jelezni ezzel, hogy kihalt a vérvonalad.

− Igen, folyton ezt mondogatod − felelem, miközben alaposan szemügyre veszem. − Úgy tűnik, sok időt töltöttél ennek a Hádész szobornak a tanulmányozásával. Aligha az a fajta férfi, akit Démétér szerint jó lenne, ha becserkésznél magadnak.

Egyszerre csak mintha valami bezárulna a tekintetében, és felderül vakító mosolya.

− Mit mondhatnék erre? A lányaként örökös csalódást és kiábrándulást jelentek számára.

Megtesz egy lépést, és felszisszen.

Megsérült. A francba is, erről teljesen megfeledkeztem. Cselekszem, még mielőtt átgondolhatnám, okos dolog-e tőlem, ha megteszem. Felnyalábolom a nőt, mit sem törődve a sipítozásával, és leteszem az ágyra.

− Fáj a lábad.

− Ha fáj is, akkor is szívesebben ülök le a magam erejéből, segítség nélkül.

Lepillantok rá, egyenesen a szemébe nézek. Csak most jut el a tudatomig, milyen közel is vagyunk egymáshoz. Váratlanul a tudatosság nemkívánatos bizsergése kezd lüktetni bennem. Túlságosan nyers a hangom, amikor végre sikerül megszólalnom.

− Akkor tedd azt!

− Meg is teszem! És most hátrébb! Képtelen vagyok gondolkodni, ha ilyen közel hajolsz hozzám.

Lassan hátrálok egy lépést, azután még egyet. Hiba volt leültetni az ágyra, mert most kívánatosan zilált és kócos, és akarva-akaratlan olyan más, szintén az ágyhoz köthető tevékenységekre gondolok, amelyek eredményeként ugyanígy nézne ki.

A francba is, hisz ez a nő gyönyörű! Az a fajta melegséget árasztó szépség, amilyennek az ember a nyári napsütést érzi az arcán. Attól félek, ha túl közel kerülök hozzá, bemocskolom. Csak nézem ezt a szép és elképesztő teremtést, és nem tudom eldönteni, merjem-e eszköznek használni, még akkor is, ha Zeuszt tervezem megbüntetni minden veszteségért, amit nekem és az enyéimnek okozott. A zsebembe csúsztatom a kezem, és próbálok közömbös hangnemet megütni.

− Itt az ideje arról beszélnünk, hogyan tovább.

− Én is épp erre gondoltam.

Perszephoné óvatosan lefejti magáról a páncél gyanánt viselt takarót, és hosszan néz rám. Ez az egyetlen figyelmeztető előjel, mielőtt áttöri jó szándékaim falát.

− Azt hiszem, te meg én kölcsönösen segíthetünk egymásnak.

6

PERSZEPHONÉ

MOST, MIUTÁN AZ ÉJSZAKÁT EGY IDEGEN FÉRFI fürdőkádjában töltöttem, másképpen látom a helyzetemet. Nincs hová mennem. Nincs pénzem. Nincsenek olyan barátaim, akik ne hajolnának meg anyám akarata előtt. Amikor még a normális életemet éltem, nem tűnt olyan hosszúnak a tél. Na de most? Három hónap olyan, akár egy örökkévalóság.

A testvéreim segítenének − Kallisztó biztosan hajlandó lenne kölcsönadni nekem, hogy épségben kijussak Olümposzból −, de nem hagyhatom, hogy belekeveredjenek. Lehet, hogy elhagyom majd ezt a várost, de ők itt maradnak, és gyávaság lenne tőlem elfogadni a segítségüket, aztán odébbállni, miközben nekik kell viselniük a következményeket.

Nem, nemigen látok más megoldást. Hádész könyörületességében kell bíznom, és megpróbálnom meggyőzni, hogy mi ketten kölcsönösen segítségére lehetünk egymásnak. Még most, a lágy reggeli fényviszonyok közepette sem látom őt kevésbé szigorúnak és félelmetesnek. Kezdem úgy érezni, hogy magában hordozza a sötétséget. Tény, hogy ennek megfelelő az öltözéke: mindig fekete öltönyt visel. Drága és ízléses ruhadarabok, ami kifejezetten stílusos, ha tökéletesen ápolt szakáll és hosszú haj társul hozzá. És az a szempár. Az istenekre mondom, ez a férfi úgy néz ki, mint egy útonálló démon, aki kifejezetten arra született, hogy kísértésbe vigyen engem. Ez talán nem is olyan rossz felállás, ha az egyezségre gondolok, amit javasolni készülök neki.

− Perszephoné! − Felszalad az egyik szemöldöke. − Úgy gondolod, mi kölcsönösen segíthetünk egymásnak…

Emlékeztet rá, mit mondtam azelőtt, hogy váratlanul elhallgattam. A mondat ott lebegett a levegőben azóta. Hátrasimítom a hajam, küzdök, hogy ne dermedjek le, olyan nagy hatással van rám a lénye. Az utóbbi években befolyásos és nagyhatalmú emberek köreiben forgolódtam, de ő valahogy más. És másmilyen hatással is van rám.

− Te gyűlölöd Zeuszt.

− Azt hittem, ez világos, mint a nap.

Elengedem a fülem mellett ezt a megjegyzést.

− És Zeusz valamilyen okból mégsem lép fel ellened.

Hádész összefonja a karját a mellkasán.

− Zeusz eljátszhatja, hogy rá nem vonatkoznak a szabályok, de a Tizenhármak összes többi tagjával még ő sem szegülhet szembe. Van egy körültekintően megfogalmazott szerződésünk egymással. Akad ugyan néhány kiváltságos, akik következmények nélkül szabadon közlekedhetnek a felső és az alsó városrész között, de ő nem tartozik közéjük. És én sem.

Csak pislogok. Mindez újdonság számomra.

− És mi lesz, ha mégis megteszed?

− Háború.

Hádész megvonja a vállát, mintha ez nem is érdekelné. Az ő szemszögéből nézve talán így is van.

− Te a saját szabad akaratodból jöttél át ide, úgyhogy nem vihet visszaerőszakkal anélkül, hogy ne kellene számítania egy olyan komoly konfliktusra, amely egész Olümposzt megrázhatja − megrándul a szája. − A vőlegényed sohasem tenne olyan lépést, amely veszélyeztetné a hatalmát és a pozícióját, úgyhogy inkább eltűri, hogy azt tegyek veled, amit csak akarok, nehogy összetűzésbe kerüljön velem.

Megfélemlítéssel próbálkozik. Még nem jött rá, hogy ezzel éppenséggel meggyőz arról, hogy beválhat ez az improvizált terv.

− Miért gondolják rólad, hogy csak mítosz vagy?

− Ki sem mozdulok az alsó városból. Az már nem az én gondom, hogy a felső városiak előszeretettel terjesztenek olyan meséket, amiknek az égvilágon semmi közük a valósághoz.

Ez távolról sem teljes válasz, de azt hiszem, most nincs is szükségem erre az információra. A részletek ismerete nélkül is képben vagyok. Egyezség ide vagy oda, Zeusznak az az érdeke, hogy fenntartsa a Hádész mítoszt. Ha senki sem tölti be a harmadik örökletes címet, akkor a hatalmi egyensúly mérlege határozottan Zeusz javára billen. Mindig is furcsállottam, hogy gyakorlatilag Olümposz egyik feléről tudomást sem vett, de most, hogy tudom, Hádész nagyon is élő személy, már látom ebben a logikát. Kiegyenesítem a hátamat, és farkasszemet nézek vele.

− Mindettől függetlenül ez nem magyarázat arra, ahogyan tegnap éjjelaz embereivel beszéltél. Gyűlölöd Zeuszt.

Hádésznak a szeme se rebben.

− Megölte a szüleimet, amikor még egészen fiatal voltam. A gyűlöletnem elég erős kifejezés arra, amit érzek.

Eláll a lélegzetem a megdöbbenéstől. Nem igazán az ér meglepetésként, hogy Zeuszt további gyilkosságok vádja éri, mint inkább az, hogy Hádész ilyen közömbösen beszél a szülei haláláról, mintha nem is az ő életéről szólna mindez, hanem valaki máséról. Nyelek egy nagyot.

− Sajnálom.

− Persze. Az emberek ezt szokták mondani.

El fogom veszíteni őt. Látom, ahogy a tekintete körbevándorol a helyiségen, mintha azon tűnődne, milyen gyorsan tudna összecsomagolni, és útilaput kötni a talpamra. Mély lélegzetet veszek, és folytatom. Nem számít, mit mondott azoknak a férfiaknak az éjjel, ennél világosabban nem is adhatta volna értésemre, hogy nem áll szándékában itt marasztalni engem. Ezt viszont nem hagyhatom.

− Használj fel engem!

Hádész ismét rám figyel.

− Micsoda?

− Ez nem ugyanaz a dolog, sőt, nem is ugyanaz a szint, de ő már bejelentette, hogy igényt tart rám. Most viszont a tiéd vagyok.

A meglepetéstől visszatér a szín az arcába.

− Nekem eddig nem úgy tűnt, hogy beletörődtél, és hajlandó vagy bábu lenni két férfi sakkjátszmájában.

Érzem, hogy elvörösödik az arcom a megalázottságtól, de nem törődöm vele. Ki akar provokálni belőlem egy bizonyos reakciót, de nem adom meg neki ezt az örömöt.

− Lehetek egy sakkfigura kettőtök között, vagy amit anyám használ. A kettő nagyjából egy és ugyanaz − válaszolom, és ragyogó mosollyal nézek Hádészra, tetszik, hogy hátrahőköl, mintha megütöttem volna. − Nem mehetek vissza, tudod.

− Én nem tartóztatlak.

Nincs okom fájlalni ezt a kijelentését. Nem ismerem ezt a férfit, és nem is áll szándékomban itt maradni. Mégis bosszant, hogy ilyen készségesen kienged a kezei közül. Rendületlenül mosolygok tovább, és könnyed hangot ütök meg.

− Nem örökre, persze. Három hónap múlva ott kell lennem egy bizonyos helyen, valahol, de amíg be nem töltöm a huszonötöt, nem tudok hozzáférni a letéti alapomhoz, hogy abból elutazhassak oda.

− Huszonnégy vagy.

Ha lehet ezt fokozni, most még mogorvább, mintha az életkorom valamiféle személyes sértés lenne rá nézve.

− Igen, a matematika már csak így működik.

Fogd vissza magad, Perszephoné! Szükséged van a segítségére. Hagyd ezt abba, ne kötözködj vele! Úgy tűnik, nem bírok magammal. Rendes körülmények között ügyesen meg tudom nyugtatni az embereket, így könnyebben elérem náluk, hogy megtegyék, amit akarok tőlük. Hádész viszont arra késztet, hogy álljak a sarkamra, és addig támadjam, amíg még él és mozog.

Elfordul tőlem, hogy kinézzen az ablakon, és most veszem észre, hogy visszaállította az éjjeliszekrényt az eredeti helyére. Milyen jellemző rá! Ez a legkevésbé sem fér össze Olümposz fenegyerekének imázsával. Az a fickó berúgta volna az ajtót, és a hajamnál fogva kivonszolt volna. Boldogan elfogadná az ajánlatomat ahelyett, hogy a fürdőszoba nyitott ajtaját bámulja, mint aki azt gondolja rólam: a kádban hagytam az eszemet. Mire ismét felém fordul, már nyugodt és derűs az arcom. Hádész csak bámul.

− Szóval három hónapig akarsz itt maradni.

− Tulajdonképpen igen. A születésnapom április tizenhatodikán van. Már másnap megszabadulsz tőlem. Nem fogok élősködni a nyakadon, és senki másén sem.

− És ez mit is jelent pontosan?

− Amint a kezemben van a jussom, felfogadok valakit, aki kijuttat Olümposzból. A részletek most nem érdekesek. Az a lényeg, hogy elmegyek innen.

Összehúzza a szemét.

− Nem olyan könnyű eltűnni a városból.

− A Sztüx folyón átkelni sem gyerekjáték. Nekem mégis sikerült azéjjel.

Végre nem bámul rám olyan átható tekintettel. Inkább figyelmesen méricskél.

− Elég vérszegény bosszút vázoltál fel. Miért kellene, hogy érdekeljen engem, mire készülsz? Mint már mondtad, nem fogsz visszatérni Zeuszhoz és anyádhoz, és én vagyok az, aki elragadott téged tőle. Nekem aztán édes mindegy, hogy itt vagy-e, most mész el, vagy három hónap múlva.

Igaza van, és utálom, hogy igazat kell adnom neki. Zeusz már tudja, hogy itt vagyok, ami azt jelenti, hogy Hádész gyakorlatilag sarokba szorított. Óvatosan állok fel, küszködöm, hogy ne ránduljon össze az arcizmom, mert fáj a lábam, amikor ráhelyezem a testsúlyomat. Hádész összehúzza a szemét, de így is látja, hogy szenvedek, és cseppet sem örül neki. Bármennyire is érzéketlennek mutatja magát, ha valóban az lenne, nem ültetett volna le a konyhában, és nem kötözte volna be a lábam, nem adott volna rám takarót, hogy átmelegedjek. Nem vívódna magában, mert a legszívesebben visszalökne az ágyra, nehogy még több kárt tegyek magamban. Összekulcsolom a kezem magam előtt, hogy ne feszengjek.

− Mi lenne, ha rájátszanánk erre a helyzetre?

Árgus szemmel figyel engem, amitől már-már az a hisztérikus gondolatom támad, hogy így érezheti magát egy róka, amikor ráuszítják a kopókat. Vajon üldözőbe venne, ha futásnak erednék? Nem tudhatom biztosan, és éppen a bizonytalanság miatt majd kiugrik a szívem a mellkasomból. Végül megszólal.

− Hallgatlak.

− Tarts itt engem a tél végéig. És vállald csak addig mindazt, ami ezzel jár.

− Ne beszélj rébuszokban, Perszephoné! Bökd ki végre, mi az ajánlatod, és mondd el a részleteket is!

Biztosan rákvörös lett erre az arcom, de rendületlenül mosolygok.

− Zeusz iszonyú dühös lesz, ha azt fogja gondolni, hogy téged választottalak helyette. − Mivel Hádész továbbra is csak vár, nyelek egy nagyot, és folytatom. − Te itt laksz az alsó városban, de nyilván tudod, hogy s mint mennek a dolgok a folyó túlsó partján. Az én feltételezett értékem közvetlenül az imázsomhoz kötődik. Többek között az sem véletlen, hogy nem láthattak engem nyilvánosan randevúzni senkivel azóta, hogy anyám lett Démétér.

Utólag már mélységesen megbántam, hogy engedtem anyám akaratának. Azt hittem, könnyebb megoldás az, ha nem ellenkezem vele, mivel megalapozott bizonyos hírnevet nekem és a testvéreimnek; fogalmam sem volt róla, hogy éppenséggel ezt a hírnevet felhasználva fog eladni Zeusznak.

− Zeusz híres arról, hogy nem tart igényt olyan dolgokra, amelyek szerinte csökkent értékűek − magyarázom, és nagy levegőt veszek. − Hát akkor… vidd le te az értékemet!

Hádész végül elmosolyodik, és az istenekre mondom, olyan érzés ez, mintha eltalált volna egy lézersugár. Olyan erős forróságot érzek, hogy bizsereg tőle a kezem, és begörbülnek a lábujjaim. Felnézek rá, átható sötét szemébe. Aztán megrázza a fejét, elfojtja a testemet átjáró különös érzéseket.

− Nem.

− Hogy érted azt, hogy nem?

− Tudom, hogy nemigen hallottad még ezt a szót eddigi életedben, amelyet kivételezettként élhettél, úgyhogy betűzöm neked. N-e-m. N-o. Ne-i-n. Ny-e-t. N-o-n. Szó sem lehet róla.

Egyre ingerültebb vagyok. Remek terv pedig, főleg, hogy ilyen rövid időn belül kellett előrukkolnom vele.

− Miért nem?

Egy pillanatig azt hiszem, nem fog válaszolni. Végül megrázza a fejét.

− Zeusz nem ostoba.

− Azt hiszem, ez egy jogos feltételezés. − Nem lehet hatalomra jutni, és főleg nem megtartani a hatalmat Olümposzban bizonyos szintű intelligencia nélkül, még akkor sem, ha egy örökletes pozícióról van szó. − Mit akarsz mondani ezzel?

− Ha Hermésztől eltekintünk, akkor is vannak kémei az én területemen, ahogyan az én embereim is ott vannak az ő városában. Nem fog bedőlni semmiféle színjátéknak. Elég, ha egy jelentés befut hozzá, amely bebizonyítja, hogy ez egy megrendezett dolog, máris meghiúsítja a színjáték célját.

Ha ez igaz, akkor nem működhet a tervem. Micsoda csalódás! Most én fonom össze a karomat magam előtt, bár elvből nem vagyok hajlandó ellenségesen nézni.

− Akkor élesben fogjuk csinálni. Semmi színészkedés.

Hádész lassan behunyja a szemét. Ezt egyfajta elismerésként értékelem.

− Teljesen elment az eszed.

− Aligha. Olyan nő vagyok, akinek vannak tervei. Tanulj és alkalmazkodj, Hádész!

Könnyed hangommal leplezem, hogy eszeveszettül kalapál a szívem. Már kissé szédülök is tőle. El sem hiszem, hogy ezzel az ajánlattal álltam elő. Felfoghatatlan számomra, hogyan lehetek ennyire impulzív, de tény, hogy csak úgy áradnak belőlem a szavak.

− Vonzó vagy a magad módján. Ha nem vagyok a zsánered, akkor is megteheted, hogy becsukod a szemed, és Angliára gondolsz, vagy bármire, amire egy magadfajta gazfickó szokott, amikor a testiség oltárán áldozik.

− A testiség oltárán… − Úgy látom, vagy másfél percig nem vesz levegőt. − Te még szűz vagy, Perszephoné?

Egy kissé felhúzom az orromat.

− Ez nem tartozik rád. Miért kérdezed?

− Mert csak egy szűz ejtené ki a száján ezt a kifejezést, amikor a szexről beszél.

Aha, szóval ezen akadt fenn. Nem szép dolog, de élvezem, hogy sikerült kiakasztanom őt, bár ellentétben azzal, amit mondtam neki korábban, őszintén szólva nem hinném, hogy akár csak egy ujjal is bántani akarna engem. Nem berzenkedek tőle, ha egy helyiségben tartózkodom vele, ami határozott előrelépés ahhoz képest, amit Zeusz és azok jelenlétében érzek, akik egy társaságban forognak vele. Igaz, hogy Hádész folyamatosan morgolódik, és próbál legyőzni a szócsatáinkban, de látom, hogy időről időre a lábamra pillantgat, mintha neki okozna fizikai fájdalmat az, hogy ráhelyezem a testsúlyomat. Idegesítő, de úgy érzem, biztosan nem fog bántani engem, ha ennyire fontos számára, hogy jól érzem-e magam. Kissé szánakozón nézek rá.

− Hádész, függetlenül attól, hogy a felső város milyen nevetségesen fontosnak tartja a szüzességet, számos olyan tevékenység létezik, amelyet a „testiség” kategóriájába sorolhatunk, pedig közben nem kerül sor hüvelyi behatolásra. Őszintén szólva nem gondoltam, hogy ez újdonság számodra.

Megrándul a szája, de sikerül úrrá lennie az érzésein, még mielőtt elmosolyodik. Aztán ugyanolyan átható tekintettel néz rám, mint eddig.

− Milyen készségesen lemondasz a szüzességedről a biztonságodért cserébe.

Forgatom és meresztgetem a szemem.

− Ugyan már. Akármilyen mesét is adott be anyám Zeusznak, már nem vagyok szűz, úgyhogy emiatt ne főjön a fejed. Rendben?

Ha lehet ezt fokozni, most még áthatóbb a tekintete.

− Ettől még nem fogom vonzóbbnak találni az ajánlatodat.

Ó, ez egyszerűen nevetséges. Sóhajtok, hadd távozzon belőlem az elkeseredettség.

− Ostoba voltam, amikor azt hittem, az emberiség azon kisebbségéhez tartozol, akiknek nem szokásuk a szűzhártya oltárán áldozni.

Hádész fújtat, és úgy néz ki, mintha a legszívesebben a kezébe temetné az arcát.

− Nem erre gondoltam.

− Pedig ezt mondtad.

− Kiforgatod a szavaimat.

− Valóban?

Már így is nagyobb csalódást jelent ez a beszélgetés, mint amennyit képes vagyok elviselni. Ennél sokkal ügyesebben szoktam eladni az ötleteimet az embereknek.

− Mi a gond, Hádész? Most történetesen egybevágnak az érdekeink. Meg akarod büntetni Zeuszt azért, amit neked ártott. Én meg azt szeretném, ha egyszer s mindenkorra füstbe menne a terve, hogy feleségül vesz engem. Mindkettőnk céljának megfelelne az, ha elhitetnénk vele, hogy mi ketten megállás nélkül szexelünk minden létező helyen. Egy hosszú bottal se lenne kedve piszkálgatni engem ezek után, és sohasem fogja túltenni magát azon, hogy te voltál az, aki „megrontott”.

Hádész továbbra is hallgat. Ismét sóhajtok egyet.

− Azért, mert úgy gondolod, csak kényszerrel tudnál rávenni? Dehogy. Ha nem akarnék szexelni veled, akkor nem tettem volna ezt az ajánlatot.

Csodás látni a megdöbbenését. Szinte érzem az ízét a számban. Ahogy a többiek is Olümposzban, ez a férfi is sokféle hírt láthatott már rólam és a családomról a médiában, úgyhogy feltételezésekbe bocsátkozott. Nem állíthatom, hogy minden ilyen elképzelés téves, de ez a mostani kis jelenetünk különösen élvezetes számomra. Tudom, milyen szerepkört talált ki anyám nekem a nővéreim mellett: az édes, bájos, derűs Perszephonét, aki mindig mosolyog, és azt teszi, amit mondanak neki. Semmit sem tudnak rólam.

És nem hazudtam ezzel Hádésznak. Igaz, hogy nincs sok választásom ebben a pillanatban, de a gondolat, hogy lefeküdjek vele, és ezzel nullára csökkentsem annak az esélyét, hogy Zeusz gyűrűje az ujjamra kerüljön… Ez fölöttébb tetszik a lelkem legmélyén megbúvó sötét és titkos énemnek. Meg akarom forgatni a kést, hogy megleckéztessem Zeuszt, amiért úgy viselkedett velem, mintha egy árverésre kínált műtárgy lennék, nem pedig egy gondolkodó, érző ember, akinek tervei vannak. Látni akarom, ahogy vonaglik a fájdalomtól, amikor megforgatom benne a pengét, és hogy aláássam a tekintélyét azzal, hogy kicsúszom a kezei közül, és összeállok az ellenségével. Nem is olyan nagy dolog talán, de semmi sem számít igazán kicsinek, ha a hírnév a tét. Anyámtól megtanultam ezt a leckét. A hatalom legalább annyira múlik a látszaton, mint azon, hogy miféle források és eszközök állnak rendelkezésre.

− Nem tudom, hogyan szoktad kiválasztani a szexuális partnereidet, de nekem nem szokásom alkudozni ezért a kiváltságért. − Megrándul a keze a teste mellett. − Ülj le a fenekedre, mielőtt összevérzed a szőnyegemet.

− Előbb a padló, most meg a szőnyeg. Hádész, te megőrülsz a padlódért.

Gyors tépelődés után leülök a matrac szélére. Ha továbbra is állva maradok, mondhatok neki bármit, úgysem tudom elvonni a figyelmét erről a körülményről. Két kezem ujjait kényszeredetten összekulcsolom az ölemben.

− Most jobb?

Hádész ugyanolyan arcot vág, mint anyám szokott, mielőtt fenyegetőzni kezd, hogy a neki nem tetszőket kihajítja az ablakon. Nem hinném, hogy valaha is kihajított már valamit így egy dührohamában, de amikor még gyerekek voltunk, hatásos volt a fenyegetőzése.

Hádész lassan ingatja a fejét.

− Nem. Mert még mindig itt vagy.

− Huh. − Farkasszemet nézek vele. − Továbbra sem értem a problémát. Az éjjel még foggal-körömmel ragaszkodtál hozzám, ma pedig úgy viselkedsz, mintha alig várnád, hogy végre kipenderíthess az utcára.

Egyszerűen csak nem vagyok az eseted?

Még ez is lehetséges, bár furcsállnám, hogy ez visszatartaná, ha tényleg bosszúra szomjazik. Néztem már tükörbe. Tudom, hogy nézek ki. A klasszikus szépség, meg minden, és ez még azelőtt volt, hogy anyám fejébe vette, hogy egy egészen nagy összeget költsünk hajápolásra, bőrápolásra meg a ruhatárunkra, bár az orrplasztikánál meghúztam a határt.

− Vagy a bajba jutott kislányokat részesíted előnyben? Azt hiszem, ezt a szerepet is el tudom játszani neked, ha így elvállalod.

Felnézek Hádészra, és most nem veszem magamnak a fáradságot, hogy csábító vagy mesterkélt arcot vágjak. Szinte biztosra veszem, hogy ez úgyis hidegen hagyja. Ehelyett csúfondáros mosolyra húzom a szám, épp csak emlékeztetve a megszokott, derűsen mosolygó énemre.

− Kívánsz te engem, Hádész? Akárcsak egy icipicit is?

− Nem.

Behunyom a szemem. Lehet, hogy csak képzelődtem, amikor perzselő vágyat olvastam ki a tekintetéből? Ha így van, akkor igazi seggfejként viselkedtem.

− Nos, akkor azt hiszem, ez a terv végső soron működésképtelen. Elnézést kérek!

Gondolatban bezárom a csalódottságomat egy kis dobozba, és gondosan elrejtem, jó mélyre. Pedig jó terv volt, és elég öntudatos vagyok ahhoz, hogy tudjam: nagyon is szívesen flörtölnék ezzel a búskomor, de jóképű pasassal, amellett, hogy ezzel más céljaimat is elérném. Na, mindegy. Létezik más megoldás is. Csak ki kell találnom, hogyan jutok el oda. Bár nem szeretném ennél jobban belekeverni a nővéreimet, négyesben kitalálhatnánk, hogyan bújtathatnának néhány hónapig.

Felállok, gondolatban már vagy ezer mérföldre járok innen. Lehet, hogy kölcsön kell kérnem Kallisztótól, amit persze kamatostul fogok visszafizetni neki. Nem tudom, mikor juthatok hozzá a jussomhoz, de feltételezem, hogy ha elég sok pénzt vagyok hajlandó áldozni erre a célra, akkor megtalálom a megoldást. Mindössze arra kell vigyáznom, hogy ne gondolkodjak túl sokat azon, hogy mennyire fog megcsappanni a vagyonom, miután visszafizetem Kallisztónak a kölcsönt.

− Perszephoné!

Megtorpanok, mielőtt nekiütköznék Hádész mellkasának, és felnézek rá. Nem mondhatnám, hogy különösebben tagbaszakadt, de ilyen közelről annak tűnik. Mintha az árnyéka nagyobb lenne, mint ő maga. Olyan közel vagyunk most egymáshoz, hogy elég egy óvatlan mozdulat, és máris hozzásimulok a mellemmel. Belegondolni is rémes. Épp most jelentette ki, hogy nem talál kívánatosnak, és bármennyire is önfejű vagyok, megtanultam elviselni a visszautasítást.

Hátrálni kezdenék előle, csakhogy megragadja a könyökömet, és egy tapodtat sem enged. Már-már olyan közel tart magához, hogy akár meg is ölelhetne. Sötét szeméből semmit sem lehet kiolvasni. Ez pedig nem kellene, hogy izgatóan hasson rám. Márpedig így van. Látva, hogyan veszíti el az önuralmát ez a férfi, olyan vágyat érzek, amelyet nem engedhetek meg magamnak. Ez nem akadályoz meg abban, hogy nagy levegőt vegyek, ami persze nem nyomja el a diadalmámort, amit érzek, amikor látom, hogy a tekintete a mellemre tapad, amelyre csak a ruhám vékony textilje feszül. Tökéletesen ápolt szakálla alatt megfeszül az állkapcsa.

− Nem szokásom alkudozni a szexért.

− Igen, ezt már említetted.

Túlságosan lihegek ahhoz, hogy közönyösnek tűnhessek, de nem tudok uralkodni magamon. Képtelen vagyok kivonni magam a hatása alól, mert olyan jelenség, akinek jelenlétében teljesen elveszettnek érezheti magát az, aki elővigyázatlan. Lehet, hogy mások nem is bánnák a helyemben. Csakhogy én nem vagyok óvatlan. Pontosan tudom, mire vállalkozom. Legalábbis remélem.

− Azt hiszem, mindenre van egy első alkalom − mormolja.

Önmagát vagy engem akar meggyőzni? Mondhatnám neki, hogy ez utóbbi teljesen felesleges, de inkább hallgatok. Hádész végre rám figyel.

− Ha beleegyezem, akkor még három hónapig az enyém leszel.

Igen. Csak nehezen sikerül visszafognom a lelkesedésemet.

− Ez úgy hangzik, mintha nemcsak a szexről lenne szó, hanem többről.

− Igaz. Majd én megvédelek. Olyan forgatókönyvet fogunk eljátszani, amilyet csak akarsz. Addig hozzám tartozol, az enyém vagy. És engedelmeskedni fogsz nekem.

Még erősebben markolja a könyökömet, mint eddig, és küzd az ösztönei késztetése ellen.

− Előadjuk a közönség előtt mindazokat a mocskos fantáziákat, amiket veled akarok művelni.

Értetlenkedve nézek rá, úgyhogy pontosítani kezd.

− Zeusz tudja, hogy időnként szoktam szexelni közönség előtt. Vagyis akkor erre mondasz igent.

Fogd vissza magad, Perszephoné! Hadd játssza csak a velejéig romlott hatalmas farkast, ha úgy döntött, hogy ebben a szerepben akar tetszelegni. Megnyalom az ajkamat, és elkerekedett szemmel nézek rá. Én még sohasem szexeltem nyilvános helyen, de nem állíthatom, hogy ellenemre lenne az ötlet. Sőt, nagyon is izgató.

− Akkor majd mosolyogva kell elviselnem.

− Dehogy is kell.

Ó, ez remek. Olyan kívánatos. Önkéntelenül közelebb hajolok hozzá, mintha magához vonzana: mintha ő lenne a gravitáció középpontja.

− Elfogadom a feltételeidet, Hádész. A védelmedet élvezem, a tiéd vagyok, és szexelni fogok veled mindenki szeme láttára. − Te jóságos ég!

Meg kellene állnom itt, ezen a ponton, de sohasem voltam képes megfosztani magam attól, amire vágytam. − Akkor megpecsételhetnénk a megállapodásunkat egy csókkal. Ezt diktálja a hagyomány.

− Valóban?

Úgy ejti ki a szót, hogy az nem kérdésként hat, sokkal inkább gúnynak. Ő maga hideg és rideg, lehet, hogy teljesen ledermedek majd tőle. Ennek félelemmel kellene eltöltenie. Minden eddigi partnerem, akivel csak randevúztam, épp az ellentéte volt Hádésznak. Olyan emberek, akik elfogadják, amit adhatok nekik, és nem kérdezősködnek, nem várnak tőlem további elkötelezettséget. Anyám hírneve garantálta, hogy az irántam táplált vágyukat ne oltsa ki a tőle való félelmük, úgyhogy mindent elkövettek azért, hogy titokban tartsák a viszonyunkat. Eleinte szórakoztatónak találtam a bujkálást. Később már fárasztónak éreztem. Mindenesetre biztonságos megoldás volt, már amennyire biztonságos lehetett a bujkálás Démétér lánya számára, amíg Olümposz lakója volt.

Hádész azonban nem ilyen partner. Korántsem érzem veszélytelennek, úgyhogy alaposan meg kellene fontolnom ezt a megállapodást, még mielőtt belevágok. Bemesélhetem magamnak, hogy nincs más választásom, csakhogy ez nem igaz. A lelkem mélyén azonban annyira akarom ezt, hogy nehezemre esik küzdeni ellene. A rólam kialakult imázs szerint egy bájos, mosolygós és engedelmes nő vagyok, ez pedig összeférhetetlen azokkal a dolgokkal, amelyekre az éjszaka leple alatt vágyom. Csupa olyasmire, amire Hádészt képesnek tartom most, hogy alaposabban is belegondolok.

És ekkor az ajkamra tapad a szája, és már semmiben sem vagyok biztos.

7

HÁDÉSZ

OLYAN AZ ÍZE, MINT A NYÁRNAK. NEM TUDOM, hogyan lehetséges ez, miután az éjszakát a fürdőkádban töltötte, és télvíz idején járunk, de akkor is ez az igazság. Ujjaim eltűnnek a hajkoronájában, hátrahúzom a fejét, úgy fordítom, hogy kényelmesebben hozzáférhessek. A lehető legátlátszóbb ürügy volt azt mondani, hogy csókkal pecsételjük meg az egyezségünket. Most nincs mentségem arra, hogy tovább csókoljam, egyre mélyebbre hatolva. Nincs mentségem azon kívül, hogy kívánom őt. Perszephoné közelebb húzódik hozzám, így megszűnik közöttünk a távolság. Már itt van a karjaimban, magamhoz ölelem. Meleg és lágy, és a fenébe is, úgy harapdálja az alsó ajkamat, mintha tényleg kívánna. Mintha nem élnék vissza a helyzettel.

Ez a gondolat egyszerre kizökkent a kábulatból, és rá kell vennem magam, hogy hátráljak egy lépést. Aztán még egyet. Mindig is léteztek határok, amelyeket nem voltam hajlandó átlépni. Határvonalak, amelyek ugyanolyan bizonytalanok, mint azok, amelyek távol tartják Zeuszt az alsó várostól. Ez mit sem változtat azon a tényen, hogy eddig még egyszer sem léptem át ezeket.

Perszephoné pislogva néz fel rám, és tegnap este óta, amikor először találkoztam vele, most először látom őt valóságos, hús-vér élőlénynek. Nem pedig a napsugár megtestesülésének. És nem is annak a félelmetesen nyugodt nőnek, vagy Démétér tökéletes leányának, jóllehet ezt a szerepet alakítja a nyilvánosság előtt. Csak egy nő, aki ugyanúgy élvezte a csókunkat, mint én. Vagy csak az elképzelésemet vetítem ki, és amit látok, nem más, mint egy a nő sok maszkja közül. Nem tudhatom biztosan, és éppen ezért megteszem a harmadik lépést is hátrafelé. Nem érdekes, mit gondol rólam, a rosszfiúról Olümposz többi lakója − nem engedhetem meg magamnak, hogy bebizonyítsam: igazuk van.

− Ma kezdjük.

Ismét lehunyja a szemét, képtelenül hosszú szempillái legyezőként terülnek szét. Szinte hallom, ahogyan megrebegteti.

− Beszélnem kell a nővéreimmel.

− Ezt már megtetted tegnap éjjel.

Lebilincselő érzés látni, hogyan von páncélt maga köré. Először is kissé kiegyenesíti a hátát. Épp csak alig észrevehetően. Aztán a mosoly következik, ragyogó és hamisítatlannak tűnő. Végül megjelenik az ártatlan tekintet a mogyoróbarna szempárban.

Perszephoné most összekulcsolja két kezét maga előtt.

− Lehallgatod a telefonokat. Nem mintha nem sejtettem volna.

− Én már csak ilyen paranoiás vagyok.

Ez igaz is, de nem ez a teljes igazság. Apám képtelen volt megvédeni a népét és a családját, mert hitt a látszatnak. Nekem legalábbis mindig ezt mondták. A tények tények maradnak, még akkor is, ha Andreas úgy adta elő a történteket, ahogyan a saját szemüvegén át látta. Apám megbízott Zeuszban, és ez az ő és az anyám életébe került. Én is odaveszhettem volna. A vak szerencsének köszönhetem, hogy életben maradtam.

Perszephoné megvonja a vállát, mintha ennél többre nem is számított volna.

− Ha van kellő indítékuk erre, megeshet, hogy a nővéreim egyszer csak betoppannak ide hozzád. Akár a Sztüxön átkelve, akár más módon. Ők már csak ilyen bonyolult teremtések.

Arra aztán végképp nincs szükségem, hogy még több olyan nővel kelljen egy fedél alatt laknom, mint amilyen Perszephoné.

− Hívd fel őket! Majd megbízok valakit, hogy kerítsen neked néhányruhát, és hozza fel ide.

Az ajtó felé fordulok.

− Várj! − Tökéletes nyugalma egy pillanatra megtörik. − Ennyi?

Visszapillantok rá, félelmet vagy inkább dühöt várva tőle. De nem, ha jól értelmezem az arckifejezését, akkor csalódottság bujkál a tekintetében. Nem bízom ebben a képességemben. Jobban kívánom őt, mint amennyi jogom lenne ehhez, hiszen csak azért van itt, mert nincs hová mennie. Ha jobb ember lennék, akkor én magam csempészném ki őt a városból, és adnék neki elég pénzt, amivel kihúzza a születésnapjáig. Igazat adok neki; ha volt elég ereje átkelni a folyón, akkor valószínűleg ahhoz is lesz, hogy elhagyja a várost bármiféle hathatós külső segítség nélkül.

De nem vagyok jobb ember. Nem számít, mennyire ellentmondásos ez az egyezség, akarom ezt a nőt. Most, hogy egy ilyen ördögi alkuval felkínálta magát nekem, meg is akarom kapni őt. A magamévá teszem.

Csak még nem most. Majd amikor ez mindkettőnk érdekét szolgálja.

− Ma este még beszélünk.

Élvezem, hogy bosszankodik, amikor kisétálok az ajtón, és lemegyek a dolgozószobámba. Vannak következményei a tegnap éjszakai cselekedeteimnek, ahogyan a megállapodásunknak is, amelyet épp az imént kötöttem Perszephonéval. Fel kell készítenem minderre az embereimet.

A legkevésbé sem lepődöm meg azon, hogy Andreas már vár rám a dolgozószobámban. Két kezébe fogja a bögréjét, amelyben kávé vagy whiskey vagy akár mindkettő is lehet, és a szokásos laza nadrágot és gyapjúpulóvert viseli, mintha egy halász és egy vezérigazgató lehető legbizarrabb kereszteződése lenne. Ezt a benyomást erősíti, hogy cserzett kezeit tetoválások tarkítják, amelyek felfutnak egészen a nyakáig. Még megmaradt haja már teljesen ősz: nyomot hagyott rajta hetven életévének minden pillanata. Felpillant, amikor besétálok és becsukom az ajtót.

− Hallom, megkaparintottad Zeusz nőjét.

− Saját akaratából lépte át a határt.

Megrázza a fejét.

− Harminc éve kerülöd a bajt, és aztán mindent eldobsz egy csinosminiszoknyás nőért.

Olyan képet vágok erre, amit megérdemel egy ilyen kijelentés.

− Túlságosan engedékeny vagyok, ha erről a seggfejről van szó. Korábban nem volt más választásom, de nem vagyok már gyerek. Itt az idő, hogy megmutassam neki, hol a helye.

Mindig is ezt akartam, amióta elég idős lettem ahhoz, hogy felfogjam, mi mindent vett el tőlem. Ezért gyűjtöttem róla az információkat éveken át. Olyan lehetőség ez, amit nem hagyhatok ki.

Andreas hosszan és lassan fújja ki a levegőt. Vizenyős kék szemében még tükröződik az egykori félelem.

− El fog tiporni téged.

− Úgy tíz évvel ezelőtt talán még képes lett volna rá. Most már nem.

Körültekintően és tudatosan építettem ki a hatalmi bázisomat. Apám csak rövid ideje viselte a titulusát, amikor Zeusz megölte, túlságosan tapasztalatlan volt még ahhoz, hogy felismerhesse, ki a barát és ki az ellenség. Egész életemben arra gyúrtam, hogy bosszút álljak ezen a szörnyetegen. Bár nem sokkal voltam több, mint egy Hádész nevű sakkfigura, mielőtt betöltöttem a tizenhetet, most már tizenhat éve állok a kormányrúdnál. Ha létezik alkalmas időpont arra, hogy kijelöljem a határaimat, és kihívjam Zeuszt, hogy lépjen át rajta, akkor az most jött el. Senki sem tudhatja, lesz-e még lehetőségem arra, hogy megalázzam Zeuszt, ahogy most megtehetem Perszephonénak köszönhetően, és hogy egyszer s mindenkorra kilépjek a fényre. Összeszorul a gyomrom már a gondolattól is, hogy az összes szempár rám fog szegeződni Olümposzban, de túl hosszú ideje tekint le Zeusz az alsó városra úgy, mintha itt is ő lenne az úr.

− Itt az ideje, Andreas. Már régóta.

Újabb fejrázással reagál, mintha csalódást okoztam volna neki. Utálom, hogy ez ennyire fontos nekem, de Andreas hosszú ideje a világítótorony szerepét tölti be az életemben. Amin az sem változtat, hogy néhány éve visszavonult. Nagybátyám ő a sohasem létezett nagybátyám helyett, bár sohasem próbálta átvenni az apám szerepét. Bölcsebb ennél. Most végre előrehajol.

− És mi a terved?

− Három hónapon át a középső ujjamat fogom mutatni neki. Ha átkelne a folyón, hogy megpróbálja visszaszerezni a lányt, akkor a Tizenhármak se fognak a pártjára állni. Nem véletlenül kötöttük meg azt a szerződést.

− A Tizenhármak a kisujjukat sem mozdították, hogy megmentsék apád életét. Miből gondolod, hogy a tiédet megmentik majd?

Már vagy ezerszer vitatkoztunk erről az évek során. Magamba fojtom az ingerültségemet, és minden figyelmemet neki szentelem.

− Abból, hogy ez a bizonyos szerződés még nem létezett, amikor Zeusz megölte az apámat.

Pocsék dolog és felfoghatatlan, hogy a szüleimnek meg kellett halniuk ahhoz, hogy megszülessen ez az egyezség, de ha ez szabad prédává válik a Tizenhármak körében, az ártani fog az üzletmenetüknek, és csökkenti a renoméjukat is. Márpedig egyedül ez a fontos számukra. Azon ritka alkalmak egyike volt ez Olümposz történetében, amikor a Tizenhármak elég hosszú ideig hajlandóak voltak együttműködni ahhoz, hogy megkérdőjelezzék Zeusz hatalmát, és kikényszerítsenek egy megállapodást, amelyet senki sem szeretne felrúgni. Zeusz nem jöhet ide, az én felségterületemre, ahogyan én sem mehetek oda. Senki sem árthat a Tizenhármak egy másik tagjának vagy családtagjaiknak, különben eltörlik a föld színéről. Milyen nagy kár, hogy a jelek szerint ez a szabály nem vonatkozik Hérára! Az ő pozíciója egykor a legbefolyásosabbak egyike volt, de az utóbbi néhány Zeusz erősen korlátozta a hatalmát, úgyhogy most már nem több, mint egy bábfigura, aki nem mellesleg a házastársa. Zeusz számára megengedett, hogy úgy viselkedjen, ahogy csak akar, mégpedig következmények nélkül. Hérát ma már inkább az ő meghosszabbított kezének tekintik, semmint önálló, mindenki mástól független rangú személynek. Ha Perszephoné feleségül megy hozzá, akkor hiába a szerződés: semmi sem garantálja a biztonságát.

− Ezt nem mondanám tuti tervnek.

Megengedek magamnak egy mosolyt, bár olyan természetellenesnek érzem az arcomon, mintha egy maszk lenne.

− Nyugodtabb lennél, ha megkettőznénk az őrséget a hidaknál arra azesetre, ha elindítaná Árész kis hadseregét, hogy keljenek át a folyón?

Nem fog megtörténni, és ezt mindketten tudjuk, de már gondoltam a biztonsági intézkedések szigorítására, ha bekövetkezne az, ami valószínűtlen, és Zeusz támadást indítana. Engem nem fog felkészületlenül érni, mint annak idején a szüleimet.

− Nem − morogja. − De azt gondolom, ez lehet a kezdet − folytatja, miután leteszi a bögréjét. − Nem tarthatod meg magadnak azt a lányt. Ha kell, mutasd ki a fogad fehérjét Zeusznak, de őt nem tarthatod meg. Zeusz nem fogja hagyni. Talán nem fog közvetlenül ellened irányulni, amit tesz, de csapdát fog állítani neked, hogy megszegd a megállapodásotokat, és aztán lecsap rád a seregével. Ezt még te sem élheted túl. Ahogyan a néped sem.

Témánál vagyunk hát. Lépten-nyomon emlékeztet rá, hogy nem egyszerűen csak egy férfi vagyok, hanem sok ember életének terhét cipelem a vállamon. A felső város lakóinak életéért való felelősség tizenkét vállon oszlik meg. Az alsó városban azonban egyedül rám nehezedik ez a teher.

− Nem, ez nem lehet gond.

− Most ezt mondod, de ha így lenne, akkor eleve ide se hoztad volna őt. − Én nem fogom marasztalni.

Maga a gondolat is nevetséges. Nem hibáztathatom Perszephonét, amiért nem akarja Zeusz gyűrűjét viselni, de ez nem változtat azon, hogy ő csak egy szép és csinos hercegkisasszony, akinek mindig minden megadatott ebben az életben. Lehet, hogy ezen a télen kalandra vágyik, és megismerné az élet árnyékos oldalát, de ezt aligha szeretné állandósítani: sikítva menekülne az éjszakába. Semmi baj. Hosszú távon nincs értelme itt tartanom ezt a nőt.

Andreas az ég felé biccent.

− Azt hiszem, most már késő emiatt aggódni. Majd meglátjuk a végén.

− Úgy bizony − válaszolom.

Így vagy úgy. Mi kellene ahhoz, hogy Zeusz megszegje a szerződést? Úgy gondolom, nagyon kevés. Legendás a haragja. Biztosan nem venné jó néven tőlem, hogy megbecstelenítem a csinos kis menyasszonyát mindenki szeme láttára. Nem különösebben bonyolult feladat összedobni egy kis színjátékot a megfelelő közönségnek, vagyis azoknak, akik garantáltan elindítják és terjesztik a pletykát, és máris futótűzként kezd terjedni a hír Olümposz-szerte. Ha már elég sokan terjesztik, Zeuszt ez meggondolatlanságra késztetheti. Olyasmire ragadtathatja magát, aminek komolyabb következményei lesznek. Ráadásul az olümposziak akkor végre szembesülnek az igazsággal. Hádész nem mítosz, de boldogan játszom a mumus szerepét a való életben is, ha így elérhetem a céljaimat.

Andreas töprengő arcot vág.

− Tájékoztatsz majd, ugye?

− Hát persze − biztosítom, miközben az íróasztal szélére telepedem. − De hadd emlékeztesselek rá, hogy már visszavonultál a közélettől.

− Bah! − Legyint. − Ez pont úgy hangzott, mintha az a kis szarháziKharón mondta volna.

Kharón a vér szerinti unokája, aki jó úton jár ahhoz, hogy a jobb kezemnek tekintsem, a „kis szarházi” jelző cseppet sem illik rá. Huszonhét éves, és sokkal jobb képességű, mint a parancsnokságom alá tartozók többsége.

− Kharón is csak jóindulatból mondana ilyet.

− Ő nem jóindulatú. Inkább kotnyeles.

Kopogtat valaki az ajtón. Az illető benyit, és bedugja a fejét a résen. Kiköpött mása a nagyapjának, azzal a különbséggel, hogy neki széles válla és sötét haja van. A világoskék szempár, a szögletes áll, a magabiztosság azonban közös bennük. Amikor megpillantja Andreast, elvigyorodik.

− Hé, Papa! Úgy látom, rád férne egy kis szieszta.

Andreas szúrós szemmel néz rá.

− Ne gondold, hogy már nem tudlak elfenekelni úgy, ahogyan ötéveskorodban tettem.

− Legmerészebb álmomban sem gondoltam.

Kharón hangja nem támasztja ezt alá, de szeret a tűzzel játszani, ha Andreasról van szó. Csak most lép be a helyiségbe, és becsukja az ajtót maga után.

− Látni akartál?

− Beszélnünk kell néhány változásról, ami az őrség beosztását érinti.

− Valami baj van? − Felcsillan a szeme a gondolatra. − Van ennek valami köze a nőhöz?

− Itt fog maradni még egy ideig.

Őszintén beszéltem Andreasszal a terveimről, de ő ki is érdemelte az őszinteségemet: annyi mindent feláldozott azért, hogy életben maradjak, és megtarthassam ennek a területnek az egységét. Még nem állok készen rá, hogy beszéljek erről bárki mással is, de már fogytán az időm.

− Szólj Minthának, hogy szedjen össze pár cuccot, amit kölcsönadhat Perszephonénak, amíg lesz lehetőségem rendelni neki.

Kharón felvonja a szemöldökét.

− Repesni fog a boldogságtól.

− Majd túlteszi magát rajta. Kifizetem az árát, bármilyen ruhát ad is erre a célra.

Ettől még ugyanolyan nagy kérésnek számít, főleg mert Mintha foggal-körömmel ragaszkodik mindenhez, amit a sajátjának tekint, de egyelőre ez a legjobb ötlet, amivel ebben a pillanatban elő tudok rukkolni. Az egész napom azzal fog elmenni, hogy gondoskodjak az embereim védelméről, hogy megvédjem őket attól, amit tenni készülök. Na és holnap? Holnap meg kell tennünk a bejelentést, aminek elég nagyot kell szólnia, hogy azok a seggfejek is hallják a Dodona-toronyban.

Megcsörren a telefonom. Tudom, ki keres, még mielőtt megkerülném az íróasztalomat, hogy fogadjam a hívást. Az irodámban tartózkodó két férfira pillantok. Kharón lehuppan a nagyapja melletti székre. Mindketten csöndben vannak. Jó lenne nagy levegőt venni, és erőt meríteni a továbbiakhoz, mégsem teszem. Egyszerűen reagálok:

− Igen?

− Neked aztán van vér a pucádban, te kis szarházi!

Elégedettséget érzek. Zeusszal nem egyszer akadt már elintéznivalónk az évek során, és mindig is leereszkedő stílusban és fennhangon beszélt velem, mintha megtiszteltetésnek kellene éreznem a jelenlétét. Most azonban nem hallok ki mást a hangjából, csak dühöt.

− Zeusz. Örülök, hogy hallak.

− Add vissza őt azonnal, és akkor senki sem fogja megtudni a kis vétkedet. Nem hinném, hogy olyasmire akarsz vetemedni, amivel veszélyezteted kettőnk törékeny békéjét.

Ilyen hosszú ismeretség után is meglep, hogy ilyen szűklátókörűnek gondol. Volt idő, amikor egy ilyen blöffel sikerült elérnie, hogy a pánik környékezzen, de alaposan megváltoztam azóta. Már nem vagyok gyerek, akit terrorizálhat. Ügyelek rá, hogy szelíden válaszoljak, mert tudom, hogy ez csak olaj lesz a tűzre.

− Nem szegtem meg a szerződésünket.

− Elvetted tőlem a feleségemet.

− Ő nem a feleséged! − A kelleténél talán élesebb hangon bukik ki belőlem ez a mondat. Várok egy másodpercet, hogy érzelemmentesen folytathassam. − Átkelt a hídon, segítség nélkül. A maga erejéből.

Ezt ennyiben is hagyhatnám akár, de úrrá lesz rajtam a jeges indulat.

Azt hiszi, játszadozhat az emberek életével egyszerűen csak azért, mert ő Zeusz. Ez a felső városban még akár mehet is így, de az alsó város az én királyságom, függetlenül attól, hogy mit gondol erről Olümposz többi része.

− Mindenáron szabadulni akart tőled, csupa vér volt a lába, és kis híján kihűlt, mire ideért. Nem tudom egészen pontosan, mit értetek románc alatt a felső városban, de idelent ez nem minősül normális reakciónak egy házassági ajánlatra.

− Hozd vissza nekem, vagy különben viselned kell a következményeket! Ugyanúgy, ahogyan apád tette!

Rezzenéstelen arccal hallgatom, de csak azért, mert az évek során megtanultam palástolni az érzéseimet. Micsoda rohadék!

− Átkelt a Sztüx folyón. Ő most már az enyém, a szerződésünk értelmében − visszaveszek a hangerőből, mielőtt folytatnám. − Szívesen látlak, eljöhetsz érte, de csak miután már végeztem vele. Te is tudod, milyen játékokban telik örömöm. Ez a lány egyébként is aligha az a fajta szeplőtelen hercegkisasszony, aki után lihegsz.

Nem szép tőlem, hogy ezt mondom, de most ez nem számít. Perszephoné beleegyezésével teszem, amit teszek. A közös célt szolgálja ez a szócsata is Zeusszal.

− Élve megnyúzlak, ha csak egy ujjal is hozzányúlsz azzal a mocskos kezeddel!

− Nem csak egy ujjal fogok hozzányúlni. − Olyan hangot igyekszem megütni, mint aki jól szórakozik. − Ez vicces, vagy te nem így gondolod? Hogy jobban örülne minden romlottságnak, amit művelni tervezek azzal a feszes kis testével, minthogy hagyja, hogy te hozzáérj akár egy ujjal is. − Elnevetem magam. − Nos, szerintem vicces.

− Hádész, ez az utolsó alkalom, hogy elfogadhatod az ajánlatomat. Szerintem érdemes megfontolnod − Zeusz hangjából eltűnt a harag. Most már jeges nyugalom árad belőle. − Juttasd vissza hozzám huszonnégy órán belül! És akkor úgy tekintem, mintha mi sem történt volna. Ha továbbra is magadnál tartod, mindent elpusztítok, ami csak fontos számodra.

− Túl késő, Zeusz. Az a hajó harminc évvel ezelőtt elment.

Akkor gyújtotta a tüzet, amely kioltotta a szüleim életét, és ami soha nem gyógyuló sebeket okozott nekem. Hosszú hatásszünetet tartok, mielőtt reagálok.

− Most rajtam a sor.

8

PERSZEPHONÉ

EGY MAGAS, BARNA HAJÚ NŐTŐL EGY KISEBBFAJTA ruhatárat kapok. Olyan mogorva velem, minta félkézzel össze akarná roppantani a fejemet. Nem értem a nevét, de sietősen távozik, és ismét magamra maradok.

Felhívtam telefonon a nővéreimet, ami nagyjából úgy zajlott le, mint amire számítottam. Dühösek rám, amiért ki akarom hagyni őket az egészből, éppen az ő érdekükben. Szerintük csapnivaló a tervem. Biztosra veszem, hogy törik majd a fejüket egy másik lehetőségen, de ebben nem akadályozhatom meg őket.

Ez már-már elég ahhoz, hogy elvonja a figyelmemet a napról, amely áthalad az égen, és eltűnik a horizont alatt. És arról, hogy mi jön ezek után. Vagyis arról, hogy nem tudom, mire számítsak. Hádész előszeretettel tesz ijesztő kijelentéseket anélkül, hogy kellő információval alátámasztaná. Utasít, hogy álljak ugrásra készen, miközben mélyen hallgat arról, hogy mire is kellene felkészülnöm. És elcsattant ugye közöttünk az a csók is. Egész nap próbáltam megfeledkezni arról, hogy milyen jó volt érezni az ajkát az ajkamon, de hiába: másra sem tudok gondolni. Nem tudom, mit tettem volna, ha nem lépett volna el mellőlem, és ezt ijesztőnek kellene találnom. Minden ijesztő számomra ezzel a helyzettel kapcsolatban, de nem fogom hagyni, hogy Hádész megfélemlítéssel meghátrálásra bírjon. Bármit is tervez ma éjszakára, semmi sem lehet rosszabb, mint amit Zeusz akar tőlem. Ebben teljesen biztos vagyok.

Ráérősen készülődöm. Meglepően gazdag kínálatot találok a szobában a hajápoló kozmetikumokból, és ez elgondolkodtat. Vajon szokása-e Hádésznak nőket tartani itt? Semmi közöm hozzá. Bármikor kisétálhatnék ebből a szobából, sőt, a házból is, és ez minden, ami rám tartozik. A ruhák mind gyönyörűek, de több mérettel nagyobbak, mint amekkora kellene nekem. Kiválasztom a legegyszerűbbet, és belebújok. Gyönggyel díszített, hasonló stílusú, mint amilyet tegnap éjjel viseltem. A gyöngyök miatt nehezebb az anyaga, és szépen repked körülöttem. Épp szemügyre venném a cipőket, amelyeket a mogorva nő hagyott itt nekem, és mérlegelném a választási lehetőségeket, amikor kopogtatást hallok az ajtó felől. Kezdődik a műsor.

Nagy levegőt veszek, és odatipegek az ajtóhoz, hogy kinyissam. Hádész áll előttem, és az istenekre mondom, sohasem láttam még férfit, akinek úgy áll a fekete öltöny, mint neki. Mintha ráöntötték volna. Olyan, mint egy élő árnyék, amely ráadásul érzékien vonzó. Lenéz rám, és a lábamra szegezi a tekintetét. Visszacsoszogok, hirtelen észbe kapva.

− Épp most akartam cipőt húzni.

− Ne butáskodj már!

Ingerült leszek. Jobbnak érzem, ha belemegyek egy szócsatába vele, mint hagyjam, hogy eluralkodjon rajtam a félelem és a bizonytalanság.

− Nem butáskodom. Komolyan gondoltam.

− Igazad van. Nem butáskodás magas sarkú cipőt húzni, miután alig huszonnégy órával ezelőtt kis híján tönkre vágtad a lábadat. Hanem kész esztelenség. − Most már nyoma sincs a jókedvének. − Pont olyan, mint egy szál selyemruhában menekülni Olümposzból az éjszaka közepén.

− Nem értem, miért hozakodsz elő ezzel már megint.

− Azért, mert kezdem felfogni, hogy hajlamos vagy fittyet hányni azegészségedre és a biztonságodra.

Pislogok.

− Hádész, ezek csak cipők.

− A tények pedig tények maradnak.

Belép a szobába, hogy milyen szándékkal, az nyilvánvaló. Visszatáncolok.

− Ne merészelj felkapni! − Csapkodom a levegőt kettőnk között. – Már elegem van ebből!

− Milyen cuki vagy!

A hangja ellentmond ennek. Hádész olyan gyorsan mozdul, hogy még észbe se kapok. Mindössze egy méltatlan rikácsolás szakad ki belőlem, mielőtt felnyalábol. Mozdulatlanná dermedek.

− Tegyél le!

Az egy dolog, hogy csókolóztam Hádésszal. Az egy másik, hogy beleegyeztem, hogy lefekszem vele. Ez pedig megint más. Ég és föld a különbség. Most, hogy ilyen szorosan magához ölel, miközben lépdel velem a háza folyosóin, hogy ne tegyek még több kárt magamban… Egészen más érzés. A ma délelőtti vitánkhoz kapóra jött, hogy tudtam: nem szeretné, hogy megsérüljek. Most inkább akadálynak érzem, és fogalmam sincs, hogyan tudnám leküzdeni.

− Nem kell gondoskodnod rólam.

− Igen, hiszen remekül elboldogulsz egymagad.

A hangjából ítélve totál ki van bukva az egész helyzet miatt, és ettől a felismeréstől egyszerre jókedvem kerekedik. Megint úrrá lesz bennem a vágy, hogy bosszantsam, és már nem is küzdök ez ellen. Inkább a vállára hajtom a fejem, és meghúzom a szakállát.

− Lehet, hogy történetesen arra vágyom, hogy egy nagy, erős férfi, akinek feltett szándéka, hogy megment engem, folyton ölben cipeljen.

Hádész felvonja az egyik szemöldökét, ami egyszerre jelezhet szkepticizmust és gúnyt.

− Valóban?

− Ó, igen. − A szempilláimat rebegtetve nézek rá. − Látod, milyen magatehetetlen vagyok. Mire mennék, ha nem lenne az én szép szőke hercegem horpadt fekete páncélban, hogy megmentsen saját magamtól?

− Csakhogy én nem vagyok szép szőke herceg.

− Ebben az egyben legalább egyetértünk.

Finoman újra meghúzom a szakállát. Tetszik, hogy erre még erősebben markol. Gondosan ügyel rá, hogy a ruhámon tartsa a kezét, és ne érjen a meztelen bőrömhöz, de a gondolat, hogy az ujjai a húsomba mélyednek, és aztán mást is művelnek velem… több, mint elég ahhoz, hogy megrémüljek. − Ne mocorogj!

− Van erre egy nagyon egyszerű megoldás. Tegyél le, hadd menjek a saját lábamon. A probléma máris megoldva.

Hádész elindul a lépcsőn, amely levisz a földszintre… és még itt sem áll meg velem. A jelek szerint úgy döntött, nem vesz rólam tudomást, ami az egyik lehetséges módja a vita megnyerésének. Valaha ugyanezt a taktikát vetettem be Psziché ellen, amikor még gyerekek voltunk, és mindig elcsente a játékaimat. Hiába próbálkoztam: a verekedéssel semmire sem mentem nála. Az a lehetőség, hogy bepanaszoljam anyánknál, szóba se jöhetett. Ha szóltam volna Kallisztónak, ő biztosan úgy oldotta volna meg a problémánkat, hogy egyszerűen megsemmisíti a kérdéses játékokat. Nem, az egyetlen megoldás, amely működött, az volt, ha egyszerűen levegőnek néztem Pszichét. Végül mindig elrontotta vagy eltörte a játékaimat, és úgy adta vissza. Néha még elnézést is kért érte.

Nem fogok megtörni. Mivel a mostani beszélgetésünk a jelek szerint véget ért, megpihenek Hádész karjaiban. Mintha mindig is erre vágytam volna. Miközben egyre többet érintkezünk fizikailag, érzem, hogy egyre nő benne a feszültség. Arccal ráfordulok az ingére, hogy ne láthassa a mosolyomat. Na tessék.

Végre megáll egy ajtó előtt. Feketére van festve. Teljesen sima és osztatlan az ajtótábla felülete, a mostani fényviszonyok mellett pedig kísértetiesen fénylik is. Látom halványan kirajzolódó, torz tükörképünket rajta. Mintha egy pocsolyába néznék újholdkor. Az a különös érzésem támad, hogy ha hozzáérnék, rögtön elmerülne benne a kezem. Mintha áttörhetném a felületét.

− Rögtön fejest ugrunk a mély vízbe?

Hádész csak most bizonytalanodik el.

− Ez az utolsó esélyed, hogy meggondold magad. Amint belépünk oda, többé már nincs visszaút. Elkötelezted magad.

− Szexelni fogunk a közönség előtt. Mindenki szeme láttára.

Nagyon cuki tőle, hogy még mindig arra számít, kihátrálok ebből. Hátradőlök, hogy láthassam az arcát, és ő is lássa az enyémet. Érdekes, de semmit sem érzek a belső vívódásból, amelyről sötét tekintete árulkodik.

− Már igent mondtam. Eszem ágában sincs meggondolni magam.

Kivár. Előbb csak egy, aztán két ütemet.

− Azért csak válassz egy biztonsági jelszót magadnak!

Elkerekedik a szemem, mielőtt uralni tudnám a reakciómat. Sokat olvasok, és tudom, hogy miféle kikapcsolódási formák során szoktak biztonsági jelszót használni az emberek. Vajon melyik változatot kedveli Hádész a legjobban? A korbácsolást vagy a kikötözést? Vagy a megaláztatást? Lehet, hogy mindegyiket ezek közül. Milyen ördögien kifinomult. A meghökkenésemet zavarként értelmezi.

− Tekintsd úgy, hogy ez egy biztonsági fék. Ha túl intenzívvé válik, vagy úgy éreznéd, nem bírod tovább, kimondod ezt a jelszót, és kész, megállunk. Nem foglak faggatni, és nem várok magyarázatot tőled.

− Pont így.

− Igen, pontosan így fog történni − erősíti meg.

Az ajtóra pillant, aztán ismét rám néz.

− Amikor azt mondtam, én nem szoktam alkudozni a szexről, az nemvolt teljesen igaz. Minden találkozáskor van alku és egyeztetés. Valójában azt akartam mondani, hogy fontos számomra a másik fél beleegyezése. Az nem számít beleegyezésnek, ha az illetőnek nincs más választása.

− Hádész, nem szeretnél letenni engem, mielőtt besétálsz velem azon az ajtón?

Akárhová vezet is.

− Nem.

− Úgy értsem, csak a szexre vonatkozik, amit a beleegyezésről mondtál?

Megfeszül a teste, mintha meg akarna fordulni velem, hogy visszavigyen a szobámba.

− Igazad van. Ez hiba volt részemről.

− Várjunk csak, várjunk! − Olyan önfejű. A legszívesebben megcsókolnám, de csak felpillantok rá, a homlokomat ráncolva. − Ezen a beszélgetésen egyszer már túl voltunk. Hiába is próbálod más színben feltüntetni. Van más választási lehetőségem is. Én emellett döntöttem. Ezt akarom. Csak viccből mondtam, hogy vigyél ölben mindig magaddal.

Megismerkedésünk óta most először érzem, hogy tényleg figyel rám. Úgy néz. Nincs közöttünk semmiféle akadály. Nem visel semmiféle mogorva álarcot.

Hádész úgy néz le rám, mintha egyetlen hatalmas, mohó harapással fel akarna falni. Mintha már vagy tucatnyi módját kigondolta volna, hogyan tudna a magáévá tenni, mégpedig a legkisebb részletekre is kiterjedően. Mintha máris az övé lennék. És mintha eltökélte volna magában, hogy úgy fog a magáévá tenni, hogy mindenki lássa. Megnedvesítem az ajkamat.

− Ha azt mondom neked, örültem annak, hogy ölbe vettél, és magaddal cipeltél, akkor a következő hónapokban mindig ezt fogod csinálni? Vagy inkább úgy döntesz, azzal büntetsz majd, hogy gyalogolnom kell?

Néhány perccel ezelőtt azt mondtam volna, fordított lélektani hadviselést alkalmazok, de ebben a pillanatban azt sem tudom eldönteni, milyen választ szeretnék hallani tőle. Végül rájön, hogy leginkább poénkodom vele, és rám ijeszt azzal, hogy forgatni kezdi a szemét.

− Újra meg újra meglepődöm az elszántságodon. És most válassz magadnak végre egy biztonsági jelszót, Perszephoné!

Aggódni kezdek, és beleborzongok. Minden tréfát félretéve, ez most élesben megy. Belevágunk, és lehet, hogy miután átlépte velem azt az ajtót, tiszteletben tartja majd a kérésemet, ha használom a biztonsági jelszót, de ha jobban belegondolok, ezt nem tudhatom előre. Nem is áll módomban megbizonyosodni róla. Két nappal ezelőtt Hádész még egy elhalványodott mítoszt jelentett számomra: azt hittem róla, hogy néhány nemzedékkel ezelőtt létezett. Most pedig hús-vér férfi, aki valóságosabb a kelleténél. A végén még kénytelen leszek megbízni az ösztöneimben, ami azt jelenti: rá kell bíznom magam Hádészra.

− Gránátalma.

− Ez jónak hangzik.

Átlép az ajtón, és egy másik világba érkezünk. Vagy legalábbis úgy érzem. Furcsán változik idebent a fény, és időbe telik, mire rájövök, hogy ez egy csalafinta trükknek köszönhető: a lámpák és a víz összjátéka táncoló fényszalagokat rajzol a mennyezetre. A látvány szöges ellentéte annak, ami Zeusz báltermében fogadott. Miközben ott szenvedtem a bezártság érzésétől, itt ablakok sincsenek, és a vastag, vörös fali kárpitok dekadens és bűnös légkört kölcsönöznek a helyiségnek. Egy igazi trónszéket is felfedezek, amely nem üt el a berendezéstől: fekete színű, és kifejezetten kényelmesnek látszik. A felismerés hullámként tör rám, és nevetésre késztet.

− Nahát, tényleg milyen kisszerű vagy.

− Sejtelmem sincs, mire gondolsz.

− Dehogynem. Nagyon is jól tudod. Innen már csak egy gigantikusportré hiányzik rólad.

Biztosan látta ő is valaha a báltermet, mert annak épp az ellenkezőjét valósította meg itt. Ez a helyiség kisebb ugyan, miközben több bútor van benne, de nem lehet nem észrevenni az összefüggést a kettő között. Sőt, ez a helyiség a ház többi részétől is elüt. Hádész a jelek szerint imádja a drága dolgokat, de amit eddig láttam a házából, az kényelmesnek és lakályosnak tűnt. Ez a helyiség itt viszont ugyanolyan rideg, mint Zeusz tornya.

− Nem érzem szükségét egy gigantikus portrénak − feleli unottan. − Aki besétál ide, az pontosan tudja, ki az úr ebben a házban.

− Micsoda kisszerűség! − ismétlem meg, és nevetek. − Nekem tetszik.

− Ezt megjegyeztem.

Nem tudhatom biztosan, de úgy érzem, mosoly bujkál a szája körül. Nem szeretnék úgy nézni arra a jóképű arcára, mint egy bolond lány, akinek elvette az eszét a szerelem, úgyhogy inkább a kényelmes kanapékra és székekre koncentrálok − mind bőrből van −, amelyek átgondolt elrendezés szerint sorakoznak körben a helyiségben, számos olyan bútordarabbal egyetemben, amelyeket látni még nem láttam, legfeljebb leírások alapján ismerek rájuk. Itt egy fenekelő pad. Szent András keresztje. Egy vázszerkezet, amelyre talán fel lehet függeszteni valakit, ha kreatív ötleteket akar megvalósítani a partnere egy kötéllel. A helyiségben egyébként egy teremtett lélek sincsen. Úgy fordulok Hádész ölelő karjai között, hogy láthassam az arcát.

− Mi ez?

Letesz a legközelebbi kanapéra. Ujjaimmal megcirógatom a sima bőrbevonatot. Mint az összes többi bútordarab, amit itt látok, ez is hibátlan és makulátlanul tiszta. És hideg. Leírhatatlanul hideg. Pont olyan, amire számíthattam Hádésztől az alakját körüllengő mítosz ismeretében. Ami teljesen más képet mutat róla, mint amilyen valójában. Amikor felpillantok rá, látom, hogy feszülten figyel.

− Miért nincs itt egy teremtett lélek sem?

Hádész lassan ingatja a fejét.

− Azt gondoltad, már az első éjszaka odahajítalak a farkasok közé? Szavazz meg nekem egy kis bizalmat, Perszephoné!

− Neked? Semmit. − A kelleténél élesebb hangot ütök meg vele. Erre gyűjtöttem a bátorságot. Szédülök a csalódástól. Ez a helyiség is ilyen hatással van rám. Teljesen más, mint amire számítottam. Ahogyan maga Hádész is. − Meg kell tenned a tétjeidet, mégpedig most rögtön!

− Te pedig ne akard folyton megmondani nekem, mit kell tennem! − Tűnődve néz körül a helyiségben. − Azt állítod, már nem vagy szűz, de csináltál már korábban bármilyen perverz dolgot?

Kifogja a szelet a vitorlámból ezzel a kérdéssel. Nincs értelme hazudni, különösen most, hogy ehhez a válaszúthoz érkeztünk.

− Nem.

− Gondoltam, hogy így van.

Lerázza magáról a zakóját, és lassan felhajtja az ingujját. Rám sem pillant közben, mit sem törődve azzal, hogy mohón legeltetem a szemem testének minden egyes négyzetcentiméternyi területén, amely meztelenné válik most. Formás és izmos az alkarja, tetoválást is látok rajta, bár magát a motívumot nem tudom kivenni. Mintha örvények lennének. Időbe telik, mire rájövök, hogy egy-egy sebhelyet tetováltatott körbe. Mi történhetett vele? Odatelepszik mellém úgy, hogy csak egy díszpárna választ el minket egymástól.

− Lenne néhány előzetes kérdésem, amelyekre választ kell kapnom tőled.

Annyira meglepőnek találom ezt, hogy elnevetem magam.

− Nem tudtam, hogy ez egy felvételi beszélgetés.

− Nem is az.

Megvonja a vállát. Úgy néz ki most, mint egy király, aki mentegetőzés nélkül hasít ki nagyobb helyet magának a világból, mint amennyi kijár neki. És most nem csak a fizikumáról van szó − nem is számít különösebben tagbaszakadtnak. A jelenléte, a karizmája teszi ilyenné. Kitölti ezt a tágas helyiséget, olyannyira, hogy szinte már lélegzetvételnyi levegőhöz sem jutok mellette. Hádész árgus szemmel figyel engem. Az a kellemetlen érzés fog el, hogy minden egyes rezdülésemet látja. Végül körbemutat a helyiségen.

− Ennek a berendezésnek itt az örömszerzésen túlmutató célja is lehet, de nem szeretnélek megbotránkoztatni ilyesmivel. Ha valóban szexelni fogsz velem, akkor akár még jól is érezheted magad.

Pislogok egyet.

− Milyen figyelmes vagy, Hádész!

A szarkazmusom lepereg róla, mint a víz a kacsa hátáról. Ugyanakkor biztosra veszem, hogy megrándult a szája.

− A válasz csak igen, nem vagy talán lehet ezekre a kérdésekre.

− Én…

− Kikötözés?

Felforrósodik a testem a gondolatra.

− Igen.

− Dugás egy sereg ember előtt?

Nem. De ez a válasz nem felel meg az igazságnak. Már maga az ötlet lángra lobbantja minden porcikámat. Hádész arcát figyelem, de semmit sem tudok leolvasni róla. Se bátorítást, se pedig kritikát. Talán ezért tudok őszintén válaszolni.

− Ezt már megbeszéltük egyszer. Igen.

− Nem árt a biztonság.

És így folytatja. Megnevezi a dolgokat szép sorjában, én meg igyekszem a lehető legőszintébben válaszolni. Az említettek többségén sohasem gondolkodtam még komolyabban, a fikción kívül. Tudom, mi hoz izgalomba és mi ajz fel egy könyvben, amelyet olvasok, de a lehetőség, hogy én magam is szereplője legyek egy ilyen forgatókönyvnek a valóságban, az már-már felfoghatatlan. A beszélgetésünk, már ha ezt annak lehet nevezni, távolról sem fesztelen és könnyed, mégis megnyugtatóan hat rám, hogy Hádész valóban megteszi, amit ígért, ahelyett, hogy rögtön bedobna a mély vízbe. Idejét sem tudom, mikor éreztem utoljára, hogy valaki minden idegszálával rám figyel; a felismerés hatására lassú hullámokban, de egyre inkább úrrá lesz rajtam a vágy, és felgyorsul a légzésem a gondolatra, hogy végigcsináljuk mindazt, amit Hádész megnevezett. Végül hátradől, arckifejezése merengő.

− Ez elég is lesz.

Várok, de a tekintete vagy ezer mérföldre járhat. Mintha itt sem lennék. Kinyitom a számat, de végül úgy döntök, inkább nem zavarom, bárhol is jár most gondolatban. Ehelyett felállok, és a legközelebbi perverz bútor felé fordulok. Olyan, mintha egy kevésbé lélektelen változata lenne a vizsgálóasztalnak, amire az orvosnál szoktunk felülni. Szeretném tudni, pontosan hogyan is működik.

− Perszephoné!

Éle van a hangjának, olyan, hogy mozdulatlanná dermedek tőle. Hátrapillantok rá.

− Igen?

− „Igen, uram”, ez a helyes válasz, amikor ebben a teremben tartózkodunk.

A helyre mutat, ahonnan az imént álltam fel.

− Ülj le ide!

− És mi lesz, ha nem engedelmeskedem így? − csettintek egyet az ujjaimmal. Most ismét rám figyel, a teste is megfeszül, mintha rám akarná vetni magát. Lehet, hogy ezért félnem kellene tőle, de nem a félelemtől, hanem az izgalomtól hallom a pulzusomat.

Hádész lassan, nagyon lassan, de határozottan előrehajol.

− Akkor megbüntetlek.

− Értem − reagálok lassan. Akkor van választási lehetőségem. És most senki sem lát rajta kívül, nincs közönség, akinek játszanánk. Nem kell tökéletesnek lennem, felhőtlenül jókedvűnek mutatnom magam, vagy megfelelnem bármilyen, az évek során rám aggatott címkének. A felismeréstől elgyengülök és megrészegülök. Ismét körülnézek a helyiségben.

− Mire használod ezt a helyiséget? Mit jelent neked? Szabadságot a beskatulyázásból?

− Ez a hely maga a skatulya.

Mivel ráncolom a homlokomat erre, felsóhajt.

− Sokféle módja létezik a hatalom megtartásának. Félelem, szeretet, hűség. Az utóbbi kettő a legjobb esetben is szeszélyes és ingatag, az elsőt nehéz elérni, ha az ember nem szeretné bepiszkítani a kezét.

− Ahogyan Zeusz teszi − dünnyögöm.

− Úgy van − erősíti meg. − Azt hittem, rendelkezik kellő vonzerővel aza gazember, és nem feltétlenül muszáj bepiszkítania a kezét, ha nem akarja.

− Te is bepiszkítod a kezed? − kérdezem ismét körülnézve. Már kezdem kapiskálni. − De ha mindenki félne tőled, akkor nem lenne szükség erre, ugye?

− A hírnév minden.

− Ez nem válasz a kérdésemre.

Hádész figyelmesen tanulmányoz.

− Szükséged van rá?

Valóban. A megállapodásunk szempontjából nem szükséges. Már igent mondtam neki, és nem áll szándékomban visszakozni. De nem tudom féken tartani a kíváncsiságomat, amely belém mélyeszti agyarait, és el nem enged. Évek óta Hádész bűvöletében élek, de ezerszer meggyőzőbb találkozni a hús-vér férfival, aki meghúzódik a mítosz hátterében. Már sejtem, mi a rendeltetése ennek a helyiségnek, ezen belül is a gondosan elrendezett színpadnak. Szeretnék többet is megtudni Hádészról.

Farkasszemet nézek vele.

− Választ szeretnék kapni, már amennyiben hajlandó vagy válaszolni.

Egy pillanatig azt gondolom, nem fog reagálni, de végül rábólint.

− Az emberek eleve felkészültek rá, hogy féljenek Hádésztól. És mint már többször is rámutattál, ez a név az olümposziak fenegyerekének titulusa lett. Én csak még jobban rájátszok erre. − Körbemutat a helyiségen. − Exkluzív összejöveteleket szoktam itt rendezni gondosan kiválogatott vendégeknek a felső városból. Eleve perverz volt az ízlésem; és ezt előszeretettel kihasználom a céljaimnak megfelelően.

Alaposabban szemügyre veszem a helyiséget, most a trónra összpontosítom a figyelmemet. Több, mint alkalmas arra, hogy kiegészítse Hádész életnagyságúnál nagyobb portréját. Egy sötét királyét az arany Zeuszhoz képest. Egyikük imázsa sem felel meg a valóságnak, amit a közönségnek mutatnak, de nekem szimpatikusabb Hádész változata.

− Szóval ott szoktál ülni, a bűnbarlang uraként, kiéled és kielégíted a vágyaidat, mégpedig oly módon, hogy mindenki, aki csak látja, remegjen a félelemtől, és aztán suttogva pletykáljon róla.

− Igen.

Furcsállok valamit a hangjában, ami arra késztet, hogy forduljak oda felé. Hádész úgy bámul rám, mintha egy mozaikkép lennék, amelyet az élete árán is ki akar rakni. Előrehajol.

− Ott a felső városban fogalmuk sincs róla, milyen érték vagy, ugye?

Felveszem a szokásos napsugárlány mosolyomat.

− Fogalmam sincs róla, miről beszélsz.

− Meg sem érdemel téged az a sok ostoba.

− Ha te mondod.

− Márpedig mondom. − Hádész lassan felemelkedik. Már csak egy kapucnis köpenyre van szükség, amely röpköd körülötte, és tökéletesen megfelel az általa kreált, fenyegetően szexi pasas imázsának. − Kérsz egy kis ízelítőt abból, hogy hogyan fog lezajlani az első itteni éjszakánk?

Egyszerre nagyon is valóságossá válik mindez. Remegés futkározik bennem, amit részben az idegességgel, részben a várakozással magyarázok.

− Igen, uram.

Hádész a lábamra pillant.

− Nincsenek fájdalmaid?

Az igazat megvallva, már most is fáj, miután néhány perce álldogálok itt.

− Semmi, amit ne tudnék elviselni.

− Amit ne tudnál elviselni − ismétli meg lassan, és ingatja a fejét. − Képes lennél a földbe döngölni a tested, ha csak fele esélyt is kapnál rá. Azt hittem, az az első éjszaka talán kivétel volt a szabály alól, de nem így van, ugye? Az maga a szabály.

Összerezzenek. Érzek némi bűntudatot annak ellenére, hogy egyre csak azt hajtogatom magamban, hogy nincs okom rá. Ez az én testem. A túlélésem érdekében azt csinálhatok vele, amit csak akarok. És mi van, ha ennek néha a testem látja a kárát? Ez az életem ára. Hogy elvonatkoztassak a kellemetlen érzéstől, amely kavarog bennem, hátrálok még egy lépést.

− Azt mondtam, nem okoz gondot nekem, és ezt így is gondolom.

− Kivételesen hiszek neked − feleli, és máris folytatja a mondandóját, még mielőtt bármit is mondhatnék. − Az éjszaka végén megnézem a kötéseidet, és ha azt látom, hogy a csökönyösséged miatt nem gyógyulnak a sebeid, akkor viselned kell a következményeket.

− Kivételesen arrogáns vagy. Ez itt az én testem.

− Tévedsz. Ennek a jelenetnek az idejére az enyém. − A terem közepén emelt alacsony színpad felé mutat. − Fel!

Még próbálom feldolgozni, mit is jelent, amit mondott, de megfogom a kezét, és hagyom, hogy segítsen fellépni a mindössze fél méteres emelvényre. Nem mondhatnám magasnak, mégis úgy érzem, hogy lenézek innen a terem többi részére. Én magam pedig közszemlére kerülök. Nem érdekes, hogy most egy lélek sincs itt rajtunk kívül. Elképzelem, hogy minden szék és kanapé foglalt, és hevesen kezd verni a szívem. Hádész elengedi a kezem.

− Maradj ott egy kis ideig!

Figyelem, ahogyan elindul a bútorok között egy jellegtelen ajtó felé, amely egy gondosan felakasztott drapéria mögött bújik meg. Néhány másodperccel később kigyúlnak a fények a pódium fölött. Nem különösebben erősek, de a viszonylagos sötétben azonnal elvágnak a terem többi részének látványától. Nyelek egy nagyot.

− Ezek szerint nem vicceltél, amikor azt mondtad, eljátszunk majd egyjelenetet?

− Nem bizony.

A hangja váratlan irányból érkezik. Nekem jobbról, kissé mögülem. Arrafelé fordítom a fejem, de nem sokat látok a fények miatt.

− Mi ez?

− Mondd ki a biztonsági jelszót!

Ez nem válasz a kérdésemre, de mégis mit vártam tőle? Nem tudom eldönteni, hogy csak rám akar-e ijeszteni, vagy ez valóban egy kis előzetes abból, amit majd a közönség szeme láttára szándékozik tenni velem.

Megnyalom az ajkamat.

− Gránátalma.

− Vedd le a ruhádat!

Most már máshonnan hallom a hangját. Itt van előttem. Leengedem a kezem, keresem a ruha szegélyét, és tétovázom. Nem tartom szégyenlősnek magam, de az összes eddigi, akár csak távolról is szexuális természetűnek mondható randevúmra mindig is zárt ajtók mögött került sor, és többnyire teljes sötétségben.

Pontosan az ellentéte ennek az élménynek. Becsukom a szemem, próbálok úrrá lenni a testemben futkározó remegésen. Ez az, amit akarok, erre vágytam, ezt kértem. Megmarkolom a ruha szegélyét, és elkezdem húzni felfelé. A hideg levegő megcsapja és cirógatja a combomat, a fenekem ívét, a csípőmet.

− Perszephoné…

Megtévesztően szelíd a hangja.

Elakad a lélegzetem.

Még semmi sem történt közöttünk, és máris tűzforró a testem.

− Igen… uram?

− Semmi sincs rajtad a ruhád alatt.

Úgy jegyzi ezt meg, mintha az időjárásról beszélne. Úgy kell leküzdenem magamban a késztetést, nehogy ficánkolni kezdjek, nehogy leengedjem a ruhát, hogy eltakarjam a meztelenségemet.

− A kölcsönkapott ruhatáramból hiányzik néhány darab.

− Valóban?

Kilép a sötétségből, és követ az emelvényre. Olyan, mintha a fény kerülné őt. Lassan megkerül engem, megtorpan a keze a hátam mögött. Nem ér hozzám, mégis érzem, hogy ott van.

− Vagy azt hitted, csábítással sikerül rám kényszerítened az akaratodat?

Valóban. Megfordult a fejemben ez a gondolat.

− És lenne eredménye, ha megpróbálnám?

Felemeli a hajamat a tarkómról. Ez egy ártatlan mozdulat önmagában véve, mégis úgy érzem, mintha lelocsolt volna benzinnel, és meggyújtott volna egy gyufát.

A másik keze meztelen csípőmre téved.

− A ruha, Perszephoné.

Lassan veszek levegőt, próbálom fokozatosan ellazítani a testemet. Hádész mozdulatlan mögöttem, de esküdni mernék rá, hogy érzem a tekintetét, amint végigpásztázza meztelenné váló bőröm minden egyes négyzetcentiméterét, miközben egyre feljebb húzom a ruhámat. Ijesztően meghitt és felfoghatatlanul izgató is. Végül áthúzom a ruhát a fejemen, és rövid habozás után leejtem a padlóra. Anyaszült meztelen vagyok. Ijedten összerezzenek, amikor Hádész az ujjai hegyével megérinti a karomat.

Fátyolos hangon nevet.

− Milyen érzés?

− Védtelennek érzem magam. Kiszolgáltatottnak.

Most, hogy válaszolnom kell erre a kérdésre, még jobban tudatosodik bennem az érzés.

− Az is vagy. − Cirógató ujjai elindulnak felfelé a vállamig. − Amikorlegközelebb csináljuk ezt, minden szempár rád fog szegeződni. Aki csak jelen lesz a helyiségben, téged néz majd, és meg akar szerezni magának.

Hozzám simul teljes testével, fél kézzel finoman átfogja a nyakamat a torkom magasságában. Nem gyakorol nyomást rám. Mindössze megérint, mint a tulajdonosa egy tárgyat. És mégis úgy kell küzdenem, hogy be ne görbítsem a lábujjaimat.

− De te nem vagy az övék, ugye?

Nagyot nyelek, és a torkom ekkor nekifeszül a tenyerének.

− Nem. Nem vagyok az övék.

− Legeltethetik rajtad a szemüket, ahogy csak kedvük telik benne, de én vagyok az egyetlen, aki hozzád érhet. − Érzem a lélegzetét a fülkagylóm körül. − És most megérintelek.

Képtelen vagyok úrrá lenni a borzongáson, és ennek semmi köze a szoba hőmérsékletéhez.

− Most megérintesz.

Ez az én hangom lenne? Lihegő, halk és felhívó? Úgy érzem, mintha a testem felett lebegnék, miközben nagyon is jelen vagyok benne. Hádész keze lefelé halad, a szegycsontomnál, vonalat húz a kebleim között. Még mindig nem ott érint meg, ahol a legjobban kívánnám, mégpedig hirtelen támadt, mohó vággyal. Jóformán még semmit sem csinált velem, mégis megállíthatatlanul remegek. Nagy erővel beharapom az alsó ajkamat, és próbálok mozdulatlan maradni, miközben az ujjai pihekönnyedséggel cirógatják a bordáimat, majd elindulnak lefelé a hasamon.

− Perszephoné…

Ó, az istenekre, ahogyan ez a férfi kiejti a száján a nevemet… mintha kettőnk közös titka lenne, hogy hogy hívnak.

− Érints meg!

− Már megígértem, hogy megteszem.

Itt van megint az a könnyed évődés. Hádész mozdulatlanná dermed, a keze megpihen a hasam alatt. Olyan érzésem van, mintha ez lenne az egyetlen dolog, ami ehhez a világhoz köt. A másik keze a csípőmön barangol.

− Elmondom, mi és hogyan fog történni. Hallgass végig figyelmesen!

Próbálom, de minden figyelmemet arra kell koncentrálnom, hogy összezárva tartsam a combjaimat, nehogy széttárjam, és megpróbáljak olyan testhelyzetet felvenni, hogy odakerüljön a keze, ahová a leginkább szeretném. Kénytelen vagyok beérni egy erőtlen bólintással.

− Igen, uram.

Vicces, de cseppet sem furcsa érzés így szólítanom őt.

− Minden fantáziádat valóra váltom, amiről legmerészebb álmaidban csak álmodoztál. Cserébe végre kell hajtanod az összes utasításomat.

Ráncolom a homlokomat, próbálok elvonatkoztatni attól, hogy milyen érzés, amikor hozzám simul, és merev farkát teljes hosszában hozzám préseli. Mindennél jobban szeretnék közelebb kerülni hozzá, hogy levetkőztethessem, és én is úgy érinthessem és izgathassam, mint most ő engem.

− Sokféle dologról fantáziálok.

− Kétségem sem volt efelől.

Ajkai a halántékomat cirógatják.

− Miért remegsz? Az idegességtől vagy a vágytól?

− Mindkettő. − Nagy a csábítás, hogy ennyiben hagyjam a dolgot, de szükségét érzem, hogy megértsen. − Nincs ezzel semmi gondom.

− És mi van, ha arra gondolsz, hogy megtelik majd ez a szoba emberekkel, és a szemük láttára fogok hozzád érni így?

− Azzal sincs semmi gondom − győzködöm.

− Eljuttatlak a csúcsra, kis Perszephoné. És aztán felviszlek az emeletre, és átkötözöm a lábadat. És ha ügyes voltál, és kibírod egy zokszó nélkül, akkor másodszorra is orgazmushoz juttatlak. − Lassan cirógatja közben a hasamat. − Holnap felöltöztetünk téged úgy, ahogyan kell.

Borzasztóan nehezemre esik összpontosítani, mert az ujjai közben egyre közelebb vándorolnak az ágyékomhoz, de azért próbálkozom.

− Azt hittem, orgazmusokról állapodunk meg.

− Többről van most szó, mint egyszerűen csak orgazmusról.

Csak nagyjából kapiskálom, mire megy ki ez a játék, de azt felfogtam, hogy a maga sajátos módján most engedélyt kért a folytatásra, mintha nem adtam volna zöld utat neki legalább féltucatnyi alkalommal már, ha csak a mai napot nézzük. Nem állíthatom, hogy bedobott a mély vízbe, és most arra várna, hogy kiderüljön: elsüllyedek-e vagy úszni fogok. Ehelyett óvatosan, de feltartóztathatatlanul terelget egy bizonyos cél felé. Nem hiszek a sorsban, de ebben a pillanatban úgy érzem, mintha mindketten éveken át bukdácsoltunk volna a magunk útján, míg el nem jutottunk eddig a pontig. Nem fordulhatok más irányba. És nem is akarok. − Igen. Igen a válaszom.

9

HÁDÉSZ

ÓRIÁSI TÉVEDÉSBEN VOLTAM PERSZEPHONÉVAL kapcsolatban.

Valahányszor kóstolgatom a határait, próbára teszem, hogy lássam, mi lesz az, amitől fejvesztve menekül haza, a felső városba, odébb tolja a határt. De ennél többről van szó. Azt hiszem, ugyanúgy izgatja a társaságom, mint amennyire én izgatónak találom őt. Valahányszor mosolyra húzódik a szája, amitől olyannak látom, mint egy emberi testet öltött napsugár, tudom, hogy kezdenek érdekessé válni a dolgok.

És most? Nem találom a szavakat, hogy leírjam, mit érzek, amikor meztelenül áll az otthonomban, napbarnított bőre kipirul a vágytól az érintésem nyomán. A kezem végigsiklik a hasán, és közben gyűlöletet érzek az anyja és a felső város többi lakója iránt, mert olyan körülményeket teremtettek, hogy ez a nő másra sem tud gondolni, mint a túlélésre és a menekülésre, és ezért elhanyagolja testi szükségleteit. Soványabb a kelleténél. Nem mondhatom, hogy kifejezetten törékeny, de ő maga is beismerte, hogy nem törődik úgy magával, ahogyan kellene.

− Hádész! − Perszephoné most hozzám simul, fejét a vállamra hajtja, teljesen átadva magát nekem. − Kérlek!

Mintha megálljt tudnék parancsolni magamnak. Nem mintha akarnék. Együtt utazunk most az alvilágban, jóval túljutva azon a ponton, ahonnan még visszafordulhattunk volna. A tenyeremben fogom a punciját, és önkéntelenül felnyögök, amikor érzem, milyen nedves és kívánós.

− Te élvezed ezeket a játékokat − állapítom meg. − Szeretsz kirakatban lenni.

Bólint.

− Már mondtam neked, hogy így van.

Arra figyelek, hogy lassan mozogjak. A másik lehetőség az, hogy rávetem magam, mint egy kiéhezett vad, és azzal megrendítem az irántam való törékeny bizalmát, amelyet eddig felépítettem. Olyan lágy és nedves és forró. Miközben két ujjal hatolok belé, kéjesen nyögdécsel, hüvelyizmai meg-megfeszülnek. Lassan térképezem fel, keresve a pontot, amelynek izgatására teljesen elernyed majd a teste, de nem érem be ennyivel. Látni is akarom őt közben. Minden porcikáját látni akarom. Hamarosan. Szabad kezemmel a combja alá nyúlok, és felemelem a lábát, hogy elég széles terpeszbe kerüljön, és még jobban hozzáférjek. Megmutatom őt a nem létező közönségnek. Mindig is szerettem mások szeme láttára játszani, és le sem tagadhatom, mennyire vágyom már rá, hogy egy zsúfolásig megtelt helyiségben tegyem őt a magamévá. A ma esti reakciójából arra következtetek, hogy ugyanúgy izgatja majd ez a helyzet, mint engem. A hüvelykujjammal simogatom a csiklóját, puhatolózva, kísérletezve, amíg rá nem találok a megfelelő mozdulatra, amelytől az egész teste megfeszül. Előrehajolok, hogy a füléhez érjen az ajkam.

− Holnap este egy tűt sem lehet majd leejteni ebben a helyiségben, akkora lesz a tömeg. Azért jönnek majd ide, hogy láthassák azt a csinos kis puncidat, és hallhassák, hogyan juttatlak a gyönyör csúcsaira.

− Ó, istenek…

− Jó műsort adsz majd nekik, Perszephoné?

Képtelen vagyok ellenállni a csábításnak, muszáj végigcsókolnom a nyakát. Ugyanolyan érzés ez, mint a felismerés, hogy megérinthetem őt, ahogy csak akarom, és hogy ott táncol az orgazmus szélén, és egyre többet kíván… Most fogom csak fel igazán, hogy ez a nő az enyém, ha csak néhány hónapra is. Szédítő ez a tudat.

− Hádész, kérlek…

Mozdulatlanná dermedek, ő viszont tovább forgatja a csípőjét, az ujjaimmal szeretkezve. Finoman beleharapok a vállába.

− Mire kérsz? Mondd ki!

− Juttass el a csúcsra! − kérlel zihálva. − Csókolj meg! Dugjál meg! Csak abba ne hagyd!

− Nem fogom abbahagyni.

Nyögésként törnek elő belőlem a szavak, de most ez sem érdekel. Csókolom Perszephonét azzal az eltökélt szándékkal, hogy egyre közelebb juttassam a csúcshoz. Olyan az íze, mint a nyáré. Azt szeretném, hogy teljesen átölelhessem, és biztonságban érezze magát. Addig akarom dugni, amíg eltűnik róla az összes maszk, és felkiált a gyönyörtől, miközben elélvez a farkamon. Ezt akarom. Bármennyire is szerettem volna halogatni ezt a pillanatot, most már mindketten ott táncolunk az önuralom elvesztésének határán. Rászorítom a tenyerem élét a csiklójára, hogy fokozzam a súrlódást, amire még szüksége van. Nyögdécsel és zihál, én pedig bármit megadnék azért, hogy újra előcsaljam belőle ezt a hangot.

Tudni akarom, hogy én vagyok az, aki kiváltja belőle ezt a reakciót.

− Engedd el magad! Az enyém vagy.

Ismét a nyakát kényeztetem, csókolgatom, miközben a teste vonaglik és nekem feszül. Gyorsan és zihálva lélegzik, aztán elérkezik a véghez: a hüvelyizmai gyűrűznek az ujjaim körül, miközben elélvez. Még gyöngédebben érintem meg, hogy visszahozzam ide a földre, miközben felemelem a fejemet. Perszephoné most már remeg a karjaimban, nekem támaszkodik és rám nehezedik. Ez jelzi, hogy maximálisan megbízik bennem, pedig ezt semmivel sem érdemeltem ki. Leengedem a lábát, de önkéntelenül még egyszer, utoljára megcsókolom a nyakát.

Még nem is feküdtünk le egymással a szó szoros értelemben véve, de máris vágyom az érzésre, hogy ismét a karjaimban tarthassam, a nyelvemen érezhessem az ízét, és ez a vágy eszelős: már-már az őrület határát súrolja. Muszáj becsuknom a szemem néhány hosszú pillanatra, hogy ellenálljak a késztetésnek, mert a legszívesebben most rögtön ledönteném a színpadra, hogy rendesen megdugjam. Az okokat, amiért nem volna szabad így tennem, olyan gyengének érzem, mint egy pókhálót, amely könnyen szertefoszlik. Még nem jött el az ideje. Komoly erőfeszítésembe kerül, hogy megálljak ezen a ponton, és visszahúzódjak a rideg maszk mögé, amelyet általában természetesebbnek érzek, mint a valódi énemet. Felegyenesedem, hogy eltávolodjak Perszephonétól, de egyik kezemet továbbra is a csípőjén tartom arra az esetre, ha meginogna. De erre nem kerül sor. Természetesen.

Úgy teszek, mintha nem látnám kérdő tekintetét, amikor felém fordul. Ránézni is alig merek, attól félek, hogy úrrá lesz rajtam a vágy, amely itt munkál a testemben, úgyhogy felkapom a ruháját, és ráhúzom a fejére. Fojtott hangon szitkozódik, de sikerül eltalálnia a karjával a megfelelő nyílást, és magára húzza a ruhát. Tantaluszi kín volt ez számomra már akkor is, amikor még nem tudhattam, milyen test bújik meg a kelme alatt. Most már muszáj a feladatra összpontosítanom. Milyen könnyű lenne pedig beleesni ebbe a nőbe, és az éjszaka hátralevő részét azzal tölteni, hogy kiderítsem, mivel is érhetném el, hogy ismét olyan édes nyögdécselések törjenek elő az ajkai közül. Hogy emlékezetembe véshessem az ízét és tapintását, amíg a bőrébe nem nyomódom.

Képtelenség. Ha most akár csak jottányit is engedek ebből, akkor Perszephoné vérszemet kap. Bár még nem ismerem valami jól, erre akár a nyakamat tenném. Ezt minden kétséget kizáróan tudom. Ez a nő nem valamiféle iruló-piruló hercegkisasszony, aki egy toronyban elzárva éldegél. Olyan inkább, mint egy kíméletlen cápa, és ha megkapja erre az esélyt, akkor megpróbál alulról felfelé jutni. Az én hírnevem, a hatalmam, a képességem, hogy megvédjem az alsó város lakóit, mind azon alapszik, hogy én vagyok a legnagyobb, legelvetemültebb gazfickó a Sztüx folyónak ezen a partján. És éppen ez az imázs az, aminek köszönhetően nem kell összevéreznem a kezem; mindenki kellően retteg tőlem ahhoz, hogy ne kóstolgasson vagy ne akarjon próbára tenni. Ha hagyom, hogy egy szemrevaló nő a felső város legelőkelőbb köreiből a farkamnál fogva kezdjen vezetni, azzal mindent kockára teszek, amiért eddigi életemben küzdöttem. Ezt pedig nem engedhetem meg magamnak.

Felnyalábolom, és az ölembe kapom. Micsoda súlyos egyéniség, és mégis milyen könnyű, amikor a karjaimban tartom. Felszínre hozza a gondoskodó, védelmező ösztöneimet, amelyekről azt sem tudtam, hogy léteznek. Ahogy közeledek vele az ajtó felé, minden egyes lépéssel könnyebbnek érzem, hogy ne vegyek tudomást a testemről, amely követeli őt. Már van egy tervem, és kitartok mellette. Itt a történet vége. Perszephoné a vállamra hajtja a fejét, úgy néz fel rám.

− Hádész?

Csapdát sejtek, de akkor sem lennék képes levegőnek nézni ezt a nőt, ha akarnám.

− Igen?

− Tudom, hogy már megvan a terved ma estére és holnapra.

− Mm-hmm.

Kinyitom az ajtót, és megállok, hogy megnézzem, rendesen becsuktam-e magunk után. Aztán elindulok a folyosón a lépcső felé. Öt perc múlva ismét a szobájában leszünk, és akkor ismét tarthatom tőle a tisztes távolságot. A keze elindul felfelé a mellkasomon, majd finoman átfogja a nyakamat.

− Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, szexelni akarok veled.

Kis híján elbotlok. Kis híján. Minden idegszálammal koncentrálnom kell, nehogy ránézzek. Mert ha megteszem, itt és most egymásnak esünk.

− Valóban?

− Igen.

A tarkómat cirógatja, pont ott, ahol a legérzékenyebb a bőröm.

− Nagyon jó volt az orgazmus, őszintén mondom, de nem gondolod, hogy tennünk kellene egy próbát, mielőtt élesben dugnál meg egy zsúfolásig megtelt teremben?

Ravasz kis szuka. Pontosan tudja, mit tesz. Most érek oda a lépcsőhöz, és arra koncentrálok, hogy gyorsan haladjak vele, de mégse olyan gyorsan, hogy azt már futásnak lehessen nevezni. Perszephoné továbbra is cirógat, amitől úgy érzem, menten kiugrok a bőrömből.

− Úgy gondolom, érdemes alaposabban megfontolni a tervedet. Olyan férfi benyomását kelted bennem, akinek vannak elképzelései, és ezt tiszteletben tartom.

Még jobban odabújik hozzám, az arcát hozzádörgöli a mellkasomhoz.

− Mit szólnál egy kompromisszumhoz? Miért nem nyugtatod meg magad, hogy valóban olyan jól vagyok, mint állítottam, és aztán leszopom a farkad?

Nem válaszolok erre, csak akkor, amikor már odaértünk a szobájához, és beléptünk az ajtón. Leültetem az ágyra, ujjaimmal beletúrok selymes hajkoronájába. A legszívesebben felnyögnék, ahogy szétnyílnak az ajkai, amikor az öklöm köré csavarom a tincseit.

− Perszephoné! − Ismét meghúzom kissé a haját. − Úgy látom, megszoktad, hogy mindig minden a kedved szerint alakul.

Úgy figyel, mintha azt várná tőlem, hogy mindjárt előkapom a farkamat, és szájba dugom, amíg mindketten el nem élvezünk. Kissé ívbe hajlítja a hátát.

− Ez csak bizonyos küzdőtereken szokott így lenni.

− Mmmm.

Még egyszer meghúzom a haját, de aztán uralkodom magamon, hogy ne érintsem meg többé. Nem veszíthetem el most az önuralmamat, mert különben sohasem fogom tudni visszaszerezni. Ha nem én lennék én, hanem egy másik férfi, akkor aligha haboznék elfogadni tőle mindent, amit kínál. Csakhogy én én vagyok. Hádész.

− Létezik egy szó, amihez jó lenne, ha hozzászoknál.

Összehúzza a szemöldökét.

− Miféle szó?

− A „nem”.

Több erőfeszítésembe kerül, mint amennyit hajlandó lennék elismerni, hogy elforduljak Perszephonétól, miközben gyűrötten és kócosan üldögél az ágyon. Átsétálok a fürdőszobába, de hiába nő a távolság közöttünk. Ez a nő befészkelte magát a bőröm alá. A véremben van.

Átkutatom a mosdó alatti szekrényt az elsősegélydobozt keresve. A ház összes fürdőszobájában tartok egyet-egyet. Nem mintha háborúban állnék bárkivel is, de az én szakterületem azzal jár, hogy az embereim időnként és váratlanul megsérülnek. Például golyó fúródik a testükbe. Félig-meddig arra számítok, hogy amikor visszatérek hozzá, Perszephoné készen áll a következő csábításra, de ugyanúgy üldögél az ágyán, mint amikor otthagytam. Most valamivel rendezettebb ugyan a haja, de árulkodó jel a kipirult bőre. Talán a vágytól, talán az indulattól, vagy mindkettőtől. Féltérdre ereszkedem az ágya mellett, és beszédes pillantást vetek rá.

− Viselkedj rendesen!

− Igenis, uram.

Negédesek a szavai, és kellően mérgezőek is ahhoz, hogy meghökkenjek, ha nem számítottam volna rá. Soha senkit sem tartottam alárendelve. Jobban szeretem az ilyesmit a játékteremre és a jelenetekre korlátozni. Még akkor is, ha visszatérő partnereim vannak. Az az egyetlen szabály, hogy megállunk abban a pillanatban, hogy véget ér a jelenet. Csakhogy ez most valami más. És felkészületlenül érnek az ellentmondásos érzések, amelyek kavarognak bennem, miközben szabaddá teszem, és alaposan szemügyre veszem Perszephoné lábát. Már szépen gyógyulnak a sebei, de ránézésre elég csúnyák. Nem sok híja volt, hogy lesántuljon, miután futva menekült végig a felső városon. Arról nem is beszélve, hogy milyen vészesen közel állt a kihűléshez, mire ideért hozzám. Ha még tovább fagyoskodik az éjszakában, az akár visszafordíthatatlan sérüléseket is okozhatott volna. Kurvára bele is halhatott volna. Remélem, hogy Zeusz emberei közbeléptek volna az érdekében, de ha Zeuszról van szó, semmit sem lehet biztosan tudni. Ugyanúgy kinézem belőle azt, hogy büntetésből hagyta volna a nőt a halálba futni, amiért megszökött tőle, mint ahogy azt is, hogy közbelépett volna, és visszavitte volna magához.

− Miért nem hívtál taxit magadnak, amikor elmenekültél a bálból?

Önkéntelenül csúszott ki a számon ez a kérdés, de most már mindegy: megáll a levegőben kettőnk között.

− Gondolkodni akartam, és ez jobban megy, ha az ember mozgásban van. − Fészkelődik egy kicsit, miközben Neosporint szórok a legcsúnyább sebeire. − Bőven volt min gondolkodnom múlt éjszaka.

− Hülyeség.

Perszephoné megfeszül.

− Dehogy. Mire rájöttem, hogy követnek, már lent jártam a folyónál, ahonnan… − Felemeli, majd leejti a kezét. − Onnan már nem volt visszaút. Nem is fogok visszamenni oda.

Ennyiben kellene hagynom a dolgot, de úgy tűnik, képtelen vagyok uralkodni magamon ennek a nőnek a jelenlétében.

− Azzal, hogy fájdalmat okozol magadnak, amikor keresztbe tesznek neked, semmit sem ártasz nekik. Sőt, pontosan ezt akarják elérni. Úgy bánsz a testeddel, mintha az ellenséged lenne. És ezért gyenge vagy ahhoz, hogy felvedd velük a küzdelmet.

Perszephoné jól hallhatóan kifújja a levegőt.

− Úgy csinálsz, mintha szánt szándékkal akartam volna kárt tenni magamban. Igen, előfordul, hogy a testi szükségleteimet háttérbe szorítom, például mert stresszhelyzetben vagyok, vagy mert intéznem kell különféle értelmetlen dolgokat, amelyek együtt járnak azzal, hogy Démétér egyik lánya vagyok. De nem teszek kárt magamban szándékosan.

Amikor elég alaposan bekentem az összes sebét, nekilátok, hogy ismét bekötözzem a lábát.

− Csak egy tested van, és nagyon rossz gazdája vagy.

− Túlságosan nagy jelentőséget tulajdonítasz egy ilyen kis sérülésnek. Magadra veszed.

Lehet, hogy így van, de elmondhatatlanul aggaszt, hogy ilyen kitartóan próbálja elbagatellizálni a veszélyt, amelynek kitette magát. Ez arra enged következtetni, hogy nem ez az első eset. Elég sokszor megtörténhetett már ahhoz, hogy úgy érezze: említésre sem igen érdemes. Ez pedig azt jelenti, hogy ismét megteszi, ha a legkisebb esély is adódik.

− Ha nem bízhatok abban, hogy vigyázni fogsz magadra, akkor kénytelen leszek én gondoskodni a testedről helyetted.

Hosszúra nyúlik a csend, és amikor végül felnézek, azt látom, hogy rám szegezi a tekintetét, és tökéletes O alakra kerekedett a szája. Aztán megrázza magát.

− Szép gondolat, azt hiszem, de aligha van szükség rá. Az egy dolog, hogy igent mondtam a szexre, mégpedig örömmel, de ez nem jelenti azt, hogy rád bízom magam, aki a világ legházsártosabb bébiszittere vagy. Talán azt is tervbe vetted, hogy kanállal fogsz etetni? − Könnyedén kacag. − Ez abszurdum!

Az elutasítása hevesebb a kelleténél. De nem azért, mert nemet akar mondani nekem. Nem, itt valami más húzódik a látszólagos jókedv hátterében. Lehet, hogy soha senki sem viselte még gondját Perszephonénak? Semmi közöm hozzá. Most fel kellene állnom, és távoznom kellene, hogy magára hagyjam, amíg el nem jön a nyilvános jelenetek időpontja. Ha nem megyek el most, akkor a végén még olyan katasztrofális helyzetbe hozom magam, amiből talán sohasem tud kilábalni egy férfiember.

10

PERSZEPHONÉ

AMIKOR HÁDÉSZ AZT MONDTA, FELTETT SZÁNDÉKA vigyázni rám, nem hittem neki. Miért is hittem volna? Felnőtt vagyok, aki képes gondoskodni magáról, függetlenül attól, hogy ő mit gondol erről. Ha nem nyomulna ennyire, akár még hajlandó is lennék elismerni, milyen veszélyes volt az egészségemre az éjszaka, amikor találkoztunk. Nem akartam figyelmen kívül hagyni a fájdalmat és a hideget, de mire észbe kaptam, hogy ebből baj lehet, már nem volt más választásom, mint továbbmenni. Még akár győzködhetem is őt arról, hogy bár néha megfeledkezem az evésről vagy más csip-csup dolgokról, nem szokásom tudatosan kitenni magam ilyesfajta veszélynek. Hádész azonban nagyon is rámenős, és kifejezetten örömét leli ebben, méghozzá egyfajta zavarba ejtő módon. Lényem egyik része élvezi ezt, míg egy másik része ösztönösen tiltakozik ellene.

Hádész most lassan feláll, és fölém tornyosul. Minden porcikám megfeszül a várakozás izgalmában. A bosszantó beszélgetés ellenére olyan orgazmusban volt részem, ami… szavakkal leírhatatlan. Úgy követelte az én örömömet, mint ami jár neki. És körülbelül harminc másodperc alatt rájött, hogyan tud felizgatni, majd megnyugtatni. Ha már az ujjaival is képes erre, akkor mire számítsak, mi mindent fog elérni a többi testrészével?

Önző módon szeretném megérinteni, megízlelni őt. Be akarok férkőzni az elegáns fekete öltönye alá, és mindent látni, amit ez a férfi csak nyújthat nekem. Idejét sem tudom, mikor kívántam ennyire valakit utoljára… Talán Maria volt az, a nő, akivel egy kis eldugott bárban találkoztam néhány évvel ezelőtt a felső város raktárnegyedében. Miatta a feje tetejére állt az egész világ, a szó legjobb értelmében, és még azóta is sms-ezünk néha, bár sohasem terveztük, hogy a flörtölésnél több is legyen közöttünk.

Az talán a végzetem, hogy olyan emberekkel kerüljek kapcsolatba, akikkel csak rövid ideig lehetek együtt? Nyomasztóan hat rám ez a gondolat, úgyhogy elhessegetem, és kinyújtom a kezem Hádész felé. Megragadja, még mielőtt megérinthetném őt, és lassan ingatja a fejét.

− Úgy tűnik, abban a tévhitben élsz, hogy egyszerűen csak kinyújthatod a kezed utánam, és megkapod, amire vágysz.

− Nincs okom nem elvenni, ha mindketten ezt akarjuk.

Elengedi a kezem, és hátrál egy lépést.

− Aludj egy kicsit. Holnap rengeteg dolgunk lesz.

Csak akkor fogom fel, hogy ez nem blöff, amikor már ott áll az ajtó előtt.

− Hádész, várj!

Nem fordul hátra, de megtorpan.

− Igen?

Ha a megszégyenülés ölni tudna, akkor most már egy tócsa lenne itt a helyemen a padlón. A büszkeségem azt diktálja, hogy hagyjam kisétálni a szobából, és átkozódva emlegessem a nevét, amíg el nem nyom az álom. Nem vagyok haragtartó, mint Psziché vagy Kallisztó, de gyenge sem. Ösztönösen is pontosan tudom, mit akart tőlem, és utálom, hogy így van. Igen, egyértelműen utálom. Megnedvesítem az ajkaimat, és igyekszem semleges hangnemet megütni.

− Ígéretet tettél egy második orgazmusra, ha szót fogadok neked.

− Tényleg azt gondolod, hogy jól viselkedtél, Perszephoné?

Valahányszor kimondja a nevem, úgy érzem, mintha kezek tapadnának a csupasz bőrömre. Nem lenne szabad ennyire élveznem. Ahogyan azt sem volna szabad kívánnom, hogy újra meg újra megtegye. Még csak rám sem pillantott idáig. Felszegem az államat.

− Tudod, eléggé hedonista vagyok ahhoz, hogy az orgazmus motiváljon. Azt hiszem, nyugodt szívvel megígérhetem, hogy holnap a tőlem telhető legjobban fogok viselkedni, ha a ma este úgy alakul, hogy azt érzem, megérte a fáradozást.

Elneveti magát. Kissé fátyolos a hangja, már-már rekedtes, de miközben nevet, megfordul, és nekitámaszkodik az ajtónak. De legalább nem akar itt hagyni még. Kezét a zsebébe csúsztatja. Ezt a mozdulatát teljesen hétköznapinak kellene látnom, mégis nehezen állom meg anélkül, hogy összeszorítanám a combjaimat.

Végül azt mondja:

− Olyan ígéreteket teszel, amelyeket eszed ágában sincs betartani.

Ártatlan szemmel nézek rá.

− Fogalmam sincs, miről beszélsz.

− Kicsi Perszephoné, te egy szemtelen csitri vagy. − Ismét előtör belőle egy rekedtes nevetés. − Tisztában vannak ezzel azok a barmok ott a felső városban?

A legszívesebben visszavágnék egy csípős megjegyzéssel, de a kérdés elgondolkodtat.

− Nem. − Magam is megdöbbenek az őszinte válaszomon. – Annak látnak, aminek látni akarnak.

− Inkább annak, aminek akarod, hogy lássanak.

Megvonom vállam.

− Azt hiszem, ez helytálló megállapítás.

Nem tudom, mi lehet ebben a férfiban, ami arra késztet, hogy ledobjam a napsugárlány-maszkot − vagy éppenséggel fegyverként használjam −, de tény, hogy nem tudom kivonni magam Hádész hatása alól. Más körülmények között talán még imponálónak is találnám. Fejébe vette, hogy megtalálja az igazi énemet, amit én ugyanolyan eltökélten próbálok elrejteni előle. De így nem fog menni. A sebezhetőség felhívás arra, hogy ízekre szedjenek. Megtanultam ezt a kemény leckét már az első évben, miután anyám átvette Démétér pozícióját. Senkiben sem bízhatok igazán a testvéreimen kívül. Mindenki más vagy akar tőlem valamit, vagy fel akar használni saját tervei előmozdítására. Ez pedig kiábrándító és fárasztó számomra, úgyhogy sokkal könnyebb, ha nem adom ki magam nekik. Hádésszal azonban a jelek szerint ez nem fog menni. Árgus szemmel figyel, és mintha olvasni tudna a gondolataimban.

− Nem tartozik az elvárásaim közé a tökéletesség.

Ez engem is nevetésre késztet, még ha kissé karcos is a hangom.

− Átverhettél volna. Te tökéletes engedelmességet vársz el.

− Nem igazán. − Most ő vonja meg a vállát. − A játék sokféle forgatókönyv szerint játszható. Egyetlen jelenetben, minden részletet előre megbeszélnek. De ez a helyzet összehasonlíthatatlanul bonyolultabb. Úgyhogy még egyszer megkérdezem. Mit akarsz? A tökéletesség vágya nyilván izgalomban tart. Azt akarod, hogy engedelmességet követeljek tőled? Vagy adjak szabadkezet neked, és büntesselek meg, amikor szerintem átlépsz egy határt? − Sötét tekintete perzsel. Úgy érzem, mindjárt engem is lángra lobbant. − Mitől élveznél el a leglátványosabban, Perszephoné?

Elakad a lélegzetem.

− Engedetlenkedni akarok.

Nem akartam kimondani. Őszintén mondom, hogy nem. Hádész viszont bármit megad nekem, amire vágyom? Ez bódítóbb, mint bármely ital, amit valaha is kóstoltam. Különös partnerséget ajánl nekem, olyasfajtát, amiről nem is tudtam, hogy vágynék rá. Lehet, hogy dominálni fog. Én pedig alávetem magam az akaratának. Csakhogy ijesztően kiegyenlítettek az erőviszonyok. Nem tudtam, hogy ez is lehetséges.

− Na tessék.

Úgy mondja ezt, mintha valamilyen mély titkot tártam volna fel ezzel a két rövid szóval. Hádész visszajön az ágyhoz, és bár korábban is dominált, most szinte benne ragad ebben a szerepkörben. Visszakúszom a matracra, képtelen vagyok levenni róla a szemem. Csettint az ujjaival. − A ruhát. Vedd le!

Még fel sem fogtam, mit teszek, máris megfogom a ruha szegélyét.

− Mi van, ha nem szeretném?

− Akkor itt hagylak. − Ismét felvonja a szemöldökét. − A döntés persze a tiéd, de mindketten tudjuk, mit akarsz valójában. Vedd le a ruhád! Aztán feküdj hanyatt, és tárd szét a lábad!

Sarokba szorított, és nem is tehetnék úgy, mintha nem így lenne. Tágra nyílt szemmel figyelem, a várakozás izgalmától bizsereg a bőröm. Nem fecsérelem az időt azzal, hogy incselkedjek vele, lekapom a ruhámat, és ledobom az ágy mellé. Hádész követi a tekintetével a repülő textilt, és rosszallóan néz rám.

− Legközelebb hajtogasd össze! Mert ha nem, akkor rád parancsolok, hogy vezeklésképpen négykézláb mássz a padlón.

Megdöbbenés. Düh. Színtiszta kéjvágy. A könyökömre támaszkodom, és szuggerálom.

− Megpróbálhatod.

− Kicsi Perszephoné… − Lassan ingatja a fejét, miközben szélesre tároma combjaimat. − Azt sem tudod, mire vágysz valójában, ugye? Rendben, majd én megmutatom.

El kellene engednem ezt a dolgot. Komolyan. Magam sem tudom, miért, de képtelen vagyok visszafogni magam Hádész jelenlétében.

− Kérlek! Tudom, mit szeretek.

− Bizonyítsd be!

Pislogok.

− Tessék?

Lazán int, mintha nem is legeltetné a szemét a puncimon.

− Mutasd meg! Ennyire vágysz az orgazmusra? Juttasd el te magadat a csúcsra! Mutasd meg, mi okoz neked élvezetet!

Most már nincs játékosság a tekintetemben.

− Én nem erre vágyom.

− De igen.

Odatérdel az ágyra széttárt combjaim közé. Még hozzám sem ér, máris úgy érzem, mintha minden egyes testrészemre rá lenne tetoválva, hogy az övé vagyok. Nyilvánvaló a kéjvágya, és ez még jobban fokozza az izgalmamat. Meg fogom tenni. Lenyúlok a combjaim közé, és ingerelni kezdem a csiklómat, hogy szétnyíljanak előtte a szeméremajkaim. Annyira felizgultam már, hogy szinte azonnal el fogok élvezni. És én… Igen, már akarom, a csudába is. És mégsem akarok meghajolni az akarat előtt. Ez nem csak génállomány kérdése. Megnyalom az ajkamat.

− Alkut ajánlok.

Ismét felszalad a szemöldöke, de csak ennyit mond: − Hallgatlak.

− Annyira szeretném, ha… − Nem tudom, hogyan fogalmazhatnám megúgy, hogy ne akarjak meghalni szégyenemben, úgyhogy egyszerűen csak kibököm. − Te is elélveznél, amikor én. − Továbbra sem veszi le rólam a szemét, várakozón néz rám. Nehezemre esik ugyan, de folytatom. − Ha én kielégítem magam… azt szeretném… annyira szeretném, ha te is ezt tennéd.

Egy hosszú percig bámul rám, mintha arra várna, hogy meggondolom magam. Érvelhetnék neki azzal, hogy nincs ebben semmi kockázat, de arra magától is rájön pár másodperccel később. Hádész keze úgy mozdul, mintha nem tudna ellenállni: most a combjaimon pihenteti, és finoman megcirógat.

− Ma este legyen úgy, ahogyan szeretnéd, csak ne kapj rá, hogy mindig ez lesz.

Mosolyogva nézek rá, erre megrándul egy izom az állkapcsában.

− Ha úgy történne, ahogyan szeretném, akkor már rég bennem lennél.

− Mmmm. − Megrázza a fejét. − Javíthatatlan vagy.

− Szép szavak.

Nem bírom már tovább, képtelen vagyok ellenállni. Egyik kezemet elindítom lefelé a hasamon, és szétválasztom ujjaimmal a szeméremajkakat. Azért nyújtom el időben, mert élvezem, hogy megszorítja a combomat, mintha küzdene a késztetés ellen, hogy még tovább izgasson. Ez a férfi úgy viseli az önuralmat, mint egy láncot, amely a testére van tekerve. Vajon minek kellene történnie ahhoz, hogy lepattanjon róla? És mi lesz akkor, ha végül sor kerül erre? A középső ujjamat használom arra, hogy benedvesítsem a csiklóm körül. Hádész felfortyan.

− Te kis pimasz.

− Nem tudom, miről beszélsz.

Átjár a gyönyör, noha szándékosan lassan és szándékosan könnyedén izgatom magam. A hisztériával határos gondolat, hogy képes lennék elélvezni pusztán a tekintete erejétől, amellyel pásztázza a testemet. Újra körberajzolom ujjaimmal a csiklómat.

− Hádész, kérlek…

− Szeretem, ahogyan kimondod a nevem.

Elenged, ujjait olyan lassan fejti le a combomról, hogy abból egyértelműen tudom: nem akarja abbahagyni az ingerlésemet. Én sem szeretném, hogy abbahagyja, de a végeredmény megéri ezt az ideiglenes kitérőt. Most a sliccéhez nyúl. Visszatartom a lélegzetemet, amikor előhúzza a péniszét. Ez… egyszerűen tökéletes. Hatalmas és vastag, és minden porcikám megfeszül, annyira szeretném magamban érezni.

Hádész heves mozdulatokkal izgatni kezdi magát.

− Ne hagyd abba!

Csak most döbbenek rá, hogy a mozdulatlanságig lelassítottam az ujjaimat. Most ismét mozgásba lendülök. Képtelen vagyok máshová nézni, muszáj látnom Hádész ágyékát, miközben a farkát simogatja.

− Csodálatos vagy.

Hádészből ismét kiszakad egy rekedtes nevetés, az a fajta, amit szeretek hallani tőle.

− Megrészegedtél a vágytól.

− Lehetséges, de ettől még nem lesz kevésbé igaz, amit mondtam.

Beharapom az alsó ajkamat.

− Megérintenél? Kérlek…

Nem reagál azonnal, úgyhogy folytatom.

− Kérlek, Hádész! Kérlek, uram!

Hádész átkozódik, és elhúzza a kezemet a csiklóm elől.

− Annyi az önuralmamnak, ha így viselkedsz.

− Sajnálom… − suttogom, és próbálok sajnálkozó arcot vágni hozzá.

− Nem, dehogyis sajnálod. Ne mozdulj, különben vége!

− Meg se moccanok. Megígérem.

Lefelé szegezem a tekintetemet, a testemet nézem, miközben Hádész a markába fogja a péniszét, és lefelé irányítja, így a makkja éppen a csiklóm fölé kerül. Mocskosul jó, és kissé talán illetlen és szemérmetlen is, mégis azt szeretném, ha sohasem érne véget. Az istenekre, mennyivel izgatóbb ez a szex, mint amiben eddig részem volt! És ennek vajon csak Hádész személye az oka? Nem tudom a választ. Most legalábbis. De talán sohasem fogom megtudni. Kivár egy ütemet, és ismét izgatni kezd, köröz a makkjával a csiklóm körül, ahogyan én tettem korábban az ujjaimmal. Visszatartom a lélegzetemet, remélve, hogy ezzel arra késztetem, még fokozza a gyönyörömet. Hádész erre, mintha olvasni tudna a gondolataimban, még lejjebb irányítja a makkját, hogy benedvesítse az én nedvemmel. Ez már egyenesen bűnös dolog. Az nem kifejezés. Már épp könyörögnék neki, hogy dugjon meg most rögtön, de még időben meggondolom magam. Akármennyire bódító a gyönyör, nagyon is tudatában vagyok annak, hogy ma éjjel a végsőkig feszítettem a húrt nála. Ha nem állok meg ezen a ponton, és tovább nyomulok, Hádész jó eséllyel visszakozik, és abbahagyja farkának kéjes mozgatását a szeméremajkaim redői között. Lefelé, majd felfelé köröz vele a csiklómon, aztán ismét lefelé. Megfeszül, amikor a hüvelyem nyílásához szorítja, de még mielőtt lenne esélyem sutba dobni az óvatosságot, megszólal.

− Emeld a kezed a fejed fölé.

Nem habozok. Nem fog itt hagyni így ma éjjel. Bármit gondoljon is rólam, szófogadóan is tudok viselkedni, ha megfelelően motiválnak. A pillantása azt üzeni, észrevette, milyen gyorsan abbahagyom a vitatkozást vele most, hogy megkapom tőle, amit szeretnék. Előrébb húzódik, és teljes testsúlyával rám nehezedve leszorít a matracra, így moccanni sem tudok alatta. Aztán mozgatni kezdi a csípőjét, és a farkát teljes hosszával hozzádörgöli a csiklómhoz, minden egyes lassú lökéssel. Milyen óvatos. Még most is úgy bánik velem, mint a hímes tojással. Most, miközben a helyemre szegez, ügyel rá, nehogy kipréselje a szuszt a tüdőmből. Mondhatnám neki, hogy felesleges, mert a gyönyörtől már úgysem jutok levegőhöz. Minden egyes lélegzetvételem zihálás, próbálok mozdulatlan maradni, engedelmeskedni és szót fogadni, nehogy olyasmit tegyek, ami miatt abbahagyná. Miközben lassan mozog, csupasz bőrömön súrlódik a ruhája. Ebben a pillanatban a fél tüdőmet is odaadnám érte, ha ő is meztelen lenne, mint én. Arra számítok, hogy megcsókol, de ehelyett az állkapcsomon halad végig az ajka, és harapdálni kezdi a fülcimpámat.

− Látod, milyen jó érzés engedelmeskedni, édes kicsi Perszephoné?

Ismét végighúzza a farkát a csiklómon.

− Tedd meg holnap, amit kérek tőled, és megkapod a farkamat!

Szétzilálódnak a gondolataim, és vagy ezer irányba visznek.

− Megígéred?

− Megígérem.

Gyorsítja a tempót, épp csak egy kicsit. Begörbülnek a lábujjaim, és önkéntelenül ívbe hajlik a testem, közeledve a csúcs felé. Hádész egyik karját a combom alá fúrja, feljebb emel, és még jobban széttárja a lábaimat. Már csak egy kis mozdulat, és bennem lenne. Olyannyira vágyom erre, már-már könyörgök neki érte, ami veszélyes. A testem azonban nem ad esélyt: az orgazmus minden egyes izmomat megrántja, az összes lábujjammal kapaszkodom. Hádész folyamatosan mozgásban van, amikor elhúzza a farkát, hátrahajol, és a hasamra lövelli az ondóját. Kábultan nézem a testnedvét a bőrömön, és az az abszurd vágy támad bennem, hogy szétkenjem magamon.

Még fel sem ocsúdom, amikor Hádész megigazítja a ruházatát, és hátraül a sarkára. Ahogyan rám néz… Még nem is dugtunk, máris olyan a pillantása, minta meg akarna tartani. Már ennyinek is elégnek kellene lennie ahhoz, hogy futva meneküljek, csakhogy nincs elég erőm hozzá. Megállapodtunk egymással. Nem tudom, miért vagyok ennyire biztos a dolgomban, de tudom, hogy Hádész nem fogja megszegni az ígéretét. A végén úgyis ő fog kezeskedni róla, hogy sértetlenül kijussak Olümposzból.

− Ne mozdulj!

Lemászik az ágyról, és átsétál a fürdőszobába. Pár pillanattal később egy nedves törlőkendővel jön vissza. Nyújtom érte a kezem, de megrázza a fejét.

− Maradj veszteg!

Nézem, ahogy tisztára törli a testemet. Zavarban kellene éreznem magam, ugye? Nem vagyok biztos benne. Még nem csengtek le bennem az orgazmus hullámai. Hádész félreteszi a törlőkendőt, letelepszik az ágyra, a hátát a fejtámlának támasztja.

− Gyere ide!

Valami azt súgja, meg kellene makacsolnom magam, de máris elindulok felé, és engedem, hogy az ölébe ültessen. Továbbra sem vagyok képes hallgatni.

− Nem vagyok az a bújós-ölelkezős típus.

− Ez nem is az ölelkezésről szól.

Végigsimítja a hátamat, a vállára húzza a fejemet. Várok, de úgy tűnik, nem akar több szót vesztegetni erre.

− Ne érezd úgy, hogy muszáj kifejtened. Elüldögélek itt még egy ideig a kellemes tudatlanság és értetlenség állapotában.

− Ahhoz képest, hogy milyen a híred, jó nagy szád van.

A hangjából ítélve nem érzi bosszantónak ezt a körülményt. Nem, ha nem tévedek, akkor kifejezetten jól szórakozik. Sóhajtok és ellazulok. Úgy tűnik, nem akar elengedni, amíg a végére nem értünk ennek a nem ölelkezős dolognak, vagy hogy nevezzem, és túlságosan kimerítő megfeszítve tartani magam egész idő alatt. Ráadásul… egész kellemes így feküdni. Csak még egy kicsit.

− Nem tudom, miért lepődtél meg ennyire. Már bevallottad, hogy fegyverként használod a hírnevedet. Mi a furcsa abban, ha én is ezt teszem?

− Miért döntöttél a napsugárlány-imázs mellett? Egyik testvéred sem választotta ezt.

Erre kissé hátradőlök, és felvont szemöldökkel nézek a szemébe.

− Hádész… úgy tűnik, sok mindent tudsz rólunk. Biztosan olvasgatod a pletykarovatokat.

Nem adja jelét, hogy sajnálná.

− Meglepődnél rajta, ha tudnád, mi mindent meg lehet tudni belőlük,

ha tudsz olvasni a sorok között, és van némi rálátásod erre a világra.

Ezzel nem vitatkozhatok. Én is így érzek. Kurtán felnevetek, ellazulok és nekidőlök.

− Eurüdiké nem színészkedik, vagy legalábbis nem egészen. Ő ténylegegy ártatlan álmodozó, és éppen ezért jutott neki egy ilyen hitvány alak.

Hádész mellkasa hullámzik a nevetéstől.

− Orfeusz ezek szerint nem a szíved csücske.

− Neked talán az lenne, ha olyasvalakinek lenne a társa, aki fontosszámodra? Túlságosan kimaxolta az éhező művész fazont, ami főleg akkor abszurd, ha tudjuk, hogy hozzánk hasonlóan neki is bőven van mit a tejbe aprítania. Lehet, hogy most Eurüdikét kiáltotta ki múzsájának, de mi lesz, ha megunja, és a kapcsolatukon kívül keres majd ihletforrást?

Pontosan tudom, mi fog történni. Eurüdiké össze fog törni. A legkisebb húgunk lévén, mindig is igyekeztünk burokban tartani őt, már amennyire csak lehetséges ez olyasvalaki esetében, aki a Tizenhármak másodvonalába tartozik. A gondolat, hogy Eurüdiké elveszíti naiv ártatlanságát… Ez fáj. Nem akarom, hogy erre a sorsra jusson.

− És a többi testvéred?

Megvonom a vállam.

− Psziché inkább kerüli a feltűnést. Nem köti mások orrára, hogy mi fejében, és időnként úgy tűnik, Olümposzban mindenki kedveli őt. Ehhez képest egyfajta irányadó szerepet tölt be, de nem látszik rajta, hogy erőlködnie kellene ezért.

Bár néha kifejezéstelenné válik a tekintete, amikor azt hiszi, senki sem figyeli. Ez csak azóta van így, hogy anyánk Démétér lett.

Megköszörülöm a torkomat.

− Kallisztó sem színészkedik. Valóban olyan vehemens, mint amilyennek látszik. Utálja a Tizenhármakat, Olümposzt, mindenkit, bennünket kivéve.

Időről időre felmerül bennem a kérdés, miért nem ment még el. Ő az egyetlen közülünk, aki már hozzáférhet a jussához, és ahelyett, hogy ezt felhasználva egyengetné a menekülés útját maga előtt, úgy tűnik, csak még jobban táplálja magában a gyűlöletet.

Hádész lassan tekergeti az ujja körül az egyik tincsemet.

− És te?

− Valakinek a béke megőrzésén is kell munkálkodnia.

Ez az én feladatom volt a mi kis családunkban, már azelőtt is, hogy elindultunk felfelé az olümposzi társadalmi és politikai ranglétrán, úgyhogy természetesnek éreztem a folytatást. Én vagyok az, aki elsimítja a konfliktusokat, mindent megtervez, és mindenkit mozgósít. Csakhogy ez sem tarthat örökké. Mindössze addig, ameddig megácsolom magamnak a hajót, amivel elvitorlázok majd innen. Sohasem gondoltam volna, hogy éppen azért fogok örökre itt ragadni, mert a kedves, szófogadó lány maszkját viselem.

11

HÁDÉSZ

MIUTÁN PERSZEPHONÉ ÁLOMBA MERÜL, SOKKAL nehezebb otthagynom, mint gondoltam. Milyen jó érzés a karjaimban tartani őt! Túlságosan is jó. Mint amikor arra ébredsz, hogy egy szép álmod mindvégig valóság volt, márpedig nem engedhetem meg magamnak ezt a fajta ábrándozást. Ez az, ami végül arra késztet, hogy csókot nyomjak a halántékára, és távozzak tőle.

Kezd úrrá lenni rajtam a kimerültség, de még nem térhetek nyugovóra, csak ha már megtettem a szokásos éjszakai körutamat. Túl sokszor engedtem már ennek a kényszernek, és a ma este sem lesz kivétel. Most mindenesetre jobban érzem magam, mint korábban. Volt idő, amikor le se tudtam hunyni a szememet, amíg végig nem ellenőriztem a ház összes ajtaját és ablakát. Most csak az ajtókat és a földszinti ablakokat nézem meg, és végül megállok még a biztonsági központunkban is. Az embereim sohasem kritizálnak, amikor ellenőrzöm a munkájukat, és ezt nagyra értékelem. Nem is az ő képességeikről szól ez az egész, hanem sokkal inkább a félelmemről, amely mindig mardosni kezd, ha nem vagyok résen.

Nem számítottam rá, hogy Perszephoné jelenlétével csak fokozódni fog ez az érzés. Megígértem neki, hogy megvédem. A szavamat adtam rá, hogy itt biztonságban érezheti majd magát. A Tizenhármak fenyegetése is elég lehet ahhoz, hogy Zeusz elálljon a szándékától, de ha úgy találja, érdemes vállalnia a kockázatot, és olyan támadást indít, amelyet nem lehet rábizonyítani…

Vajon képes lenne felgyújtani ezt a házat abban a tudatban, hogy Perszephoné itt van? Tudom, mi a válasz, még mielőtt megfogalmazódna bennem a gondolat. Természetesen megtenné. Nem, most még nem, mert azt hiszi, van esélye visszaszerezni őt. De az emberei vakmerősége, akik ilyen nagy távolságot megtéve üldözték Perszephonét, azt bizonyítja, hogy ha úgy látja, a lány fejébe vette, hogy elérhetetlenné válik számára, akkor habozás nélkül támadni fog. Úgy gondolja, inkább haljon meg, mint hogy valaki másé legyen. Főleg ne legyen az enyém.

Erről feltétlenül beszélnem kell Perszephonéval, de semmiképp sem szeretném, hogy ismét hatalmába kerítse a félelem, amelyet az első éjjel láttam a tekintetében. Itt biztonságban érzi magát, és semmiképp sem szeretnék visszaélni a belém vetett bizalmával. A tétovázásom, hogy teljeskörűen tájékoztassam-e őt vagy ne, többet árul el rólam, mint róla. Szükségét érzem annak, hogy holnap jóvátegyem, még ha nem is vagyok odáig ezért az ötletért.

Amikor belépek a hálószobámba, tudom, hogy nem vagyok egyedül. Elindulok az éjjeliszekrény felé, amely mögé elrejtettem a fegyveremet a széfben, amikor megszólal egy női hang a sötétben.

− Lepd meg a barátodat, és kis híján agyonlőnek.

Kissé enyhül bennem a feszültség, helyette most a kimerültség uralkodik el rajtam. A szemöldökömet felvonva meresztgetem a szemem a sötétben.

− Hát te mit művelsz itt, Hermész?

Kitáncol a gardróbszobámból az egyik legdrágább nyakkendőmet a kezére tekerve, és ragyogó arccal mosolyog rám.

− Látni akartalak.

A legszívesebben forgatnám a szememet, de megállom.

− Azt hiszem, inkább a borospincém vonzott ide.

− Persze, az is.

Elindulok befelé, Hermész oldalra lép, hogy ne álljon az utamban. Lerázom magamról a zakómat. Hermész az ajtókeretnek támaszkodva figyel.

− Tudod, felér egy üzenettel a barátaidnak az, hogy az összes ablakodat és ajtódat zárva tartod. Mintha nem vágynál társaságra.

− Nincsenek barátaim.

− Igaz, olyan vagy, mint a magányosság magányos hegye. – Hárítólag legyint rá.

Felakasztom a zakómat a helyére, aztán lerúgom a lábamról a cipőt. − Nem mintha ezzel sikerült volna távol tartanom téged.

− Igaz.

Nevet, és a nevetése sokkal hangosabb, mint amit egy ilyen kis termetű nőből kinézne bárki is. Részben ez a nevetés az oka, hogy nem próbáltam megerősíteni a biztonságomat. Bármennyire bosszantónak találom Hermész és Dionüszosz viselkedését, a házam valahogy kevésbé tűnik nyomasztóan nagynak és fenyegetőnek, amikor ők is itt vannak. A homlokát ráncolva néz rám, és az ingemre meg a nadrágomra mutat.

− Nem vetkőzöl tovább?

A jelenlétét még csak elviselem itt, de távolról sem állunk annyira bizalmas kapcsolatban egymással, hogy teljesen levetkőzzek a szeme láttára. Ennyire senkiben sem bízom egyébként, de ahelyett, hogy ezt hangosan kimondanám, gondosan ügyelek rá, hogy könnyed és fesztelen hangnemet üssek meg vele.

− Sztriptízbemutatónak számít, ha nem kaptál meghívót rá?

Széles mosolyra húzódik a szája.

− Nem tudom, de akkor is örömömre szolgálna.

Megrázom a fejem.

− Mi szél hozott?

− Ja. Vagy úgy. A kötelesség. − Forgatja a szemét. − Hivatalos üzenetet hoztam neked Démétértől.

Vagyis Perszephoné anyjától. Van itt egy nyugtalanító körülmény, amelyre Perszephoné még nem keresett választ. Hogyan dönthetett az anyja úgy, hogy belekényszeríti ebbe a házasságba egy veszélyes fickóval pusztán a saját becsvágyát szem előtt tartva, anélkül, hogy ezt megbeszélte volna vele? Sokféle gondolat kavarog bennem ezzel kapcsolatban, és egyik sem valami pozitív. Zsebre dugom a kezem.

− Na, akkor ki vele gyorsan, mi mondanivalója van számomra!

Hermész kihúzza magát, és felszegi az állát. A számos különbség ellenére most azt a benyomást kelti bennem, mintha ő lenne Démétér. Amikor megszólal, valóban Démétér hangját hallom. Hermész a kitűnő utánzóképességének is köszönheti, hogy előléphetett Hermésszé, és mint mindig, az alakítása most is tökéletes.

− Nem tudom, miféle sérelmeket dédelgetsz magadban Zeusz és a Tizenhármak többi tagjával szemben, de őszintén szólva nem is érdekel. Engedd szabadon a lányomat! Ha valami bántódása esik, vagy nem adod vissza, az alsó város minden irányításom alatt álló utánpótlási útvonalát elvágom.

Sóhajtok.

− Nincs ebben semmi újdonság, amire ne számítottam volna.

Ugyanakkor szinte felfoghatatlan az üzenet kegyetlensége. Azt akarja, hogy a lánya vegyen részt ebben a játszmában az oldalán, úgyhogy mindent elkövet, hogy Perszephonét visszavitesse a felső városba, és aztán oltár elé kényszerítse. És közben átgázol a népemen, hogy bebiztosítsa a sikerét.

Hermész testtartása ellazul, és megvonja a vállát.

− Tudod jól, milyenek a Tizenhármak.

− Te is közéjük tartozol.

− Ahogyan te is. És én egyébként vicces vagyok. − Ráncolja az orrát. − Egyébként kedves és szerethető is, és hiányzik belőlem a hatalomvágy őrülete.

Ezt nem is vitathatom. Úgy tűnik, Hermész nem megy bele a többiek által űzött játékokba. Még Dionüszosznak is az a fő célja, hogy növelje szerény kis birodalmának területét Olümposz hatalmi térképén. Hermész viszont egyszerűen csak… ide-oda csapong.

− Akkor meg mi értelme a pozíciódnak?

Nevet, és rácsap a vállamra.

− Talán csak annyi, hogy szeretem kifigurázni a hatalmasokat, akik túlságosan komolyan veszik magukat. Ismersz ilyen embert?

− Igazán elragadó…

− Igen, az vagyok. − Hirtelen kijózanodik. − Remélem, tisztában vagy vele, mit teszel. Most éppenséggel elég sok embert felbosszantasz, és az az érzésem, azt tervezed, hogy még ennél is többek haragját kihívd magad ellen, mielőtt véget ér ez a játszma.

Igaza van, mégis nehezen bírom ki felhördülés nélkül.

− Érdekes, mindenki milyen gyorsan elfelejtette, hogy Perszephonéazért menekült el tőlük, mert nem akart hozzámenni Zeuszhoz. Ezt a házasságot Zeusz és Démétér fundálta ki.

− Ó, tudom. És nem hazudok, ezért valamelyest még meg is kedveltem őt.

Felém bök a mutató- és hüvelykujjával, minimális távolságot tartva a kettő között.

− De ez mit sem változtat a lényegen. Zeusz meglengeti gigantikusfarkát, és máris mindenki rohan, hogy teljesítse a kívánságait.

Elengedem a fülem mellett ezt a megjegyzését.

− Ahhoz képest, hogy milyen sok időt és energiát ölt a kedves földanyaimázs felépítésébe, Démétér viszonylag hamar vérpadra küldte a lányait.

− Pedig szereti őket. − Hermész megvonja a vállát. − Nem tudhatod, hogy s mint mennek a dolgok odakint. A folyónak ezen a partján te vagy a király, és egészen jól kitaláltad a népednek ezt az egészet. Nem pazarolják feleslegesen az erejüket és az erőforrásaikat, hogy utánozzák a felső város fényűzését, és nem is támadják hátba egymást gyémántköves tőrökkel.

Kérdő pillantásomat látva gyorsan bólint.

− Volt már rá példa. Emlékezz csak Kratosz és Árész harcára! Az a kurafi egy bál kellős közepén odasétált hozzá, előkapott egy tőrt, és… − Többször is a levegőbe döf. − Ha Apollón nem lépett volna közbe, akkor nyíltszíni gyilkosság történik, nem egyszerűen csak támadás egy halálos fegyverrel.

− Biztosan elkerülte a figyelmemet a jelentésnek az a része, amikor Árészt letartóztatták az említett vádak miatt.

Hermész megvonja a vállát.

− Tudod, hogy van ez. Kratosz nem tartozik a Tizenhármak közé. A küzdelme Árésszal látványos és drámai volt. Egy bírósági tárgyalás nem lett volna az.

Ez az eset kitűnően példázza, hogyan élnek vissza a hatalmukkal a Tizenhármak.

− Ez semmin sem változtat. Perszephoné átkelt a hídon. Itt van.

És az enyém. Ezt nem mondom ki hangosan, de Hermész árgus szemmel fürkészi az arcvonásaimat. Megköszörülöm a torkomat.

− Bármikor szabadon távozhat. Az ő döntése az, hogy nem akar elmenni innen.

Ennyiben kellene hagynom, de dühbe gurulok a gondolatra, hogy Démétér és Zeusz visszatoloncolhatják Perszephonét a felső városba akarata ellenére.

− Ha megpróbálják elkapni őt, velem gyűlik meg a bajuk. Csak a testemen át.

− Csak a testemen át. − Pislogok. Hermész tökéletesen utánoz engem.

− Ez nem üzenet volt.

− Nem? − A körmeit vizsgálgatja közben. − Nekem pedig úgy hangzott, mint egy üzenet.

− Hermész!

− Én nem foglalok állást, amíg mindenki tartja magát a szabályokhoz. Az üres fenyegetések nem sértenek semmiféle szabályt. − Hirtelen elmosolyodik. − Egy kis pezsgést hoznak mindenki életébe.

− Hermész!

Már el is tűnt, kiviharzott az ajtón. Hiába venném üldözőbe, ez már semmin sem változtatna. Ha egyszer a fejébe vett valamit, azt mindenképpen véghezviszi, akárki akármit mondjon is. Egy kis pezsgés érdekében. A kezembe temetem a fejem. Micsoda káosz! Nem tudom, Démétér képes-e beváltani a fenyegetését. Évek óta ebben a szerepkörben él, de az imázsa olyan gondosan sminkelt, hogy nem tudom kikövetkeztetni, mit fog lépni ebben a helyzetben. Valóban készen áll ártani több ezer embernek, akiknek az az egyedüli bűne, hogy a Sztüx folyó másik oldalán telepedtek le? A francba is, fogalmam sincs róla. Tényleg nem tudom.

Ha a felső város lakóinak többsége nem azt gondolná rólam, hogy csak egy mítosz vagyok, akkor talán jobb eredménnyel vehetném fel a harcot. Nem vetette volna be ezt a blöfföt a Tizenhármak egy másik tagjával szemben, ha ez potenciálisan rombolhatja a nimbuszát. Én árnyékban vagyok, ezért biztonságban érzi magát. Majd rájön, mekkorát tévedett, ha végigviszi ezt. Ezen a ponton hajlok arra, hogy leleplezzem Démétér blöffjét. A Tizenhármak többi tagját hidegen hagyja, hogy mi van az alsó városban, de talán még ők is felismerik, mennyire veszélyes lehet hagyni Démétér ámokfutását. Egyébként is, soha életemben nem bíztam a Tizenhármakban, úgyhogy az embereim készen állnak kivédeni a támadásukat, bármit is terveznek ellenünk. Ha Démétér úgy gondolja, hogy következmények nélkül kekeckedhet velem, akkor alaposan téved.

———————

Egy jórészt alvás nélkül eltöltött éjszaka után elkészülök, és a konyába megyek kávéért. Nevetéstől visszhangzanak a néptelen folyosók, mire a földszintre érek. Felismerem Perszephoné hangját annak ellenére, hogy a jelenlétemben sohasem nevetett még ilyen felszabadultan. Ostobaság féltékenykednem mindössze néhány napnyi ismeretség után, de a józan ész cserbenhagy, ha erről a nőről van szó. Ráérősen haladok a konyha felé, élvezem, hogy sokkal élettelibb a hangulat a házban ma reggel, mint egyébként. Egészen mostanáig fel sem tűnt a hiánya, és ez a felismerés nyugtalansággal tölt el. Mit számít az, hogy Perszephonénak köszönhetően megtelt élettel a házam, ha néhány hét múlva úgyis itt hagy. Hiba lenne hozzászoknom, hogy a nevetésére ébredek reggelenként.

Belépek az ajtón, és ott találom őt a tűzhely előtt álldogálva Georgie társaságában, aki tulajdonképpen a házvezetőnőm: egy kisebb létszámú személyzet vezetésével ő szervezi a takarítást nálam, emellett a konyhában is jórészt ő a főnök, ő felügyeli a sütés-főzést. Nem véletlen, hogy az embereim naponta legalább egy étkezés erejéig elzarándokolnak ide, a konyhába; Georgie egy jó kedélyű fehér nő, akinek az életkora megsaccolhatatlan: ugyanúgy lehet ötven-, mint nyolcvanéves. Mindössze annyit tudok róla biztosan, hogy sohasem látszott rajta az öregedés a huszonegynéhány év alatt, amióta átvette ezt a pozíciót. A haja kezdettől fogva ugyanolyan ezüstös, a szeme és a szája körül mindig is ott voltak a nevetéstől keletkezett szarkalábak és ráncok. Ma az egyik kedvenc, fodrokkal szegett kötényét viseli. A szokásos helyemre mutat, anélkül, hogy rám pillantana.

− Épp most tettem fel a friss kávét főni. És hamarosan elkészülnek a szendvicsek is.

Miután elfoglalom a helyemet, méricskélem a két nőt. Perszephoné a konyhasziget túloldalán áll. A ruhája lisztes egy kicsit. A jelek szerint segített Georgie-nak reggelit készíteni. Fura érzés fog el ettől a felismeréstől.

− Mióta engeded meg nekünk, hogy segítsünk?

− Szó sincs arról, hogy „nekünk”. Perszephoné felajánlotta, hogy megcsinál egy s mást, amíg én a többit intézem. Ilyen egyszerű.

Egyszerű, na persze. Mintha az utóbbi két évtizedben nem mondott volna kategorikusan nemet minden segítségre, amit felajánlottam neki. Elfogadom tőle a kávét, és próbálom nem meresztgetni a szememet. Georgie legfeljebb annyi „segítséget” fogadott el tőlem ez idáig, hogy 15 másodpercig felügyelhettem a víz forrását a lábasban, amíg ő az éléskamrában keresgélt néhány hozzávalót. De semmi olyasmit, ami miatt belisztezhettem volna a ruhámat.

− Talán éppen ezért a megnyilvánulásért nem szeretné Georgie, ember formájú viharfelhő szerepét játszd a konyájában.

Beszédes pillantást küldök Perszephoné felé, amelyet mosollyal véd ki.

Mogyoróbarna szeme táncol a jókedvtől. Felvonom a szemöldökömet.

− Milyen jókedve van valakinek ma reggel!

− Szépeket álmodtam.

Rám kacsint közben, és ismét a tűzhely felé fordul. Eleve nem terveztem visszaadni őt Démétérnek és Zeusznak, de ha dédelgettem volna magamban ezt a gondolatot, a ma reggeli fejlemények után ez megszűnt volna. Még nincs két napja, hogy itt van a házamban, és valami máris kibontakozott benne. Ha ennél valamivel is arrogánsabb lennék, akkor a tegnap éjjeli orgazmusoknak tulajdonítanám, de ennél azért bölcsebb vagyok. Most biztonságban érzi magát, úgyhogy kivárom, hadd csökkenjen még benne a védekezés. Lehet, hogy rossz embernek tartanak, de nem viszonozhatom ezt a bimbózó bizalmat azzal, hogy odavetem a farkasok elé. Tartani fogom magam az ígéretemhez. Akár jobb, akár rosszabb lesz ezután.

12

PERSZEPHONÉ

ARRA SZÁMÍTOTTAM, HOGY HÁDÉSZ INKÁBB IDERENDEL majd néhány embert, hogy öltöztessenek fel, minthogy hagyja, hogy távozzak a házából. Mindezt természetesen a biztonság érdekében. Úgyhogy meglepődök, amikor az utcára nyíló ajtóhoz vezet. Egy pár báránybőr csizmát látok ott. Hádész a kis padra mutat, amely az előtér egyik falfülkéjében áll.

− Ülj le!

− Vettél nekem egy csizmát. − Szépnek nem szép, de nem ezért szalad fel a szemöldököm. − Te így értelmezed a kompromisszumot?

− Igen. Azt hiszem, nem most hallom először ezt a szót.

Megvárja, míg felhúzom a csizmát, olyan feszülten figyel, mintha arra várna, mikor pattanjon oda elém, hogy megtegye helyettem. Mikor kérdőn felvonom a szemöldökömet, zsebre dugja a kezét. Majdnem sikerül úgy tennie, mintha nem egy túlságosan is gyámolító anyamedve lenne.

− Nos, pontosan tudom, hogy nem fogod hagyni, hogy ölben cipeljelek végig az utcán.

− Milyen éles eszű vagy.

− Mint mondtad, ez egy kompromisszum.

Aztán egy nagy ballonkabátféleséget ad rám, amely teljesen takarja a kölcsönkapott ruhámat. Nevetségesen festek benne, mégis melegség járja át a szívemet. Hádész, az alsó város királya, Olümposz mumusa, aki sokkal inkább mítosz, mint valóság, gondomat viseli. Azon kapom magam, hogy visszatartom a lélegzetemet, miközben Hádész kinyitja előttem az ajtót, és kilépünk az utcára.

Teljesen más látvány tárul elém: ez nem egy sikátor, mint amely a föld alatti folyosóhoz vezet, amelyen végigjöttünk, amikor magával hozott a házába. Itt nincs szemét és kosz sem.

A felső városban szinte kizárólag felhőkarcolók sorakoznak, az épületek miatt szinte alig látni az eget; és bár az arculatuk változik, ahogy távolodunk a város központjától, a magasságuk sehol sem csökken. Az itteni házak legfeljebb három-négy szintesek, és amikor körülnézek, felismerek egy vegytisztítót, két éttermet, néhány üzletet, amelyeknek profilját nem tudom meghatározni, és látok itt még egy kis élelmiszerboltot is az egyik sarkon. Az összes épületről látni, hogy van múltjuk, mintha legalább száz éve itt állnának már, és ugyanennyi ideig itt is fognak még. Maga az utca tiszta, és nagy a gyalogosforgalom a járdákon. Az emberek sokfélék. Van, aki elegánsan öltözött, mások farmert viselnek, sőt, látok egy fickót pizsamanadrágban, kócos hajjal, mintha most kelt volna ki az ágyból: besiet a sarki élelmiszerboltba. Ez az egész elmondhatatlanul normális. Az itt lakók a jelek szerint nem aggódnak amiatt, hogy paparazzók pattanhatnak eléjük bármelyik utcasarkon, vagy hogy egyetlen rossz mozdulatuknak is katasztrofális társadalmi következményei lehetnek. Olyasfajta nyugalom van itt, amire nem találok magyarázatot.

Megfordulok, és szemügyre veszem Hádész házát. Pontosan olyan, mint amilyennek a belső terei ismeretében elképzeltem. A viktoriánus stílusra emlékeztet meredek tetőivel és valamennyi stílusjegyével. Az a fajta épület, amely hosszú és szövevényes múltról mesél, olyan hely, ahol a gyerekek sötétedés után egymással versenyezve futnak a kapuhoz, hogy megérintsék. Fogadni mernék rá, hogy számos legenda szól erről az épületről, ahogyan a férfiról is, akinek e falak között van az otthona. Első ránézésre nem illeszkedik a környékhez, de az eklektikus stílusok kontrasztja nem is igazi kontraszt. Furcsamód organikus az összkép, és mégis van karaktere a városképnek, ellentétben a felső város központjával. Nagyon tetszik. Hátrapillantok, és látom, hogy Hádész engem figyel.

− Mi az?

− Látom, hogy csak ámulsz és bámulsz.

Valóban. Még egyszer végigpásztázom az utcát, egy időre megpihen a tekintetem a mosoda épületét közrefogó oszlopokon. Ilyen távolságból nem tudhatom biztosan, de úgy tűnik, mintha kőbe vésett jelenetek díszítenék őket.

− Sohasem jártam még a túlsó parton.

Ezt korábban nem is találtam furcsának − mármint a tényt, hogy Olümposzt kettévágja a Sztüx folyó, még sincs összeköttetés a város két része között. Nincs is több ilyen város, ugye? Olümposz egyébként is páratlan a maga nemében.

− Miért is tetted volna? − Hádész megfogja a kezem, és egy idős úriemberre valló mozdulattal a karja hajlatába csúsztatja. − Csak azok jutnak át a folyón meghívás nélkül, akik önfejűek vagy a végsőkig elkeseredettek.

Igyekszem lépést tartani vele, miközben ott lépdelek mellette.

− Megtennéd, hogy… − Nagy levegőt veszek. − Körbekalauzolsz?

Hádész megtorpan.

− Miért akarod, hogy megtegyem?

A kérdés keménysége megdöbbent, de csak egy pillanatra. Érthető, hogy félti a várost és az itt lakó embereket. Óvatosan megérintem a karját.

− Csak szeretném érteni ezt a világot, Hádész. Nem pedig szájtátva bámulni, mint valami turista.

A kezemre pillant, aztán az arcomra. Semmit sem tudok kiolvasni a tekintetéből. Vagy mégis? Csak olyankor szoktak megdermedni az arcvonásai, amikor távolságot akar tartani, vagy nem tudja, hogyan reagáljon.

− Elmehetünk egy rövidebb sétára, miután kerítettünk neked néhánymegfelelő ruhát.

Szívesen kekeckednék vele a „rövidebb” jelző miatt, de az az igazság, hogy fáj a lábam, és az utóbbi néhány nap fejleményeinek ismeretében bölcsebbnek érzem, ha most ennyiben hagyom.

− Köszönöm.

Bólint, és folytatjuk utunkat. Egy utcasarokkal odébb már képtelen vagyok magamban tartani a kérdéseimet.

− Azt mondod, az emberek csak meghívásra jöhetnek ide. Még kétnapja sincs, hogy Hermész és Dionüszosz viszont itt járt. Te hívtad meg őket?

− Nem − feleli fintorogva. − Nincs határ, amit ők ketten át ne hágnának. Kibaszottul bosszantó!

Az egy dolog, hogy mit mond, az meg egy másik, hogy milyen hangnemet üt meg. Kedvességet, gyöngédséget hallok ki belőle, és nehezen állom meg, hogy el ne mosolyodjak.

− Hogyan ismerkedtél össze velük?

− Nem annyira ismerkedés volt az, mint inkább rajtaütés − dörmögi.

Úgy pásztázza az utcákat, mintha most is támadásra számítana, de a testtartása nyugalmat sugároz.

− Röviddel azután, hogy Hermész átvette ezt a pozíciót, ott találtam a konyhámban. Az én kajámat ette. Még most sem tudom, hogyan sikerült átjutnia a biztonsági ellenőrzésen. Vagy hogy azóta hogyan tud átjutni rajta gond nélkül.

Hádész megrázza a fejét.

− Dionüszosszal meg azért ismerjük egymást, mert mindkettőnknek dolga van az elosztással és az utánpótlással, csak különböző fázisokban működünk közre. De a hivatalos üzleti ügyeink megbeszélésén kívül ő is csak azóta szokott felbukkanni nálam, hogy Hermész rászokott. A fickó iszik, mint a gödény, és folyton rájár a hűtőmre, felfalja a desszerteket.

Mindkettőjükkel találkoztam már korábban, persze, de ellentétben a Tizenhármak sok más tagjával, őket mintha nem érdekelné a politika. Az utolsó bálon például egy sarokban üldögéltek, és meglehetősen hangos megjegyzésekkel kritizálták a többiek ruhaválasztását, mintha csak egy vörös szőnyeges eseményen lennének. Aphrodité különösen nem örült annak, amikor a ruháját duzzadt pinához hasonították.

Hermész szerepe ellentmondásos. Ő valójában egy műszaki zseni, aki a felső város összes biztonsági berendezését kezeli. Mindig is furcsállottam, hogy a Tizenhármak olyan közel engedik magukhoz, miközben féltve őrzik a titkaikat, mint a féltékeny szeretők, de én egy pozícióval kijjebb vagyok ennél a körnél. Lehet, hogy ők tudnak és értenek valamit, amit én nem. Vagy áldozatul esnek a védelmük sebezhető pontjának, miután mindig is így intéződtek a dolgok. Bajos lenne megmondani.

Dionüszosz? Ő afféle mindenes a szórakoztatóipar területén. A bálok, a rendezvények és a társadalmi helyezkedés az erőssége. Ahogyan a drogok, az alkohol és a szórakozás más tiltott formái is. A szóbeszéd szerint legalábbis így van. Anyám mindig is igyekezett megakadályozni, hogy a társaságába keveredjünk, ami kissé ironikus, ha arra gondolok, hogy engem meg gyakorlatilag el akar adni Zeusznak. Megborzongok.

− Fázol?

− Nem, csak minden idegszálammal gondolkodom. − Megrázom magam. − Fura egy világban élünk.

− Az nem kifejezés.

Befordulunk egy sarkon, és szótlanul folytatjuk utunkat. Néhány sarokkal odébb ismét feltűnik, milyen gondtalanok és fesztelenek errefelé az emberek. Nem bámulnak meg minket, Hádészt meg engem, amikor elhaladunk mellettük. Olyasvalami ez, amiről eddig nem is gondoltam, hogy hiányzik. A felső városban az emberek a politizálás és az ambícióik hajszolása után pletykálni szeretnek a legjobban, és ennek eredményeként a bulvároldalak jelentős összegeket fizetnek minden fotóért és hírért a Tizenhármakról, és azokról is, akik a köreikben forgolódnak. A testvéreimet meg engem lépten-nyomon fotóztak, mint afféle közepesen fontos celebeket. Itt viszont akárki lehetnék. El sem tudom mondani, milyen üdítően hat rám ez a változás.

Egyre csak az alsó város és a felső város közötti különbségek körül forognak a gondolataim, és beletelik vagy bő tíz percbe is, mire feltűnik, hogy Hádész a természetes tempójánál sokkal lassabban lépdel. És azon kapom, hogy folyamatosan ügyel minden lépésére.

− Jól vagyok.

− Egy szót sem szóltam.

− Nem, de szinte biztosra veszem, hogy az az idős hölgy lekörözött minket a háztömb körül. − Az őszes hajú latin nőre mutatok. − Őszintén mondom, Hádész. Sokkal jobban van a lábam. Ma már alig fáj.

Ez az igazság, nem mintha azt gondolnám, hogy Hádész elhiszi. Mint számítottam rá, hidegen hagyja a próbálkozásom, hogy meggyőzzem.

− Már majdnem ott vagyunk.

Próbálom megállni, hogy ne kezdjem forgatni a szemem, és hagyom, hogy tovább vezessen egy körzetbe, amely raktár negyednek látszik. Sok hasonló zóna van a felső városban, egymást érik a nagy épületek, mindegyiket a szürke valamelyik árnyalatára vagy fehérre festették. Anyám körzete az, ahonnan az egész város élelmiszer-ellátását biztosítják. Hádész egy keskeny ajtóhoz vezet, amelyen nincs semmiféle jelzés, és kinyitja nekem.

− Fáradj beljebb!

Belépek, és rögtön meg is torpanok.

− Hű!

A raktárépület egyetlen hatalmas helyiségből áll, amely elfoglalja a tömb nagyobbik részét. Különleges hely, ahol mindenféle színű és textúrájú kelméket és textíliákat látok, amit csak elképzelhet az ember.

− Hű! − ismétlem meg. A testvéreim akár az életüket is odaadnák alehetőségért, hogy láthassák ezt. Hádész halkan beszél, mintha nem akarná, hogy valaki más is meghallhassa.

− Juliette régebben Héra első számú divattervezője volt, úgy értem, a kettővel ezelőtti Héráé. Amikor Héra meghalt, Juliette nem rejtette véka alá a véleményét és Zeusszal kapcsolatos gyanúit, úgyhogy Zeusz úgy döntött, tönkreteszi a vállalkozását. Juliette átkelt a folyón, hogy menedékre találjon.

Közelebb lépek az egyik ruhához, amelyre pazar vörös palást terül.

− Láttam Zeusz legidősebb lányát, Helénát két héttel ezelőtt egy ehhez hasonló ruhában.

− Persze − fortyan fel Hádész. − Az, hogy Juliette gyakorlatilag száműzetésbe vonult, nem jelenti azt, hogy elveszítette a vevőkörét. A Tizenhármak már csak így működnek. Bort isznak, miközben vizet prédikálnak. Mást tesznek a nyilvánosság szeme láttára, és megint mást a zárt ajtók mögött.

− Hadd emlékeztesselek még egyszer, hogy te is a Tizenhármak közé tartozol.

− Ez csak formaság − mondja egy női hang valahonnan a raktár belsejéből. − Te vagy az, Hádész?

Hádész szinte némán sóhajt.

− Üdv, Juliette!

A fekete nő, aki a ruhaállványok és polcok közül előbukkan, olyasfajta időtlen szépség, amely a divatbemutatók kifutóin kezdődik, és egyre szebbé érik, ahogy telik az idő. Rövid fekete frizurája szabadon hagyja érvényesülni az arcát. Halkan felsóhajtok isteni szépségét látva. Mint egy festmény vagy valamilyen más műalkotás. Makulátlan szépség. Elindul felénk, minden mozdulata kecses, és most már maximálisan biztos vagyok benne, hogy a kifutókon kezdte a pályafutását. Juliette egyetlen pillantással végigmér.

− Meglepetést hoztál nekem. Milyen figyelmes vagy!

Hádész meglök egy kissé, biztatva, hogy lépjek közelebb Juliette-hez.

− Szükségünk van a munkádra.

− Hmmm… − Juliette úgy köröz körülöttem, mint egy cápa, egy ragadozó elegáns mozdulataival. − Ismerem őt. Démétér középső lánya.

− Valóban.

Megáll előttem, és félrehajtja a fejét.

− Jó messzire kerültél az otthonodtól.

Nem tudom eldönteni, mit kellene mondanom erre. Nem ismerem ki magam ezen a nőn. Rendes körülmények között egy kalap alá venném őt a többi szép és befolyásos emberrel, akikkel eddig találkoztam, de Hád ész eléggé bízik benne ahhoz, hogy idehozzon engem. Márpedig ez jelent valami. Végül csak megvonom a vállamat.

− A felső városiak sajnos borzasztóan kegyetlenek tudnak lenni.

− Te is úgy látod? − kérdezi a nő, és Hádészra pillant. − Itt maradsz, vagy továbbmész?

− Itt maradok.

− Helyezd magad kényelembe! − A nő mutatja, hogy lépjek beljebb. − Erre. Hadd vegyem le a méreteidet, és aztán meglátjuk, hogy állunk.

A következő néhány órára alig emlékszem: összefolynak az események. Juliette leveszi a méreteimet, azután elkezdi kihordani a ruhákat, hogy próbáljam fel őket. Nem ér váratlanul, hogy egybeszabott ruhákat mutat nekem. A lengébb és merészebb fazonúakra azonban nem számítottam. Mire a fehérneműknél tartunk, már alig állok a lábamon, annyira fáj. Persze, ez nem kerüli el a figyelmét.

− Mindjárt készen vagyunk.

− Nem fogok olyan sok ideig itt maradni. Nem hinném, hogy szükség van mindezekre.

Arról már nem is szólva, hogy rettegek a várható költségektől. Nem hinném, hogy Juliette-től hitelbe is vásárolhatok.

Megrázza a fejét.

− Te tudod. Lehet, hogy az alsó városban nem olyan kirívó a páváskodás, de ha Hádész üzenni is akar általad, akkor ennek kell megfelelned.

− Ki állítja, hogy Hádész erre használna engem?

Nem is értem, miért szállok vitába vele. Éppen erről szólt az egyezségünk Hádésszal. Juliette hosszasan néz rám.

− Jó, majd úgy teszek, mintha nem kérdőjelezted volna meg ezzel azértelmi képességeimet. Én már évek óta ismerem Hádészt. Soha semmit sem tesz ok nélkül, és aligha happolná el Zeusztól a menyasszonyát, ha nem lenne valamilyen célja ezzel. Például, hogy felkavarja az állóvizet.

Nem kérdezek rá, honnan tudja, hogy Zeusznak ígértek feleségül. Az alsó város lakói ugyanúgy hozzáférnek a bulvároldalakhoz, mint a felső városiak; hogy nem szoktam olvasgatni a szalagcímeket, az nem jelenti azt, hogy nem is léteznek. Nyilván beszámoltak az eljegyzésemről és az eltűnésemről is. Lehet, hogy ha Zeusz és az anyám nem lett volna igazán biztos bennem, akkor nem fajult volna idáig a helyzet. Sarokba szorítottak, és én eltökéltem magamban, hogy nem én leszek az, aki elsőként pislog. Mélyet lélegzek, és az utolsó polcsor felé fordulok.

− Ezek itt a fehérneműk.

Még egy órának kell eltelnie, mire elindulhatok visszafelé a polcsorok között, hogy megtaláljam Hádészt, aki a raktárépület egyik sarkában telepedett le. Több szék is áll itt, meg egy lenémított tévékészülék, és néhány könyv egy dohányzóasztalon. Az egyik kötetet Hádész kezében látom. Épp összecsukja, és leteszi az egyik kupac tetejére.

− Nem gondoltam volna rólad, hogy rajongsz a krimikért.

− Nem is − feleli, és feláll. − Úgy látom, ezt az összeállítást kényelmesnek találod.

− Egyszerű tényközlésnek tekintem ezt, nem pedig sértésnek. − Lepillantok a bélelt macskanadrágomra és pulóveremre. Juliette-től kaptam egy fantasztikusan meleg kabáttal együtt, hogy ne fázzak a kinti hidegben. − Azt ígérted, megmutatod a környéket.

− Valóban.

Kiveszi a kezemből a kabátot, és szemügyre veszi, mintha azt akarná megállapítani, elég meleg lesz-e nekem. Bántónak kellene éreznem ezt a túlzott féltést, de nem érzek mást, mint egy kis melegséget a mellkasomban. Ez az érzés forrósággá erősödik, amikor ráteríti a vállamra a kabátot, és lenéz rám. Megsimogatja a hajtókáját, és ez már majdnem olyan érzés, mintha nem a kabátot, hanem engem érintett volna meg.

− Jól nézel ki, Perszephoné.

Megnedvesítem az ajkaimat.

− Köszönöm.

Mögém pillant, mert Juliette közeledik felénk, de nem lép hátra, és nem engedi le a kezét.

− Kharón még ma eljön a rendelésért.

− Rendben. Jó szórakozást nektek!

És azzal távozik, eltűnik a raktár állványai között. Nézem, ahogyan távolodik, és önkéntelenül ráncolom a homlokomat.

− Nem fizettem ki.

− Perszephoné! − Hádész megvárja, amíg ránézek. − Nincs pénzed.

A szégyentől felforrósodik a bőröm.

− De…

− Már elintéztem.

− Ezt nem hagyhatom.

− Eddig sem hagytad, hogy bármit is tegyek.

Hádész megfogja a kezemet, és húzni kezd a bejárati ajtó felé. Szinte fel sem tűnik, milyen spontán a mozdulata. Olyan természetesnek érzem, mintha nem csupán néhány napja, hanem jóval hosszabb ideje lennénk már ilyen intim viszonyban. Hádész akkor sem engedi el a kezem, amikor már odakint vagyunk az utcán. Egyszerűen csak megfordul, és elindul visszafelé azon az útvonalon, amelyen jöttünk.

Fáj a lábam, és hullámokban önt el a kimerültség. Próbálok tudomást sem venni ezekről az érzésekről. Mikor lesz alkalmam még egyszer látni az alsó várost, főleg Hádész idegenvezetésével? Olyan lehetőség ez, amit vétek lenne kihagyni csak azért, mert a testem még nem százszázalékosan működőképes. Persze, az is lehet, hogy csak szeretnék Hádésszal kettesben tölteni egy kis időt.

Félúton lehetünk visszafelé a házához, amikor az egyik sarokhoz érve befordul jobbra, és egy ajtóhoz vezet, amelyet festett virágok díszítenek. Hasonlóan néhány másik üzlethez, amelyet sétánk során láttam, ennek a bejáratát is fehér oszlopok szegélyezik kétfelől. Nem láthattam közelebbről a többit, de ezen az ajtón a festmény nőket ábrázol egy virágokkal övezett vízesés körül.

− Miért vannak egyes üzletek épületein oszlopok, míg a többin nincsenek?

− Ez azokat a vállalkozásokat jelzi, amelyek a város alapítása óta itt működnek.

A történelmi hangulat nagy hatással van rám. Mi nem büszkélkedhetünk ilyen régi épületekkel a felső városban. Vagy ha mégis, én akkor sem láttam még ilyeneket ott a saját szememmel. Az ott lakó hatalmasságok számára kevésbé fontos a történelem. Ők inkább a meghamisított, megszépített kulisszákat választják.

− Milyen részletgazdagok!

− Mindegyiket ugyanaz a művész készítette. Vagy legalábbis úgy tartja a fáma. Van egy csapatom, akiknek nincs más dolguk, mint karbantartani és javítani ezeket, amikor szükségesnek látják.

Hát persze, hogy van. Ahogyan az is természetes, hogy a történelem e jelét egyfajta jóváhagyásként értelmezi, nem pedig olyasvalaminek, amit el kell tüntetni, helyet csinálva az új és csillogó dolgoknak.

− Csodálatosak. Szeretném látni az összeset.

Különös kifejezés ül ki az arcára.

− Nem tudom, elég lesz-e az idő erre tavaszig. De persze megpróbálhatjuk.

Ismét azt a különös melegséget érzem szétterjedni a mellkasomban.

− Köszönöm, Hádész!

− Menjünk be, idekint hideg van.

Elhajol mellettem, hogy kinyissa az ajtót. Nem tudom, mire számítottam, de egy kis virágboltban találom magam, a szép csokrok kis bádogvödrökbe állítva sorakoznak a pult mögött. Borotvált fejű, impozáns fekete bajszú fehér férfi fogad minket, ellöki magát a faltól, amelynek eddig támaszkodott.

− Hádész!

− Matthew! − Hádész bólint. − Nyitva van az üvegház?

− Neked? Mindig.

Benyúl a pult alá, előkap egy kulcscsomót. Ha felületesebb szemlélője lennék a jelenetnek, azt gondolhatnám, félelemből ilyen készséges, de nem: őszinte és leplezetlen örömmel fogadja Hádészt, aki biccent felé.

− Köszönöm.

Egy szót sem szól, csak magával húz a helyiség másik végébe, a hátsó sarokból nyíló ajtóhoz, amely egy keskeny folyosóhoz vezet. Onnan egy meredek lépcsősoron egy másik ajtóhoz érkezünk. Szótlanul lépdelek felfelé, nehezemre esik, hogy ne szisszenjek fel, pedig minden egyes lépéskor tompa fájdalom pulzál a lábamban. Az utolsó ajtó mögött elénk táruló látvány azonban kárpótol minden kellemetlenségért. A számra tapasztom a kezem, annyira elképedek.

− Ó, Hádész, ez gyönyörű!

Egy üvegházat alakítottak ki itt, amely elfoglalja az épület teljes tetőterét, és mindenféle színű és fajtájú virágok sorai pompáznak benne. Vannak felakasztott kaspókban nevelt futónövények, amelyek fehér és rózsaszín virágokat ontanak magukból. Rejtett öntözőcsatornák mentén katonás sorokban állnak a rózsák, a liliomok és a számomra ismeretlen nevű virágok. A levegő langymeleg és kissé párás, rögtön átmelegszem tőle. Hádész hátramarad, engem figyel, miközben elindulok a virágsorok közötti kis folyosón. Megtorpanok egy hatalmas, labda formájú, lila virágokkal teli növénycsoport elé érve. Mesésen szépek. Azon kapom magam, hogy spontán mesélni kezdek.

− Kislány koromban, még mielőtt anyám átvette Démétér pozícióját, azon a környéken laktunk, amely Olümposz alatt terül el. Volt ott egy vadvirágos rét, ahol gyakran játszottunk a testvéreimmel.

Odalépek a fehér rózsákhoz, és föléjük hajolok, hogy nagy élvezettel magamba szívjam az illatukat.

− Azt játszottuk, hogy tündérek vagyunk. Egészen addig jártunk oda, amíg ki nem nőttünk az ilyen játékokból. Ez jutott eszembe erről a helyről.

Igaz, hogy ezek itt mesterségesen termesztett virágok, nem pedig vadon nőnek, mégis ugyanolyan varázslatos hangulatot kölcsönöznek a helynek. Egy kis tavaszt csempésznek a városba, amely még a tél takaróját viseli magán. Az üvegtáblák párásak egy kicsit, így nem látok ki, és ettől olyan érzésem támad, mintha egy másik világban járnánk-kelnénk.

Úgy tűnik, Hádész eltökélte magában, hogy végigkalauzol a városon, házról házra járva. Először a fekete ajtó mögötti szoba. Most meg ez a kis szelet a virágok mennyországából. Vajon milyen más kincseket rejthet még magában az alsó város? Szeretném mindet látni. Érzem, hogy Hádész itt van mögöttem, pedig néhány lépés távolságot tart közöttünk.

− Könnyű elfeledkezni róla, hogy Olümposzban jársz, amikor idefent vagy.

Előny is lehet, ha valaki olyan terheket cipel, mint Hádész. Ha a nyilvánosság előtt nem is tűnik a Tizenhármak aktív tagjának, egyre nyilvánvalóbb számomra, milyen sokféle feladatot teljesít a háttérben meghúzódva. Az alsó város gondjait egyedül ő cipeli a vállán. Nem csoda hát, hogy időnként nyugalomra vágyik. Megfordulok és ránézek. Kilóg ebből a környezetből a fekete öltönyben, komor jóképűségével. Mint a pokol kutyája, aki betévedt egy kerti partira.

− Miért éppen itt szeretsz lenni?

− Szeretem a virágokat. − Szája halvány mosolyra húzódik. − És páratlan a látvány.

Egy röpke pillanat erejéig azt hiszem, rólam beszél. Abból következtetek erre, ahogyan rám néz. Mintha megszűnne létezni számunkra a helyiség. Önkéntelenül visszatartom a lélegzetemet, és várom, mit fog lépni ezek után, de csak még egyszer megfogja a kezemet, és magával húz az ágyások közötti folyosón, majd kivezet egy ajtón, amely eddig fel sem tűnt. Egy másik, kisebb szobába jutunk, amely nagyjából úgy van berendezve, mint egy nappali. Itt is vannak virágok körös-körül a falakon, de a helyiség közepén székek sorakoznak, és egy kanapé, alattuk süppedős szőnyeg. Egy alacsony dohányzóasztalon halomba rakott könyveket látok, és az egész berendezés arra csábítja az embert, hogy bevackolja magát ide, és tökéletesen kikapcsolódjon néhány órára. Hádész elhalad a bútorok mellett, és megáll az üvegfal előtt, amely a tetőig ér.

− Nézd csak!

− Oh! − Elakad a lélegzetem.

Igaza van. Pazar szépségű kilátás nyílik innen. Az üvegházból a Sztüx kanyargó szalagját látni, amely utat vág magának az alsó- és a felső város között. A folyó ezen a szakaszon fordított C alakban mélyített utat magának, így a felső városi parton egy kis félsziget keletkezett, közelebb került a víz az emberekhez. A város két részének határa szinte láthatatlan innen. Ez a hely távol esik a város központjától; a felső városi épületek régebbiek és változatosabbak, mint azok, amelyek látványához hozzászoktam. Vajon ugyanolyan oszlopokkal épültek az ottaniak is, mint azok, amelyeket itt az alsó városban láttam? Átkelt vajon az alkotójuk a folyón, hogy az ottani épületeket is ellássa a kézjegyével?

− Az üzlet egy régi családi barátom tulajdonában van. Kissrác koromban egyszer, amikor rossz fát tettem a tűzre, az volt a büntetésem, hogy néhány hétig segítenem kellett itt az üvegházban.

Nem szívesen, de elkapom a tekintetemet a kilátásról. Hádészra nézek.

− Mi rosszat követtél el?

Grimaszt vág.

− Nem érdekes.

Már hogyne lenne érdekes! Meg kell tudnom. Közelebb lépek hozzá, és mosolygok.

− Ugyan már, Hádész! Áruld el nekem! Miféle bűnt követhettél el?

Tétovázik, és már attól tartok, ezzel végleg elromlik a hangulat, de végül, ha vonakodva is, kiböki.

− Tizennégy éves koromban elkötöttem a tulajdonos kocsiját, és furikáztam vele egyet. Akkor jó ötletnek tűnt.

− Micsoda botrányos viselkedés!

Hádész kitekint a folyóra.

− Ott akartam hagyni Olümposzt, és többé vissza se akartam térni.

Van, hogy az embernek egyszer csak elege lesz, tudod?

− Tudom − felelem suttogva. Egyre erősödik bennem a vágy, hogy megérintsem Hádészt, de nem tudom, hogyan fogadná a próbálkozásomat, hogy megvigasztaljam.

− Elkaptak?

− Nem. − Az üvegfalat bámulja. − Eljutottam a város határáig, de képtelen voltam rászánni magam, hogy átlépjem a határt. Órákig csak ültem ott a kocsiban, járó motor mellett, szidtam magam, és kárhoztattam a szüleimet meg Andreast.

Kérdő pillantásomat látva pontosít.

− Ő volt apám jobb keze. A szüleim halála után ő viselte gondomat. − Egyik kezével beletúr a hajába. − Visszahajtottam a városba, visszavittem a kocsit a helyére, és elmondtam Andreasnak, hogy mivel próbálkoztam. Még most sem tudom eldönteni, hogy büntetésnek szánta-e, hogy az üvegházban dolgoztatott, vagy így szeretett volna biztosítani nekem egy kis szünetet.

Fáj a szívem a tizennégy éves Hádészért, mert úgy érzem, sokat szenvedhetett.

− Nekem úgy tűnik, jót tett neked, hogy itt kellett dolgoznod.

− Valóban jót tett.

Megvonja a vállát, mintha ez semmit sem jelentett volna számára, miközben a jelek szerint ennek épp az ellenkezője igaz.

− Azóta is átjárok ide időnként, és segítek is néha, bár azóta, hogy Matthew átvette az apjától, valahányszor megjelenek itt nála, olyan ideges, mint egy macska egy hintaszékekkel teli szobában.

Elnevetem magam.

− Bálványoz téged, akár egy hőst.

− Nem erről van szó. Tart tőlem.

Pislogok.

− Hádész, ha kutya lenne, akkor csóválta volna a farkát örömében, amint beléptél az ajtón. Ez nem a félelem jele. Nekem igazán elhiheted, tudom, hogy így van.

Nem úgy néz rám, mintha meggyőztem volna. De aztán egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy Hádész afféle magányos farkas, aki mindig a maga útját járja. Nem csoda, hogy tévesen értelmezi az emberek reakcióit, mert mindig csak a félelmet keresi a tekintetükben. Kinyújtom a kezem, és megérintem a karját.

− Köszönöm, hogy megmutattad nekem ezt a helyet!

− Ha szeretnél visszajönni ide, és én épp nem érek rá, csak szólj, adok melléd valakit, aki elkísér. − A mozdulataiból arra következtetek, feszélyezve érzi magát. − Tudom, hogy a ház időnként fojtogató hellyé válik, és bár elég biztonságosnak tűnik a város, nem bízom benne, hogy Zeusz nem fog kitervelni valamit, ha az emberei azt látják, hogy egyedül jársz-kelsz az utcákon.

− Már alig várom, hogy alaposabban is megismerhessem a házat. − Körülnézek a helyiségben. − De egészen biztosan élni fogok ezzel a meghívással. Ez a hely annyira megnyugtató. − Meglepődöm rajta, de ásítanom kell, ezért a számra tapasztom a kezem. − Bocsánat!

− Menjünk vissza!

− Rendben.

Nem tudom, hogy a stressz lehet-e az oka, vagy az előző éjszaka történései, vagy egész egyszerűen igaza van Hádésznak, és nem veszek tudomást a testem jelzéseiről. Biztosan nem az utóbbi. Megteszek egy lépést, azután még egyet. Tisztán az önfejűség és a makacsság hajt előre. Igen ám, de már a harmadik lépés megtételekor forogni kezd velem a világ, amitől a rosszullét környékez, és ki akar szaladni alólam a lábam. Zuhanok, és már abban a pillanatban tudom, hogy nem fogom tudni időben felkapni a kezem, hogy megússzam.

− Te kis csökönyös csacsi − Hádész halkan szitkozódik, elkap és felnyalábol, még mielőtt elterülhetnék a padlón. − Miért nem mondtad, hogy szédülsz?

Időbe telik, mire megbékélek a ténnyel, hogy ismét Hádész karjai között vagyok, és felfogom, hogy semmim sem fáj, mert nem vágódtam el a padlón.

− Jól vagyok.

− A francokat vagy jól. Kis híján eldőltél, mint egy zsák.

Végigsiet velem az üvegház folyosóján, aztán kettesével szedi a lépcsőfokokat lefelé, az arckifejezése nem sok jót ígér.

− Lehet, hogy te meg mindenki, aki fontos szereplője az életednek, szívesen kockáztatja az egészségedet, de én nem tartozom közéjük.

Látom Matthew döbbent arcát, amikor Hádész odadobja neki a kulcscsomót, és a következő pillanatban már ismét odakint vagyunk az utcán. Nyugtalanul fészkelődök az ölelésében.

− Tudok menni a saját lábamon.

− Egészen biztosan nem.

Meglepő sebességgel teszi meg velem a virágüzlet és az otthona közötti távolságot. Ezek szerint korábban tényleg visszafogta a tempóját, amikor együtt sétafikáltunk a városban. A legszívesebben folytatnám a vitát vele, de az az igazság, hogy még mindig szédelgek egy kicsit. A szó szoros értelmében berúgja a bejárati ajtót. Ahelyett, hogy letenne, mint amire számítok, elindul velem felfelé a lépcsőn. Nehezen viselem, ha gyerekként kezelnek − még akkor is így van, ha talán mondanom kellett volna neki útközben a télikertbe tartva, hogy nem érzem igazán jól magam.

Georgie sajnos elcsípett ma reggel, még mielőtt esélyem lett volna a ház feltérképezésére, úgyhogy eddig nem láttam mást belőle, mint a szexbarlangot, a saját szobámat és a konyhát. A harmadik szintre még be sem tettem a lábam. Ettől felvidulok kissé.

− Hová mégy?

− A jelek szerint nem bízhatok abban, hogy tudsz vigyázni magadra. Úgyhogy árgus szemmel foglak figyelni.

Feladom, és a vállára hajtom a fejem. Nem kellene ennyire élveznem, amikor felnyalábol.

− Valószínűleg leesett a vércukrom, ez minden − dünnyögöm. − Nemnagy dolog. Csak ennem kell valamit.

− Nem nagy dolog − ismétli meg, mintha nem ismerné e szavak jelentését. − Mindössze néhány óra telt el azóta, hogy reggeliztél.

Felforrósodik a bőröm, és képtelen lennék a szemébe nézni.

− Igen, falatoztam egy keveset.

− Perszephoné! − figyelmeztet morgásszerű hangot hallatva. – Mikor ettél rendesen utoljára?

Nem szeretnék őszintén válaszolni neki, de tudom, hogy nem hazudhatok, amikor így reagál. A körmeimet vizsgálgatom.

− Talán a bál napjának reggelén.

− Annak már három napja.

− Ettem persze azóta is. Csak nem azt, amit szerinted kellett volna.

Nem válaszol rögtön, úgyhogy végül rápillantok. Hádész rideggé vált, kész csoda, hogy nem látszik meg a leheletem a levegőben kettőnk között.

Ráncolom a homlokomat.

− Nem szoktam enni, amikor stresszes vagyok.

− Ez mostantól fogva másként lesz.

− Nincs olyan, hogy egyszerűen csak kijelented, valami meg fog változni, és az úgy is lesz.

− Akkor figyelj rám! − csattan fel.

Hádész kinyit egy ajtót, amely − ha jól látom − egy dolgozószobába nyílik, bár egy kanapét látok a helyiség másik végében. Odasétál velem, és lefektet rá.

− Ne mozdulj!

− Hádész!

− Perszephoné, az istenekre esküszöm, ha most nem engedelmeskedsz nekem, akkor lekötözlek és megetetlek! − Hádész felém bök. − El ne mozdulj arról a kanapéról!

Azzal kiviharzik a helyiségből, és eltűnik a szemem elől. Kinyújtom a nyelvem, miután becsukta az ajtót maga után.

− Drámakirálynő.

Már-már ellenállhatatlanul nagy a kísértés, hogy kémkedni kezdjek, de nem hiszem, hogy csak blöffölt, amikor azzal fenyegetett, hogy megkötöz, úgyhogy felülkerekedek a kíváncsiságon, és mozdulatlanul ülve maradok. Hádész nem várakoztat sokáig. Még tíz percbe sem telik, ismét nyílik az ajtó, és belép vagy féltucatnyi ember kíséretében. Érzem, hogy egyre jobban elkerekedik a szemem, amikor egyikük odaállít elém egy kis asztalt, öt társa pedig ételeket tesz le rá, amelyek különböző éttermekből származnak.

− Mi ez, Hádész? Elloptad valakitől ezt a sok ételt, hogy ilyen gyorsan megteríthess nekem? − Ekkor jut el a tudatomig, milyen hatalmas mennyiségű ételt hozatott nekem. − Ez képtelenség, nem fér belém ennyi.

Megvárja, hogy távozzanak az emberei, majd becsukja utánuk az ajtót.

− Egy részét legalább meg kell enned.

− Borzasztó nagy pazarlás ez az egész.

− Kérlek! Az embereim imádják megenni a maradékot. Még ma mind elpusztítják, amit meghagysz.

Rendezgeti az asztalon a kartondobozokat, aztán az összeset közelebb tolja hozzám.

− Egyél!

Lényem egy fontos része ellen akar állni, csak azért is. De ez rövidlátásra vallana. Ha szédülök, az azt jelenti, ennem kellene, márpedig épp itt van előttem egy kiadós lakoma. Ez színtiszta logika. De továbbra sem mozdulok, csak Hádészt szuggerálom.

− Ne bámulj, amikor enni szeretnék!

− Az istenek mentsenek meg tőle!

A szoba másik végében álló íróasztalhoz siet, ami kisebb, mint gondoltam volna, bár a sötét fa és a lábaiba faragott alakok drámaiságot kölcsönöznek neki. Az első adandó alkalommal lehasalok majd a padlóra, hogy kiderítsem, milyen jeleneteket ábrázolnak ezek a faragványok, és lássam, ugyanolyan stílusúak-e, mint az épület oszlopainak díszei.

Az biztos, hogy Hádész nem itt végzi a tényleges munkát. Kizárt dolog.

Azt kinézem belőle, hogy ragaszkodik a dolgozószobája patyolattisztaságához, de ez itt túlságosan steril ahhoz, hogy napi rendszerességgel használja. Ez a szoba ráadásul a sarokban álló ajtón át közelíthető meg. Senki sem tart megbeszéléseket közvetlenül a hálószobája mellett. Ez annyira extrém megoldás, hogy kész őrültségnek gondolom. Ám ez sem szolgál magyarázatként arra, hogy miért éppen ide hozott engem, és nem a ház valamely másik helyiségébe a sok közül. Elhessegetem a gondolatot, és felmérem, milyen ételek közül választhatok.

Közben gondolatban ismét az üvegházban járok. Akár bosszant Hádész basáskodása, akár nem, nem vonatkoztathatok el a ténytől, hogy bepillantást engedett nekem a kulisszák mögé. Az a hely különös jelentőséggel bír számára. És ha egyszer már beengedett oda, akkor ezt a jövőben sem fogja megtagadni tőlem. Egy ilyen zárkózott embertől, mint amilyen Hádész, ez lehet a legnagyobb ajándék. Nem tudhatom biztosan, jelent-e ez bármit is, de hajlok rá, hogy igen. Ha ennyire megbízik bennem, akkor talán megpróbálhatnék kevésbé idegesítően viselkedni. Legalább olyankor, amikor magam is képes vagyok ellátni magam. Még akkor is, ha tetszik az, ahogyan Hádész tyúkanyó módjára gondoskodik rólam, még ha morgolódva teszi is. Biztosan találok más módot arra, hogy piszkáljam. Sőt, mi több, már most is van néhány ötletem.

13

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ OLYAN HELYZETBE HOZOTT, AMI CSEPPET sem irigylésre méltó. Igazat adok neki − inkább előbb kellene elterjesztenünk a hírt arról, hogy együtt vagyunk, mint később −, de időről időre bebizonyítja, hogy a prioritásai hosszú listáján az utolsó helyre sorolja az egészségét és a biztonságát. Azok a gazemberek ott a felső városban talán még tapsoltak is neki ezért, de idelent ugyanez a hozzáállása azt eredményezi, hogy képtelen vagyok maximálisan bízni abban, hogy őszinte hozzám. Ami azt jelenti, hogy a végén még kárt teszek benne, ha nem vagyok elég óvatos.

Márpedig nem szeretnék óvatoskodni. A francba is, még soha senki miatt nem kerültem ilyen közel ahhoz, hogy elveszítsem az önuralmamat. Valahányszor elhagyja azt a szép kis piros száját egy okos megjegyzés, és látom mogyoróbarna szemében, hogy jól szórakozik közben, a legszívesebben magammal vonszolnám a sötétbe. Hogy kipuhatoljam a legtitkosabb és legmocskosabb fantáziáit, vágyait, amelyet még ő maga sem mer bevallani… és aztán valóra váltsam ezeket.

Ez azonban nem magyarázza meg, miért vittem el az üvegházba. Ennek a helynek semmi köze a hírnévhez vagy a szexhez. Ez az egyik kedvenc menedékem. Azért vittem el oda, mert úgy látom, néha neki is jól jönne, ha egy időre elbújhatna. Ez az. Ennyire egyszerű, valóban. Nincs itt semmiféle titok, amit érdemes lenne firtatni.

Lapozok egyet a könyvben, amelyet a kezemben tartok, és a szemem sarkából figyelem Perszephonét, ahogy falatozik. Szögletesek és rövidek a mozdulatai, ingerültségről árulkodnak, de most már legalább nem bámul engem olyan tekintettel, mintha fel akarna nyársalni a villájával. Tovább tart, mint gondoltam volna, amíg hátradől és sóhajt egyet.

− Egy falattal sem megy le több a torkomon.

Elengedem a fülem mellett a megjegyzését, és ismét lapozok egyet a könyvben. Nem lesz könnyű felidéznem, hol is tartottam az olvasásban, mert most persze képtelen vagyok odafigyelni. Perszephoné halkan szitkozódik. Ezt hallva kis híján elmosolyodom. Látom, hogy eldől a kanapén. Öt perc sem telik el, már halkan szuszogva alszik.

Megrázom a fejem, és felállok. Az istenekre is, hogyan élhetett idáig úgy, hogy tudomást sem vett a legalapvetőbb biológiai szükségleteiről? Az anyja évekkel ezelőtt átvette Démétér szerepét. Az ember csak egy ideig rohanhat vaktában előre. Utána minden összeomlik körülötte. A jelek szerint senki sem tanította meg erre Perszephonét.

Sms-t küldök Kharónnak, aki néhány perccel később két társával szótlanul belép, hogy elvigyék a maradék ételt. Előveszek egy plédet a fal melletti kis szekrényből, és betakargatom vele Perszephonét. Milyen törékenynek és kicsinek látszik alvás közben! Olyan ösztönöket ébreszt fel bennem, amelyek létezéséről fogalmam sem volt idáig. Ismét meg kell állapítanom, hogy ez a nő számos tulajdonsága közvetlenül a zsigeri ösztöneimre hat. Még néhány percig nézem őt, miközben alszik, számolom a lélegzetvételeit. Tudom, hogy most jól van. De azt nem tudom, miért vagyok biztos benne, hogy ha leveszem róla a szemem, kimászik az ablakon, vagy káoszt csinál.

Módosítanom kell a ma estére vonatkozó terveimet, amihez le kell bonyolítanom néhány telefonhívást. Néhány óra múlva, mire Perszephoné felébred, már beindítom a gépezetet úgy, hogy megfeleljen a céljaimnak.

Úgy pattan fel az ágyból, mintha valaki fegyvert sütött volna el a feje mellett, és nagyokat pislogva néz rám.

− Elaludtam.

− Igen.

− Miért hagytad, hogy elaludjak?

Olyan vádaskodó a hangja, hogy kis híján mosolyra késztet. Már nem először.

− Szükséged volt rá. Van egy órád elkészülni. Juliette már átküldöttegy pár holmit ma estére. Ott találod az ágyamon. − Mivel Perszephoné továbbra is csak bámul rám, hessegető kézmozdulatot teszek. − Mindenáron meg akarsz győzni arról, hogy jól vagy. De ha nem érzed alkalmasnak magad erre… − Jól vagyok.

Belegabalyodik a plédbe, miközben feláll, de még időben észbe kap, mielőtt elesne. Metszően éles pillantást vet rám.

− Van saját szobám, tudod.

Minél tovább marad itt, annál könnyebben megfeledkezem róla, hogy nem a tulajdonom, amelyet meg kellene védenem. Azt ígértem neki, hogy itt biztonságban lesz, igen, de a hétköznapi dolgok nem tartoznak ebbe a körbe. Hacsak nem azt akarom, hogy mégis odatartozzanak. Azt mégse mondhatom neki, hogy mostantól fogva a szobámban fog lakni, még ha nagyon csábító is ez az ötlet.

− Készülődj!

A homlokát ráncolva néz rám, de végül átmegy a hálószobámba. Miután belép az ajtón, megtorpan.

− Ha túl sokáig készülődnék, akkor berúgod majd az ajtót, mert biztosra veszed, hogy összeestem?

Jó, hogy nem érzek bűntudatot, mert most biztosan elpirulnék.

− Már bebizonyítottad, hogy hajlamos vagy elhanyagolni a testi szükségleteidet. És ezt csak az utóbbi negyvennyolc óra alapján mondom.

− Ezt nem vitatom.

A létező legangyalibb mosollyal mondja ezt nekem; ő is látja, hogy ezzel az idegeimet borzolja. Aztán beharapja az alsó ajkát.

− Miért nem tartogatjuk máskorra ezt a drámai belépést? Amikor egyházőrző kutya szerepét alakítod, és akkor egyúttal vigyázhatsz is rám. − Ujjait a halántékához szorítja. − Most nem áll fenn a veszélye annak, hogy elájulok, de mit lehet tudni, ugye?

Elönt a forróság, és úgy kell visszafognom magam, nehogy elinduljak felé.

− Ugye, meg sem próbálnál arra csábítani, hogy elveszítsem az önuralmamat?

− Persze, hogy nem.

Perszephoné sarkon fordul. Látványosan kígyózik a csípője, miközben lépdel, pedig ez nem volt jellemző eddig a járására. Miközben figyelem, kibújik a pulóveréből, és leejti a padlóra. Semmit sem visel alatta. Hiába hajtogatom magamban, hogy maradjak veszteg, követem őt a hálószobámba. Amikor megáll a fürdőszoba ajtaja előtt, és kibújik a macskanadrágból, mélyen előrehajol. A francba. Még láthatom a gömbölyded fenekét, mielőtt kígyózó léptekkel eltűnik a fürdőszobában.

Hiba lenne követnem őt oda. Ha hagyom, hogy ő irányítson… Úgy kell emlékeztetnem magam rá, miért nem veszíthetem el az önuralmamat. Lehet, hogy ő fogja lángra lobbantani a szikrát, amely pusztító tűzzé változtat minket, de túlságosan domináns vagyok ahhoz, hogy hosszabb időre átengedjem neki az irányítást. Emellett elég tudatos is vagyok ahhoz, hogy észrevegyem, mikor keresek kifogásokat. Igen ám, de ez a tudat sem tart vissza, úgyhogy utánamegyek a fürdőszobába.

Perszephoné úgy vonul be a zuhanyozófülkébe, mintha nem is ő lenne a megtestesült csábítás. Tetszik, hogy a legkevésbé sem szégyellős, amikor meztelenül mutatkozik előttem. Olyan bátornak látszik, mint aki egy tigrist is elkapna a farkánál fogva. A csudába is, kezdem megkedvelni!

− Perszephoné!

Megtorpan, és hátrapillant rám.

− Igen, uram?

Pontosan tudja ez a kis csitri, hogy mit művel velem, és minden egyes pillanatát élvezi. Az igazat megvallva, én is. Leülök a zuhanyfülke bejárata melletti padra, elég messze tőle, hogy ne fröccsenhessen rám a víz.

− Gyere ide!

Ragyogó mosollyal néz rám. Visszatáncol hozzám, úgy áll meg előttem, hogy a térde a térdemhez érjen. Hosszú szőke hajával úgy fest most, mint egy arany istennő, a teste olyan csábítás, amelyet nem vagyok hajlandó figyelmen kívül hagyni.

− Igen, uram?

− A szád szófogadó, de amit teszel, az nem vall engedelmességre.

Ismét az ajkába harap, ami egyszerűen imádnivaló, a szeme táncol közben.

− Gondolom, ez azt jelenti, hogy meg akarod jutalmazni azt a szófogadó számat.

Elnevetem magam a meglepetéstől. Tetszik, ahogyan válaszképpen mosolyra húzódik az ajka. Ez most nem a tőle megszokott ragyogó mosoly. Nem, ez az őszinte jókedv kifejeződése. Felfortyanok.

− Cseppet sem lep meg, hogy erre az elhamarkodott következtetésre jutottál.

Perszephoné kissé előrehajol, rózsaszín mellbimbói így éppen a szemem magasságába kerülnek.

− Ki is mondjam, hogy mi legyen a jutalmam?

Lassan ingatom a fejem.

− Ez csak időpocsékolás. Zuhanyozz le, Perszephoné!

Egy pillanatig tétovázik, mintha megleptem volna, aztán eleget tesz az utasításomnak. Néhány másodperc múlva már forró gőz örvénylik körülöttem. Perszephoné belép a vízpermet alá, a kezét lassan mozgatva mosakodni kezd. Izgatni akar engem. És önmagát. Nem tudom, melyik az első számú célja, de nem is érdekes. Már olyan kemény a farkam, hogy képtelen vagyok józanul gondolkodni. Már azt is elfelejtettem, miért nem érhetek hozzá. De még nem tehetem meg.

Ha hozzáérnék akár csak egyetlen ujjal is, képtelen lennék megállni. Az előző éjszaka volt a határvonal számomra. Ha nem könyörögne azért, hogy adjam oda neki a farkamat, akkor talán könnyebb lenne ellenállnom a csábításnak. Csakhogy Perszephoné még nálam is jobban akarja. Huszonnégy órával ezelőtt ezt még elképzelhetetlennek éreztem volna. Na és most? Nem bízom kettőnkben. Ha az ágyamba viszem ezt a nőt, akkor napokig fel sem fogunk kelni. Talán hetekig sem. Lehet, hogy pokolian sok gyönyörben lesz részünk, de ez egy tapodtat sem visz közelebb a célhoz: ahhoz, hogy szíven találjuk Zeuszt. Nem okozhat fájdalmat neki olyasvalami, amiről fogalmuk sincs az olümposziaknak. Éppen ez a gond.

Perszephoné a mellbimbóját cirógatja, és a keze végigsiklik a hasán. Máris megrázom a fejem.

− Ne!

− Ne?

− Hallottad, mit mondtam.

Csípőre teszi a kezét, úgy mondja.

− Kívánsz engem.

− Igen.

− Akkor tégy magadévá!

Na igen, most már tagadhatatlan. Kedvelem őt. A legszívesebben elmosolyodnék, de sikerül megállnom.

− Meg is fogom tenni. Majd amikor készen állok rá. − Lassan felállok. − Úgy tűnik, elég ügyesen a kezedben tartod az irányítást. De most már ne húzd tovább az időt! Akár készen állsz, akár nem, el kell indulnunk… − Az órámra pillantok. − Negyven perc múlva. Úgyhogy siess!

Perszephoné szitkozódása elkísér, miközben a hálószobába tartok. Csak akkor engedem meg magamnak, hogy elmosolyodjak, amikor már odabent vagyok. Nem számítottam rá, hogy tangót fogok táncolni vele, arról már nem is beszélve, hogy ilyen élvezetet okoz. Visszamegyek a dolgozószobámba, leülök és várok. Harmincnyolc perc elteltével Perszephoné beviharzik a szobába.

− Áruld el nekem, Hádész, ugye, Leia hercegnő fétised van?

Elkerekedett szemmel nézek rá. Nem találom a szavakat. Feltűzte a haját, így most olyan a frizurája, mintha korona lenne a fején, és átöltözött: felvette az általam kikészített összeállítást. Ez a melltartó és bugyi szett egészen hétköznapi lenne, ha nem tartoznának hozzá selyempántok, amelyek cikcakkban haladnak végig a keblén, a derekán és a csípőjén. Elismerem, hogy ez a szoknya feltűnően hasonlít Leia bikinis ruhájához, hátul egy hosszú és áttetsző betéttel, elöl egy keskennyel. Úgy néz ki, mint egy ajándék, amelyet szeretnék mielőbb kibontani.

Forgó mozdulatot teszek a levegőben az egyik ujjammal. Perszephoné dúl-fúl ugyan, de engedelmeskedik, és lassan megfordul a tengelye körül. A melltartó és a bugyi tulajdonképpen mindent elfed, de mivel csipke az anyaguk, látni engedik a mellbimbóját és a punciját is. A számmal szeretném érezni és bebarangolni őt, mégpedig most rögtön. Mire ismét szembefordul velem, már sikerül visszanyernem az önuralmamat.

Legalábbis nagyjából. Felállok és kinyújtom a kezem.

− Különleges tervem van ma estére.

− Remélem is, mert több mint húsz percig tartott, mire felöltöztem.

Meghúzza az egyik pántot, és összerezzen. Minden egyes lépéssel, amelyet tesz felém, láthatom formás lábát. Micsoda szépség!

A lábfejére pillantok, mire gyorsan megszólal, még mielőtt kinyithatnám a számat.

− Csak egészen kicsi ragtapaszokat tettem rá. Már nem volt szükségem nagyobbakra.

Csábító a gondolat, hogy a saját szememmel is meggyőződjek róla, de olyan perzselő pillantást küld felém, amiből arra következtetek: épp arra vár, hogy megpróbáljam, és akkor széttéphet nekem egy újat. Nem vagyok hajlandó azt mondani, hogy túlságosan óvatos voltam vele, főleg nem most, amikor kettőnk helyett is óvatosnak kell lennem, de úgy tervezem, ma este árgus szemmel fogom figyelni. A gondolatra önkéntelenül elmosolyodom.

− Menjünk!

Együtt sétálunk ki a szobából. Odakint Kharón várakozik. Végigpillant Perszephonén, de csak rám figyel.

− Készen vagyunk.

Mostanában már ritkábban szoktam másokat szórakoztatni, mint korábban. Több helyszín is létezik az alsó városban, ahol vendégül látják a gazdag és szexsóvár érdeklődőket, akik ki akarják élni lényük sötét oldalát. Az otthonomat azonban nem nyitom meg mindenki előtt. Kizárólag meghívottakat engedek be. Huszonegynéhány éves koromban még volt idő, amikor nem érdekelt, ki jön ide, és éppen a merészségük miatt legendás hírűek lettek az összejöveteleim, ami persze hozzájárult Hádész mítoszához is. De az már régen volt. Újabban gondosan megválogatom, kit engedek be a házamba. Ma estére kissé lazábbra vettem a dolgot, és olyanokat is kiválasztottam, akik a hosszú várólistán szerepelnek. Kharón és az embereim gondoskodnak majd róla, hogy az új meghívottak az e célra kijelölt helyiségekben maradjanak, és ne támadjon az az ötletük, hogy máshol is körbeszaglásznak.

− Ketten állnak az ajtónál?

− Igen, Hádész.

− És többen a többi bejáratnál.

Nem kezdi forgatni a szemét, de úgy látom, legszívesebben azt tenné.

− Átbeszéltük az egész tervet. Pontosan követtem az utasításaidnak megfelelően. Minden rendben van. Senki sem fog felbukkanni olyan helyen, ahol nem szeretnéd.

Ezt valahogy nem érzem elégnek, most mégis be kell érnem ennyivel.

− Rendben.

Elindulunk az ajtó felé, amelyet tegnap mutattam meg Perszephonénak. Amikor közelebb kerülünk hozzá, olyan fényes a felülete, mintha tükör lenne, és látom benne magamat az öltönyben és őt is abban az öltözékben… Perszephoné szemrevaló meglepetés − egy csinos kis fogoly −, én pedig a félelmetes fickó vagyok, aki lekaszabol bárkit, aki megpróbálná elvenni őt tőlem.

Gondolatban megrázom magam. Semmi értelme ennek a gondolatmenetnek. Lehet, hogy Perszephoné erre az átmeneti időre az enyém, de valójában nem az. Őt nem lehet megtartani. Nem engedhetem meg magamnak, hogy elfeledkezzek erről, még egy pillanatra sem.

Kharón elfoglalja a helyét az ajtó mellett. A karom hajlatába emelem Perszephoné kezét.

− Most közönségünk is lesz. Élesben csináljuk.

Mély levegőt vesz.

− Készen állok.

Ez nem igaz, de ez is hozzátartozik a mai estéhez. Hogy hozzászokjon, és ne izguljon. Magamévá teszem, igen, de ne érezze azt, hogy a mély vízbe dobtam, ahol megfulladhat.

− Itt vagyok neked. Lehorgonyozlak. Mint egy vasmacska. Ne felejtsd el! − Remeg az ajka, mintha szeretne valamilyen szellemes mondattal visszavágni, de végül csak bólint.

− Engedelmeskedni fogok.

Nevetek. A csudába is, ez már a negyedik alkalom egy nap leforgása alatt. Úgy teszek, mintha nem látnám Kharón meglepett arckifejezését, és biccentek az ajtó felé.

− Menjünk!

Belépni ebbe a terembe mindig olyan, mintha egy másik világba érkeznék, és ez ma este még inkább érvényes. A lámpák fénye visszafogott, ettől a helyiség nagyobbnak tűnik a ténylegesnél. Perszephoné fején találta a szöget tegnap; épp az ellentéte Zeusz báltermének. A víz ezüstös fényeket rajzol a mennyezetre, és ettől olyan érzésünk támad, mintha valahol a föld felszíne alatt járnánk. Alvilági fantázia. A reflektorok még nem világítják meg a pódiumot teljes fényerővel. Az jelzi majd a műsor kezdetét. Az emberek most foglalják el a helyüket a kanapékon, székeken. Vannak, akik beszélgetnek, mások már elkezdték a maguk kis magánszámát. A felső város szabályai itt nem érvényesek. Akik átkeltek a folyón ide, vakmerőn és gátlástalanul belevetik magukat az élvezetekbe.

Lassítok, hogy Perszephonénak legyen elég ideje hozzászokni a gyér fényviszonyokhoz. Így a vendégeink is megfigyelhetnek minket, és tudatosodhat bennük, hogy mindjárt kezdődik a műsor. Felénk fordulnak az arcok, ránk szegeződnek a szempárok, halk moraj fut végig a nézőtéren, amikor felismerik, kit vezetek karon fogva.

A terem közepén a fal mellett álló fekete trónszék felé lépdelünk. Drámai látványt nyújt, és tulajdonképpen nevetséges is, de megfelel a célnak. Egy király csak akkor király, ha mindenki elismeri a környezetében. Lehet, hogy soha többé nem fogom betenni a lábam a felső városba, de érdekemben áll emlékeztetni mindenkit, aki csak jelen van ebben a teremben, hogy ki az úr errefelé. Elvégre meg kell őriznem a hírnevem. Helyet foglalok a trónszéken, és magamhoz húzom Perszephonét, hogy üljön az ölembe. Olyan merev a testtartása, hogy ezzel az erővel akár egy szobrot is ültethettem volna a combomra. Felvonom a szemöldökömet.

− Fájni fog, ha nem lazulsz el.

− Mindenki minket néz − dünnyögi a szája sarkából.

− Pontosan ez a lényeg.

Összekulcsolt kezeit nézi, megfeszíti az állkapcsát.

− Tudom, hogy ez a lényeg, de más csak tudni, és megint más megtapasztalni. Ég és föld a különbség.

Éppen ezért módosítottam az éjszakára vonatkozó eredeti terveimet. Perszephoné vakmerő − nem ismer félelmet, és előre rohan, még akkor is, ha az esze és a teste azt diktálná, hogy lassítson. Hátrébb csúszom a karosszékben, és őt is magammal húzom. Először ellenállna, de amikor beszédes pillantást vetek rá, hagyja, hogy én rendezzem el őt, így most a mellkasomnak támaszkodik.

− Hamarosan kezdődik a műsor.

Az úgyis teljesen leköti majd a figyelmét, és nem fog aggódni többé: arról is megfeledkezik, hogy mások is vannak itt.

− Miféle műsor?

Elmosolyodom, lazán körülölelem a derekát. A teremben most már épp csak dereng a lámpák fénye, az emelvényre irányuló reflektoroké valamivel erősebb.

− Emlékszel még rá, milyen volt kirakatban lenni?

− Persze, hogy emlékszem. Tegnap történt.

Erősebben magamhoz szorítom az ölemben. Most csak azt szeretném, hogy lazuljon el.

− Ma este nem fogsz felkerülni oda a színpadra.

Érzem, hogy kissé elernyednek erre az izmai. Tudom, hogy izgalomba hozza a tudat, hogy vannak nézőink, de új is ez a helyzet számára. Túl sok lenne, ha már most a középpontba kerülne, és nem tagadom, hogy mindennél jobban szeretném, ha most élvezné az együttlétünket.

− Nem?

− Nem bizony. Most lazíts, és élvezd a műsort! − súgom a fülébe. – Ez most csak neked szól.

14

PERSZEPHONÉ

HOGYAN IS TUDATNÉK A MŰSORRA FIGYELNI, miközben Hádész minden porcikámat izgalomban tartja? Érzem, milyen kemény a combja az enyém alatt, a mellkasával a hátamhoz simul, a karja vaspántként öleli a csípőmet, és ez cseppet sincs ellenemre. Fészkelődök egy kicsit, csak hogy jobban érezzem az izmai feszülését, miközben lefog, anélkül, hogy leszorítana.

− Maradj veszteg!

Megint mocorgok egy kicsit, csak hogy ellenkezzek vele, de aztán meg is bánom, mert most a fenekemmel érzem a farka keménységét. Ez az a fajta csábítás, amelynek nem engedhetek, egyelőre legalábbis biztosan nem. Azt hittem, a zuhanyzóban sikerül elcsábítanom, és meggondolja magát, de tudhattam volna, hogy ez nem fog menni. Hádész megingathatatlan. Ha anyaszült meztelenül és vizesen nem sikerült meggyőznöm, akkor most még annyi esélyem sincsen, akár rajtam van egy rafinált fehérnemű, akár nincs.

Egy pillanatra elvonja a figyelmemet, hogy két ember fellép az emelvényre. Egy fehér férfi és egy molett fehér nő, akiket nem ismerek fel. A férfi alacsony derekú bőrnadrágot visel, a partnere viszont teljesen meztelen. Közel ötven néző lehet jelen a teremben, de a férfi egyedül a társát nézi. Nem hallom, mit mondanak egymásnak, csak azt látom, hogy a nő kecses mozdulattal letérdel. A mozgás tisztán izommemória. Mély felismerésre jutok, amitől pulzálni kezd a testem. Hátradőlök, Hádésznak támaszkodva, és kissé oldalra fordítom a fejem, hogy lássam őt.

− Kik ezek?

− Fontos ez? Mindig csak előre nézz, és figyelj!

Kifújom a levegőt a tüdőmből, és ismét az emelvényre szegezem a tekintetemet. A férfi egyik ujját a nő álla alá teszi, és felfelé fordítja a fejét.

Nem tudom, mit mond neki, de bájos mosolyt sikerül a nő arcára varázsolnia vele. Még semmi sem történt, de máris el vagyok ragadtatva, akaratom ellenére. A férfi távolodik néhány lépést. Most veszem csak észre, hogy egy nagy táska pihen az emelvény peremén. A férfi kiemel belőle egy köteg zsinórt, és nekilát megkötözni a partnerét.

Ez már majdnem elég érdekes ahhoz, hogy megfeledkezzek róla: a nézők továbbra is minket figyelnek. Az árnyék miatt nem látom tisztán az arcukat, de tény, hogy halk morajlás futott végig a nézőtéren, amikor megérkeztünk, és ez azóta sem csillapodott. Hallom, hogy kimondják a nevemet, és nehezemre esik lazának maradni. Nincs visszaút. Soha nem is volt. Behunyom a szemem egy hosszú pillanatig, és küzdök az érzés ellen, amelytől remeg a mellkasom. Én választottam ezt. És továbbra is ezt fogom választani. Lényem egy rejtett, tiltott része örül a figyelemnek, és élvezi, hogy a jelenlévők közül néhányan megdöbbentek. Fenn akarom tartani ezt az állapotot. Hadd botránkozzanak csak meg!

Lassan lélegzek, és ismét az emelvényen lévő párra figyelek. A férfi félig-meddig megkötözte már partnerét. Egyre fokozza bennem a feszültséget minden egyes mozdulata, amellyel vizuálisan elvágja a nő dús idomú testét. Mintha egy művészt figyelnék, aki mesterművet hoz létre, azzal a különbséggel, hogy a mestermű egy másik ember, és ott pulzál kettejük között a szinte tapintható vágy, miközben telnek-múlnak a percek. Levegő után kapkodom, és küzdenem kell, hogy ne kezdjek mozogni Hádészon. Ajka a fülem hajlatához ér.

− Maga a kikötözés vagy inkább a kiállítottság miatt vagy egyre izgatottabb és irigy?

− Mindenki őt figyeli − súgom vissza. − Minden porcikáját látjuk.

Most legalábbis így van. A férfi szétfeszíti a nő lábát, és úgy rögzíti le, most már a sokadik csomót kötve a combjai közé. Kipirul az arca, amiből arra következtetek, hogy még annál is jobban élvezi a testével való kísérletezést, mint én, aki csak a nézője vagyok.

Hádész megmozdul, és ujjai hegyét finoman végighúzza a hasamon. Időbe telik, mire rájövök, hogy a testemen cikcakkban végigfutó pántok vonalát rajzolja a testemre, és még néhány másodpercbe, hogy kapcsolatot teremtsek a ruhám és a szemünk láttán lejátszódó jelenet között. Érzem a leheletét a nyakamon.

− És most megérintelek.

− Megérintesz.

Nem is értem, miért válaszolok, és teszek úgy, mintha nem tartanám vissza a lélegzetemet, mert a legszívesebben könyörögnék neki, hogy még, még, még…

− Perszephoné! − Némi évődés keveredik a szórakozással. − Mondd, hogy most nem fogsz még vadabbul elélvezni, mint az éjjel, ha most mindenki szeme láttára megujjazlak… Csak mondd, és rögtön abbahagyom.

Nem ígérhetem meg anélkül, hogy ne hazudnék. Most hirtelen azt kívánom, bárcsak felvinne oda a színpadra, és nekidöntene egy széknek, vagy egyszerűen ledobna a padlóra, és ott tenne magáévá, miközben minden szempár ránk szegeződik. Már most is figyelnek minket, még ha nem is látnak többet belőlünk, mint én belőlük. Észreveszik, hogy Hádész becsúsztatta a kezét a bugyimba? És akarom-e, hogy lássák? Igen. Óvatosan hátrébb csúszok, és lefelé mozdítom a karomat, hogy a csípőjéhez préselődjön. Ebben az új pozícióban teljesen nyitott felé a testem. Nyelek egy nagyot, és próbálok kedves és bűnbánó hangot megütni vele ahelyett, hogy követelőznék.

− Érints meg, kérlek, Hádész!

− Egyetlen cél lebeg a szemed előtt, ez pedig a saját gyönyöröd – jegyzi meg, és nevet a vállamon. Hiába fogtam már-már könyörgőre, nem hajlandó gyorsítani a tempón. A középső ujját végighúzza a derekamat körülölelő szíjon. − Már minden második néző téged bámul, Perszephoné.

Beleborzongok, még szorosabban rátapasztom a kezem a csípőjére, próbálok mozdulatlan maradni.

− Nos, akkor most üzenünk is nekik valamit, ugye?

− Igen. Nézz csak körül!

Ha egy démon ülne itt a vállamon, az sem sugdoshatna csábítóbb dolgokat a fülembe, mint Hádész. Most lejjebb húzza a kezét, így a kisujja már a bugyim szegélyét érinti a szoknyám alatt. Igazat mondott, persze. A félhomályban is tisztán látom, hogy a jelenlévők közel fele minket figyel, nem pedig a másik párt az emelvényen. Már-már olyan érzés, mintha ők is itt lennének mellettem, hogy fokozzák a gyönyörömet. Talán nem erről fantáziáltam tegnap is, amikor Hádész levetkőztetett? Amikor mi voltunk ott azon a színpadon, és olyan észbontó, vad orgazmushoz juttatott, hogy még a lábam is remegett tőle? Ez a helyzet azonban nagyságrendekkel izgatóbb. Hádész szakálla csiklandozza meztelen vállamat.

− Áttetsző szoknya. Csipkebugyi. Mindent látni fognak, amit csak művelek azzal a helyes punciddal. Készen állsz erre?

Hogy felkészültem-e? Szinte biztosra veszem, hogy itt rögtön megsemmisülök, ha Hádész most abbahagyja az érzéki varázslatot, amelyet elkezdett körém szőni. Megnedvesítem az ajkaimat, és viaskodom magamban, mert a legszívesebben megemelném a csípőmet, hogy lejjebb kerüljön a keze.

− Igen, uram.

Csókot lehel a vállamra.

− Csak mondd ki a szót, és megállunk. Semmi baj. Nem probléma.

Ahhoz képest, hogy egy emberszörnyeteg hírében áll, elképesztően sok energiát és figyelmet fordít arra, hogy élvezzem, és minden a beleegyezésemmel történjen. Átjár a hatalom birtoklásának izgalma. Most nem én irányítok. Mégsem szab határt a képzelet. De a tudat, hogy bármit is műveljen velem Hádész, azt az én döntésemet követve tegye? Nem kifejezés, hogy ez mennyire izgató.

− Tudom. Bízom benned.

Némi tétovázással reagál, mintha sikerült volna meglepnem.

− Akkor jó.

Továbbra is lassan mozog, a kezét lejjebb csúsztatja, megmarkolja a puncimat a szoknyámon keresztül. Olyan vékony az anyaga, mintha nem is létezne, és önkéntelenül elrántom magam tőle, olyan forró a tenyere.

Hádész halkan odasúgja.

− Érzem, milyen nedves vagy már.

− Tegyél valamit ellene!

Összeszorítja a szeméremajkaimat, úgy tartja a markában, mintha valóban a tulajdona lennék.

− Egy napon majd megtanulod, hogy ne próbálj meg felülre kerülni. − Szabad kezével a jobb mellem után nyúl, és letépi róla a csipkét, így meztelennek látnak a jelenlévők. Hátrarándulnék, de a mellkasa akadályoz, nem távolodhatok el tőle, nincs is hová mennem. A kezét mindvégig a lábam között tartja, a testemet még erősebben az övéhez szorítva. És most a bal mellemet is kezelésbe veszi. Még nem szabadított meg a selyemszíjaktól, de a mellbimbóm már fedetlen és jól látható. Hádész halk, mély hangon figyelmeztet.

− Mivel dacoskodtál, azzal büntetlek, hogy sikoltozva és a gyönyörtől elalélva fogsz elélvezni, itt, mindenki szeme láttára.

Eszembe sem jut eltakarni a mellemet. Ehelyett még szélesebbre nyitom az ölemet.

− A legsúlyosabb büntetést kérem tőled!

− A legsúlyosabbat, Perszephoné? − A hangja egyre mélyebb, már-már morgásszerű. − Az egyik lábujjadat belemártottad a vízbe, és azt gondolod, máris képes vagy leúszni a Sztüx teljes hosszát. Nem is tudnál még mihez kezdeni azzal, ha a legsúlyosabb büntetést mérném ki rád.

Végre elindul a keze felfelé, de csak azért, hogy becsúsztassa a bugyimba, és két ujjával belém hatoljon. Az érintésére ívbe hajlik a hátam, de a másik kezével továbbra is a nyakamat fogja át, hogy ne mozduljak el a helyemről.

− Érzed, hogy most minden szempár rád szegeződik?

A legszívesebben továbbra is ellenkeznék vele, de most már képtelen vagyok gondolkodni, elvette az eszemet a gyönyör közelsége. Pedig még nem is kezdte mozgatni bennem az ujjait. Mindössze a helyemre szegez, úgy birtokol, amit még sohasem tapasztaltam. A lehető legprimitívebb módon bizonyítja be, hogy az övé vagyok, egy teremnyi közönség szeme láttára. És még ez sem igaz, hiszen a legkezdetlegesebb módja a birtokbavételemnek az lenne, ha rádöntene a székére, és addig kefélne, amíg sikoltozni nem kezdek. Megborzongok.

− Igen − zihálom. − Érzem, hogy figyelnek minket.

− És azt is tudod, hogy mit látnak? − Nem mozdul, csak magához szorít. − Egy szörnyeteget, aki arra készül, hogy felfaljon egy szépséges hercegkisasszonyt. Azt látják, hogy birtokba veszek valakit, aki közéjük tartozik, hogy lerántalak magammal a sötétségbe. Megrontalak a szemük láttára.

− Rendben − suttogom szenvedélyesen. − Tedd azt, Hádész! Ez az énakaratom.

− Szorítasz a hüvelyizmaiddal. − Még az eddiginél is mélyebb most a hangja.

− És ez tetszik neked.

− Persze, hogy tetszik.

Hádész megmozdítja a kezét, a tenyerével ingerli a csiklómat. Egyszer csak tódulni kezdenek belőlem a szavak.

− Szeretem azt, ahogyan magadévá teszel.

− Ez az, amit most művelek veled? − Ismét megmozdul a keze, ujjai a G-pontomat keresik. Amikor megtalálja, finoman ingerelni kezdi. − Úgy gondolod?

Nehezen bírom ki, hogy ne emeljem meg a csípőmet, és ne kezdjek nyögdécselni.

− Megszerzed, amit akarsz. Engem is. És ez egyúttal figyelmeztetés is mindenkinek.

− Perszephoné! − Úgy ejti ki a nevemet, mintha egy dal lenne, amelynek csak nemrég tanulta meg a szövegét. − Ki beszélt ilyesmiről? Arról, hogy távol tartsak tőled mindenki mást? − Finoman harapdálja a fülcimpámat. − Mi van, ha osztozni akarok rajtad valakivel? Ha félrehúzom a bugyidat, és megengedem az érdeklődőknek, hogy jöjjenek ide, és dugjanak meg téged itt a mellkasomon?

Az egész testem megfeszül, de túlságosan kábult vagyok ahhoz, hogy eldöntsem, minek a jele ez: a tiltakozásé vagy a vágyakozásé.

− Valóban megtennéd?

Egy végtelenül hosszúnak tűnő pillanatig mozdulatlanná dermed. Hádész ezután fújtat, és feljebb húz magán, így már keresztben ülök a csípőjén. Egyik kezével megragadja a hajamat, a másik könyökével szélesebb terpeszbe tárja a lábamat. Aztán megáll. Ujjai minden egyes mozdulatával közelebb kerülök a megsemmisüléshez.

− Nem, kis Perszephoné. Nem szokásom osztozkodni másokkal. Egyedül én érinthetlek meg, senki más. A puncid az enyém, amíg velem vagy, és egyetlen pillanatot sem vagyok hajlandó elvesztegetni azzal, hogy átengedem valaki másnak.

Kegyetlen szavak. Érzékien izgatóak. Remegő kézzel fogom át a nyakát.

− Hádész?

− Igen? − Lassabban cirógat, de most a hüvelykujjával is, egyre kínzóbban izgató köröket rajzol a csiklóm körül. − Te akarsz valamit.

Megfeledkezem róla, hogy szemérmesen kell viselkednem. A szabályokról. És mindenről, kivéve a gyönyört, amelynek peremén járok, amely olyan, mint egy hullám, amelyről most már biztosan tudom, hogy bele fogok fulladni, ha nem vagyok elég óvatos. Nem maradt más választásom, mint maximálisan őszintének lenni.

− Kívánlak.

− Annyira szereted a szavaidat! Használd őket!

− Dugj meg! − lihegem. − Dugj meg itt, a szemük láttára! Mutasd meg mindenkinek, hogy kié vagyok! − Meg kellene állnom, hogy ne mondjak többet ennél, de képtelen vagyok, miközben Hádész tovább izgat. − A tiéd vagyok, Hádész, nem Zeuszé. Sohasem leszek az övé.

Mintha némi ellenkezés árnya suhanna át az arcán, de olyan gyorsan el is tűnik: mint amikor a hold fénye csillan meg a viharosan hullámzó vízen.

− Még nem döntöttem el, hogy rászolgáltál-e.

Nevetnék, ha lenne bennem elég szusz levegő ehhez. Végigsimítom a mellkasát, egészen le a farkáig és megmarkolom.

− Büntess meg később, ha akarsz. De most add meg nekem azt, amire mindkettőnknek szüksége van!

Távolról érzékelem az emelvényen zajló szexmutatvány zajait, az ütemesen egymáshoz csapódó testrészek csattanását, de látni csak Hádészt akarom.

− Kérlek!

Megcsókolom. Whiskey és bűn ízű a csókja, olyan csábító, aminek nem is szeretnék ellenállni. Ebben a pillanatban, amikor az egész testem lüktet a kéjvágytól, egészen távolinak érzem az érveimet, amelyek amellett szóltak, hogy elfogadjam ezt az alkut. Kívánom őt. Égetőbb szükségem van rá, mint az ételre, a vízre, a levegőre. Finoman megharapom az alsó ajkát.

− Kérlek, Hádész!

− Te okozod majd a halálomat − dünnyögi.

Még mielőtt előrukkolhatnék a válasszal, visszahúzza az ujjait. Letépi rólam a szoknyám elejét. Újabb rántás, és a bugyim is lekerül rólam.

Felpillantok rá, és gonosz mosollyal reagál.

− Meggondoltad magad?

− Szó sincs róla.

Nem kell sürgetnie, hogy helyezkedjek lovagló ülésbe rajta. Attól tartok, nem bírom ki, és a nadrágján keresztül fogom meglovagolni, mint egy szextől megrészegedett bestia. Nehezemre esik, hogy még tartsak egy kis távolságot az ágyékától.

− Óvszer?

− Mmmm.

Lenyúl a fotel oldalán, és elővarázsol egy csomaggal. Arra számítok, hogy… Nem tudom, nem vagyok biztos benne. Okosabb lehetnék már annál, mint hogy megpróbáljam kikövetkeztetni, mit fog lépni Hádész. A kezembe nyomja az óvszert, és hátrébb ültet, hogy le tudja tolni a nadrágját. Feltépem az óvszer csomagolását, miközben Hádész előhúzza a farkát.

Megnedvesítem az ajkam.

− Ígérd meg, hogy hamarosan meztelenre vetkőztethetlek.

− Nem.

Elkerekedik a szemem, de biztosan látszik, hogy csak színlelem az indulatomat. Hádész túlságosan mohónak talál. Egy pillanat alatt felkerül az óvszer az ágaskodó farkára. Egyik kezével a csípőmet ragadja meg, hogy ne mozogjak, amíg rá nem nézek.

− Mi az?

− Nincs visszaút, ha ezt teszed. Ha a szemük láttára lovagolsz majd rajtam, el fogják hinni, hogy az enyém vagy.

Úgy érzem, súlyosak és komolyak ezek a szavak, sok rétegük van, amelyek közé nem tudok behatolni, miközben a testem kétségbeesetten zokog, olyan égető szüksége van Hádészra. Majd holnap kibogozom az értelmüket.

− Igen, ezt már mondtad.

Hirtelen elfog a félelem, mi lesz akkor, ha Hádész meggondolja magát. Sejtem, hogy így is, úgy is eljutok majd az orgazmushoz, de sokkal jobban akarom magamban érezni a farkát ahhoz, hogy a tisztességes játék szabályaihoz tartsam magam. Előrehajolok, hogy az ajkaimmal a fülkagylójához érjek.

− Vedd el, ami a tiéd, Hádész! Ezt akarom.

− Te nem is hercegkisasszony vagy, hanem egy szirén.

Egyetlen mozdulattal magára ránt, és máris belém nyomja a farkát. Levegőt is alig tudok venni, amikor tövig hatol belém, teljesen kitölt.

− Ó, istenek!

− Nekik az égvilágon semmi közük ehhez.

Hádész egyre hevesebbnek és izgatottabbnak látszik, mégsem olyan keményen bánik velem, mint szeretném.

− Erre volt szükséged, te kis szirén. Hogy magadban érezd a farkamat. − És azzal elenged, és a karjával átkarolja a fotelt, most pontosan úgy néz ki, mint egy kíméletes, ábrándozó király. − Lovagolj rajtam, Perszephoné! Használj úgy engem, hogy elélvezz.

Mozdulatlanná dermedek a megdöbbenéstől. Az egy dolog, hogy egy teremnyi közönség előtt szexelünk, ha egy pillanatra sem hagy magamra, de most tudatosan távolságot teremt kettőnk között. Még akkor is, ha egy centit sem mozdult közben. Most hirtelen én egyedül kerültem a kirakatba kettőnk helyett. És… nincs ellenemre, hogy így történt.

Senki sem gondolhatja rólam, aki csak látja a jelenetünket, hogy akaratom ellenére veszek részt benne. Hádész pontosan tudja ezt, és azt is, hogy ez milyen lényeges változást jelent. Szexelni vele itt és így, leírhatatlan élmény. Ugyanaz az üzenete, mintha odakiáltanám az összes olümposzinak, hogy valójában Hádészé vagyok.

Elindul a kezem felfelé a mellkasán, azt kívánom magamban, bárcsak a bőrét tapinthatnám, ne csak az ingét. Majd egy másik alkalommal. És mindig lesznek újabb alkalmak.

Megmarkolom a vállát, belékapaszkodom, és mozogni kezdek rajta. A pulzusom egyre gyorsul, de nem törődöm vele, csak azt akarom, hogy minél tovább tartson ez az érzés. Mert ez itt egy műsor, igen, de ennél is fontosabb, hogy ez az első alkalom, amikor mi ketten… Nem szeretném, hogy gyorsan érjen véget, úgyhogy lassan lovagolok rajta, felemelkedve róla és visszaereszkedve rá, teljes hosszában magamba fogadva a farkát, így egyre feljebb és feljebb srófolva magamban a gyönyört.

Még nem elég, és egyszerre máris túl sok. Még többet akarok. Többre van szükségem. Véget nem érően. Mindennél jobban vágyom rá, hogy megszűnjön közöttünk minden távolság, és ismét megcsókolhassam Hádészt. Az, ahogyan rám néz, több mint bódító. Szinte érzem a bőrömön a tekintetét, amint végigsiklik a testemen. Issza a szeme a látványt, miközben egyesülünk, még most is, miközben kezeivel a szék karfáját markolja. Igaz, hogy most is olyan az arca, mint egy rideg maszk, de tudom, hogy viaskodik önmagával, annyira szeretne megérinteni. Farkasszemet nézek vele, és hátrahajolok, a combjába támaszkodva, odakínálom neki a keblemet. A lelkem mélyén tudom, hogy most nem csak neki csinálom a műsort, de ebben a pillanatban egyedül ő az, aki fontos számomra.

− Tetszik, amit látsz?

− Egy nagyszájú lányt látok.

Közel vagyok az orgazmushoz. Úgy érzem, mintha Hádész meg én dugás közben azért vetélkednénk, hogy ki bírja tovább. Régebben mindig, minden helyzetben én voltam az, aki előbb beadta a derekát. Legyen szó akár a családomról, a Tizenhármakról, bármiről. Inkább meghajoltam mások akarata előtt, hogy ne törjenek meg, a tekintetemet a távolabbi célra, a horizontra szegeztem. Most nem fogom megtenni. Nem vagyok hajlandó engedni. Beharapom az alsó ajkamat, és lassítom a tempót, egészen apró, kínzóan érzéki köröket írok le a csípőmmel.

− Hádész…

− Mmmm?

Elakad a lélegzetem. Hádész azt figyeli, hogyan hullámzik a keblem minden egyes mozdulattal. Kétszer is bele kell fognom, mire megtalálom a megfelelő szavakat.

− Van egy fenyegetés, amelyhez tartanod kell magad.

− Valóban? − Felvonja a szemöldökét. − Akkor emlékeztess csak egésznyugodtan.

− Azt ígérted, eljuttatsz a csúcsra, olyan vadul, mint még soha, mindenki szeme láttára. − Hiába igyekszem, most nem sikerült az arcomra varázsolni a tőlem megszokott ragyogó mosolyt. − Hogy úgy fogsz a magadévá tenni, hogy abból mindenki számára nyilvánvaló lesz, hogy a tiéd vagyok.

Érzem, hogy megfeszül alattam a teste.

− Ezt ígértem, ugye?

Most megfog, és ő kezd mozgatni engem fel és le a farkán, még mielőtt észbe kaphatnék. Nincs időm tiltakozni, máris megfordít, és ismét ráhúz a farkára. Lábaimmal közrefogom a combjait, arccal a helyiség felé fordulok, és szélesre tárom magam előttük. Egyik kezével ismét a nyakamat fogja, hüvelykujjával az érzékeny bőrfelületet cirógatva, miközben mély hangon egyenesen a fülembe mondja:

− Annyira sajnálnám, ha nem láthatnák a műsor végét.

Az emelvényen a férfi most megfordítja a nőt, aki így arccal a padló felé kerül, összekötözve és magatehetetlenül, miközben dugni kezdi hátulról. A nő szép vonásai ellágyulnak a kéjtől, a férfi arca viszont maximális összpontosítást tükröz. Ennél erotikusabb már nem is lehetne a látványuk.

A jelenlévők többsége azonban nem őket figyeli, hanem minket. Azt, ahogyan a puncim magába fogadja Hádész farkát, aki közben úgy izgat, hogy minél magasabbra hágjon a gyönyör bennem. Egyik keze végigsiklik a hasamon, majd finoman körözni kezd a csiklómon.

− Ne állj meg! Szerezd meg, amit akarsz!

Úgy szakad ki belőlem a szusz, mintha zokognék. Így már nehezebb folytatnom a meglovaglását, de nem hagyom abba. Minden egyes mozdulatnál tovább izgatják a csiklómat az ujjai, de egyébként tőlem várja el, hogy megdolgozzak a gyönyörért. Ebben a testhelyzetben már nem tudok elvonatkoztatni attól, hogy milyen sokan látnak minket. A tudattól, hogy ránk irányul a figyelmük, csak még izgatottabb, mohóbb és elszántabb leszek.

− Hádész, kérlek…

− Ne kérj tőlem semmit! Juss csak el a csúcsra egyedül.

Testen kívüli élményben van részem, és most mégis hirtelen úgy érzem, mintha minden egyes idegvégződésemet külön-külön érzékelném. Érzem a háta erejét, miközben a karjaival körülölel, és egyhelyben tart, amíg összeolvadunk, oly sok ember figyelmének középpontjában… Olyan élmény ez, amelyhez foghatót sohasem éltem még át. Megmarkolom a széket, miközben hullámzik a testem, vadul lovagolok a farkán, a csiklómat az ujjaihoz dörzsölve. A gyönyör egyre fokozódik bennem, olyan erővel, hogy muszáj behunynom a szemem. Visszatartom a lélegzetemet, és érzem, hogy átlendülök a szakadék szélén, és aztán olyan kéj örvénylik bennem, mint még soha. Kiszakadnak belőlem a szavak, de én magam sem értem, mit mondtam, mert megsemmisülök. Csak abban vagyok biztos, nem szeretném, hogy ennek vége legyen.

De semmi sem tarthat örökké. A hullám a magasba csap, és lassan visszahúzódik, Hádész gyöngéd érintése hatására visszatérek a földre. Kissé odébb ültet, épp csak annyira, hogy kicsusszanhasson belőlem. Nem futja az erőmből többre, mint hogy hagyom, hogy ő mozgasson úgy, ahogyan szeretné. Amikor végül odahúz az ölébe, a fejemet a mellkasára hajtom, és lassan kifújom a levegőt.

− Huh.

Egyenesen az arcomba nevet.

− Igen?

Nem tudom, mit kellene mondanom. Talán köszönetet? Megkérdezni tőle, hogy valamilyen különleges afrodiziákumot itatott-e velem, mert még sohasem volt ehhez hasonló orgazmusom? Vádaskodjak, és mondjam neki azt, hogy mocskos játékot űz? Még jobban odasimulok hozzá.

− Te nem élveztél el.

− Nem.

Bizonytalanság hullámzik végig bennem, csökkenti a csodás érzést, hogy súlytalanná váltak a csontjaim.

− Miért nem?

Egyik kezével végigsimítja a gerincemet. − Mert még közel sem végeztem veled.

15

HÁDÉSZ

SEMMIT SEM SZERETNÉK ANNYIRA, MINT FELVINNI Perszephonét a szobámba, hogy befejezzük, amit elkezdtünk. Bár mostanra már okosabb lehetnék ennél, sikerült ismét meglepnie. Szeretném kiismerni őt, hogy az összes fantáziáját valóra válthassam, és újra meg újra a gyönyör csúcsára juttassam. Sajnos, messze még az éjszaka vége. Már jól éreztük magunkat.

Most eljött a politizálás ideje. Önkéntelenül megcsókolom a halántékát.

− Hamarosan vége a műsornak.

− Az egyik műsorszámnak legalábbis.

Úgy dörgölőzik a mellkasomhoz, mint egy simogatásra vágyó macska. Ijesztően kalapálni kezd a szívem erre. Perszephoné behunyja a szemét, és úgy bújik hozzám, mintha én lennék a kedvenc takarója. Olyan… aranyos.

− Perszephoné! − Épp csak annyira éles a hangom, hogy felkeltsem afigyelmét, és rám nézzen. − Játszanunk kell tovább ezen a pályán, egy ideig legalábbis. Ez az este erről szól.

Csakhogy abban a pillanatban elfeledkeztem erről, amint beléhatoltam. Fokozatosan megszűnt létezni számomra a helyiség, a végén már nem is láttam mást rajta kívül. Most összehúzza a szemöldökét, és sóhajt.

− Tudtam én, hogy túl nagy kérés, hogy hajnalig mást se csináljunk,mint szeretkezzünk.

A legszívesebben elmosolyodnék, de megállom.

− Azt hiszem, megtakaríthatjuk az időt, amire szükség lesz ehhez.

− Aha.

Az ingem egyik gombját babrálgatva, ravaszkás pillantást vet rám.

− És nem tervezed később bepótolni?

− Kibírhatatlan vagy.

− Úgy tűnik, te vagy az egyetlen, aki ezt hozza ki belőlem.

Ez tetszik, mondhatni, természetellenes módon. Perszephoné olyan hatással van rám, mint soha senki még, és jobban élvezem az évődésünket, mint amennyire megengedhetném magamnak. Sok minden tetszik Perszephonéban. Szerencsére nem kell előrukkolnom a válasszal, mert felerősödik a lámpák fénye, és egy férfi közeledik felénk. Lélegzetelállítóan vonzó, a vonásai olyan tökéletesek, hogy szinte fáj a szemem a látványától: szögletes áll, érzéki ajkak, göndör szőke hajkorona. Túlságosan szemrevaló ahhoz, hogy komolyan vegyem, pedig ő Aphrodité fia. Tudom róla, hogy sokszor ő végzi el a koszos munkát az anyja helyett, hogy az ő keze tiszta maradhasson. Hogy veszélyes fickó, az nem kifejezés. Egyik ujjammal megérintem Perszephoné csípőjét, és hátrahajolok.

− Érosz.

A fiú elmosolyodik, szabályos fogai fehéren villannak.

− Köszönöm a műsort! − A tekintete Perszephonéra siklik. – Sokakat magadra haragítottál a felső városban.

Perszephoné fészkelődik az ölemben. Arra számítok, hogy elpirul, hebegni-habogni kezd, olyasvalamit tesz, ami jelzi, hogy megbánta mindazt, amit itt mások szeme láttára műveltünk. Elvégre ez volt a beavatása: sohasem szexelt még közönség előtt, ez pedig óriási teljesítmény egy burokban nevelkedett hercegkisasszonytól, mint amilyen Perszephoné. Már épp megszólalnék, hogy közbelépjek, és megmentsem, de Perszephoné ismét meglepetéssel szolgál. A hangja negédes, a szavai viszont gyilkosak.

− Ez érdekes, mert engem is sokan feldühítettek a felső város lakóiközül.

Erósz továbbra is mosolyog, de kék szeme jéghideggé hűl.

− Zeusz őrjöng, márpedig mindenkinek az az érdeke, hogy boldog és elégedett legyen.

− Nekem nem érdekem Zeusz boldogsága − vágja rá Perszephoné napfényes mosollyal. − Légy oly kedves, és add át üdvözletemet Aphroditénak! Milyen hosszú ideje elviseli Zeuszt! Biztosan menni fog neki még egy ideig.

Ezzel sikerült lehervasztania a mosolyt Erósz arcáról. Úgy néz le Perszephonéra, mintha most látná először életében. Mennyire ismerem ezt az érzést!

Érosz halkan füttyent.

− Úgy tűnik, sikerült alábecsülni Démétér tökéletes lányát.

Perszephoné hangja metszően éles.

− Ezt is meséld majd el nekik, amikor majd beszámolsz a ma estéről!

Érosz feltartja a kezét, és ismét mosolyog. Ez a mosoly csak egy maszk persze, de közel sem olyan tökéletes, mint Perszephonéé.

− Ma este csak azért vagyok itt, hogy jól érezzem magam.

Ma este. Ez a legkevésbé sem megnyugtató. Farkasszemet nézek vele.

− Nos, akkor érezd jól magad… ma este. De ne feledd, kinek a vendégszeretetét élvezed.

Képzeletbeli kalapját megemeli, és eltávolodik tőlünk. Int neki egy pár, akik az emelvény másik oldalán lévő kanapén ülnek, ő pedig csatlakozik hozzájuk. Néhány másodperc múlva már vetkőztetik is, hogy bevegyék harmadiknak a mókába. Amikor lepillantok, látom, hogy Perszephoné a homlokát ráncolva figyeli, közben harapdálja az alsó ajkát.

− Tudod, hogy azért jön ide, hogy kémkedjen.

− Még mindig jobb, mint ha azért, hogy végrehajtsa Aphrodité bosszúját.

A szóbeszéd szerint rendszeresen teljesíti ezt a feladatot. Perszephoné körülnéz a teremben, és szinte látom, hogy kattognak a fogaskerekek a fejében, ahogy felismer néhány jelenlévőt a tömegben.

− Sokkal többen vannak itt a felső városból, mint reméltem. Olyanok, akikkel ugyanazokra a rendezvényekre jártam.

− Valóban.

Az ujjaim körül tekergetem az egyik tincsét, arra várok, hogy kibökje, mire gondol.

− Ők mindig is tudták, hogy itt vagy. Miért beszéltek úgy rólad ezek azemberek, mint aki csak egy legenda, miközben tudták, hogy létezel?

A hüvelykujjammal simogatom a haját.

− Könnyű kérdés, de bonyolult a válasz. Az egyszerűsített változata az, hogy Zeusznak az az érdeke, hogy továbbra is mítosznak tartsanak engem. Perszephoné értetlenkedve néz rám.

− Mert így nagyobb hatalma van. Poszeidón főleg a saját területére, a kikötő környékére figyel, és nincs türelme a politizáláshoz. A tiéd az egyedüli másik örökölt titulus. Ha te nem vagy jelen, akkor senki sem állhat Zeusz útjában, aki igényt tart Olümposz uralkodójának szerepére. Okos kis szirén.

− Igen.

A Tizenhármak többi tagja a maga módján Zeusz alárendeltje. Neki tartoznak elszámolással.

Egy sincs közöttük, akinek olyan nagy lenne a hatalma és az ereje, mint az örökletes címek viselőinek. Még Démétérnek sem, aki a város élelmiszer-ellátásáért felelős, és Árésznak sem, aki kisebbfajta zsoldos magánhadsereg felett rendelkezik. Látom, hogy Perszephoné továbbra is ráncolja a homlokát, ezért gyöngéden meghúzom a haját.

− Mi van még?

− Micsoda… képmutatás. A felső városban úgy tesznek, mintha minden tisztán a kultúráról szólna, és eljátsszák, hogy képesek felülemelkedni az ilyen alantas emberi szükségleteken, és erénynek tekintik azt, ha az ember megtagadja önmagától ezek kielégítését. Aztán lejönnek ide, az alsó városba, és kihasználják a vendégszeretetedet, hogy olyan szexjátékokban vehessenek részt, amelyek miatt kiközösítenék és nyilvánosan megszégyenítenék őket a társadalmi körök, amelyekben egyébként forgolódnak. − Perszephoné ismét körülnéz. − Bár itt nem csak szexjátékokról van szó, ugye? Sok más okból járnak az alsó városba, amit titokban akarnak tartani mások előtt.

Nem lepődök meg igazán azon, hogy Perszephoné ilyen gyorsan felismeri az összefüggéseket, főleg mert már bebizonyította, hogy a szemrevaló megjelenés mögött borotvaéles ész lakozik.

− Ha a sötétség leple alatt vétkeznek, akkor az nem is számít bűnnek? − kérdi dühösen. − Kihasználnak téged, és aztán a háttérbe szorítanak, és úgy tesznek, mintha minden rossz megtestesítője lennél. Nincs ez rendjén!

Egyre erősödik az a különös lüktetés a mellkasomban. Nem találom a szavakat. Ez az egyetlen magyarázat arra, hogy úgy bámulom őt, mintha most látnám először. Bár nem csak erről van szó. Láttam már őt indulatosnak, de ezt a tulajdonságát sohasem használta még fegyverként arra, hogy engem védelmezzen vele. Különös és teljesen új is ez a változás számomra, és nem is tudom, mihez kezdjek vele.

Szerencsére megúszom, nem kell válaszolnom, mert odasétál hozzánk Hermész és Dionüszosz. A műsor − a hivatalos és a nem hivatalos változat is − véget ért, körülöttünk mindenki a meztelenség vagy a vetkőzés valamelyik stádiumában van. És hamarosan elkezdődnek a jelenetek. Ők ketten kivételek. Mindig eljönnek, de csak Hermész szokott aktívan bekapcsolódni, ő is ritkán. Ami Dionüszoszt illeti, a szex egyetlen formája sem tartozik a szenvedélyei közé. Most egy székre mutat, amelyen két nő foglal helyet.

− Menjetek odébb!

Engedelmeskednek neki, néhány lépéssel odébb mennek, mire Dionüszosz odahúzza mellénk a széket.

− Klassz parti.

− Örülök, hogy tetszik − mondom tárgyilagos hangon. Leroskad a székre, Hermész pedig odatelepszik mellé a karfára. Szórakozottan beletúr Dionüszosz hajába, sötét szeme ravaszkodást fejez ki. Sóhajtok.

− Igen, Hermész?

− Tudod, nem szeretem megmondani neked, hogyan éld az életedet.

− És ez mikor jelentett akadályt neked?

Érzem, hogy Perszephoné olyan feszült, mint egy összetekeredett kígyó, egyik kezemmel végigsimítom a testét, és még szorosabban magamhoz vonom, fél karommal átfogom a derekét. Nem hinném, hogy az én kis szirénem képes lenne nekiesni valakinek, főleg nem olyasvalakinek, aki a Tizenhármakhoz tartozik, de arra sem számítottam, hogy ilyen hatásosan fogja leszerelni Erószt. Csupa meglepetés ez a nő, aminek közel sem lenne szabad annyira örülnöm, mint amennyire örülök. Dionüszosz egyik karjával átfogja Hermész derekát, és oldalra billenti a fejét, hogy a nő jobban hozzáférjen, miközben ábrándosan simogatja. Dionüszosz látszólag nyugodt, de ugyanolyan józan és ravasz, mint Hermész.

− A medvét provokálod, barátom. Felkészültél arra, ami ezek után következik?

Logikátlannak érzem, hogy Hermész és Dionüszosz is teátrálisabban viselkedik józanon, mint részegen. És mégis ez a helyzet.

− Nem mindenki hagyja, hogy a farka irányítsa a döntéseit.

− Tudod, amikor azt mondtuk, rád férne egy kis lazítás, nem arra gondoltunk, hogy keféld meg Zeusz menyasszonyát ötven ember szeme láttára, akik aztán habzó szájjal fognak visszasietni a felső városba, hogy részletesen beszámoljanak neki a látottakról.

Hermész megigazítja a szemüvegét.

− Nem rólunk van szó, persze. Mi nem szoktuk így terjeszteni a híreket.

Felfortyanok.

− Ha van itt valaki, aki elhiszi, ezt a szöveget, akkor nekem meg van egy szép óceánparti házam Ohióban, amit szívesen eladnék neki.

− Hádész! − Abbahagyja Dionüszosz cirógatását és felegyenesedik. − Ezvicc volt? − Perszephonéra mutat. − Mit műveltél vele? Három nap telt csak el, és már viccelődni is van kedve. Furcsa, sőt, természetellenes is, úgyhogy azonnal abba kell hagynotok!

Perszephoné kifújja a levegőt.

− Talán ti is tudnátok már róla, hogy fanyar humora van, ha legalább egy kis időre becsuknátok a szátokat, és hagynátok őt is szóhoz jutni.

Hermész lassan pislog.

− Hm.

− És van még valami. Ha már ilyen jó barátok vagytok, akkor talán elgondolkodhatnátok rajta, muszáj-e minden egyes látogatásotok után innen egyenesen Zeusz hoz rohannotok, pletykálkodnotok, és részletesen beszámolnotok neki mindarról, amit csak láttatok. Ez szerintem nem barátságra vall, függetlenül attól, hogy hány éjszaka rontottatok be részegen Hádész házába.

Hermész ismét pislog egyet.

− Hádész, én szerelmes vagyok.

− Lefelé innen, kislány!

− Ez egy újabb tréfa. − Hermész gondol egyet, és riszálni kezdi magát, az egész teste vonaglik. Dionüszosz kénytelen gyorsan elkapni, nehogy leforduljon a karfáról. − Ó, az istenekre mondom, szeretem ezt a nőt! − Felegyenesedik, és Perszephonéra mosolyog. − Őszintén mondom, hogy csupa gyönyörűség vagy.

Perszephoné erre felém fordul.

− Épp most kiabáltam vele, ő meg arról beszél, hogy mennyire szeret engem. Mi ütött belé?

− Hermész már csak ilyen. − Megvonom a vállam. − A munkaköréhez tartozik, hogy szállítsa a híreket a Sztüx egyik partjáról a másikra. Éppen ezért vannak itt ezek az emberek.

Perszephoné arca kipirul.

− Persze. Egy pillanatra megfeledkeztem erről.

Elfelejtette, mert sietett a segítségemre lenni. Semmi haszna nem lehet abból, ha megvéd engem. Ő jött hozzám védelmet keresve, nem pedig fordítva. Dionüszosz ismét megkímél attól, hogy kitaláljak valamiféle épkézláb választ. Elneveti magát.

− Látnod kellene, milyen dühös Zeusz! A nyilvánosság előtt higgadtnak mutatkozik, de az a szóbeszéd járja, hogy ripityára törte egy egész szoba berendezését, amikor megtudta, hová tűntél. És vajon hogyan reagál, amikor megtudja, hogy Hádész farkán lovagolsz mindenki szeme láttára? − Megrázza a fejét. − Az atomrobbanáshoz lesz fogható.

Perszephoné teste megfeszül, és nem is kell látnom az arcát, anélkül is tudom, hogy a testvéreire gondol. Lehet, hogy visszás érzéseket táplál magában az anyja iránt, de abból, amit mondott, és amit láttam idáig, arra következtetek, hogy nem mondható el ugyanez a többi Dimitriou-lányról. Zeusz biztosan megpróbálja manipulálni őket. A francba is! Ez hamarabb is eszembe juthatott volna. Ha odaküldöm az embereimet, az a szerződésünk megszegését jelenti. Zeusz pedig biztosan nem fog tétlenkedni, ha beengedem őket a házamba. Erre a problémára most még nem tudok kész megoldást, de ki fogok találni valamit, annyi szent. Csókot lehelek Perszephoné halántékára.

− Fáradt vagy?

− Úgy érted, távozzunk innen, és menjünk fel a szobádba? − Épp csak annyira fordul felém, hogy az ajka az ajkamhoz érjen. − Ha így szeretnéd, akkor igen. Ha nem, akkor készülj fel rá, hogy megpróbállak meggyőzni az ellenkezőjéről.

− Én. Szeretem. Őt. − Hermész tapsikol. − Hádész, meg kell tartanod őt. Egészen emberivé válsz neki köszönhetően, ő pedig neked köszönhetően érdekessé válik, miközben alig egy hete, hogy itt van. Képzeld csak el, milyen szórakoztatóak lesztek ti ketten úgy egy év múlva, vagy öt év elteltével.

− Hermész! − Igyekszem olyan figyelmeztető hangot megütni, amitől mindenki észbe kapna. Hermész persze nem vevő erre.

− Bár úgy gondolom, ha addig provokálod Zeuszt, hogy támadásbalendül, akkor háborúra kell számítanunk, és az alaposan megnehezíti a helyzetet.

Perszephoné hátat fordít neki.

− Várjunk csak, azt mondtad, háború? Ha megszegi a szerződést, akkora Tizenhármak ellene fordulnak. Ez így működik.

− Hadd helyesbítsek, így kellene működnie. − Hermész megvonja a vállát. − Az az igazság, hogy legalább egyharmaduk Zeusz csatlósa és kegyeltje, és az az érdekük, hogy fenntartsák ezt a rendszert. Mellé fognak állni, hogy eltiporják Hádészt, és feledésbe merüljön az emléke, ha attól félnek, hogy megrendítheti Zeusz uralmát.

− És a többiek? A kétharmad rész?

Újabb vállvonogatás a válasz.

− Kétesélyesek. Így is, úgy is dönthetnek.

Ez nem ér igazán meglepetésként, viszont pokoli nagy csalódás. Ha én vagyok az, aki kilép a sorból, akkor egységesen és habozás nélkül fognak fellépni velem szemben. Hermésznek és Dionüszosznak talán lesznek fenntartásai, de úgyis csatlakoznak majd a többiekhez, ha dönteniük kell.

Persze, ez nem érvényes akkor, ha arról a semmirekellő Zeuszról van szó.

Felkapom Perszephonét, és felállok vele, elengedem a fülem mellett a tiltakozását, hogy a saját lábán is tud menni. Ez most nem arról szól, hogy mire képes és mire nem, hanem arról, hogy én mit akarok, arról a minimális kényelemről, amit megengedek magamnak. Gondolkodnom kell, márpedig erre itt és most képtelen lennék. Bár azt sem tudom, mit remélek elérni. Már megvan a tervünk, és elugrottunk a szakadék szélétől: a szabadesés fázisában vagyunk. Nincs visszaút számomra. A következményektől függetlenül végig kell csinálnunk.

Már csak azt kell kitalálnom, hogyan érhetném el, hogy ne haljon meg mindenki közben, akiért én tartozom felelősséggel.

16

PERSZEPHONÉ

MÉG PRÓBÁLOM MEGEMÉSZTENI AZ ÚJ INFORMÁCIÓKAT, amikor Hádész felkap, és távozik velem a teremből. Tiltakozom az ellen, hogy ölbe kapva cipeljen, de titokban tetszik is. Az igazat megvallva, sok mindent szeretek Hádészban. Tüskés a modora és hajlamos basáskodni, de alig néhány nap alatt megismertem az igazi énjét.

− Hádész… − A vállára hajtom a fejem, hagyom, hogy egyenletes szívverése hatására átjárjon a nyugalom. − Ismerem a titkodat.

Már felfelé tart velem a lépcsőn.

− Mi az?

− Igaz, hogy morgolódsz, sokszor csattansz fel, de a mogorva külsőd ellenére a lelked mélyén egy másokról gondoskodó ember vagy. − A mutatóujjammal forgatgatom a legfelső gombját. − Igenis törődsz másokkal. Szerintem sokkal inkább, mint bárki más a Tizenhármak közül, ami ironikus, ha a szerepre gondolok, amelyet rád kényszerítettek az olümposziak.

− Hogyan jutottál erre?

Hádész továbbra sem néz rám, de nem gond. Még könnyebb is így beszélnem hozzá, mert nem érzem úgy, mintha egyetlen mélyreható pillantása is elég lenne ahhoz, hogy a gondolataimba lásson.

− Azt akarod, hogy lakoljon meg Zeusz, de nem szeretnéd, hogy ennek az embereid legyenek a kárvallottjai. Láttam, hogyan viszonyulsz Georgiehoz, azután Juliette-hez és Matthew-hoz. Mindenki mással is ilyen a kapcsolatod, ugye? Egytől egyig tűzbe mennének érted, te pedig védelmet biztosítasz számukra, és megnyugtatóan hatsz rájuk a gondoskodó lényeddel. Mint egy tyúkanyó…

− Én nem szoktam anyáskodni.

− Márpedig a megtestesült anyáskodó gondoskodás vagy.

Hádész felfortyan.

− Az biztos, hogy nem törődöm másokkal úgy és annyira, mint az anyád. Ő gondoskodik arról, hogy a városlakóknak legyen mit enniük, és hozzájussanak mindenhez, amire szükségük van.

− Igen, valóban. − Nem sikerül olyan hangot megütnöm, hogy ne érződjön a keserűségem. − Nagyon jól végzi a munkáját, de nem pusztán a jólelkűség vezérli. Őt a hatalomvágy és a presztízs hajtja. Sohasem elégedett, mindig többre és többre vágyik. El akart adni Zeusznak. Ő persze nem így érzi, de ettől még ez lett volna az eljegyzésünk: egy pénzügyi tranzakció. Ő szeret engem, de minden máshoz képest ez másodlagos szempont számára.

Hádész nem válaszol azonnal, és amikor felpillantok rá, azt látom, hogy különös az arckifejezése. Már-már ellentmondásos. Ez pedig feszültséget kelt bennem.

− Mit tudsz te, amit én nem?

− Számos ilyen dolog van.

Nem hagyom, hogy elvonja a figyelmemet egy ilyen vérszegény tréfálkozással.

− Hádész, kérlek… te meg én egy cipőben járunk, így vagy úgy, egészen a tél végéig. Áruld el, kérlek!

Minél tovább tétovázik, annál nyugtalanabb vagyok. Vár, amíg oda nem érünk a hálószobájához, és csak azután válaszol, amikor már ránk zárult az ajtó, elválasztva minket a ház többi részétől.

− Az anyád egyfajta ultimátumot adott.

Nem is értem, miért lepődök meg ezen. Hát persze, hogy ez is megtörtént. Anya ugyanúgy nem örül annak, hogy elszöktem, mint Zeusz. Gondosan kidolgozott tervei füstbe mentek szófogadatlan lánya miatt. Ezt nem hagyhatja ennyiben, főleg most, hogy már tudja, hol tartózkodom. Ficánkolok, amíg Hádész le nem tesz, hogy végre a lábamra állhassak.

Ettől még nem lettem nyugodtabb.

− Áruld el nekem! − erősködöm.

− Ha nem juttatlak vissza, akkor elvágja az alsó város utánpótlási útvonalait.

Pislogok, várom, hogy a szavai sorba rendeződjenek, és értelmet nyerjenek.

− De az… Sok ezer ember él az alsó városban. Akiknek semmi közük hozzád vagy hozzám, vagy akár a Tizenhármakhoz.

− Így igaz − feleli keresetlen egyszerűséggel.

− Azzal fenyegetőzik, hogy kiéhezteti őket.

− Igen. − Nem néz máshová, semmit sem tesz, de megkapom tőle azőszinteséget, amit követelek.

Várok, de hiába: nem folytatja. Ezek szerint itt a vége. Nem válthatjuk valóra ezt a tervet, ha ilyen sok ember sérülhet és szenvedhet miatta. Az emberek még utánpótlásért sem léphetik át azt a határt, ami Olümposzt a világ többi részétől elválasztja. Nem is beszélve arról, hogy Démétér egyik feladata gondoskodni róla, hogy jövedelmétől függetlenül mindenki hozzájusson a kiegyensúlyozott étrendhez szükséges erőforrásokhoz. Ha nem érkezik élelmiszer-utánpótlás, az emberek éhezni fognak. Nem hiszem, hogy Démétér meglépi ezt, de tény, hogy anyám nem szokott blöffölni. Lassan szívom be a levegőt.

− Vissza kell mennem.

− Vissza akarsz menni?

Tehetetlenségemben kurtán felnevetek.

− A sors iróniája, ha lehet ezt így nevezni, hogy egyetlen dolog közös bennem és anyámban. Az, hogy mindig a cél lebeg a szemünk előtt. Most pedig egyetlen célom van, az, hogy kiszabaduljak innen, és megtaláljam, ki is vagyok valójában, ha nem Démétér középső lánya. Vajon miféle emberré válhatok akkor, ha nem muszáj egy bizonyos szerepet játszanom a túléléshez?

− Perszephoné…

Nem hallgatok rá.

− Úgy érzem, ettől én is ugyanolyan önző leszek, mint ő… vagy nem? Mindketten nagyon akarjuk, amit akarunk, és nem törődünk azzal, hogy ennek mások fizetik meg az árát. − Megrázom a fejem. − Nem. Nem fogom megtenni. Nem hagyhatom, hogy az embereidnek bajuk essen csak azért, hogy én szabad lehessek.

− Perszephoné! − Hádész gyöngéden, mégis határozottan megmarkolja a vállamat. − Vissza akarsz menni?

Nem hazudhatok neki.

− Nem, de nem tudom, hogyan…

Bólint, mintha nem csak erre az egy kérdésére adtam volna választ.

− Akkor nem fogsz.

− Micsoda? Az imént épp azt mondtad…

− Olyan naivnak gondolsz engem, hogy kiszolgáltatom a népem egészségét és jólétét a Tizenhármaknak? Mindig is csak egy lépés választott el minket attól, hogy felhergeljük valamelyiküket, ami a mostanihoz hasonló feszült helyzet kialakulásához vezetett volna. − Mosolyra húzódik a szája, de a tekintete rideg marad. − Nem fognak éhezni az embereim. Van bőven tartalékunk az alsó városban. Lehet, hogy okoz majd némi kényelmetlenséget, de senki sem fog maradandó károkat szenvedni.

Micsoda?

− Honnan jutsz majd utánpótláshoz?

− Van egy szóbeli megállapodásom Tritonnal.

Nem tűnik meglepettnek vagy dühösnek, sem másmilyennek: mentes az érzésektől, amelyek munkálnak bennem. Aggódni sem aggódik. Újabb és újabb megdöbbenést vált ki belőlem.

− Te… tárgyaltál Poszeidón jobb kezével, hogy kikerülhesd a Tizenhármakat. Mégis mennyi ideje ennek?

− Tizenhét éves korom óta. Amióta átvettem a címemet. − Állja a tekintetemet. − Mindenki másnál jobban tudom, hogy nem bízhatok a Tizenhármak jóindulatában. Csak idő kérdése volt, mikor fogja egyikük megpróbálni felhasználni az embereimet arra, hogy ártson nekem.

Most egészen új szemmel nézek rá. Ez a férfi… Az istenekre, még annál is összetettebb személyiség, mint gondoltam. Született vezető.

− Már akkor is tudtad, hogy ez bekövetkezhet, amikor segítettél nekem.

− Számoltam vele, mint egy távoli lehetőséggel.

Felemeli a kezét, és megfogja az arcomat, hüvelykujjával megcirógatja a járomcsontomat.

− Réges-régen megfogadtam magamnak, hogy soha többé nem hagyom, hogy a felső városi gazemberek bántsák az enyéimet. A háborún kívül nem sok mindent tehetnek, ha befolyásolni akarják az itteni állapotokat.

Milyen lenne, ha Zeusz helyett Hádész uralná Olümposzt? Elképzelni is nehéz. Hádész valóban a szívén viseli mások sorsát. Megcsókolom, még mielőtt felfognám, mit is teszek. Nincs tervezgetés, nem próbálom manipulálni, egyszerűen csak meg akarom mutatni neki… Még abban sem vagyok biztos, hogy mit. Valamit. Valamit, amit nem is tudok szavakba önteni.

Egy fél lélegzetvételnyi időre megdermed, aztán a csípőmre teszi a kezét, és magához húz. Ugyanolyan szenvedéllyel viszonozza a csókomat, ahogyan én csókolom őt. A kétségbeeséshez hasonló, de annál összetettebb érzés uralkodik el rajtam. Épp csak annyi időre hajolok hátra tőle, hogy kimondjam: − Kívánlak.

Máris elindul, hátrálásra késztet az ágy felé. Végigpillant rajtam, szinte teljesen meztelen testemen, és halkan morogva szólal meg.

− Anyaszült meztelenül akarlak.

− Remélem, azért tudsz várni egy kicsit.

− Nem, nem tudok.

A zakójába nyúl, és előhúz egy kis kést.

− Ne mozdulj!

Megdermedek. Visszatartom a lélegzetemet, miközben becsúsztatja a pengét a bőröm és az első szíj közé. Meglepően melegnek érzem, bizonyára azért, mert a teste közelében tartotta. A szíj gyorsan megadja magát az éles fémnek. Aztán levágja rólam a másodikat, a harmadikat, majd a negyediket is. Végül ott állok előtte meztelenül. Összecsukja a bicskát, hátrál egy lépést, végigmér tetőtől talpig, majd visszafelé is.

− Így már jobb.

A villanykapcsolóhoz megy, és lekattintja, szótlan tiltakozásom ellenére. Látni szeretném. Hádész elhalad mellettem, az ablakhoz érve széthúzza a vastag függönyöket. Elég gyorsan hozzászokik a szemem a megváltozott fényviszonyokhoz, és most már látok is valamennyire. A város derengő neonfényeket áraszt, ebben fürdik a szoba.

Hádész vetkőzni kezd, miközben elindul felém. Lekerül róla a zakó, majd az ing. A cipő és a nadrág. Tőlem néhány lépésnyire megtorpan, nem tudom megállni, hogy ne nyúljak felé. Igaz, hogy olyan látványt nyújt, amilyenre vágyom, de most még többre lenne szükségem: érezni akarom a bőrét a testemen. Megragadja a kezemet, és a mellkasához húzza, onnan pedig felfelé a nyakán. Most odalép mellém, megszűnik közöttünk minden távolság. A keblem a mellkasához préselődik. Érezni vélem a bőrömön a sebhelyeit, de ismét megcsókol, és mindenről megfeledkezem. Másra sem tudok gondolni, mint hogy minél előbb magamban akarom érezni.

Felemel, én pedig a lábammal körülölelem a derekát. Ebben az új testhelyzetben pontosan oda kerül a farka, ahol szükségem van rá, de megmozdul, még mielőtt elveszítem a fejem annyira, hogy ezt kihasználjam. Hatalmába kerít a mindent elemésztő vágy, amely azóta erősödik bennem, hogy először megpillantottam őt. Más volt az, amikor közönség előtt szexeltünk, annak a hírnevünk volt a tétje. De nem szűnt meg bennünk a feszültség. Ez itt most csakis rólunk szól.

Hádész az ágyhoz sétál velem, és lefektet rá. Mindkét kezem megfogja, és ráteszi a fejtámlára.

− Tartsd itt!

− Hádész! − Úgy zihálok, mintha nagy távolságot tettem volna megfutva. − Kérlek! Érints meg úgy, azt szeretném!

− Tartsd ott a kezed! − ismétli meg az utasítást, és megszorítja a csuklómat. Nem kell még egyszer mondania. Már rábólintottam, bármi következzen is, csak ne hagyja abba, és sohase érjen véget ez a pillanat.

− Rendben.

Hádész hátrébb húzódik, és letérdepel széttárt combjaim közé. Elölről árnyék vetődik rá, de úgy érzem, ő minden porcikámat látja az ablakokon át beszűrődő fényben. Finoman ingerli a mellemet, majd lassan elindul a keze lefelé a testemen, végigsiklik rajtam, majd rátapasztja az ajkát egy érzékeny pontra, amely közvetlenül a köldököm alatt van. És aztán a puncimat kezdi kényeztetni. Remegő lélegzettel feszül rá a csiklómra, mintha ugyanolyan izgatónak találná ezt, mint én. Talán még annál is izgatóbbnak.

− Az enyém leszel, kis szirén! Minden lehetséges pózban, mindenféle elképzelhető módon a magamévá teszlek.

Nem tudom, nekem címezi-e ezt, vagy inkább csak saját magának mondja, de ez most nem is érdekes. Belekapaszkodom a fejtámlába, és próbálok mozdulatlan maradni.

− Tedd azt!

Szinte visszhangja ez annak, amit a trónon mondtam neki, de most teljesen mást jelent. Nem játszhatom el, hogy erre most csakis a közös hírnevünk miatt van szükségem. Nem, egész egyszerűen kívánom őt. Szeretném hallani Hádész fanyar, rekedtes nevetését, és ez már egyfajta súlyos függőség nálam.

És még ennél is ezerszer jobb, amikor a szeméremajkaim közé nevet, és végighúzza a nyelvét rajtuk. A morgása az egyetlen figyelmeztető előjele annak, hogy mindjárt megragadja a combomat, és felfelé és kifelé húzza, hogy teljesen megnyíljak előtte. Most nem ízlelget, nem incselkedik és izgat, nem akar elcsábítani. Egyedül a vaginámat akarja, mégpedig olyan hévvel, mintha tudná, hogy soha többé nem férhet hozzá. Mintha fontosabb lenne számára az orgazmusom, mint az, hogy levegőt vehessen. Minden egyes kilégzése olyan, mintha zokogás törne elő belőle.

Képtelen vagyok gondolkodni, de mozdulni sem tudok, sőt, semmi mást tenni azon kívül, hogy engedelmeskedem az utasításainak: csak kapaszkodom, és hagyom, hogy minden egyes nyelvcsapásával közelebb juttasson a gyönyörhöz. Remegni kezdek, és nem tudom abbahagyni.

− Hádész!

Hiába kiáltok fel, nem reagál rá: ugyanúgy izgat tovább, mint eddig. A vágy mindinkább a hatalmába kerít, miközben folyamatosan kígyózik bennem. Ez már elviselhetetlenül jó. Azt akarom, hogy sokáig tartson, és eljöjjön a megígért finálé. Egyszerűen erre vágyom, és kész. Hádész egyre erősebben szívja a csiklómat, miközben két ujjával belém hatol. Olyan elementáris erővel élvezek el, mintha minden más testrészem működése leállt volna egyszerre. És mintha ezzel az orgazmussal belőle is elszállt volna minden feszültség, mert most ráérősen elindul felfelé rajtam, a szájával rátapadva a bőrömre. Végigaraszol a hasamon, majd a keblemen, és most már azt csókolgatja. Továbbra is szédülök, de minden egyes érintése lassan visszahúz a földre, miközben egyre inkább rám helyezi a testsúlyát.

Megnedvesítem az ajkam. − Hádész… Megdermed.

− Igen?

− Most már megérinthetlek? Kérlek…Zihálva fújja ki a levegőt a nyakamon.

− Most is azt teszed…

− Pontosan tudod, hogy nem így értettem.

Továbbra is a fejtámlába kapaszkodom, nem szegem meg a parancsát az engedélye nélkül. Fontosnak érzem ezt a pillanatot, mintha fontos fordulóponthoz érkeztünk volna. Csakhogy ez valahogy értelmetlennek tűnik. Hiszen csak szexről van szó, semmi többről. Egy egyszerű aktusról, amely nagyon is egyszerű lépésekből áll. Kívánom őt, úgyhogy teljesen természetes, ha én is szeretném kényeztetni. Azt akarom, hogy ne érjen még véget, ezért nem fogok szembe menni az utasításaival. Igen ám, de ez korántsem ilyen egyszerű.

Hádész nagyon is tudatosan rejtőzködik előlem. Nem akarja, hogy lássam, érezzem, érintsem. Nem kellene neheztelnem rá, amiért még mindig tart némi távolságot közöttünk, főleg nem most, miután olyan sokat tett azért, hogy eljuttasson a gyönyörhöz. Mégis zokon veszem.

Mindent akarok, ahogyan ő is tőlem. Szorítást érzek a mellkasomban.

− Hádész, kérlek!

Milyen sokáig bizonytalankodik. Már-már úgy érzem, ismét nemet fog mondani a kérésemre. Végül szitkozódik, aztán a fejem fölé nyúlva lehúzza az egyik kezemet, és ráhelyezi a mellkasára. Aztán a másik kezemmel is megismétli a műveletet. Több helyen is érzem, hogy heges a bőre, hol túlságosan sima, hol pedig kiemelkednek rajta a forradások. Sebhelyek. Igen, érzem, hogy azok.

Egy szót sem szólok, miközben lassan elindulok a kezemmel lefelé a mellkasán. Cirógatom fel és le, fel és le. Hádész meg sem moccan. Úgy érzem, talán még levegőt sem vesz. Valami − valaki − bántotta. Komoly fájdalmat okozott neki. Bár látni nem látom az összes sebhelyét, enélkül is tudom, hogy szerencsésnek mondhatja magát, amiért túlélte. Lehet, hogy egy napon majd megbízik bennem annyira, hogy mindent megmutasson. Ívbe hajlítom a hátamat, és megcsókolom. Most nincs szükségünk több szóra. Hádész azonnal elernyeszti az izmait, és rám nehezedik, és motoszkál bennem a gondolat, hogy arra számított, vissza fogom utasítani a közeledését. Butaság. Minden egyes porcikájával, amit felfedezek, minden apró részlettel és titokkal csak egyre jobban kívánom őt. Olyan nekem Hádész, mint egy mozaikkép, amelynek összerakását életem végéig szívesen vállalnám, és még utána is mindig mást és mást látnék benne, de sohasem állna össze a teljes kép. Milyen nagy kár, hogy mindössze három hónapom van erre.

Csak annyi időre válik le az ajkaimról, amíg benyúl az éjjeliszekrénybe, és elővesz egy óvszert. Kikapom a kezéből, és egyik kezemmel a mellkasára támaszkodva hátradöntöm a felsőtestét.

− Majd én.

− Szófogadatlan vagy − dünnyögi, de most már előtör belőle a rekedtesnevetés.

− Tévedsz. − Feltépem az óvszer csomagolását. − Valójában nagyon is szófogadó vagyok, ha az akarok lenni. És ugyanilyen jól tudom megfogalmazni azt is, hogy mit akarok, amikor akarok valamit. Ezt nevezik alkalmazkodóképességnek.

− Valóban?

Elakad a lélegzete, amikor megcirógatom a farkát, úgyhogy megismétlem a mozdulatot.

− Hádész?

Feszült nevetéssel reagál.

− Igen?

− Ígérd meg nekem, hogy hamarosan leszophatlak! Rövid időn belül. Most túlságosan is vágyom arra, hogy magamban érezzelek, de azt is akarom.

Kinyújtja a kezét, a hüvelykujját finoman az alsó ajkamra teszi.

− Ha majd úgy gondolod, hogy a szádban akarod érezni a farkamat, térdelj le elém, és kérd szépen! Ha akkor éppen kedvet érzek majd hozzá, lehet, hogy odaadom neked.

Kéjesen megharapom a hüvelykujját.

− Rendben. Ezt megérdemeltem.

− Húzd fel rám az óvszert, Perszephoné! Most.

Már nincs kedvem tovább incselkedni vele. Tövig húzom az óvszert a farkára. Alighogy végzek ezzel a művelettel, Hádész hátradönt az ágyra.

Az első szeretkezésünk előtt még azt állítottam volna magamról, hogy nem szeretem, ha egy férfi kemény kézzel bánik velem és irányítgat. Mostanra kiderült, hogy nem így van: csak a megfelelő társra volt szükségem. Az oldalamra fordít, és egyik lábamat a magasba emeli, ráhajtja a karjára, és odatérdel a combjaim közé. Furcsa pozíció, de nincs időm véleményt nyilvánítani róla, mert belém hatol, mire levegőt vennék.

Tövig nyomja belém a farkát, és mostantól egyszerre fújjuk ki a levegőt. Hádész mindössze egy pillanatnyi időt hagy nekem arra, hogy megszokjam az új testhelyzetet, máris mozogni kezd bennem, hosszú és mélyre hatoló hágásokkal, teljesen az ágyhoz szegezve engem.

− Izgasd magad közben! − kéri duruzsolva. − Érezni akarom a farkamon, amikor elélvezel. Most nincsenek szemtanúk. Nincs közönség. Most csak nekem élvezel.

Teljesítem a kérését, lenyúlok a csiklómhoz, és körözni kezdek körülötte az ujjaimmal. Csodálatos érzés. Mint minden, amit együtt csinálunk Hádésszal. Olyan az együttlét vele, mint valami lázálom, és nem is szeretnék felébredni belőle. Azt akarom, hogy sohase legyen vége. Hádész most más szögből dug tovább, egyre gyorsuló tempóban, így már olyan hullámokban tör rám a gyönyör, amelyek magukkal ragadnak.

− Ó, istenek!

− Nehogy abbahagyd!

Olyan érzésem van, mintha egyenesen a keblemből húzná elő a szavaimat, és ezeket mondaná vissza nekem. Akkor sem tudnék megszólalni most, ha akarnék. Azok a szavak, amelyek mégis elhagyják az ajkamat, az ő nevévé formálódnak. Egyre csak ismétlem. Hádész lehajol, úgy hajlítgatja a testemet, ahogyan csak akarja, és az ajkamra tapasztja a száját, amikor eljutok a csúcsra. Egyre vadabb mozdulatokkal hág, a ritmusuk sem olyan egyenletes már, mint eddig, és végül követ engem a szakadék peremén túlra.

Úgy érzem, mintha folyadékká változtak volna a csontjaim, miközben azért küzdök, hogy az ajkaink továbbra is csókban összeforrva maradjanak. Heves mozdulatai egyszerre megszelídülnek, gyöngédséget, már-már szeretetet fejeznek ki. Mintha szavak nélkül adná a tudtomra, mennyire elégedett velem. Olyasmi ez, amiről korábban nem gondoltam volna, hogy szükségem van rá, és most fájó hiányként érzem a mellkasomban, hogy mit mulasztottam el. Hádész végül hátrébb húzódik tőlem.

− Ne mozdulj!

− Akkor se tudnék, ha akarnék.

Fátyolos hangú nevetéssel elindul a fürdőszoba felé. Néhány másodperccel később kilép onnan. Figyelem, hogyan lépked az ágy felé, és arra gondolok, bárcsak jobb fényviszonyok között láthatnám. Így szinte emberfelettinek tűnik. Mintha egy lidérc lenne, akinek az a küldetése, hogy valóra váltsa legsötétebb vágyaimat, és reggel az első napfénnyel eltűnik majd.

− Maradj itt!

Hádész megtorpan.

− Mi az?

Felülök. Pánikhoz hasonló érzés kaparja a torkomat.

− Ne menj el!

− Perszephoné! − Hádész odalép az ágyhoz, odakúszik hozzám, és a karjába von. − Kis szirén, de hisz nem megyek el.

Fészkelődnünk kell, hogy mindketten elférjünk a takaró alatt, de Hádész keze egy pillanatra sem áll meg közben, folyamatosan simogat. Végül az oldalunkra fordulunk, ő hátulról teljesen hozzám simul. Csak akkor veszek ismét levegőt, amikor magához ölel.

− Köszönöm!

− Hová is mennék? Te vagy az én ágyamban.

A legszívesebben felnevetnék, de megállom. Végigsimítom a karját.

− Végül úgyis el fogsz menni. Jobban mondva én fogok elmenni.

Igen, ez is véget ér majd egyszer, hiába olyan tökéletes.

− Igen.

Behunyom a szemem, utálom, hogy a válasza ilyen csalódottá tesz.

Mégis mire számítottam? Most még csak alig egy hete ismerjük egymást. Pontosan azért erőltettem annyira ezt a megállapodást, hogy ismét jól érezzem magam, és valóban szabad lehessek. A Zeusszal való eljegyzésből menekülve egyezséget kötöttem Hádésszal… Márpedig ez nem szabadság. Tudom, hogy így van, mégis különös forróság perzseli a szememet, ha csak eszembe jut, hogy egyszer vége lesz ennek.

De még nincs vége. Van még egy kis időm, és úgy tervezem, hogy minden pillanatát maximálisan élvezni fogom.

17

HÁDÉSZ

EGYSZERRE KELEK FEL A NAPPAL. AMIKOR KINYITOM a szemem, ott találom Perszephonét az ágyamban. Olyasvalamit művel velem, amitől én magam is tartok. Szeretem, hogy itt van. Megnyugtat a jelenléte, ami egyébként értelmetlen ostobaság. Nem engedhetem meg magamnak, hogy a szemébe nézzek, mert könyörög a tekintete azért, hogy maradjak mellette egész éjjel. Ha nem az én ágyamban lettünk volna, akkor sem tehettem volna másként.

Ezen nem változtat az sem, hogy szeretem látni, amikor itt fekszik mellettem, mint most, és aranyszőke haja szétterül a párnán. És itt a bizonyíték, hogy milyen nyugtalanul alszik: a lepedő rátekeredett a derekára, fedetlenül maradt mellén megcsillan az ablakon át érkező reggeli napsugár. Szinte ez is elég ahhoz, hogy megfeledkezzek magamról, és felébresszem az ajkammal. De csak szinte.

Lepillantok a mellkasomra, a hegekre, amelyeket a szüleim halálát okozó tűz hagyott a testemen. Ettől az emléktől sohasem fogok szabadulni, hiszen ráégett a bőrömre. Sóhajtok, és kimászok az ágyból, óvatosan ráhúzom a takarót Perszephonéra, nehogy fázzon, és az ablakhoz megyek, hogy összehúzzam a függönyt. Utána gyors zuhanyozás és öltözés következik. Már épp indulnék a dolgozószobámba, de valami visszatart. Nem fogja rossz néven venni tőlem Perszephoné, ha most magára hagyom? Nem tudom eldönteni. A francba is, hát nem mindegy? Hiába jó vele a szex, mi ketten akkor sem vagyunk egy pár. Ha megfeledkezek erről az igazságról, a határidőről, amikor el kell tűnnie innen, az a biztos katasztrófa receptje.

Egyre csak ezt hajtogatom magamban, még akkor is, amikor leülök ritkán használt íróasztalom elé a hálószobámból nyíló dolgozószobában. Gyorsan rápillantok a telefonomra, és látom, hogy már vagy féltucatnyi sms várja, hogy elolvassam. Végigböngészem ezeket, és megakad a szemem Hermészén.

Hermész: Kötelező értekezlet 9-kor. Ne maradj le róla, Hádész! Rám nem jellemző módon ezt komolyan gondolom.

Tudtam, hogy be fog következni, bár már napokkal ezelőtt számítottam rá. Nagy levegőt veszek, és felnyitom a laptopomat. Időbe telik, mire feláll a rendszer, de így is van még tíz percem az online értekezlet kezdetéig. Nincs semmi meglepő abban, hogy mindenki jelen van. A képernyő négy részre tagolódik. Az egyik képen önmagamat látom viszont. Aztán Hermészt és Dionüszoszt, akik úgy tűnik, hogy egy szállodai szobában üldögélnek az ágyon, és Cheetost falatoznak, még mindig az előző éjjel viselt ruháikban. A harmadik képen Poszeidón tűnik fel, nagy és izmos válla kitölti a képkeretet. Vörös hajjal és szakállal keretezett arcvonásai mintha dühtől torzulnának el. Mintha hozzám hasonlóan ő sem örülne annak, hogy itt kell lennie. Az utolsó képkockában nyolc jelenlévőt látok, a Tizenhármak többi tagját. Mindannyian egy tárgyalóasztal körül foglalnak helyet. Mivel Zeusz nem nősült meg újra a legutóbbi Héra halála óta, eggyel kevesebben vagyunk a hivatalos létszámnál. A hányinger kerülget a gondolattól, hogy Perszephoné ott ülhetne annál az asztalnál.

Zeusz foglal helyet az asztalfőn, és nem kerülheti el a figyelmemet, hogy az ő széke valamivel magasabb a többiekénél. Bár a hatalom a társaság egészét illeti meg, Zeusz mindig is egy modern király szerepében tetszelgett. A jobbján Aphrodité foglal helyet, akinek makulátlan a bőre, szőke haja gondosan fésült hullámokban omlik a vállárra. Zeusztól balra Perszephoné anyját, Démétért látom. Nem először persze. Rendszeresen szerepel a fotója a pletykarovatokban és a hírekben. Perszephoné átható tekintetű, mogyoróbarna szemét látom viszont, és még az álla vonala is emlékeztet az övére, bár Démétéré kevésbé éles és markáns a kora miatt. Királynői tartással viseli a nadrágkosztümjét, és olyan elszánt képet vág, mint aki a fejemet akarja. Remek.

Egy hosszú pillanatnyi csend támad, mindenki hallgat. Hátradőlök a székemen. Nem én leszek az, aki megtöri a csendet. Nem én hívtam össze ezt az értekezletet. Zeusz akarta, hogy részt vegyek, úgyhogy jobban tenné, ha mielőbb belevágna. És mintha megérezné, mi jár a fejemben, most előrehajol.

− Add vissza a menyasszonyomat!

− Tiszteletben tartottam a megállapodásunkat, és ezt te is tudod. Elmenekült tőled, addig futott, hogy már vérzett a lába, és kis híján megfagyott, mert nem bírt elég gyorsan elmenekülni tőled. Átkelt a Sztüx folyón a saját erejéből, segítség nélkül. Bármikor visszamehet, amikor akar. − Egyenként végigpillantok rajtuk, mielőtt folytatom. − Csakhogy nem akar. Úgyhogy mindannyiunk idejét fecséreled ezzel.

− Meggyalázod a gyermekemet, te szörnyeteg!

Felvonom a szemöldökömet, úgy nézek Démétérre.

− Te pedig készséggel eladtad volna a gyermekedet egy férfinak, akiről köztudott, hogy sorra legyilkolta a feleségeit. Úgyhogy te csak ne vádaskodj!

Démétérnek elakad a szava, de ez csak teátralitás a részéről. Nem ismerem elég jól őt ahhoz, hogy biztosan tudjam, a bűntudat vagy csak düh torzítja a vonásait. Bár nekem aztán édes mindegy. Perszephoné mindent elkövet azért, hogy ne kelljen visszakerülnie ebbe a társaságba, én pedig előbb dőlnék a kardomba, mint hogy akarata ellenére kiszolgáltassam őt Zeusznak. Zeusz lassan ingatja a fejét.

− Te csak ne kóstolgass engem. Tudod, az utolsó Hádész…

− Mármint az apám. Akit megöltél. És aki miatt létrejött ez a megállapodás. − Előrehajolok. − Fenyegetni akarsz engem? Válassz jobb fegyvernemet ennél! − Sorra a szemébe nézek mindegyiküknek. − Én tiszteletben tartottam a megállapodásunkat. Perszephoné szabadon távozhat, ha akar. Nos, akkor ezzel végeztünk, ugye?

− Bizonyítsd be! − csattan fel Démétér.

Érzem, hogy Perszephoné mögöttem áll, még mielőtt rátenné a kezét a vállamra. Látom az arcát a monitoron. A plédembe burkolózik. A haja kócos, a nyakán és a dekoltázsa fedetlen részén még látszik, ahol kidörzsölte a szakállam. Előrehajol, és a kamerába néz.

− Ott vagyok, ahol lenni akarok, anya. Nagyon boldog vagyok Hádésszal.

Átnyúl a vállam fölött, és lecsukja a laptopot. Lassan megfordulok, hogy a szemébe nézzek.

− Megszakítottad a tárgyalást a Tizenhármakkal.

− Menjenek a francba mindannyian!

Nem tudom, nevessek-e vagy inkább ölbe kapjam, és elvigyem egy helyre, ahol biztonságban érezheti magát Zeusz elkerülhetetlen bosszújától.

− Perszephoné!

− Hádész! − Ugyanolyan hangon szól hozzám, mint én szóltam hozzá. − Nem akartak hinni neked, amíg a saját szemükkel nem láttak. És szerintem minden második közülük még mindig nem hisz neked. Ha hagyod, hogy Zeusz továbbra is hajtogassa a magáét, azzal csak mindenkinek az idejét fecsérli. Inkább köszönetet kellene mondanod nekem ezért.

− Köszönetet mondanom neked?

− Úgy van. − Felül az ölembe, és lovagló ülésbe helyezkedik rajtam. − Szívesen.

A csípőjére teszem a kezem.

− Fogalmuk sincs róla, hogy ki is vagy valójában, ugye?

− Így igaz. − A keze elindul felfelé a mellkasomon, az arckifejezése elgondolkodó. − Igaz, én sem tudom, ki vagyok valójában. Reméltem, hogy ha elkerülök Olümposzból, akkor könnyebben rájövök majd.

Megfogom a kezét.

− El fogsz menni Olümposzból.

Fájdalmas kimondanom, de ez nem érződik a hangomon. Ígéretet tettem, ami megköti a kezem, így az sem számíthat, hogy milyen jól éreztem magam vele az utóbbi néhány napban. Áprilisig van időnk. Az is elég lesz. Elégnek kell lennie. Perszephoné szomorkás mosollyal néz rám.

− Hamarosan fel kell hívnom a testvéreimet, hogy megint bejelentkezzek náluk, hacsak nem akarod, hogy iderohanjanak, és tűvé tegyék értem a házadat.

− Még ma kerítek neked egy telefont. − Elhallgatok, majd hozzáteszem:

− Olyat, amelyet senki sem hallgat le.

− Köszönöm!

Rám villantja azt a csodálatos mosolyát. Szinte döbbenten nézek fel rá. Láttam már őt ravasznak és felhőtlenül jókedvűnek, és dühösnek is. De ilyennek még egyszer sem. Ilyen lenne, amikor boldog? Nem merem megkérdezni tőle, attól tartok, ismét álarc mögé bújna. Futó csókot lehel a számra, és lesiklik az ölemből, majd letérdel a padlóra, a combjaim közé. Várakozón néz rám. Próbálok szabadulni vegyes érzéseimtől, és a jelenre koncentrálni.

− Akarsz valamit, kis szirén?

Végigsimítja a combomat, beharapja az alsó ajkát.

− Megígérted, hogy ha letérdelek eléd, és szépen kérlek, akkor megkaphatom a farkadat.

És már nyúl is a sliccem után.

− Annyira szeretném, Hádész. Kérlek!

Megfogom a kezét.

− Tudd, hogy nem muszáj megtenned!

− Igen, tudom. − Parancsolón néz rám, mintha már ezzel is kényeztetne. − Nevetséges azt mondanod, hogy nem kell olyasmit tennem, amit nem akarok, mert mindent akarok, amit veled csinálhatok. Mindent.

Elég, ha szóba hozza a szexet, a szívem máris heves dobogással reagál, mintha hosszú álomból ébredne. Kicsit berozsdásodott, mert rég nem használtam, de azért életben van. Elengedem Perszephonét, és remegő kezeimet a szék karfájára teszem.

− Akkor ne hagyd, hogy megállítsalak!

− Örülök, hogy képes vagy az én szememmel látni a dolgokat.

Lehúzza a sliccemet, előveszi a farkamat, és megnyalja a száját.

− Ó, Hádész! Bárcsak lenne érzékem a festészethez, mert a legszívesebben megörökítenélek egy festményen!

Még fel sem fogom, mit jelenthet ez a furcsa kijelentés, amikor lehajol, és a szájába veszi a farkamat. Arra számítok… Nem tudom, mire számítok. Most már fel kellene fognom végre, hogy Perszephoné sohasem pontosan olyan, mint amilyennek gondolom. Olyan mohón szop, mintha minden porcikámat meg akarná ízlelni. Nedves vagyok tőle, és sikamlós, és minden izmom megfeszül. Küzdök, hogy kibírjam mozdulatlanul, amíg befejezi a testem feltérképezését, és felpillant rám. A szeme egészen sötét, az arca kipirult.

− Hádész?

− Igen?

Az ujjai hegyével dagasztja a combomat.

− Ne udvariaskodj már annyit velem! Áruld el végre, mit szeretnél!

Döbbenetemben rávágom az őszinte választ.

− Meg akarom dugni a szádat, amíg sírva nem fakadsz.

Csodás mosollyal reagál rá.

− Na ugye, olyan nehéz volt kimondani? − Perszephoné kissé hátrahúzódik. − Játszod a nagy gonosz farkas szerepét, miközben kesztyűs kézzel bánsz velem, mióta csak ismerlek. Semmi szükség rá. Megígérem, hogy mindent elfogadok és elveszek tőled, amit csak nyújtani tudsz nekem.

Elengedi a lepedőt, amely lehull a padlóra körülötte.

Azt mondja nekem ez a nő, hogy le akar festeni, miközben ő maga egy kész műalkotás: festmény a szirénről, akit én neveztem el. Már-már kezdem úgy érezni, készen állnék akár meghalni is érte. Lassan felállok, és hátrasimítom a haját. A csudába is, olyan szép, hogy eláll tőle a lélegzetem. Jobban kívánom, mint bármit eddig ebben az életben. Olyan tény ez, amelynek felismerése váratlanul ér. Az öklöm köré tekerem a haját, és finoman meghúzom.

− Ha túl soknak érzed, csapj rá a combomra!

− Nem fogom soknak érezni.

Hüvelykujjamat az alsó ajkára helyezem.

− Nyisd ki!

Perszephoné maga a megtestesült kéjsóvár pajzánság, amikor a szájába nyomom a farkamat. Lassan kezdek mozogni, hogy hozzászokhasson ehhez a szöghöz, de túl erősen munkál bennem a sötét vágy ahhoz, hogy pontosan kövessem az ígért forgatókönyvet. Gyorsítom a tempót, egyre mélyebbre hatolok a szájában, egészen a torkáig. Behunyja a szemét.

− Ne! Ne csináld ezt! Nézz rám, miközben szájba duglak! Lásd is, mit művelsz velem!

Rögtön kinyitja a szemét. Ellazult és nyugodt, teljesen átadja magát a pillanatnak. Tudom, hogy nem fog sokáig tartani, de annál izgalmasabb. A gyönyör egyre fokozódik bennem, minden egyes lökéssel, és úgy érzem, darabokra fog szétvetni. Ha lehet ezt fokozni, még intenzívebbé válik a gyönyör mámora, amikor látom, hogy kicsordulnak a könnyek a szeme sarkából. Megfogom az arcát, és szárazra törlöm a hüvelykujjammal. Még most, ebben a felfokozott lelkiállapotban is gyöngéd vagyok hozzá. Túl sok ez nekem. Ugyanakkor sohasem lesz elég.

− Mindjárt elélvezek − hördülök fel.

Végigsimítja, majd megszorítja a combomat. A beleegyezés jele. Nincs több engedélyre szükségem, elengedhetem magam. Próbálom nyitva tartani a szemem, hogy emlékezzek minden egyes pillanatára ennek az ajándékba kapott élménynek, miközben ki-be húzkodom a farkam mohó ajkai között, és eljutok az orgazmusig.

Perszephoné az utolsó cseppig lenyeli az ondómat, és közben mindvégig a szemembe néz. Nemcsak néz, de lát is. Mintha ugyanúgy élvezné, mint én. Soha életemben nem éreztem még magam ennyire valaki tulajdonának. Nem is tudok mit kezdeni vele. Hogyan dolgozzam fel? Úgy kell kényszerítenem magam, hogy engedjem el Perszephonét, aki még egyszer utoljára finoman beszívja a farkamat, aztán hátradől, és kéjesen tisztára nyalogatja az ajkait. A könnyek nyomai ott csillognak az arcán, miközben elmosolyodik. Úgy látom, kifejezetten elégedett magával. Vele ellentétben nekem fogalmam sincs róla, mitévő legyek most, úgyhogy talpra állítom, és szenvedélyesen megcsókolom.

− Ajándék vagy nekem.

Belekacag a számba.

− Tudom.

A hálószobám ajtaja felé fordítom.

− Több dolog is van, amit el kell intéznem ma.

− Valóban? − Összekulcsolja két kezét a tarkómon, és sugárzó arccal néz rám, szemernyi bűnbánat nélkül. − Akkor csak tedd a dolgodat!

− Mmm…

Összenyalábolom a feneke alatt a combjánál fogva, és leteszem az ágyra.

− Mindjárt sort kerítek rá.

Letérdelek az ágy mellé, és szélesre nyitom a combjait. Csodás és élénk rózsaszín a puncija, és annyira nedves. Szétfeszítem a szeméremajkakat a hüvelykujjammal, és amikor kilélegzek, rálehelem a levegőt a csiklójára.

− Élvezted, amikor szájba dugtalak.

− Igen, nagyon is. − Kissé megemeli a fejét, de csak annyira, hogy a testén végigpillantva rám nézhessen. − Azt mondtam, hogy nem lehetsz sok nekem. És elboldogulok mindennel, amit csak adsz. Hadd pontosítsam most. Vágyom mindenre, amit csak művelsz velem.

Egek ura, mekkora bizalommal van irántam. Még most sem vagyok biztos benne, hogy megérdemlem. Mindvégig a szemébe nézek, és közben köröket rajzolok a nyelvem hegyével a csiklója köré.

− Azt hiszem, várhatnak még egy kicsit azok a fontos üzleti ügyek.

A válasz helyett kapott mosolya elég nagy jutalom. Ugyanakkor úgy érzem, szinte minden porcikája vibrál a vágytól, hogy az arcomon lovagolhasson… Mondhatni, kibaszottul jó ötlet. Feljebb csúsztatom az ágyon, és én is felkapaszkodom a matracra.

− Gyere ide!

Rögtön engedelmeskedik, követi az útmutatásomat, és lovagló ülésbe helyezkedik a mellkasomon. Kissé lejjebb csúszom, és máris minden a helyére kerül, úgy, ahogyan akartam.

− Ne fogd vissza magad, kis szirén! Ne feledd, hogy rosszalkodni akartál!

Kísérletezgetve hullámoztatja rajtam a csípőjét, amit hosszú nyalással jutalmazok. A következő pillanatban már hintázik a számon, a saját gyönyörét kergetve, miközben belefeledkezem az ízeibe. Az orgazmus pillanatában mintha a nevemet kiáltaná. Megremeg a teste fölöttem, miközben a nyelvemen ficánkol. Nem, még nem elég. Hányszor fogom még megállapítani ezt, mire belátom, hogy sohasem lesz elég? Nem számít. Legalább még egyszer. Átfordítom Perszephonét a hátára, hogy mohón falhassam tovább, és most már az a vágy vezérel, hogy… Nem tudom.

Biztos akarok lenni abban, hogy bárhová vetődik is, és akármennyi idő telik is el mostantól fogva, erre mindig emlékezni fog. Hogy mindig emlékezni fog rám.

18

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ ÉS ÉN KI SEM KELÜNK AZ ÁGYBÓL, csak ebédidőben, amikor már annyira korog a gyomrom, hogy az őt is bántja. Így aztán a konyhapult előtt ülve azon kapom magam, hogy három tányérnyi étel tornyosul előttem. Még a hasábburgonyánál tartok, amikor Hermész besétál. Felvonom a szemöldökömet, úgy nézek rá.

− Te sohasem mégy haza?

− Haza? Az egy képlékeny fogalom.

A vadonatúj telefon felé biccent, amely ott pihen a könyököm mellett a pulton.

− Na akkor most már van telefonod is. Szegény testvéreid kénytelenek voltak engem alkalmazni hírnökként, mert másképpen nem tudnak elérni.

Mereven bámulom a készüléket, aztán Hermészre pillantok.

− A testvéreim küldtek ide?

− Néhány nappal ezelőtt kellett volna jelentkezned náluk, és mivel ez nem történt meg, a legrosszabbat feltételezték. Psziché üzent neked.

Megköszörüli a torkát, és aztán a testvéreim hangján szólal meg.

− Már legfeljebb csak egy-két napig tudom feltartóztatni Kallisztót. Hívj fel, amint megkaptad ezt az üzenetet, hogy megnyugtassuk. Anya meg ő alaposan összevesztek, és te is tudod, milyen az.

Hermész vigyorog, és elcsen egy hasábburgonyát a tányéromról.

− Üzenet vége.

− Hm… köszönöm!

Hallottam már, hogy rendelkezik ezzel a képességgel, mégis furcsa a saját fülemmel hallani, milyen jól utánozza mások hangját.

− Ez a munkám.

Azzal ellop tőlem még egy hasábburgonyát.

− Szóval te meg Hádész a valóságban is dugtok, nem csak színlelitek. Nem mondhatom, hogy meglepő, de mégis az. Nagyon-nagyon meglep a dolog.

Nem fogom megosztani a titkaimat egy nővel, akinek az az első számú feladata, hogy kifürkéssze mások titkait. Felhúzom a szemöldökömet.

− Te és Dionüszosz a jelek szerint sokkal közelebb álltok egymáshoz, mint ha csak barátok lennétek. Igaz, hogy őt nem igazán érdekli a szex?

− Vettem. − Hermész nevet. − Jobb lesz, ha felhívod a testvéreidet. Nem örülnék neki, ha Kallisztó olyasmit művelne, amivel felidegesíti Zeuszt.

Ez engem teljesen hidegen hagy. Psziché nagyon is érti a dolgát. Eurüdiké figyelmét teljesen leköti a pasija. Kallisztó pedig? Nos, ha Kallisztó és anyánk összecsapnak, akkor lehet, hogy az egész város romba dől. Ha pedig Kallisztó a fejébe vette, hogy bosszút áll Zeuszon… − Felhívom őket.

− Rendes lány vagy.

Megveregeti a vállamat, és távozik a konyhából. Gondolom, utánam egy másik mit sem sejtő teremtést kezd majd vallatni. Ennek ellenére kedvelem Hermészt. Lehet, hogy nagyobb játszmákban vesz részt, mint feltételeztem róla, de ő legalább érdekes személyiség. És úgy érzem, ő meg Dionüszosz valójában a szívükön viselik Hádész sorsát. Nem tudom, elég-e ez ahhoz, hogy ne pártoljanak át a Tizenhármak többi tagjához, ha kenyértörésre kerül a sor, de ráérek még aggódni emiatt. Eltüntetem az utolsó falatot, felkapom a telefont, amelyet korábban kaptam Hádésztól, és kisétálok a konyhából. Végigmegyek a folyosón a szobáig, amelyre az első szint feltérképezése során bukkantam rá. Azt hiszem, nappali lehet, mégis kényelmes, mint egy kis olvasókuckó két kényelmes fotellel és egy hatalmas kandallóval, meg rengeteg polccal, amelyeken mindenféle könyvek sorakoznak, az ismeretterjesztő kötetektől a fantasy-irodalomig. Belesüppedek a sötétlila kárpitozású fotelbe, és bekapcsolom a készüléket. Már el van mentve benne a testvéreim száma, és le van töltve a videochat alkalmazás. Nagy levegőt veszek, és felhívom Pszichét. Azonnal felveszi a telefont.

− Ó, hála az isteneknek! − Hátradől. − Itt van!

Kallisztó és Eurüdiké tűnik fel mögötte. Ránézésre senki sem gondolná rólunk, hogy testvérek vagyunk. Igaz, valójában féltestvérek. Anyánk négy házasságából születtünk, még mielőtt elérte a célját, és tagja lett a Tizenhármaknak, és akkor már nem volt több férfira szüksége a további ambícióihoz. Mindannyian anyánk mogyoróbarna szemét örököltük, de ez minden: másban nem hasonlítunk egymásra.

Úgy tűnik, Eurüdikét a sírás kerülgeti. Világosbarna arcbőre máris könnyektől nedves.

− Hát élsz!

− Igen, élek.

Belém hasít a lelkiismeret-furdalás. Minden energiámat arra fordítottam, hogy a lehető legközelebb kerüljek Hádészhoz, miközben elfelejtettem tartani a kapcsolatot a testvéreimmel. Önző vagyok. Micsoda önzőség! És eleve az a tervem is merő önzőség volt, hogy végleg otthagyjam Olümposzt. Elhessegetem ezt a gondolatot.

Kallisztó előrehajol, és kritikus szemmel méricskél.

− Egészen… jól nézel ki.

− Jól is vagyok.

Bármennyire csábító is elbagatellizálni a helyzetet, az az egyedüli járható út számomra, ha teljesen őszinte vagyok velük.

− Hádész és én megállapodtunk valamiben. Gondoskodik a biztonságomról, amíg sikerül elhagynom Olümposzt.

Kallisztó összehúzott szemmel néz rám.

− Éspedig milyen áron?

A lényegre tapintott. Farkasszemet nézek vele.

− Ha Zeusz szemében csökkent értékű és kevésbé vonzó vagyok, mert lefeküdtem Hádésszal, akkor nem fog üldözni engem, amikor elhagyom a várost.

Mivel a nővéreim elkerekedett szemmel bámulnak rám, és egy szót sem szólnak, sóhajtok.

− És igen, dühös vagyok anyára és Zeuszra, és bizonyítani akartam előttük.

Psziché ráncolja a homlokát.

− Az a pletyka járta ma reggel, hogy te meg Hádész, nos, szeretkeztetek a fél város szeme láttára. Azt gondoltam, alaptalan szóbeszéd csupán, de…

− Igaz. Megtörtént. − Érzem, hogy elvörösödik az arcom. − A tervünk nem valósulhat meg, ha csak színészkedünk. Valóságosnak kell lennie.

Eurüdiké, az én édes, ártatlan testvérem szólal meg ezután, mégpedig halk és dühös hangon.

− Máris indulunk érted! Ha azt hiszi, kényszeríthet téged arra, hogy…

− Senki sem kényszerít semmire. − Feltartom a kezem. Elejét kell vennem az egésznek. Sejthettem volna, hogy ha titkolózni próbálok, akkor csak még inkább felerősödik bennük az anyáskodó, védelmező ösztön. − Elmondom nektek a teljes igazságot, de kérlek, ne szakítsatok félbe!

Psziché megfogja Eurüdiké vállát.

− Mondj el mindent, és mi majd eldöntjük, hogyan reagáljunk rá!

Ennél jobb ajánlatra nem számíthatok tőlük. Sóhajtok, aztán belefogok, mindenről mesélek nekik. A megállapodásunkról Hádésszal. És a folyamatos atyáskodásáról. Hogy milyen jó vele a szex. Nem említem Hádész és Zeusz közös viselt dolgait, a testén látható sebhelyeket, amiket a tűz hagyott rajta, amely végzett a szüleivel. Az a tűz, amelyet Zeusz okozott. Ösztönösen, kimondatlanul megbízom a testvéreimben, mégis valami visszatart attól, hogy megosszam velük ezt a történetet. Nem mintha titoknak minősülne, mégis akként kezelem, mint olyan tudást, amely csak Hádész és az én birtokomban van, és amely kötelékként fűz össze minket. És… tétovázom ugyan, de végső soron ki mással beszélhetnék még erről?

− Úgy érzem, itt nem fuldoklom. Levegőhöz jutok. Hádész előtt nem kell megjátszanom magam, nem kell mindig tökéletesnek és okosnak mutatkoznom. Úgy érzem, mintha… Mintha végre kezdenék rájönni, ki is vagyok én a maszk mögött.

Eurüdiké tekintete híven tükrözi az érzéseit.

− Csak veled történhet meg, hogy elmenekülsz otthonról, és egy szexi pasi ágyában kötsz ki, aki bármire hajlandó csak azért, hogy megvédjen téged. Kegyesek hozzád az istenek, Perszephoné.

− Nem így éreztem, amikor bejelentették az eljegyzésemet.

Eurüdiké vidámsága megcsappan.

− Valóban. Igazad lehet.

Psziché úgy néz rám, mintha most látna először.

− Biztos vagy benne, hogy ez nem valamiféle ravasz csapda? Nem véletlenül léptek működésbe a védekező mechanizmusaid.

Bár az ösztönöm azt diktálná, hogy tiltakozzak ez ellen, elfojtom magamban a késztetést, és elgondolkodom a hallottakon.

− Nem, ez biztosan nem csapda. Hádész ugyanúgy gyűlöli Zeuszt, mint én. Nincs miért azt gondolni, hogy ha sikerül megtörnie engem, azzal másnak is árthat rajtam kívül. Őt más fából faragták. Teljesen más, mint a Tizenhármak többi tagja.

Ezt biztosan tudom. Azért bírtam ki ilyen sokáig azt, hogy az olümposzi hatalmasságok köreiben kell élnem, mert bíztam az ösztöneimben, és hajlandó voltam hazudni, mint a vízfolyás. Hádésznak nem kell hazudnom. Az ösztöneim azt súgják, biztonságban érezhetem magam mellette.

− Biztos vagy benne? Csak azért kérdem, mert mindannyian tudjuk, hogy már évek óta a hádészi cím bűvöletében élsz…

− Nem Hádész jelenti a problémát. − Nem akarom elárulni nekik, mit tudok anyánkról, de muszáj tisztán látniuk vele kapcsolatban. − Anya azzal fenyegetőzik, hogy elvágja az utánpótlás útvonalait az alsó városba, amíg Hádész vissza nem visz hozzá.

− Tudunk róla. − Kallisztó beletúr hosszú, fekete hajába. − Azóta őrjöng, hogy eltűntél. Mostanra már teljesen kifordult magából.

− Nagyon aggódik érted − állítja Eurüdiké, mire Kallisztó felfortyan.

− Tajtékzik a dühtől. Szembeszegültél vele, és leégetted a Tizenhármak előtt. Most próbálja menteni, ami még menthető a megtépázott tekintélyéből.

− És aggódik. − Eurüdiké a legidősebb nővérünkre pillant. – Állandóan takarít mostanában.

Sóhajtok. Könnyű gonosztevőnek beállítani anyánkat Zeusz oldalán, de ő szeret minket. Csak nem hagyja, hogy az anyai szeretet akadálya legyen az ambícióinak. Anya képes rezzenéstelen arccal kiadni a parancsokat, mint egy tábornok, aki csatába készül, de ha aggódik, akkor takarítani kezd. Ez az egyetlen árulkodó jele a tulajdonképpeni idegállapotának. De végső soron ez sem változtat a lényegen.

− Ezt akkor sem kellett volna rám zúdítania.

− Ezt senki sem vitatja. − Psziché feltartja két kezét. − Senki semmit nem vitat. Mindössze aggódunk. És köszönjük, hogy jelentkeztél.

− Vigyázzatok magatokra! Hiányoztok nekem.

− Te is hiányzol nekünk − mondja Psziché mosolyogva. − És ne nyugtalankodj miattunk! Igyekszünk kézben tartani a dolgokat, már amennyire lehetséges.

Azzal kinyomja a telefont, még mielőtt felfoghatnám a szavai jelentését. Hogy ne nyugtalankodjak miattuk. Tulajdonképpen nem is nyugtalankodtam miattuk, egészen mostanáig. Megpróbálom visszahívni őket. Hosszú időbe telik, mire Psziché felveszi. Most nem hallom Kallisztót és Eurüdikét körülötte, sőt, Psziché hangja se tűnik olyan élénknek, mint pár perccel ezelőtt. Ráncolom a homlokomat.

− Mi folyik ott? Mit titkoltok előlem?

− Jól vagyunk.

− Igen, ezt hajtogatjátok, de nekem úgy tűnik, próbáltok meggyőzni engem erről, miközben cseppet sem vagyok meggyőződve róla, hogy igaz. Ne köntörfalazz, bökd ki végre! Mi történik?

Hátrapillant, és most félhomályosabb a helyiség körülötte. Mintha becsukta volna az ajtót vagy egy ablakot, vagy valami ilyesmi.

− Azt hiszem, valaki követi Eurüdikét. Sőt, nem csak őt. Kallisztó egyszóval sem említette, de ő is sokkal idegesebb, mint a helyzet indokolná. És azt hiszem, már háromszor is láttam ugyanazt a hölgyet, amikor elhagytam anyánk házát.

Futkározik a hideg a hátamon.

− Tudják, hol vagyok. Miért követnének titeket csak azért, hogy a nyomomra akadjanak?

Psziché összeszorítja ajkait, és végül azt mondja:

− Azt hiszem, azt próbálják elérni, hogy egyikünk se szökhessen el.

− De miért akarná anyánk… − Elhallgatok. − Nem anyánk. Hanem Zeusz.

− Szerintem is.

Psziché a haját babrálja, és az ujjai körül tekergeti a tincseit. Ez mindig is az idegesség gesztusa volt nála már gyerekkora óta. Fél. És ennek én vagyok az oka. Zeusz egyikünket sem követte, amíg el nem szöktem. Becsukom a szemem, próbálom végiggondolni a lehetséges forgatókönyveket, töröm a fejem a lehetséges okokon, hogy mi vihette erre már azon túl, hogy biztosítsa a jelenlétüket a felső városban. És olyan következtetésekre jutok, amelyeknek cseppet sem örülök.

− Ugye, nem arra gondolsz, hogy helyettem közületek kényszerítene valakit házasságra?

Mert ha így van, akkor muszáj visszamennem. Az nem lehet, hogy miattam kelljen feleségül mennie valamelyik nővéremnek ahhoz a szörnyeteghez. Még akkor sem, ha nekem kell vállalnom a felelősséget azért, hogy ez ne történjen meg.

− Nem, nem hinném. − Megrázza a fejét, aztán még egyszer megismétli, most már határozottabban. − Kizárt dolog. A nyilvános bejelentéssel sarokba szorították magukat. Egyikünket sem kényszeríthetik arra, hogy átvegye a helyedet anélkül, hogy ne csinálnának hülyét magukból, márpedig Zeusz és anyánk ezt biztosan el akarja kerülni.

Ezt megkönnyebbüléssel fogadom, de mégsem olyan nagy megkönnyebbüléssel, mint szeretném.

− Akkor meg miért?

− Lehet, hogy megpróbál kelepcébe csalni, hogy térj vissza a Sztüxtúlsó partjára. − Psziché a szemembe néz, olyan komolysággal, amit talán sohasem láttam még tőle. − Ezt nem teheted meg, Perszephoné! Bármi történjen is, maradj Hádész mellett, aztán menekülj el Olümposzból! Mi majd tartjuk itt a frontot. Minden rendben lesz.

Kiráz a hideg a gondolattól. Vajon meddig hajlandó elmenni Zeusz csak azért, hogy visszaszerezzen? Eddig másra se figyeltem, mint arra, hogy mi mindennel próbálkozhat, és teljesen megfeledkeztem más szempontokról. Anya sohasem bántaná egyik lányát sem, még akkor sem, ha úgy kezel minket, mint a sakkfigurákat. Lehetséges, hogy hagyja, hogy megtapasztaljuk a veszélyt bizonyos mértékig, de ő akkor sem egy szörnyeteg. Úgy érzem, ha tényleg belemennék ebbe a házasságba, akkor lenne valamiféle B terve, amely garantálja, hogy ne jussak a többi Héra sorsára. De nem érdekes, mert meg sem kérdezte tőlem, mit szeretnék.

Na de Zeusz? Az ő hírneve nem kitaláció: nagyon is valóságos. Lehet, hogy alaptalan a pletyka, miszerint megölte a feleségeit, de az már nem csak szóbeszéd, hogy hogyan bánik el az ellenségeivel. Nem azért képes vasmarokkal uralkodni Olümposzban, mert kedves és figyelmes, és visszariad a brutális lépésektől. Az emberek éppen azért engedelmeskednek neki, mert tartanak tőle. Mert okot adott erre. Psziché biztosan látja az arcomon a félelmet, mert odahajol hozzám, és visszafogott hangon azt mondja: − Komolyan mondtam, Perszephoné. Jól vagyunk, és minden rendben van. És ne is merészelj visszajönni miattunk ide!

A lelkiismeret-furdalás, amelyre igyekeztem nem gondolni az utóbbi napokban, most fojtogatja a torkomat. Kizárólag a tervemre összpontosítottam a figyelmemet, a saját végjátékomra, miközben eszembe se jutott, hogy ennek a nővéreim lehetnek a kárvallottjai.

− Én vagyok a legrosszabb testvér.

− Dehogy − tiltakozik a fejét rázva. − Szó sincs róla. Szabadulni akarsz ebből a helyzetből, és ez így van rendjén. Ha azt akarnánk, mindhárman leléphetnénk.

Nem érzem jobban magam ettől. Sőt, talán csak még rosszabbul.

− Ott lenni abban a házban, és azokkal az emberekkel… Úgy érzem, mintha fuldokolnék.

− Tudom. − Sötét szeme együttérzést tükröz. − Nem kell igazolnod magad előttem.

− De az önzőségem…

− Hagyd abba! − Élesen csattan a hangja. − Ha valakit mindenképpen hibáztatni akarsz, akkor anyánkat hibáztasd! És Zeuszt. Az isteneket, a Tizenhármakat, ha úgy tetszik. Mi nem választottuk ezt az életet. Mindössze megpróbáljuk túlélni. Ez mind a négyünk esetében mást és mást jelent. Ne kérj bocsánatot tőlem, és semmiképp se tartsd magad önzőnek!

Perzsel a torkom, de nem adom át magam az önsajnálatnak annyira, hogy sírjak. Mosolyogni próbálok.

− Kishúg létedre olyan okos vagy!

− Mert van két zseniális nővérem, akiktől tanulhatok. − Félrekapja a tekintetét. − Mennem kell. Hívj fel, ha szükséged van valamire! De semmiképp se módosítsd a terveidet miattunk!

Hangjának határozottsága meggyőző. Ha nehezen is, de rábólintok.

− Nem fogom. Megígérem.

− Akkor jó. Vigyázz magadra! Szeretlek.

− Én is téged.

És azzal távozik. Én meg ott maradok egyedül. Az üres kandallót bámulom, azon tűnődve, lehetséges-e, hogy végzetes hibát követtem el.

19

HÁDÉSZ

A SZÜRKÜLET MÁR ELKEZDI MEGHÓDÍTANI AZ EGET, mire végzek a különféle teendőimmel, amelyeket ma kellett befejeznem, és Perszephoné keresésére indulok. Az alsó város felkészült arra, ami jöhet, amennyire csak lehetséges. Az embereimet tájékoztattam róla, hogy fennakadások lehetnek az ellátásban, és hogy ennek megfelelően tervezzenek. A felső városi kémjeink riadókészültségben állnak, készen arra, hogy visszatérjenek a folyó túlsó partjára, ahol biztonságban érezhetik magukat. Mindenki feszülten figyel és várja, mit fog tenni Zeusz és Démétér.

Fáradt vagyok. Átkozottul fáradt. Ez az a fajta kimerültség, amely fokozatosan lesz úrrá az emberen, aztán egyszerre csak ledönti a lábáról, egyik pillanatról a másikra. Nem is veszem észre, mennyire szeretném már viszontlátni Perszephonét, amíg be nem lépek a kis könyvtárszobába. Ott találom őt összegömbölyödve a kanapén. A Juliette-től kapott egyik vidám, élénkkék színű ruhát viseli, és egy könyvet olvasgat. Tűz pattog a kandallóban, és ez a jelenet annyira hétköznapi és normális, hogy hátrahőkölök a látványától. Egy pillanatra megengedem magamnak az ábrándozást: elképzelem, hogy ez a látvány köszönt minden egyes nap végén. Ahelyett, hogy fáradtan bevonszolnám magam a hálószobámba, és leroskadnék a matracomra egyedül, ez a nő várna rám. Elhessegetem magamtól ezt a fantáziaképet. Nem engedhetem meg magamnak az álmodozást. Általában véve sem, de különösen nem akkor, ha róla van szó.

Mindez csak ideiglenes. Rövid időre szól.

Erőt veszek magamon, és belépek a helyiségbe, hagyom, hogy az ajtó halkan becsukódjon mögöttem. Perszephoné felpillant, és riadt arckifejezése láttán rögtön odasietek hozzá.

− Mi a baj?

− Mármint azon kívül, ami nyilvánvaló?

Letelepszek mellé a kanapéra, elég közel ahhoz, hogy akár biztatásként is értelmezhesse, mégis elég távol ahhoz, hogy teret hagyjak neki, ha arra van szüksége. Alig helyezkedem el, Perszephoné az ölembe bújik, és felhúzza a lábát, így már a combomon egyensúlyoz. Magamhoz húzom és átölelem, államat a fejére támasztom.

− Mi történt?

− Hermész üzenetet hozott a testvéreimtől.

Ez persze nem újdonság számomra. Lehet, hogy Hermész hátborzongató ügyességgel túljár a biztonsági őreim eszén, de a térfigyelő kamerákat még neki sem sikerül teljesen kijátszania.

− Felhívtad őket, és kiborultál a beszélgetésetek miatt.

− Azt hiszem, így is fogalmazhatunk. − Lassan enyhül benne a feszültség, és hozzám simul. − Csak üldögéltem itt, és sajnáltam magam. Milyen önző seggfej vagyok, aki ilyen nagy bajba sodortam másokat, és mindezt csak azért, mert szabad akartam lenni!

Nem hallottam még ilyen keserűnek eddig. Óvatosan simogatni és cirógatni kezdem, majd miután sóhajt egyet, folytatom.

− Az anyádat senki sem kényszerítette arra, hogy foglalja el Démétérpozícióját. Az ő ambíciója volt, hogy azzá váljon.

− Igen, tisztában vagyok vele. − Egyik ujjával végigsimít az ingem gombjain. − Mint már mondtam, elmerültem az önsajnálatban, ami már-már megbocsáthatatlan, de aggódom a testvéreim miatt, és attól tartok, hogy csak még tovább rontottam a helyzetet azzal, hogy elszöktem, ahelyett hogy belementem volna anyám terveibe.

Nem tudom, mit kellene mondanom ahhoz, hogy jobban érezze magát. Mivel egyedüli gyermeknek születtem, majd elárvultam, nem mondhatnám valami fejlettnek a szociális érzékemet. Képes vagyok megfélemlíteni és fenyegetni másokat, uralkodni és irányítani az embereket, de nem tudom, hogyan lehet megvigasztalni valakit. Ez meghaladja a képességeimet. Közelebb húzom magamhoz, mintha ez is elég lenne ahhoz, hogy összerakjam széthullott darabjait.

− Ha a testvéreid csak fele annyira talpraesettek, mint te, akkor nem lesz semmi gond.

Sikerül egy bizonytalan nevetést kipréselnie magából.

− Azt hiszem, ez jobban megy nekik, mint nekem. Kallisztónak és Pszichének biztosan. Eurüdiké azonban még nagyon fiatal. Őt mindig is burokban tartottuk, és most már úgy érzem, lehet, hogy ez hiba volt.

− Orfeusz miatt.

− Azt hiszem, nem olyan rossz fiú. De jobban szereti önmagát és a zenéjét, mint a húgomat. És én ezt sohasem fogom elfogadni.

Miközben beszél, megnyugszik és lehiggad valamelyest, aztán teljesen megszűnik benne a feszültség. Elég volt másra terelni a figyelmét. Talán nem is vagyok olyan ügyetlen a megnyugtatásban, mint gondoltam magamról. Elraktározom későbbre ezt az információt, bár közben mondogatom magamnak, hogy nincs semmi értelme ennek. Egyre csak fogy az időnk, már nem sok van hátra a télből. Azt követően pedig nem oszt és nem szoroz, hogy tudom-e, hogyan lehet megnyugtatni Perszephonét, ha feldúlt. Eltűnik az életemből.

Csábító ötlet, hogy a szexet használjam figyelemelterelésre, de nem tudom, erre van-e szüksége most.

− Nem szeretnél járni egyet odakint?

Felélénkül, amiből arra következtetek, ez a jó irány. Rám szegezi nagy, mogyoróbarna szemét.

− Komolyan gondolod?

− Igen, persze.

Elfojtom a késztetést, hogy figyelmeztessem, öltözzön fel melegebben. Nem megyünk messzire, és végképp nem szeretnék ráerőltetni semmit, főleg most, amikor olyan sebezhetőnek látom. Segítek neki felállni az ölemből, és közben fogom a kezét.

− Induljunk!

Perszephoné ragyogó arccal néz rám.

− Ez is egy újabb titok, mint az üvegház?

Még most is elképedek azon, milyen meghittséget érzek attól, hogy megosztom vele a titkaimat. Mintha az életem olyan részeit láthatná, amit senki más. Ahelyett, hogy elfordulna tőlem, úgy tűnik, megérti, mit is jelent számomra ez a hely. Lassan ingatom a fejem.

− Nem, ez most valami más. Bepillantás az alsó város kulisszái mögé.

Ha lehet, még jobban csillog a szeme.

− Menjünk!

Negyedórával később már kézen fogva sétálunk az utcán. Azon tűnődök, nem kellene-e elengednem a kezét, de semmi kedvem hozzá. Szeretem érezni, ahogyan a tenyere hozzásimul az enyémhez, és az ujjaink egymásba kulcsolódnak. A háztól kelet felé vesszük az irányt, olyan tempót diktálok, amit nem fog megerőltetőnek érezni. Még nem épült fel teljesen a sérülésekből, amelyeket akkor éjjel szerzett, amikor az utamba sodorta a sors. Vagy talán csak ürügyet keresek, hogy gondját viselhessem.

Szótlanul lépdelünk egymás mellett, mégis tudom, hogy a gondolatai továbbra is a testvérei körül forognak. Semmi sem jut eszembe, amivel megnyugtathatnám, ezért arra törekszem, hogy olyan élményben részesítem, amely legalább egy kis időre kizökkenti ebből.

− Mindjárt ott vagyunk.

Most végre rám néz.

− Elárulod nekem, hová megyünk?

− Nem.

− Micsoda kötekedő!

Megszorítom a kezét.

− Lehet, hogy csak szeretem látni az arcodat, amikor életedben először tapasztalsz meg valamit.

Mivel már sötétedik, nehéz lenne megállapítani, de úgy érzem, elpirult.

− Tudod, ha valamivel el akarnád terelni a figyelmemet, akkor mindig jó megoldás a szex.

− Ezt igyekszem majd észben tartani.

Egy sikátor felé vesszük az irányt. Perszephoné habozás nélkül követ a nagy fémajtóhoz. Rápillantok.

− Ideges vagy?

− Nem − vágja rá azonnal. − Veled vagyok, és mindketten tudjuk, hogy nem fogod hagyni, hogy bármi bántódásom essék.

Csak pislogok.

− Biztos vagy ebben?

Mosolyog, a tekintetéből úgy látom, valamelyest enyhült az aggodalma.

− Hát persze. Te vagy a félelmetes Hádész. Veled senki sem mer kekeckedni, ami azt jelenti, velem sem fognak, amikor veled vagyok. − Közelebb hajol hozzám, a melle a karomhoz préselődik. − Igaz?

− Igen − felelem halkan. Még az évődését sem tudom élvezni, mert leköti a gondolataimat az iménti kijelentése. Veled vagyok, és mindketten tudjuk, hogy nem fogod hagyni, hogy bármi bántódásom essék.

Mintha ilyen egyszerű lenne. Mintha igaz lenne. Az is.

Megbocsáthatatlan dolgokra is hajlandó lennék, csak hogy garantáljam Perszephoné biztonságát. De valahogy hallani, ahogy hangosan kimondja, sokkal valóságosabbá teszi ezt. Megbízik bennem. Intek az ajtó felé, egyszerűen csak azért, hogy csináljak valamit.

− Még elég világos van ahhoz, hogy tanulmányozhasd az oszlopokat, ha van kedved hozzá.

− Van.

Fogja a kezem, miközben alaposan szemügyre veszi az ajtót két oldalról közrefogó fehér oszlopokat. Én inkább őt nézem, hiszen amúgy is tudom már, mit lát. Szatírok és nimfák dőzsölnek egy varázslatos erdőben: esznek-isznak, és jól érzik magukat. Perszephoné végül hátradől, és mosolyogva néz rám.

− Egy újabb átjáró.

− Átjáró?

− Mutasd meg, mi van az ajtó mögött, Hádész!

Belököm az ajtót, Perszephoné halk sikoltással reagál, amit szinte elnyom a túloldalon lévő zaj. El akar sietni mellettem, de erősen szorítom a kezét.

− Nem kell sietni.

− Beszélj a saját nevedben!

A szokásosnál is nagyobbra kerekedik a szeme, amikor felméri az elénk táruló látványt. A fedett piac egy csarnok, amely a tél folyamán szinte minden este nyitva tart. A tetőszerkezet egybeolvad a sötétséggel a fejünk fölött, maga a helyiség egy visszhangos raktárépület − vagy az lenne, ha üresen állna. Az évnek ebben az időszakában megtelik a vásárlók és az árusok forgatagával. Ideiglenes standok állnak itt, egyenes sorokba rendezve. Azonos méretűek, de a tulajdonosok élénk színű vászontetőkkel különböztetik meg az üzleteiket egymástól, emellett táblákon hirdetik portékáikat, a szappantól a desszerteken át a bizsukig és az apró dísztárgyakig. Mindegyiküknek van boltja az alsó város valamely pontján, de itt is kínálnak mintát a termékeikből. Akad közöttük olyan is, akinek már gyerekkoromban is volt üzlete. Némelyik több nemzedékre nyúlik vissza. Az egész épületet megtölti a vásárlók és kereskedők zsivaja, a sokféle ínycsiklandó étel illatának keveréke.

A tumultust és a zajt ürügyként használva, átfogom Perszephoné derekát, és közelebb húzom magamhoz, hogy a fülébe súghassam: − Éhes vagy?

− Igen.

Egy pillanatra sem veszi le a szemét a látványról. Ma este nincs olyan nagy zsúfoltság, mint hétvégén szokott, de így is sokan hömpölyögnek a standok sorai között.

− Hádész, mi ez a hely?

− A téli piac. − Magamba szívom Perszephoné nyárias illatát. − A melegebb hónapokban kiköltöznek innen az árusok a város egy másik pontjára, amelyet kifejezetten szabadtéri piacnak alakítottak ki. De télen ez a hét minden napján nyitva tart este.

Felém fordul, hogy a szemembe nézhessen.

− Ez egy titkos világnak tűnik… Felfedezhetjük együtt?

Az érdeklődése és az öröme olyan balzsam a lelkemnek, amelyről nem is tudtam, hogy vágyom rá.

− Azért vagyunk itt. − Még egyszer visszahúzom, amikor látom, hogy legszívesebben belevetné magát az emberforgatagba. − De előbb eszünk valamit. Ez az egyetlen kikötésem.

Perszephoné széles mosollyal reagál.

− Igenis, uram! − Lábujjhegyre emelkedik, és csókot lehel az arcomra. − Vigyél el a kedvenc helyedre!

Ismét tudatosodik bennem, hogy az életem olyan részét osztom meg ezzel a nővel, amelybe senki más nem nyerhet bepillantást. És hogy értékeli és élvezi azokat a dolgaimat, amelyek nem kifejezetten Hádészra vallanak, aki az alsó város ura és a Tizenhármak fekete báránya. Az ehhez hasonló pillanatokban úgy érzem, mintha az igazi lényemet látná, és ez bódító érzés.

Egy gírosz árus standjánál kötünk ki. Biccentek Damien felé, aki a pult mögött áll. Mosolyogva reagál.

− Rég láttalak.

− Üdv! − Biztatom Perszephonét, hogy lépjen közelebb a standhoz. − Damien, bemutatom neked Perszephonét. Perszephoné, ő Damien. A családja gíroszt árul Olümposzban már… mióta is? Három nemzedék óta?

− Öt − helyesbít nevetve. − Bár ha a nagybátyámat kérdezed, ő inkább egy tízhez közeli számot fog mondani. A családfánkat ráadásul egy görög főszakácsig tudjuk visszavezetni, aki Cézár szolgálatában állt.

− Elhiszem. − Nevetek, pontosan úgy, ahogyan szeretné. Már vagy tucatszor eljátszottuk ezt a jelenetet, de annyira élvezi, és az nekem is örömöt jelent. − Kettőt kérünk a szokásosból.

− Máris adom.

Néhány pillanatig tart, míg elkészül a gírosz, és én élvezettel figyelem a mozdulatait, amelyek sokéves gyakorlatról árulkodnak. Emlékszem még rá, hogy tinédzserként idejöttem, és figyeltem Damien apját, aki betanította a fiát, hogyan vegye fel a rendelést, és készítse el a gíroszt. Türelemmel és szeretettel felügyelte a fiút, amit irigyeltem tőle. Jó a kapcsolatuk, és ez is olyasvalami volt, amit szerettem volna magamba szívni, főleg azokban az években, amikor kamaszként sokat szorongtam.

Damien a magasba emeli a gíroszt.

− Ingyen van.

− Te jobban tudod.

Előveszem a pénzt a zsebemből, és leteszem a pultra, annak ellenére, hogy félig-meddig tiltakozik. Ez a forgatókönyv szinte minden egyes alkalommal így zajlik közöttünk, amikor felkeresem őket. Átveszem tőle a gíroszokat, és az egyiket Perszephoné kezébe adom.

− Erre.

Mutatom neki az utat, a raktárépület széle felé tartunk, így jutunk el oda, ahol a fal mellé felsorakoztatva féltucatnyi asztal és szék várja a vendégeket. Vannak hasonló teraszok máshol is a piacon, ahová ki lehet ülni, függetlenül attól, hogy hol vásárolta az ételt az ember. Így nem kell messzire mennünk, kényelmesen elfogyaszthatjuk a gíroszainkat.

Perszephonéra pillantva látom, hogy értetlenkedve ráncolja a homlokát.

− Mi az? − kérdezem fintorogva.

− Milyen gyakran jársz ide?

Bizsereg a bőröm, és az a kellemetlen érzés fog el, hogy elvörösödtem.

− Általában hetente egyszer legalább. − Mivel csak bámul rám, de nem szólal meg, nehezen bírom ki, hogy ne feszengjek. − Megnyugtatónak találom a káoszt.

− Ez nem az egyetlen ok.

Megint bebizonyítja, milyen jó megfigyelő. Érdekes módon ez most nincs ellenemre.

− Ez csak egy kis töredéke az alsó város lakosságának, de szeretem látni az embereket, amint jönnek-mennek, teszik a dolgukat. Ez a normális.

Kicsomagolja a gíroszát.

− Mert biztonságban vannak.

− Igen.

− Mert neked köszönhetően biztonságban érzik magukat. − Harap egyet, még mielőtt válaszolhatnék, és érzékien nyögdécsel hozzá. − Az istenekre, Hádész! Ez mesés.

Szótlanul falatozunk, és a helyzet normális hétköznapisága mellbevágóan hat rám. Ha csak egészen rövid időre is, de Perszephoné és én két teljesen átlagos ember lehetünk ebben a világban, akiknek nem kell attól tartaniuk, hogy egész Olümposz ellenük fordul, ha rosszul döntenek. Ez lehetne akár az első randevú, akár a harmadik, de az is lehet, hogy tíz évet kell várnom a következőig. Becsukom a szemem, és elhessegetem ezt a gondolatot. Nem vagyunk normális emberek, ez nem egy randevú, és hamarosan vége szakad az együtt töltött időnek. Perszephoné elhagyja Olümposzt. Lehet, hogy tíz év múlva én itt leszek ugyanezen a szent helyen, és egyedül élvezem a gíroszomat, ahogyan számtalan alkalommal tettem már eddig is. Ő azonban valahol messze lesz, és azt az életet éli, amelyre mindig is hivatott volt. A napfényes oldalon töltött életét.

Összegyűri az üres csomagolópapírt, és előrehajol, szuggesztív arckifejezéssel.

− Mutass meg nekem mindent!

− Nem nézhetünk meg mindent ma éjjel. − Még mielőtt elszomorodna, folytatom. − De egy részét felfedezhetjük ma éjjel, és aztán visszajöhetünk néhány naponta, hogy mindent láthass, amit csak szeretnél.

Mosolyog rám, és tiszta ez a mosoly, úgy érzem, mintha feltörte volna a szegycsontomat, és a kezébe vette volna a szívemet.

− Szavadat adod rá?

Mintha megtagadhatnám tőle ezt a kis örömöt. Mintha bármiféle örömöt képes lennék megtagadni tőle.

− Igen.

Egy órán át bolyongunk az árusok között, aztán visszaterelem Perszephonét a bejárathoz. Addigra sikerül mindenkit elvarázsolnia. Ez idő alatt összegyűjtöttünk több szatyornyi édességet, megvettünk egy ruhát, amelyen megakadt a szeme, valamint három üvegszobrocskát, amelyet a testvéreinek szánt ajándékba. Szinte bűntudatom van amiatt, hogy ilyen rövidre kell fognom ezt a kis kiruccanást, de hazafelé menet bebizonyosodik, hogy ez volt a bölcs döntés. Mire befordulunk az utcánkba, Perszephoné már rám támaszkodik.

− Nem vagyok fáradt.

Nehezen állom meg, hogy el ne mosolyodjak.

− Persze.

− Nem vagyok fáradt. Csak tartalékolom az erőmet.

− Mm-hmm.

Bezárom az ajtót magunk mögött, és alaposan szemügyre veszem Perszephonét.

− Akkor azt hiszem, ellen kellene állnom a késztetésnek, hogy felkapjalak, felvigyelek az emeletre és ágyba fektesselek.

Perszephoné az alsó ajkát harapdálja.

− Nos, ha ölben szeretnél vinni engem, akkor azt hiszem, képes lennék minimálisra csökkenteni az ellenállásomat…

Felbátorít, amikor érzem, hogy hozzám simul.

− Nos, ebben az esetben…

Azzal felnyalábolom, a szatyrokkal és mindennel együtt, és élvezem, hogy halkan felsikkant. Élvezem, hogy a fejét bizalmasan a mellkasomra hajtja. Egyszerűen csak élvezem őt. Elbizonytalanodok, amikor a lépcsőfordulóhoz érek vele, de felegyenesedik, és megcsókolja a nyakamat biztatásképpen.

− Vigyél az ágyadba, Hádész!

Nem az övébe. Az enyémbe. Bólintok, és viszem tovább a lépcsőn, fel a szobámba. Lefektetem Perszephonét az ágyra, és hátralépek.

− Felhozassam ide a holmidat?

Ismét az ajkába harap, amit egyszerűen imádok tőle.

− Ez elbizakodottság szerinted? Tudom, az egy dolog, ami tegnap éjszaka történt, de most már tolakodó vagyok, ugye?

Talán, de tetszik nekem az, ahogyan helyet csinál magának az otthonomban, az életemben.

− Nem ajánlanám fel, ha nem szeretném, hogy itt legyél.

− Akkor igen, kérlek! − Kinyújtja a kezét felém. − Gyere ide az ágyhoz!

Megfogom a kezét, még mielőtt elkezdené kigombolni az ingemet.

− Pakold el a holmidat! Még körbe kell járnom egyszer a házat, ahogy szoktam. Ellenőrzöm a zárakat.

− Körbe kell járnod. − Felnéz rám, és mint mindig, most is többet lát belőlem, mint szeretném. Megfeszülök, várom, hogy nekem szegez egy kérdést, hogy megkérdezi, miért érzem szükségét ellenőrizni az összes zárat, amikor a létező legjobb és legdrágább riasztórendszerem és biztonsági őreim vannak. Ehelyett csak bólint. − Tedd azt, amit tenned kell! Várni foglak.

Bármennyire is szeretnék sietni, tudom, hogy nem fogok tudni aludni, amíg nem ellenőriztem a földszinten az összes bejáratot és kijáratot. Főleg most, hogy Perszephoné itt van, és bízik benne, hogy gondoskodom a biztonságáról. Ennek a tudatnak komoly teherként kellene nehezednie a vállaimra, de valahogy mégsem érzem így. Épp ellenkezőleg. Mintha ez lenne a dolgok rendes menete. Ezt már végképp nem érem fel ésszel, úgyhogy ki is verem a gondolatot a fejemből.

A biztonságiak szobájában megállok, hogy ellenőrizzem a személyzetet, de ahogyan az várható volt, nincs semmi újdonság, amiről beszámolhatnának. Bármilyen lépést is tervez Zeusz, aligha fog ma éjjel a tettek mezejére lépni.

Nekem is intézkednem kellene egy s másról, de még habozok. Nem, még nem. Most nem, amikor olyan jól alakul minden Perszephonéval. Jobb lesz, ha hagyom kiforrni a dolgokat. Kivárunk, és aztán majd meglátjuk, mit lép Zeusz, még mielőtt bármit is tennénk.

Ez nagyon gyenge kifogásnak hangzik, bizonyára azért, mert az is. Nem érdekel. Elhessegetem ezeket a gondolatokat, és elindulok vissza a szobámba. Nem tudom, mit várok, de biztosan nem azt, hogy Perszephonét az ágyamban találom, és már javában alszik.

Megállok előtte, és csak nézem, hagyom, hogy eltöltsön a látványa. Az oldalára fordulva összegömbölyödött, a takarót a mellére húzta, és most már elernyedő ujjakkal markolja. Hajkoronája kócosan terül szét a párnáján. Háttal fekszik az ágy azon felének, amelyen én feküdtem az éjjel, mintha várná, hogy feküdjek mellé, és simuljak hozzá hátulról. Hüvelykujjammal dörzsölgetem a szegycsontomat, mintha ez enyhítené a fájdalmat, amit érzek. Csábító lenne most rögtön befeküdni mögé az ágyba, de előbb a szekrényemhez megyek, levetkőzök, és átmegyek a fürdőszobába, hogy végigcsináljam az esti rutinomat.

Pontosan ugyanúgy fekszik, amikor visszatérek hozzá. Lekapcsolom a villanyt, bebújok a takarók alá. Lehet, hogy túlkombinálom a dolgot. Többet látok a helyzetbe, mint ami van. Perszephoné már elaludt. Persze, mondta is, hogy nem az a bújós fajta. A puszta tény, hogy itt van, még nem feltétlenül jelent felhívást keringőre…

Perszephoné ekkor hátranyúl, és megfogja a kezem. Hátrébb fészkeli magát, hogy egészen szorosan hozzám simulhasson, és csak akkor hagyja abba a mocorgást, amikor a törzsünktől a combunkig egymáshoz tapadunk. Megfogja a karom, és felfelé húzza, hogy átkaroljam a mellkasát a takaró fölött, és álmosan sóhajt egyet.

− Jó éjt, Hádész!

Nagyokat pislogok a sötétben, és már tagadhatatlan tényként kell elkönyvelnem, hogy ez a nő visszafordíthatatlanul megváltoztatta az életemet.

− Jó éjszakát, Perszephoné!

20

PERSZEPHONÉ

ELTELIK EGY NAP, AZTÁN A MÁSIK IS, EGYIK HÉT összemosódik a következővel. Napközben néha képtelen vagyok szabadulni a gondolattól, hogy vajon mikor teszi meg anyám és Zeusz a következő lépést, máskor meg másra sem tudok gondolni, mint arra, amit a Hádésszal való együttélés kínál nekem. A ház mindegyik helyisége újabb felfedezés számomra: olyan titkoké, amelyek megdobogtatják a szívemet. Polcokat találok minden zegzugban, telis-tele könyvekkel, amelyek gerince már megviselt a sok olvasástól. Minden nap csak egy helyiséget térképezek fel egyszerre, hogy tovább tartson ez a felfedező út, és közben úgy érzem, egyre jobban megismerem a férfit is, aki az épület tulajdonosa.

Hetente többször is ellátogatunk a téli piacra, és Hádész békésen tűri, hogy magammal vonszoljam, mintha egy imádott plüssállatka lenne. Már megmutatta nekem az alsó város számos rejtett ékkövét. Sok tucatnyi oszlopot csodálhattam meg, amelyeket különleges jelenetek díszítenek: ezek az adott vállalkozás profiljához kapcsolódnak témájukkal. Nem tudom megunni, hogy figyeljem az arckifejezése változását a megfontolttól az elképedtig, amikor látja rajtam, milyen sokat jelentenek nekem ezek az élmények. Úgy érzem, eközben alaposabban megismerhetem a városnak ezt a részét, és egyúttal azt az embert is, aki uralja. Na és az éjszakáim? Olyankor egészen más oldaláról ismerhetem meg őt.

Összecsukom a könyvet, amelyet nem is olvastam már, és Hádészra pillantok, aki ott ül a kanapé másik végén a laptopjával és egy halom papírral. Ha egy kicsit hunyorítva szemlélem magunkat, akkor úgy látom, mintha teljesen átlagos emberek lennénk. Ő hazahozta befejezni a munkáját. Én meg tökéletesen elégedett vagyok a háziasszony szerepével. Vagy azzal, ami lefedi a jelenlegi státuszomat.

− Látom, erősen töröd a fejed valamin − jegyzi meg anélkül, hogy felpillantana. A könyvet babrálom.

− Nagyon jó könyv. Komoly fejtörést okoz.

Ez nem hangzik igazán meggyőzőnek.

− Perszephoné!

Komoly hangnemet üt meg, ami választ követel. Mégpedig őszintét. Önkéntelenül kiszaladnak a szavak a számon, és már nem tudom visszaszívni azokat.

− Még mindig nem vittél vissza a szexbörtönödbe.

− Az nem szexbörtön.

− Hádész, az nem más, mint maga a megtestesült szexbörtön.

Ezen a ponton végre félreteszi a laptopját, és minden idegszálával rám figyel. Összevonja a szemöldökét.

− Jól éreztük magunkat eddig.

− Az nem kifejezés. Nagy élmény felfedezni a házadat és a várost. Ahogyan téged is. − Ég az arcom, de tovább nyomulok. − De azt mondtad, azt akarod, hogy vegyenek komolyan az emberek, márpedig hogyan várhatod el ezt tőlük, ha nem úgy kezelsz engem, ahogyan elvárják tőled?

− Nem akartam osztozkodni rajtad a felső városból érkező kukkolóinkkal. − Olyan egyszerűen mondja ezt, mintha nem is tudná, hogy egy bombát dobott le. Lehúzza rólam a takarót, amely alatt összegömbölyödtem, és ledobja a padlóra. − Egyébként igazad van. Lehet, hogy azért nem léptek még, mert nem kényszerítettük rá őket.

Elolvadok egy kissé, amikor megfogja a bokámat. Mindig is ilyen élmény a fizikai érintkezés vele. Várom, hogy mérséklődik az érzés intenzitása, hiszen ha mindig elérhető közelségben vagyunk egymás számára, és bármikor kaphatók vagyunk a szexre, akkor idővel elmúlik az újdonság varázsa. Ez azonban még nem következett be. Sőt, az utóbbi két hétben mindig egyre jobban kívánom őt. Olyan vagyok, mint Pavlov kutyája. Hádész épp csak megérint, és máris szüntelenül vágyom rá. Miről is beszélgettünk az imént? Gondolatban megrázom magam, és próbálok koncentrálni.

− Megpróbáljuk cselekvésre bírni őket?

− Megleckéztetjük őket. Vagy legalábbis Zeuszt.

Hádész keze elindul felfelé a vádlimon, megfogja a térdemet, és lehúz magához a kanapéra. Egyenesen a szobájába jöttünk, miután vacsorázni voltunk egy hangulatos kis étteremben az utca végén, úgyhogy most is az egyik kacér kis ruhámat viselem, amelyet Juliette-től kaptam. Látva, hogy Hádész perzselő tekintettel pillant végig rajtam tetőtől talpig, arra következtetek, hogy neki jobban tetszik, ha nem takarja a combomat, hanem felhúzódik kicsit rajta.

− Mutasd meg!

Remegő kézzel nyúlok le, és húzom feljebb a ruhám alját, épp csak annyira, hogy alánézhessen. Felvonja a szemöldökét.

− Nahát, van rajtad bugyi, mint az illemtudó lányokon.

− Igen, mert néha szeretek incselkedni.

Hagyom, hogy a szoknya felcsússzon a derekamig, és oldalra simítom a bugyimat. Mit számít az, hogy Hádész minden porcikámat ismeri már, sőt, a szájával is bebarangolta valamennyit. Ez akkor is valamiféle gonoszkodás, ami olyasfajta függőséget okoz, amelytől lehet, hogy sohasem fogok tudni szabadulni.

De most erre nem gondolok, nem tudok arra gondolni, hogy mi lesz utána. Miután véget ér a tél. Miután szabad leszek. Miután végleg kisétálok Hádész életéből.

Most még közelebb húz magához, és előrehajol, hogy beférkőzzön a szétfeszített combjaim közé. Elég egyetlen pillantása, és elengedem a bugyimat, és felkönyökölök. Hádész szélesre nyitott szájjal csókot nyom a selyemre. Nyögdécselek a kéjtől.

− Az istenekre mondom, ez mennyei érzés.

Úgy tűnik, nem célja félrehúzni a bugyimat, hogy ne legyen az útjában: lassan és folyamatosan ingerli a csiklómat a textilen keresztül. Gyorsan benedvesedek, sikamlós leszek tőle. Csak akkor néz fel, amikor már hangosan zihálok, és nehezen bírom ki, hogy meg ne emeljem a csípőmet.

− Holnap bulit rendezünk.

− Egy… bulit.

− Mm-hmm.

Most végre félrehúzza a bugyimat, és megcsókolja a puncimat, lassan, kényelmesen és egyre mélyebbre hatolva.

− Mondd ki, mit akarsz! Meséld el részletesen!

Kis híján felnyögök.

− Micsoda?

− Most rögtön.

Lepillantok rá. Azt szeretné, hogy részletesen mondjam el neki, mit szeretnék, miközben folyamatosan izgat a nyelvével? Úgy tűnik, igen. Beharapom az alsó ajkamat, és az érzéki gyönyör hullámaira összpontosítom a figyelmemet, amelyeket ő indít útjukra a testemben.

Bőven volt már időm kitapasztalni, mi okoz gyönyört nekem és Hádésznak, de úgy érzem, ezzel a kérésével most egy újabb szintre érkeztünk.

− Azt szeretném… hogy…

Nem, nem akarom elmondani neki. Ujjaimmal a hajába túrok, és megemelem a csípőmet, hogy jobban hozzám férhessen. Hiába várom, megállt − nem érkezik újabb nyalás.

Hiába kapaszkodom belé, Hádész eltol magától, és összevont szemöldökkel fürkészi az arcomat.

− Mindazok után, ami történt közöttünk az utóbbi néhány héten, mégis mi lehet az, amit szeretnél, de nem mered bevallani?

− Szeretek veled lenni, és szeretek mindent, amit együtt csinálunk.

Még jobban ráncolja a homlokát.

− Perszephoné, ha nem állnék készen rá, hogy megtegyem, amit kérsz tőlem, akkor nem kérdeztem volna rá.

Mégsem akarom megtenni. Nem és nem. Annyira helytelen, illetlen és mocskos fantáziára valló dolog lenne, még kettőnk viszonylatában is. Tudom, hogy a képmutatás magas foka felszólítani Hádészt, hogy ne fogja vissza magát velem szemben, aztán megfordulni, és ugyanezt tenni vele. Mégis úgy érzem, ez más.

Hádész megmozdul, miközben vívódom magamban, felnyalábol, és az ölébe ültet. A hátammal a mellkasának támaszkodva széttárom a combjaimat. Ebben a pózban voltam akkor is, amikor mindenki szeme láttára lovagoltam a farkán, és eljuttatott a csúcsra. Akkor éjjel ültethette el bennem azt a fantáziaképet is, amelyet nem merek szavakba önteni. Hádész egyik kezét becsúsztatja a bugyimba, hogy megmarkolja a szeméremdombomat. Két ujjával belém hatol. Aztán megtorpan, és továbbra is így tart a markában, a lehető legintimebb módon.

− Feszült vagy, kis szirén. Talán valamilyen emlékeket idéz fel benned ez?

− Dehogy. Hová gondolsz?

Túl gyorsan vágom rá a választ, olyan érzékien ziháló hangon, hogy a legkevésbé sem meggyőző, amit mondok. Hádész megcsókolja a nyakamat, és elindul felfelé a fülem irányába.

− Áruld el nekem!

− Nem szeretném.

− Azt hiszed, elítélnélek érte?

Nem, nem erről van szó. Nyögdécselek, miközben ujjai nekifeszülnek a hüvelyem falának. És ekkor kiszalad a számon az igazság, amelyet magamban akartam tartani.

− Semmit sem akarok, amit te nem szeretnél megtenni.

Még egy kis ideig mozdulatlan marad, aztán elneveti megát a nyakam hajlatában.

− Akkor éjjel elevenedbe találtam, ugye? − Ismét úgy mozgatja bennem az ujjait, hogy fokozza a gyönyörömet. Mély hangon duruzsol a fülembe. − Mondd ki! Áruld el nekem, miről fantáziáltál azóta!

Megtörik az ellenállásom. Behunyom a szemem.

− Ott szeretnék lenni az emelvényen. Nem az árnyékban meghúzódva. Azt akarom, hogy a reflektorfényben tégy a magadévá, hogy mindenki lássa. Dugj meg ott, mindenki szeme láttára.

Tovább ingerli a G-pontomat.

− És ezt ilyen nehezedre esett kimondani?

− Igen.

Megmarkolom a karját, de azt sem tudom megmondani, hogy ellökni vagy magamhoz húzni szeretném inkább, hogy tovább izgasson.

− Tudom, hogy nem akarod kitenni magad a reflektorfénynek.

− Mmm. − A fülcimpámat harapdálja, közben a csiklómra szorítja a tenyere élét. − Mit gondolsz, létezik bármi, amit nem adnék meg neked, amíg az enyém vagy? Bármit kérhetsz tőlem, kis szirén.

Nincsenek szavaim erre, de ez rendben van így, mert úgy tűnik, Hádész nincs híján a szavaknak, kettőnk helyett is beszél. Továbbra is lassan mozog, egyenletesen erősíti bennem a gyönyört, és egyre szorosabbra zárom az izmaimat az ujjai körül. Mintha az idők végezetéig ráérnénk, pedig éppenséggel az idő az, aminek híján vagyunk. Szabad kezével felnyúl, és lehúzza a ruhám pántját, hogy derékig lemeztelenítsen. Különös, hogy így, miközben az ujjaival elégít ki, félmeztelenül szexibbnek érzem magam, mintha semmi sem lenne rajtam. Hádész mindig is tudta, mi izgat fel a legjobban, és egy pillanatig sem habozott valóra váltani a fantáziáimat.

− Rádöntelek egy székre, és felhúzom a szoknyádat, hogy mindenki láthassa azt a telhetetlen, mohó kis puncidat. Széttárlak az ujjaimmal.

− Igen − szakad ki belőlem.

− Ezt is megkapod tőlem, kedvesem. Mindent megadok neked. – Nem mosolyog, mégis nevet. − Szeretnéd tudni az igazat?

− Persze.

− Én is beindulok ettől. − Egy harmadik ujjával is belém hatol. − Leakarlak vetkőztetni, és addig dugni téged, amíg kegyelemért nem könyörögsz. Pontosan ezt fogom tenni. Mert ez gyönyört okoz neked. És mert engem is felizgat ez a fantázia. Nem kérhetsz olyasmit tőlem, amit ne adnék meg neked! Érted?

− Igen.

Nem tudom pontosan megfogalmazni: hogy miért is volt olyan ígéretes számomra ez a sötét fenyegetés. Gondolhattam volna, hogy érteni fogja, nem lett volna szabad kételkednem benne. Hádész most felemel, és a kanapé karfájára fektet. Felhúzza a szoknyámat, és letolja a bugyimat a combomra.

− Ne mozdulj!

Néhány pillanatra eltűnik, és amikor visszajön, hallom az óvszer csomagolásának gyűrődését és zörgését. És aztán belém hatol, fokozatosan, szinte gyötrelmesen lassan, centiméterenként. Ebben a pózban nehezebb hozzám férnie, a bugyim miatt nem tudom szélesebbre nyitni az ölemet előtte. Bár nem jár fájdalommal, mint a kikötözés, mégis ezerszer izgatóbb így. Hádész ujjai a csípőmre görbülnek, és rögtön dugni kezd. Úgy helyezkedem, hogy megmarkolhassam a kárpit párnázott részét, de az ujjaim átcsúsznak a bőrfelületre, amin nem találok fogást. Hádész nem tétovázik.

Felhúz magához, és nekitámaszt a mellkasának, egyik kezét a nyakamra teszi, a másikkal megkeresi a csiklómat, és izgatni kezdi. Minden mozdulata olyan érzéki inger, amely új magasságokba röpít. Mély és halk hangon beszél hozzám, szinte nem is hallom, hanem érzem.

− Azt teszek a punciddal, amit csak akarok. Akár közönség előtt, akár akkor, amikor kettesben vagyunk. Ahol csak jólesik. És úgy teszlek magamévá, ahogy csak akarom, kis szirén. Az enyém vagy.

− Ha a tiéd vagyok… − Márpedig az vagyok. Kétség sem férhet hozzá. Levegőhöz is nehezen jutok, alig sikerül kimondanom a következő szavakat. − Akkor te is az enyém vagy.

− Igen. − Fátyolos hangján egyenesen a fülembe beszél. − Igen, a tiéd vagyok. A francba is…

Már elélvezek, vonaglok a kezében és a farka körül. Hádész hátradönt a kanapéra, és néhány határozott lökéssel befejezi az aktusunkat. Kihúzza belőlem a péniszét, és egy pillanatra elválik ugyan tőlem, de rögtön visszatér, és a karjaiba emel.

Azóta, hogy először jártunk a téli piacon, többé már nem játszottam azt, hogy nem szeretem, amikor magával cipel. Mindketten tudjuk, hogy hazugság lenne, ha továbbra is méltatlankodnék emiatt, mert ugyanúgy élvezem ezeket a pillanatokat, ahogyan a jelek szerint ő is.

Besétál velem a helyiségbe, amelyet közös hálószobánknak használunk, és letesz. Elkapom a csuklóját, még mielőtt szokásához híven a villanykapcsolóhoz léphetne.

− Hádész?

− Igen?

Kis híján engedek a késztetésnek, hogy lesüssem a szemem, és elengedjem, de mivel őszinteséget vár tőlem, ami persze kiszolgáltatottá is tesz, én is csak ezt várhatom el tőle. A szemébe nézek.

− Égve maradhatna a lámpa? Kérlek!

Mozdulatlanná dermed, mintha a légzése is megszűnne.

− Ezt nem akarhatod.

− Nem kérném, ha nem ezt szeretném. − Tudom, hogy nem volna szabad tovább erőltetnem a dolgot, mégsem bírom megállni. − Nem bízol abban, hogy nem fogok hátat fordítani neked?

Zihálva fújja ki a levegőt.

− Nem erről van szó.

Én mégis úgy érzem. De már azzal is nehéz helyzetbe hozza magát, ha kimondja. Ugyanúgy igényt tartok a bizalmára, ahogyan ő szomjazik az enyémre; de ezt nem lehet elérni azzal, hogy erőltetem. Nem szívesen ugyan, de elengedem a csuklóját.

− Rendben.

− Perszephoné… − Tétovázik. − Biztos vagy benne?

Remegést érzek a mellkasomban, amely olyan könnyed és áramló, mint a remény, és mégis erősebb annál.

− Ha neked nincs ellenedre, akkor igen.

− Rendben. − Kezét az inge gombsorához emeli, majd megtorpan. − Rendben − ismétli meg.

Lassan, számomra fájdalmasan lassan kezd vetkőzni. Bár figyelmeztetem magam, hogy ne bámuljam, a szemem mohón issza a látványt. Kitapogattam már a sebhelyeit, de látni csak most látom: a fényben már-már hátborzongatók. Elakad a lélegzetem a puszta gondolatra, hogy mekkora veszélyben lehetett. Az égésnyomok a felső teste nagyobb részét beborítják, lefelé egészen a jobb csípőjéig. A lábán is éktelenkednek kisebb hegek, de ezek közel sem olyan súlyosak, mint a mellkasán és a hátán sorakozók. Ezt Zeusz művelte vele. Az a gazember megölt volna egy kisgyermeket, ahogyan a szüleit is. Áthatja a szenvedély a hangomat a vágytól, hogy magamhoz ölelhessem és megvédhessem ezt a férfit.

− Csodálatosan szép vagy.

− Ne kezdj hazudozni nekem!

− Őszintén mondtam.

Feltartom a kezem, és óvatosan a mellkasához szorítom. Már vagy tucatnyi alkalommal megérinthettem őt, de most először látom a testét teljes egészében. Eltűnődök rajta, mi minden történhetett vele a tűz óta eltelt években, ami arra késztette, hogy rejtőzködő életmódot folytasson, és még szex közben is takargassa a testét, és egyre erősödik bennem a vágy, hogy óvjam őt. Nem gyógyíthatom be a sebeit, sem a belsőket, sem a külsőket, de valamilyen módon mégiscsak a segítségére lehetek.

− Nekem gyönyörű vagy. A sebhelyek is hozzád tartoznak, a részeid. Jelzik, mi mindent éltél már túl, és hogy milyen erős vagy. Az a gazember az életedre akart törni, amikor még kisgyermek voltál, de te ezt is túlélted.

Le fogod győzni őt, Hádész. Biztosan így lesz.

Halvány mosollyal reagál.

− Nem legyőzni akarom őt. Azt akarom, hogy haljon meg.

21

HÁDÉSZ

AMIKOR FELÉBREDEK, PERSZEPHONÉ ITT VAN a karjaimban. Ez a kedvenc napszakom, amikor kezdünk magunkhoz térni, és érzem a teste melegét. Ellentétben azzal, amit először mondott erről, nagyon is szeret ölelkezni és hozzám bújni, és függetlenül attól, hogy milyen testhelyzetben alszunk el, a sötétben is megtalálja az utat hozzám. Kivétel nélkül minden éjszakát együtt töltünk az ágyamban.

Ha reménykedő ember lennék, akkor ezt úgy tekinteném, mint valamiféle jelet, ami túlmutat önmagán. De tudom, hogy nem tulajdoníthatok neki különösebb jelentőséget. Egyszerűen csak szereti, amit együtt csinálunk. Sőt, kedvel is bizonyos mértékig. Csakhogy egyetlen oka van annak, hogy együtt vagyunk most. A közös érdek, az, hogy megbüntessük Zeuszt. Amint elértük ezt a célt, vége szakad a kapcsolatunknak.

Egyikünk sem annyira ostoba, hogy azt gondolja, az utóbbi néhány hét több, mint a vihar előtti csend. Mindenki azt hiszi, hogy Zeusz nagyhangú és arcátlan, de ezzel csak el akarja terelni a figyelmet arról, amit a háttérben művel. Három hétig ugyanúgy társaságba járt, és úgy viselkedett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Démétér nem váltotta be nyíltan a fenyegetését, de jelentős mértékben visszaesett az áruszállítás az alsó város irányába. Ha nem éltünk volna évek óta úgy, hogy felkészültünk az elszigetelődésre, akkor ezt komolyan megsínylené most a lakosság. És mindennek a büszkeség az oka.

Kisimítom Perszephoné aranyszőke haját az arcából. Ha jobb ember lennék… De nem vagyok az. Ezt az utat választottam magamnak, és látom a végét. Örülnöm kellene annak, hogy szeretné kiélni a fantáziáit, amelyekről akkor éjjel meséltem neki. Lehet, hogy az, hogy magamévá tettem őt, nem elég ahhoz, hogy ezzel kényszerlépésekre vegyem rá Zeuszt, de tény, hogy minden egyes alkalommal, amikor a nyilvánosság előtt lovagol rajtam, közelebb kerülünk ehhez a ponthoz. És valahányszor szárnyra kél a pletyka arról, amit a házamban megforduló emberek láttak a játékszobában, Perszephoné értéke egyre tovább csökken Zeusz szemében. Zseniális húzás, még akkor is, ha azt tekintjük, mi visz rá. Perszephoné ezt akarja. Én pedig meg akarom adni neki, amit szeretne. Ez épp elég nyomós érv nekem.

Perszephoné fészkelődik mellettem, és kinyitja mogyoróbarna szemét.

Mosolyog.

− Jó reggelt!

A tompa fájdalom a mellkasomban egyre gyakoribb, és egyre fájdalmasabban marcangoló. Mintha karmok és fogak tépnének belülről. Önkéntelenül is elmosolyodom válasz helyett, miközben a lelkem mélyén tudom, hogy ki kellene pattannom mellőle az ágyból, és elindulnom, hogy meg se álljak, amíg nem érzem, hogy ismét képes vagyok uralkodni magamon. Az, hogy még sohasem éreztem így, nem jelenti azt, hogy ne tudnám, mi történik.

Beleszeretek Perszephonéba.

Lehet, hogy még menthetném, ami menthető, ha most kihátrálnék, de ebben nem vagyok biztos. Akárhogy is van, nem számít. Nem állok meg, csak ha muszáj lesz, és nem érdekel, mennyi fájdalmat okoz majd ez végül.

Hátrasimítom a haját.

− Jó reggelt!

Közelebb bújik hozzám, és úgy hajtja a fejét sebhelyes mellkasomra, mintha nem érezné taszítónak a látványát. Ki tudja? Lehet, hogy így van. Akkor is ő az egyetlen, aki ilyennek lát. Volt egy kapcsolatom jó régen, aki előtt meztelenül mutatkoztam, de olyan hevesen reagált a látványra, hogy megfogadtam, soha többé. Lehet, hogy a többiek kedvesebbek lettek volna, de nem adtam esélyt nekik. Mint ahogy most, Perszephonénak sem.

− Minden rendben? − Megrebben a keze, mintha meg akarna érinteni, de aztán ott marad a derekamon. Tiszteletben tartja, hogy még most is nehezemre esik itt feküdni a reggeli napfényben, amely megvilágítja a sebhelyeimet. − Nemigen meséltél ezen a héten az utánpótlásról meg effélékről.

Lassan lélegzek, próbálok ellazulni. Nem tudom eldönteni, mit szeretnék, hogy megérintsen, vagy hogy ne. Úgy tűnik, semmit sem tudok, ha erről a nőről van szó. Szinte megkönnyebbülés olyan súlyosabb problémákkal foglalkoznom, amelyek túlmutatnak e hálószoba falain.

− Várakozó állásponton vagyunk. Egyre kevesebb árut kapunk, de felkészültünk rá. Zeusz még csak meg sem közelítette a határainkat.

Perszephoné megfeszül.

− Fel nem foghatom, hogyan lehet ennyire kegyetlen az anyám. Annyira sajnálom. Őszintén hittem, hogy… − Nevet, de szomorú ez a nevetés. − Nem is tudom, mit gondoltam akkor azon az első éjszakán. Hogy senkinek sem fogok hiányozni, miután eltűntem? Ez a lépésem rövidlátásra vall, ha utólag belegondolok.

− Nem is annyira rövidlátásra vall, mint inkább arra, hogy féltél, és ösztönösen reagáltál. − Most már elég jól ismerem Perszephonét ahhoz, hogy tudjam, számára terv nélkül cselekedni megbocsáthatatlan bűn. − Mindössze annyit jelent, hogy ember vagy. Van, hogy az ember megijed, és menekülőre fogja. Nem olyasmi ez, ami miatt ostoroznod kellene magad.

Kifújja a levegőt, de továbbra is a távolba réved a tekintete.

Én nem engedhetem meg magamnak, hogy emberként viselkedjek. Főleg nem most, amikor az egész jövőm a tét. És egyébként sem gondolhatok most magamra.

Megint itt tartunk tehát. Megölelem, és magamhoz húzom.

− Bízol bennem, Perszephoné?

− Micsoda?

Nyújtogatja a nyakát, hogy láthassa az arcomat, sötét szemöldökét összehúzza.

− Ez meg miféle kérdés?

− Jogos.

Próbálom nem visszatartani a lélegzetemet, miközben a válaszra várok. Hála az isteneknek, nem várakoztat sokáig. Perszephoné bólint, hirtelen támadt ünnepélyességgel.

− Igen, Hádész, bízom benned.

Egyre erősödik a mellkasomban egy kaparó érzés.

Úgy érzem, mintha a szívem ki akarna szabadulni a bordáim közül, hogy odaröpülhessen hozzá. Gyorsan eljutok a pontra, amikor akár felvágnám a mellkasomat, és kiemelném a szívemet, hogy átnyújthassam neki. Mi a franc ütött belém? El fog menni. Egy pillanatig sem gondoltam, hogy ennyire megdobogtatja majd a szívem, hogy távozni fog. Hiszen mindig is ez volt a felállás.

− Hádész?

Pislogok, és magamba fojtom ezt az új felismerést.

− Ha megbízol bennem, akkor hidd el azt is, amikor azt mondom, jobban csinálod, mint bárki más tenné ebben a helyzetben.

Perszephoné a szemöldökét összehúzva néz rám.

− Ez nem olyan egyszerű.

− Ez pontosan ennyire egyszerű.

− Ez nem úgy működik, hogy elhatározod, hogy úgy legyen, és ezzel minden kétely kitörlődik belőlem.

Nevetek.

− Akkor se tenném ezt, ha megtehetném. Szeretem, amikor ilyen bonyolult vagy.

Perszephoné fészkelődik, egyik lábát átveti a csípőmön, felhúzódzkodik, és lovagló ülésbe helyezkedik rajtam. A haja kócos, a testét hátulról világítja meg a függönyökön átszűrődő bágyadt, hajnali fény. Úgy fest, mint egy tavaszistennő, csupa melegség és földiesség a lénye. Farkasszemet nézünk egymással.

− Ha már a bizalomról van szó, beszéljünk a védekezésről is. − Perszephoné mozdulatlan, mintha észre sem venné, hogy megmerevedik alatta a farkam. − Konkrétan azt szeretném, ha elhagyhatnánk. Ha nem kellene többé óvszert használnunk.

Elakad a lélegzetem.

− Nem kell ezt tenned.

− Tudom, Hádész. Semmit sem muszáj megtennem veled, amit nem akarok.

Attól a könnyedségtől, ahogyan ezt mondja, az az érzésem támad… Sokféle érzés kavarog bennem. Gyöngéden megfogom a csípőjét.

− Rendszeresen teszteltetem magam.

Bólint, mintha nem is várt volna kevesebbet tőlem, mint hogy a szavamat adjam. Kissé részegítő a feltétlen bizalom, amelyet mutat irántam. Most két kezébe fogja a kezeimet.

− Senkivel sem voltam együtt az előző barátnőm óta, és utána is teszteltettem magam. Egyébként védekezek. Spirállal.

− Nem kell ezt tenned − ismétlem meg. Úgy szeretnék belé hatolni, hogy ne legyen semmiféle akadály közöttünk. Ezt jobban szeretném most, mint bármi mást, de azt nem akarom, hogy igent mondjon olyasmire, amire nem áll teljesen készen. Mostanra már jobban kellene ismernem őt. − Hádész! − Nem mozdul. − Nem szeretnéd? Mert az is rendben van, ha nem akarod. Tudom, hogy szükség van bizalomra ahhoz, hogy tisztázzuk a fogamzásgátlás kérdését, és az is rendben van, ha ez nem elfogadható számodra. Őszintén mondom.

Egy pillanatig csak ámulok és bámulok a döbbenettől. Mikor történt velem legutóbb, hogy valaki figyelembe vette, mit szeretnék? Idejét sem tudom. Tényleg, fogalmam sincs róla. Amikor a múltban együtt voltam valakivel, én voltam a domináns. Az, aki felelős mindenért, megálmodja a jeleneteket, és meg is rendezi. Szeretem ezt a szerepkört, azt, hogy a másik aláveti magát nekem, de nem vettem észre, mennyire belefáradtam ebbe a leosztásba. Egészen addig így volt, amíg Perszephoné fel nem ajánlotta nekem a legapróbb felülbírálható részleteket is. Most is ráncolja a homlokát.

− Ó, az istenekre, átléptem egy határt, ugye? Sajnálom, felejtsd el, amit mondtam!

Megszorítom a csípőjét, mielőtt megmozdulhatna.

− Várjunk csak! Adj nekem egy percet.

− Amennyit csak szeretnél.

Ezt olyan szelíden és alázatosan mondja, hogy kis híján felnevetek. Végül sikerül megállnom nevetés nélkül.

− Azt hiszem, egy hullámhosszon vagyunk − mondom ki lassan, miközben eluralkodik rajtam az érzés. − Ha bármikor meggondolnád magad, visszatérek az óvszerhasználatra.

− És te is meggondolhatod magad.

Boldogan mosolyog rám, és megszorítja a csuklómat, lassan felemeli a kezem, hogy a mellére tapassza a tenyeremet.

− Most van a legalkalmasabb időpont arra, hogy elkezdjük.

− Ezt nem vitathatom.

Felvonja a szemöldökét.

− Valóban? Egy kicsit sem vitatnád? Micsoda csalódás!

Megfogom a tarkójánál, és magamhoz húzom, hogy egymáshoz érjen a szánk. Bármennyire is élvezem a csipkelődést vele, most nincs igazán kedvem hozzá. A bizalma szédítően hat rám, és ez felkészületlenül ér. Nem számítottam rá. Erre végképp nem. Ez nem olyan megtévesztően egyszerű dolog, mint a kölcsönös igazmondás. Hisz nekem, amikor azt ígérem, hogy biztonságban érezheti magát velem ebben a pillanatban.

Perszephoné elernyed az ölelésemben a mellkasomon, az ajka mohó csókban forr össze az enyémmel. Lesiklik a kezem a fenekéig, és megmarkolom. Kissé megemelem, épp csak annyira, hogy a farkam becsúszhasson a résébe. Mozdulatlan vagyok, bőven hagyok neki időt arra, hogy meggondolhassa magát. Most már okosabb lehetnék. Ő választotta ezt az utat, és készen áll előre rohanni, mint a jelek szerint minden téren. Lassan köröz a csípőjével, magába veszi a makkomat. Perszephoné felém fordul, hogy a fülembe súghassa.

− Ez olyan pajzán és bűnös dolog, nem így érzed? Olyan kemény vagy, hogy megőrjítesz.

Ismét forgatni kezdi a csípőjét.

− Beszélj hozzám, Hádész! Mondd el, milyen érzés bennem lenni! Imádom, amikor mocskos és érzéki szavakat sugdosol a fülembe, miközben bennem vagy.

Én is imádom. Elindítom a kezem lefelé a fenekén, hogy megsimogassam a pontot, ahol az íve találkozik a felső combjával.

− Milyen szűk vagy, és nedves, kis szirén. Úgy érzem, szeretsz pajzánkodni.

− Igen.

Még mélyebben magába vesz.

− Ne szemérmeskedj tovább! A farkamat akartad. Most megkaphatod.

Nyöszörög és nyögdécsel, miközben tövig befogadja a farkamat. Ujjaim eltűnnek a hajkoronájában, és közel húzom magamhoz, hogy még egyszer megcsókoljam. Minden tökéletes. És ez csak fokozódik, amikor mozogni kezd rajtam, forgatja a csípőjét, miközben próbál a számra tapadva maradni. Már most is tudom, hogy ez nem lesz elég. Elengedem és hátrafeszítem, a kezem a mellkasa közepére tapad. Arra késztetem, hogy üljön fel rajtam.

− Lovagolj meg!

Engedelmeskedik, egészen hátrahajol, és lassú, érzéki mozdulatokkal köröz rajtam. Látom, hogyan tűnik el a farkam a hüvelyében, és úgy kell visszafognom magam, nehogy a puszta látványtól elélvezzek. Szédítő érzés, hogy nincs közöttünk semmiféle akadály. Képtelen vagyok gondolkodni. Úgy érzem, mintha testen kívüli élményben lenne részem, mert másra sem tudok gondolni, mint arra, hogy belékapaszkodjak, miközben lassan köröz rajtam, mélyen és alaposan, mint egy aranyszőke istennő, aki mellett én csak egy földi halandó vagyok, aki sohasem tudna elég méltóvá válni a kegyeire. Perszephoné ismét megragadja a csuklómat, és egyik kezemet odahúzza a combjai közé.

− Érints meg, kérlek, Hádész! Juttass el a csúcsra!

A másik kezemet a nyakához emeli, és belehajol az érintésbe.

− Ne hagyd abba!

Micsoda kéjes érzés. Megfeszítem a kezem, hagyom, hogy a nyaka szorosabban a tenyerembe simuljon, és ő szabályozhassa a nyomás erősségét, és a hüvelykujjammal lassan körözni kezdek a csiklója körül. Behunyja a szemét, miközben átadja magát az élvezetnek, és a hüvelyizmai megfeszülnek a farkam körül. Ez már túl sok nekem. Máskor majd lassabban csinálom, hogy tovább tartson, de most nem vágyom másra, mint hogy kövessem őt a gyönyörbe, amely a hatalmába kerít.

Perszephoné rátapad az ajkamra, olyan csókban forrunk eggyé, amelytől minden lelassul, és ismét azt érzem, hogy visszatérek a testembe, sejtről sejtre haladva. Megölelem, és magamhoz szorítom. Érzem a szívemet, nyersnek és véresnek érzem, és ennek félelemmel kellene eltöltenie, de én ehelyett egyfajta katarzist érzek. Nem igazán értem, miért, de nem is érzem szükségét a magyarázatnak. Csókot lehelek a homlokára.

− Zuhanyozzunk le, és menjünk!

− Komolyan gondolod? − Nyújtózkodik rajtam, bizsergető érezni a bőrét a bőrömön. − Arra gondoltam, esetleg pihenhetnénk egyet, és ágyban maradhatnánk.

− Ha a lustálkodást választod, akkor ma nem tudunk elmenni az üvegházba.

Olyan hirtelen kapja fel a fejét, hogy kis híján állon talál vele.

− Az üvegházba?

Ha lettek volna kételyeim a mai napra vonatkozó terveimmel kapcsolatban, az örömtől felderülő arca láttán mind elszállt volna.

− Igen.

Már fel is pattan, és előresiet, még mielőtt észbe kaphatnék.

− Nos, akkor mire vársz? Menjünk!

Figyelem a feneke mozgását, miközben áthalad a szobán, majd belép a fürdőszoba ajtaján. Néhány másodperccel később már megengedi a vizet, és kiszól nekem.

− Te nem jössz? Megtakaríthatunk egy kis időt azzal, ha együtt zuhanyozunk.

Pajzán a hangja, épp ellentmond a szavak jelentésének. Azon kapom magam, hogy mosolygok, miközben kikászálódok az ágyból, és elindulok a fürdőszoba felé.

− Időt és vizet is spórolhatunk. Jól hangzik.

22

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ MEG ÉN CSODÁS ÓRÁT TÖLTÜNK EL az üvegházban, és aztán megállunk néhányszor, amikor elindulunk hazafelé, hogy minél többen lássák, és ő is minél többet láthasson. Nem mondja ki konkrétan, hogy miért nem megyünk egyenesen haza, és miért járunk végig egy barkácsboltot, miután ugyanezt tettük egy kis élelmi szer üzlettel is, de látom, hogy figyelik őt az emberek. Az emlékezetébe vési az üres polcokat, amiből arra következtetek, hogy fejben listát készít a beszállítási gondok nyomán keletkező áruhiányról, és azon töri a fejét, hogyan tudná betölteni ezeket a foghíjakat, hogy ne szenvedjenek az emberei.

Közvetlen, már-már nyers a stílusa, de egyértelmű, hogy az itt lakók még a lépte nyomát is imádják. Már nem számolom, hány üzletben jártunk, ahol a tulajdonos megköszönte neki, hogy törődik velük, és gondoskodik róluk a nehéz időkben. Ráadásul az emberek együttműködnek egymással, hogy senki se maradjon segítség nélkül. Olyasfajta mentalitás ez, amelyről vannak halvány emlékeim korábbról, még mielőtt beköltöztünk Olümposzba, de újként hat rám most, miután évekig éltem a felső városban. Nem mintha mindenki önző vagy gonosz lenne, aki ott lakik. Szó sincs róla. Inkább az a helyzet, hogy a Tizenhármakról vesznek példát, és pontosan tudják, hogy valójában sohasem érezhetik biztonságban magukat. Még egy különbség, amely elválasztja egymástól Hádészt és Zeuszt.

Távozunk a barkácsboltból, és vásárolni megyünk, meg sétálunk az utcán. Úgy érzem, mintha az lenne és mindig is az lett volna a legtermészetesebb dolog a világon, hogy Hádész kezét fogva járom az utcákat, bárhová vigyen is magával. Egymásba kulcsolja az ujjainkat, ami olyan jóleső érzéssel tölt el, hogy levegőt venni is elfelejtek egy időre. Kinyitom a szám, hogy kimondjam… Mit is? Ebben sem vagyok biztos. Megpillantok egy cégtáblát, még mielőtt megszólalhatnék. Megtorpanok.

− Mi ez?

Hádész követi a tekintetemet.

− Kisállat-kereskedés. Családi vállalkozás, már vagy három-négy generáció óta működik itt, ha jól emlékszem. Nem számítva azt a három nemzedéket, akik most működtetik.

Úgy kezdi mesélni a család történetét, ahogyan a téli piacon működő gírosz árusét is tolmácsolta nekem: anélkül, hogy tudatában lenne, milyen újdonság számomra a széleskörű tájékozottsága. Mindössze elő kell hívnia az emlékezetéből ezeket a részleteket.

− Bemehetünk? − Meg sem próbálom titkolni, hogy izgatott vagyok. Amikor Hádész felvonja az egyik szemöldökét, önkéntelenül is magyarázkodásba fogok. − Kislány koromban, amikor vidéken laktunk, volt két kutyánk. Munkakutyák, persze. Imádtam őket. A felső városi toronyházban viszont szigorúan tilos volt állatokat tartani.

Úgy kell ellenállnom a késztetésnek, hogy ne kezdjek ugrándozni örömömben, mint egy kisgyerek.

− Hádész, kérlek! Csak megnézni szeretném őket!

Erre még jobban felhúzza a szemöldökét.

− Valahogy nem hiszek neked. − De aztán lassan mosolyra húzódik a szája. − Természetesen bemehetünk, Perszephoné. Menj előre!

Csilingel egy csengő a fejünk fölött, amikor belépünk az ajtón. Állatok és faforgács szagát érzem, ami nosztalgiával tölt el, és még egy érzéssel, amelyet nem tudok megnevezni. Nemigen gondolkodom a régi életemről, hogy milyen volt mielőtt anyánk Démétér lett, és ideköltöztünk a városba. Semmiképp sem hagyott volna el minket, így egy olyan élet után sóvárogni, ami már nem az enyém, kész őrültség lenne. Jobb és könnyebb is, ha a jövőre gondolok, és a szabadsághoz vezető útra.

Nem tudom pontosan megmondani, miért jutott eszembe mindez a kisállat-kereskedésről, de a torkomban dobog a szívem, miközben elindulok a kalitkák sorai között. Tengerimalacokat és élénk színű madarakat látok. A helyiség végében egy pulthoz érkezünk, amely mögött két csinos fekete bőrű nő áll egy számítógép fölé hajolva. Csak akkor pillantanak ránk, amikor már ott állunk előttük. Egyikük, aki kopott farmert és narancssárga kötött pulóvert visel, elmosolyodik, jelezve, hogy felismert minket.

− Nocsak, végül megfogadtad a tanácsomat?

− Üdv, Gayle! − Hádész ellép mellettem, a nő magához húzza, és megöleli. − Csak körülnézünk.

− Ó, értem − legyint a nő. − Nálunk minden rendben van. Gondoskodtál róla, hogy semmiben se szenvedjünk hiányt. − Megfogja a vállát, és felnéz rá. − Támogatunk téged. Bármi történjék is.

Már megint itt van: a puszta hűség, a teljes elköteleződés Hádész mellett. És mindezt fenyegetés vagy pazarló ígéretek nélkül éri el. Az emberei a világ végére is követik őt, egyszerűen azért, mert tiszteli őket, és mindent megtesz azért, hogy gondoskodjon róluk. Fantasztikus élmény, hogy szemtanúja lehetek ennek.

Hádész bólint.

− Ennek igazán örülök.

Leengedi a kezét, és ismét elmosolyodik.

− Lehetséges, hogy végre sikerül rábeszélnem téged, hogy szerezz beegy-két kutyát, hogy ne bolyongj magányos kísértetként a házadban?

Felvillanyozódom.

− Kutyát?

Végre rám néz, és kissé lehiggad.

− Nem szokásunk kutyát tartani, egyedül a jó öreg Joe lakik itt a boltban.

A háta mögött lévő kutyafekhelyre mutat, amelyről azt hittem, egy kupac törölköző van rajta. Felemelkedik egy fej, és most jövök rá, hogy szó sincs semmiféle törölközőről. Egy komondor az. Kirázza a szemébe hulló szőrtincseket, és hatalmasat ásít.

− Ó, az istenekre! − suttogom.

− Hádész, nézd, milyen csodálatos állat!

− Látom − feleli semmitmondóan.

Gayle megvonja a vállát.

− Mint már mondtam, nem szoktunk kutyákat tartani itt, de Jessie egydobozban találta őket a Ciprus hídnál. Lehet, hogy egy felső városi lakó döntött úgy, hogy megszabadul tőlük, vagy közülünk is lehetett valaki, de… − Sóhajt. − Az emberek időnként rémesek.

Erre félrekapom a tekintetemet a kutyáról.

− Egyszerűen csak kidobták őket? − Semmi okom rokonságot érezni a kölyökkutyákkal, akiket most látok először, mégsem tagadhatom, hogy különös fordulatnak érzem ezt a sorstól. − Megnézhetjük őket?

− Persze.

Gayle ekkor a hüvelykujjával hátrafelé mutat a válla fölött.

− Ott hátul tartjuk őket. Elég nagynak látszanak már az elválasztáshoz, úgyhogy ez optimizmusra ad okot.

Máris indulok, elsietek Hádész és Gayle mellett az imént mutatott irányba. Az üzlethelyiség végében egy nagy dobozt látok. Fölébe hajolok, és belenézek. Elakad a lélegzetem.

− Ó, istenek!

Hárman vannak, három fekete kölyökkutya. Nem tudom biztosan, milyen fajtájúak lehetnek − gyanítom, hogy keverékek −, de aranyosak, ahogy egy kupacban alszanak. Már nyúlnék is értük, de megáll a kezem a levegőben. Gayle-re nézek.

− Szabad?

− Persze. − Már alig van nyoma az iménti ridegségnek az arcán, amikor rám néz, és esküdni mernék rá, hogy jókedvtől csillog sötét szeme. − Gondolom, szereted a kutyákat.

− Minden háziállatot egyformán szeretek. − Letérdelek a doboz mellé, és óvatosan megsimogatom a kupac tetején szundikáló kölyök hátát. − A macskákat is szeretem. A halakkal szemben közömbös vagyok.

− Megjegyeztem.

Gayle nehezen állja meg nevetés nélkül, de nem zavar, ha viccesnek talál.

− Hádész, idenézz!

Letérdel mellém.

− Nézem.

Van valami a hangjában, amit furcsállok, és ez elég ahhoz, hogy elvonja a figyelmemet a kutyusokról. Ó, istenem, milyen puhák! Hádész arcvonásait fürkészem közben. Szinte fájdalmas.

− Mi a gond?

− Semmi.

Ráncolom az orromat.

− Azt állítod, hogy semmi, de az arcod ennek az ellenkezőjéről árulkodik.

Hádész sóhajt, de nem úgy, mintha bosszankodna. Sokkal inkább úgy, mint aki beadja a derekát.

− Nagyon aranyosak. − Hádész kinyújtja a karját, és óvatosan kiemeli az egyik kölyköt. Most kifejezetten fájdalmas az arckifejezése. − Nem lett volna szabad kirakni őket csak úgy.

Látom, hogy Gayle visszamegy a számítógéphez a nővel, aki az anyja lehet, így kettesben maradunk, ami a meghittség illúzióját kelti.

− Gyakran megesik az ilyesmi, főleg akkor, ha nem fajtatiszta kutyákról van szó. A tenyésztők szemében értéktelenek, és csak éhes szájakat látnak bennük, akiket etetni kell. Macerás nekik.

− Az − hagyja rá Hádész. A kölyökkutya a mellkasát szaglássza, és egysóhajtás kíséretében odafészkeli magát a karjai közé. Hádész egy ujjal simogatja a fejét, mintha attól tartana, hogy különben kárt tenne benne. − Borzasztó érzés, ha senkinek sincs szüksége rád.

Összefacsarodik a szívem. Megszólalok, még mielőtt meggondolhatnám, mit fogok mondani.

− Örökbe kellene fogadnod egyet. Igazat adok neki abban, amit a nagyüres házról mondott, és senki sem tud úgy szeretni, mint egy kutya. Észre sem veszed, és máris belopja magát a szívedbe.

Megállás nélkül simogatja a kutyát, miközben gondolkodik.

− Nem jó ötlet.

− Miért nem?

− Nem könnyű gondoskodni róluk.

Nevetnék, ha lenne elég levegő itt. Hádész eljátszhatja, hogy érzéketlen, de tudom róla, hogy sokkal jobban törődik másokkal, mint bárki, akivel eddig találkoztam. Igyekszik távolságot tartani az emberekkel, de a jelek szerint nem jutott el a tudatáig, hogy ez nem sikerül neki. Nem tudom, nekem kellene-e értésére adnom, hogy így van, és nekem kell-e elhúznom előle a függönyt, hogy végre lássa a valóságot. Én nem vagyok állandó szereplője az életének. Ez a gondolat ürességgel tölt el. Hirtelen elhatározásra jutok: rá kell vennem, hogy vegye meg ezt a kiskutyát. Ürességet és szomorúságot érzek, ha arra gondolok, hogy Hádész magányosan fog bolyongani a házában, miután elmentem tőle.

Képtelen vagyok elviselni a gondolatot. Ezt nem hagyhatom.

− Hádész, örökbe kellene fogadnod ezt a kutyát. − Végre rám néz. − Fontos neked − állapítom meg.

− Igen − feleli. Aztán csak vár, úgyhogy belefogok.

− Minden embernek tartania kellene egy kisállatot legalább egyszer azéletében. Rengeteg örömöt jelent, és szerintem boldoggá tenne téged. Örülnék annak, ha örülnél, Hádész.

Az utolsó mondat már-már felér egy vallomással. Mintha egy titok lenne, amely kizárólag kettőnké. Sokáig néz rám, én pedig azt próbálom kitalálni, mire gondolhat, miközben sötét szemét fürkészem. Ő is a fenyegetően közeledő határidőre gondol vajon? Nem tudhatom. Végül lassan bólint.

− Talán nem is olyan rossz ötlet egy kutya.

Visszatartom a lélegzetemet.

− Komolyan mondod?

− Igen. − Hádész a maradék két kutyusra figyel. − De nagyon magányos lenne a testvérei nélkül.

− Ühüm… − Elkerekedik a szemem. − Micsoda?

Hádész nem válaszol egyenesen a kérdésemre, viszont felemeli a hangját.

− Gayle?

Amikor a nő ismét előjön, Hádész a kölykök felé biccent.

− Az összes kölyköt elvisszük.

Gayle összeszorítja a száját.

− Nem tartozik a munkakörömhöz, hogy megmondjam neked, hogy mitévő légy.

Hádész felvonja a szemöldökét.

− És ez mikor jelentett akadályt neked?

− Három kutya igen sok, Hádész. Mindhárom kölyköt elviszed? Nem tudod, mire vállalkozol. − A kölykökre mutat. − Miszlikbe szaggatják majd az összes drága cipődet.

Hádész tántoríthatatlan. Eldöntötte, mit fog tenni, és erről senki sem tudja lebeszélni.

− Veszélyességi pótlékot fizetek majd a személyzetnek. Minden rendben lesz.

Egy pillanatig azt hiszem, a nő vitába száll vele, de végül csak megvonja a vállát.

− Csak ne gyere vissza egy-két hét múlva siránkozva, mert elkezdődött a fogzás náluk.

− Nem fogok.

A nő még egy utolsó beszédes pillantást küld felé, és ingatja a fejét.

− Az lesz a legjobb, ha szólsz valamelyik emberednek, aki idejön, és segít hazavinni. Nem vagy berendezkedve a kutyatartásra, úgyhogy alaposan fel kell pakolnod még.

− Tekintsd úgy, hogy máris megtörtént. Megveszünk mindent, amire szerinted szükségük lehet.

A nő távozik, még mindig ingatja a fejét, és motyog valamit az önfejű férfiakról. Hádész felé fordulok, és nem tudom megállni, hogy el ne mosolyodjak.

− Három kutyát veszel.

− Mi veszünk három kutyát.

Azzal feláll, a kölyökkutyát magához öleli.

− Most már pontosan tudhatod, hogy képtelen vagyok nemet mondani neked, Perszephoné. Csak a szemembe nézel a hatalmas, barna szemeddel, és máris a kezedben vagyok.

Önkéntelenül felfortyanok.

− Félrebeszélsz!

− Nana! − dünnyögi, és derűsen csillog a szeme. Kirobban belőlem a nevetés.

Szédülök, és ez a színtiszta, tömény boldogság szédülete. Olyan érzés, amelynek megélésére semmi okom, ha a körülményekre gondolok, és arra, hogy mi vár ránk, és éppen ezért csak még értékesebb számomra. Szeretnék belekapaszkodni ebbe a pillanatba, ellökni magamtól a valóságot, hogy zavartalanul élvezhessük ezt az időt. Függetlenül attól, amit mond, ezek a kutyusok valójában nem az enyémek. Az övéi, és ez így van rendjén. A tél végéig kapom meg őket, de ez minden. Aztán úgyis elmegyek innen, és attól fogva Hádészé lesz ez a kis falka. Társaságot jelentenek, amelyet remélhetőleg annak ellenére is megenged majd magának, hogy az emberekkel mindig is tart bizonyos távolságot.

Az én kis boldogságbuborékom azonnal szétpukkad. Hádész sokkal többet érdemelne, mint amit az élet juttat neki. Megérdemli a boldogságot. Azt, hogy barátok és a szerettei vegyék körül, akik nevetéssel és élményekkel töltik meg a házát. Olyan jó ember, annak ellenére, hogy az olümposziak gazembernek tekintik − azok, akik egyáltalán hisznek a létezésében.

Vagy félóráig tart, mire beszerzünk mindent, amire szükségünk van, és megérkezik Hádész embere, Kharón két társával együtt, hogy segítsenek mindezt hazavinnünk. Csak akkor döbbenek rá, hogy úgy gondolok erre a házra, mint az otthonomra, amikor belépek a bejárati ajtón. Sokkal inkább annak érzem, mint anyám toronyházát, függetlenül attól, hogy jelen vannak-e a testvéreim vagy sem.

Belém hasít a pánik. Akármilyen jól is érzem magam itt Hádész társaságában, ez a ház nem lehet az otthonom. Túl sok áldozatot hoztam már eddig is, és túl sokat kértem a testvéreimtől ahhoz, hogy meggondoljam magam, és ne csináljam végig. Miután betöltöm a huszonötöt, el kell mennem innen, hogy hozzájussak a tőkémhez, és elhagyhassam Olümposzt. Ha mégse teszem meg… Akkor mi értelme volt az egésznek? Egy szép kalitkát egy másikra cserélek. Márpedig ha van valami, amit nem engedhetek meg magamnak, akkor ez az.

23

HÁDÉSZ

− HÁDÉSZ, KÉSÉSBEN VAGYUNK.

A padlón ülök, miközben a három fekete kölyökkutya az ölemben játszik. Csaknem egy egész napra volt szükségük ahhoz, hogy megszokják az új helyet. Úgy döntöttünk, kipakolunk nekik egy szobát a belső udvar közelében, hogy kiengedhessük őket a dolgukat végezni. Olyan sok mindenre kell figyelnünk, így már-már megfeledkezem arról, ami hamarosan bekövetkezik. Kis híján.

Felpillantok, és eláll a lélegzetem. Bármit visel is, Perszephoné mindig gyönyörűen néz ki, de feketébe öltözve lélegzetelállító. Ez a szín kiemeli aranyló bőrét, szőke haját. Nem állíthatom, hogy elfedi a ragyogását, mégis azt a benyomást kelti, mintha a nap sugarai valamilyen módon utat törtek volna maguknak az alvilágba. A ruha anyaga rásimul a bőrére, lágyan omlik a keblére, le a csípőjére, majd a lába köré a padlóra. Mint egy királynő, úgy fest most.

− Hádész?

Gondolatban megrázom magam, de képtelen vagyok levenni róla a szemem.

− Gyönyörű vagy.

Végigpillant magán, végigsimítja a csípőjét.

− Juliette önmagát is felülmúlta ezzel a ruhakölteménnyel. Csalóka, mert egyszerűnek látszik, de a fazonja és az anyaga fantasztikus.

Óvatosan leteszem az ölemből a kölyökkutyákat, és felállok.

− Senki máson nem állna ilyen fantasztikusan.

− Most csak ugratsz, ugye?

Közben úgy mosolyog, mintha boldoggá tenném a bókjaimmal. Ha ilyen arckifejezéssel fogadja, amikor szépeket mondok neki, akkor képtelen leszek ellenállni a késztetésnek, hogy bókoljak neki, ígéretem ellenére. Észrevette vajon, mennyire kinyílt és mennyivel fesztelenebb az utóbbi hetekben? Mert nekem bizony feltűnt. Már nem ügyel annyira a szavai megválogatására, nem érzi szükségét, hogy minden egyes beszélgetésünket szópárbajként kezelje, amelyben ellenfelek vagyunk. Ez is egyértelműen bizonyítja, hogy bízik bennem. A kölyökkutyák felé biccentve kérdezi, elnéző mosollyal.

− Gondolkodtál már rajta, mi lesz a nevük?

− Kutya.

Nem gondoltam komolyan. Csak azért mondom ezt, hogy lássam, hogyan forgatja a szemét. Nem okoz csalódást.

− Hádész, három kutyád van. Nem hívhatod mindegyiket kutyának. Szükségük van saját névre.

− Cerberus − mondom a legnagyobbikra mutatva. Egyértelmű, hogy ő a falkavezér már most, ilyen zsenge korban is. − Őt Cerberusnak fogom hívni.

− Tetszik − feleli mosolyogva. − És most a másik kettőt is nevezd el!

− Azt szeretném, ha te neveznéd el őket.

Összevonja a szemöldökét, és mióta beléptünk ide, most először látom bizonytalannak.

− Ezt nem érzem jó ötletnek.

Mert el fog menni. Az ösztöneim azt diktálják, visszakozzak, már csak önvédelemből is, de a határidő közelsége meggondolatlanná tesz.

− Perszephoné!

− Igen?

Reménykedést hallottam ki a hangjából? Nem merek efféle feltevésekbe bocsátkozni. Ezernyi dolgot mondhatnék most neki, amit egyébként is szeretnék közölni vele. Az utóbbi hetekben, amelyeket együtt tölthettem vele, olyan boldog voltam, mint emlékezetem szerint még soha életemben. Kihívást jelent nekem a társasága, és ugyanakkor örömöt is, és néha úgy érzem, ha már évtizedek óta ismerném őt, akkor is tudna újabb és újabb meglepetéseket szerezni nekem. Azt kívánom, bárcsak sohase érne véget ez a tél, és ne köszöntene be a tavasz, mert azt akarom, hogy mindörökre itt maradjon velem. De nincs olyan, hogy örökké. Kettőnk viszonylatában legalábbis nem létezik. Odalépek hozzá, és két kezembe fogom az arcát.

− Ha mások lennénk, és mások lennének a körülmények is, akkor most letérdelnék eléd, úgy könyörögnék, hogy maradj itt. Minden követ megmozgatnék, a földet, az eget és az alvilágot is csak azért, hogy velem maradj.

Csak pislog azokkal a hatalmas mogyoróbarna szemeivel, és megnyalja a száját.

− Ha… − Bizonytalan a hangja, és a legszívesebben a karjaimba kapnám, miközben megmozdulni is félek, mert attól tartok, hogy akkor sohasem fogja befejezni a mondatot. De nem kell sokáig várnom rá. − Ha te meg én mások lennénk, akkor nem kellene könyörögnöd. Lehorgonyoznék melletted, ideköltöznék hozzád ebbe a házba, és valamiféle katasztrófának kellene történnie ahhoz, hogy távozzak innen.

Ha. Ez itt a kulcsszó, amely úgy választ el minket a jövőtől, amelyet bolond lennék nem akarni, mintha egy száz láb vastagságú fal lenne.

− De nem vagyunk mások.

Nedvesen csillog a szeme.

− Nem. Nem vagyunk mások.

Ólomsúlyúnak érzem a testem, úgy nehezedik rám az igazság. Még a csontjaimban is érzem a súlyát. Szeretem ezt a nőt. Meg kell emberelnem magam, nehogy megtegyem, amit mondtam az imént, hogy ne boruljak térdre előtte, és ne könyörögjek neki, hogy maradjon. Nem lenne tisztességes dolog tőlem ezt tenni vele. Nem szeretnék én is beállni a börtönőrök sorába, akikre neheztelni és haragudni fog. Perszephoné szabad akar lenni, erre pedig csakis akkor van lehetősége, ha elhagyja Olümposzt. Nem kerülhetek olyan helyzetbe, hogy miattam ne váltsa valóra a terveit. Nem és nem.

Rekedtes a hangom, amikor végül megszólalok. És most nem olyan szavak hagyják el a szám, amelyek maradásra bírnák. Lehet, hogy szeretem őt − a francba velem, már a gondolattól is megrészegülök −, de ha ezt elárulom neki, minden megváltozik. Olyan csapda ez, amelybe nem szeretnék belesétálni.

− Hagyj nekem itt magadból egy kis darabot, kis szirén! Nevezd el te a kölyköket!

Összeszorítja a száját, és végül rábólint.

− Rendben.

Perszephoné hátralép, én meg figyelem, ahogyan lehajol, és simogatja a kutyusokat, akik fel akarnak mászni a lábára.

− Ő legyen Kharübdisz.

− Kharübdisz?

Elengedi a füle mellett a kérdésemet.

− Ez a kicsi pedig Szkülla.

Nagyot pislogok.

− Ezek a nevek… nem akármilyen nevek.

− Ugye? − Pajkos mosollyal kérdezi ezt. − Majd belenőnek a szerepükbe. Ebben biztos vagyok.

Georgie besiet a helyiségbe, és végigpillant rajtunk csípőre tett kézzel.

− Hát ti mit kerestek még itt?

− Nevet adunk a kölyköknek − feleli Perszephoné könnyedén. − Bemutatom Cerberust, Kharübdiszt és Szküllát.

Georgie úgy bólogat, mintha ezek a nevek teljesen elfogadottak és hétköznapiak lennének.

− Karakteres nevek karakteres kutyáknak. De most már menjetek, hadd játsszak velük!

Csak egy pillantást vetett ránk korábban, amikor beléptünk az ajtón, és azt mondta, a kutyusokat az unokáinak tekinti, amik neki sosem lesznek. Úgy érzem, szkander ez nem kell majd vele, hogy mi is tölthessünk majd velük egy kis időt, de ez még a jövő zenéje.

Odakínálom a karomat Perszephonénak, ő pedig kecsesen és királynői könnyedséggel megfogja. Miközben az alagsori helyiséghez vezető folyosón haladunk, elképzelem, milyen lenne, ha nem létezne az a bizonyos határidő. Ha velem együtt uralkodhatna, az alsó város sötét királynőjeként. Persze, nem hagynám, hogy mindig árnyékban maradjon. Küzdenék azért, hogy minden napfényt és boldogságot megadjak neki.

Csakhogy ez nincs benne a közös paklinkban.

Az előttünk nyíló folyosóra koncentrálok, és az ajtó elé érve megállok.

− Ne felejtsd el! Ha meggondolod magad, vagy azt szeretnéd, hogy álljunk meg, csak szólnod kell nekem, és máris abbahagyjuk.

Perszephoné halvány mosollyal reagál.

− Tudom.

Egy pillanatra idegesnek tűnik, de ez a benyomásom rögtön el is múlik.

− Készen állok.

− Az sem gond, ha nem.

Perszephoné kinyitja a száját, de aztán meggondolja magát.

− Idegesebb vagyok, mint gondoltam magamról. Legutóbb az árnyékban szexeltünk, és igaz ugyan, hogy láttak minket mások, de az mégiscsak más volt. Ez a fantázia érzéki és izgató, ha belegondolok, de egy kissé ijesztő a tudat, hogy a valóságban is megtörténjen…

Fürkészem az arcvonásait. Nem tudom eldönteni, hogy a jó értelemben vett izgalom jeleit látom-e rajta, vagy azt, hogy megbánta.

− Nem kötelező.

− Tudom. − Ismét magabiztosan cseng a hangja. − Tudom, hogy semmit sem muszáj megtennem, amit nem akarok, amikor veled vagyok. − Perszephoné most vesz egy nagy levegőt, és kihúzza magát. − Mi lenne, ha most improvizálnánk?

− Ez jól hangzik.

Nem tudom, mit gondoljak. Nincsenek ellenérzéseim a nyilvánosság előtt, reflektorfényben való szex kapcsán. Ha megfelelőek a partnerek, egyértelműek az elvárások, akkor pokolian izgató. Amikor Perszephoné végre bevallotta, hogy erre vágyik, ugyanolyan izgalomba jöttem, mint ő.

De akkor este nem éreztem igazán kedvet hozzá. Addig is tudtam, hogy nem vagyok közömbös iránta, de hogy szeretem is? Életem eddigi harminchárom éve során sohasem éreztem így, ezért nagyjából sikerült meggyőznöm magam arról, hogy nem is vagyok képes ilyen érzésekre. Bízom benne, hogy ez a nő megcáfolja ezt.

Elindulunk, belépünk az ajtón a terembe. Annak ellenére, hogy csak ma reggel küldtem szét a meghívókat, zsúfolásig megtelt a helyiség. Vannak, akik a játék kedvéért jöttek ide, de a tulajdonképpeni céljuk az, hogy újabb jeleneteket nézhessenek végig velem és az olümposzi elit üdvöskéjével, akit elhappoltam Zeusztól. Bárcsak ez lenne a teljes igazság, mert akkor megtarthatnám őt magamnak.

Megfogom Perszephoné kezét, és elindulok vele, utat törve magunknak a tömegen keresztül. Székek és kanapék mellett kell elhaladnunk. Tudatos döntés volt ez részemről, hogy közben láthassanak, mint egy tigrist az állatkertben. Olyan közel vagyok a vendégekhez, hogy megérinthetnének, de bölcsebbek annál, mint hogy megpróbálják.

Ismerős arcokat látok, miközben a trón felé tartunk. Ismét eljött Erósz is, egyik karjával egy férfit, a másikkal egy nőt ölelget. Önelégült mosolyt küld felém, amikor elhaladunk mellettük. Úgy tűnik, most kivételesen senki sem kezdte el a maga kis jelenetét, míg meg nem érkeztünk. Mindenki a mi műsorunkra vár.

Érzem, hogy Perszephoné lépésről lépésre egyre bizonytalanabb. Amikor hátrapillantok rá, látom, hogy üveges a tekintete, pedig ugyanolyan napfényes a mosolya, mint máskor. A maszk mögé bújt. A francba az egésszel! A trónusom üresen vár rám, mint mindig. Helyet foglalok rajta, és az ölembe húzom Perszephonét. Nagyon feszült, és most már remeg a teste, ami csak még inkább megerősíti, amit gyanítok. Felhúzom a lábát, és átemelem a combom fölött. Amennyire csak lehetséges, átölelem, hogy a testemmel védjem.

− Lassan lélegezz, Perszephoné!

− Igyekszem.

Úgy hangzik, mintha fuldokolna. De nem a vágytól, és nem is a várakozás izgalmától, hanem a félelemtől. Megfogom az állát, és felfelé irányítom, hogy találkozzon a tekintetünk.

− Meggondoltam magam.

− Micsoda?

Óvatosnak kell lennem. Nem fog köszönetet mondani nekem azért, hogy irányítom, de én sem fogom hagyni, hogy bátornak mutassa magát. Lesznek még más éjszakák, más alkalmak és lehetőségek. Nem fogok olyasmit tenni, ami nem jó neki. Hosszan a szemébe nézek.

− Még sincs kedvem ahhoz, hogy ma este az emelvényen szexeljünk.

Megkönnyebbülésről árulkodik a tekintete, és bátortalanul el is mosolyodik.

− Ilyen átlátszó lennék?

− Csak megtanultam olvasni a jelzéseidből. Jobban, mint mások. − Odahajolok hozzá. − Tudod, mit? Elmondom az igazságot. Nem állok még készen rá, hogy teljesen a kirakatba tegyelek. Azt szeretném, ha egyelőre az árnyékban maradnánk, és akkor olyan lesz, mintha kettesben lennénk. Megbocsátasz nekem?

− Bármikor. Mindig. − Nekem támaszkodik, ellazul a teste. Futó csókot lehel a szám sarkába. − Elvben olyan érzéki és izgató, de most, amikor itt vagyok, és a valóságban kellene…

− Részemről az is rendben van, ha úgy gondolod, sohasem fogsz készen állni arra, hogy végigcsináljuk.

Perszephoné hátrahajol.

− De mégis olyan fantázia ez, amit te is szeretnél eljátszani.

Megfogom a kezét, és megcirógatom a kézfejét a hüvelykujjammal.

− Igen, nekem is tetszik. De csak ha élvezed. Ha nem hoz eléggé izgalomba, akkor inkább felejtsük el.

− Mmmm… − A kezeinket figyeli. − Mi lenne, ha ma este itt kezdenénk valamivel az árnyékban, ezen a trónon? És aztán legközelebb ezt folytatnánk?

− Ha úgy szeretnéd − felelem diplomatikusan. Nem jegyzem meg, hogy hat hétnél sokkal hosszabb időre lenne szükségünk ahhoz, hogy kiéljük az összes fantáziáját, ami csak megfogalmazódik abban az okos kis fejében. Nem lenne tisztességes tőlem, és nem szeretnék fájdalmat okozni neki.

Még rövid időre sem.

− De nem ma este?

− Nem − felelem határozottan.

− Rendben. − Úgy tűnik, még jobban ellazul, de aztán hamiskás mosolyra húzódik a szája. − Abban az esetben, Hádész, azzal szeretném kezdeni ma este a műsort, hogy a számba veszem a farkad, miközben a trónodon ülsz.

Megdermedek. Az első alkalom óta már vagy tucatszor történt meg ez kettőnk között, de úgy érzem, nem fogom megszokni, hogy ki is mondja ezeket a szavakat. Ugyanakkor hiányozni fog, ha már nem hallhatom majd tőle. Nem árulom el neki, hogy fiatal még az éjszaka. Mindig is kiszolgáltatott volt nekem és velem, és most olyan ötlettel állt elő, amit mindketten szeretnénk, éppen azért szeretnék szilárdabb alapokat.

Elengedem őt, és hátradőlök, két karommal hátul átfogom a széket.

− Mi sem természetesebb ennél, kis szirén. Térdelj le!

Nem vesztegeti az időt, lesiklik rólam, és követi az utasításaimat. Még most is királynői a megjelenése, pedig már előttem térdel. Szabaddá teszi az ágyékomat, és kiveszi a farkamat. Megnedvesíti az ajkait, hogy ingereljen, és felpillant rám.

− Most mindenki minket néz, ugye?

Oda sem kell néznem, enélkül is tudom, mi a válasz, mégis megteszem. Sokan most jöttek rá, hogy megváltozott a program, látok vagy féltucatnyi sötét emberalakot, akik már javában szexelnek a partnereikkel, de a többség a kanapékon és székeken fekve vagy ülve felénk fordul.

− Itt a félhomályban nem láthatnak minket tökéletesen, de a fantáziájuk kiegészíti a látványt.

− Mmmm… − Látom, hogy megborzong, és most már hatalmába keríti a vágy. − Minket figyelnek, és azt látják, hogy megrontod Zeusz tulajdonát.

− Nem vagy a tulajdona.

Nyersebben hangzik a számból ez a mondat, mint szeretném. Perszephoné egyik kezével megmarkolja a farkamat a tövénél.

− Tudom. − Úgy mosolyog rám, hogy összefacsarodik a szívem tőle. − Tedd tönkre a sminkemet, Hádész! Csináljunk egy jó kis műsort, csak magunknak!

Magunknak. Hamarosan végem lesz, ha ez a nő most már így fog beszélni velem. Mintha mi ketten szemben állnánk az egész világgal. Mintha egy csapatot alkotnánk, mintha egy egység, egy pár lennénk.

Mégsem helyesbítek, sőt, átadom magam ennek a fantáziának, ahogyan a jelek szerint ő is. Ez kettőnkről szól. Az öklöm köré tekerem a haját, megfeszítem az arcizmaimat, hogy rezzenéstelennek és fegyelmezettnek tűnjek.

− Szopd le a farkam, kis szirén. Légy nagyon ügyes!

− Igen, uram!

Nem tétovázik, csak mélyen beveszi a szájába a farkam, egészen a tövéig, így közvetlenül a szája mellett fog rá a kezével. Érzem, hogy minden egyes lökésnél kissé öklendezik, de ez nem tartja vissza a folytatástól. Én most passzív vagyok, csak várom, hogy Perszephoné felvegyen egy ritmust, minden taktussal egyre mélyebbre nyelve a farkamat. Mégis azt a látszatot keltem, mintha én is aktív lennék. Ahogy a könnyeitől elmosódik a szemfesték, a rúzsa nyomot hagy a farkam tövénél, úgy néz ki, mintha én kényszeríteném erre.

Oda sem kell néznem, mert így is érzem, hogy tapinthatóan növekszik a szexualitás keltette feszültség a teremben. Aztán mégis körülnézek, miközben Perszephoné nagyokat nyeldekelve szopja a farkamat, és látom, hogy vannak, akik kéjsóváran figyelnek minket, míg másokat mintha aggodalommal töltene el a látvány.

Gyűlölöm, hogy így van. Valahányszor szereplője voltam egy ilyen jelenetnek, azért tettem, hogy újabb réteggel erősítsem a Hádész-mítoszt, a hírnevemet, miszerint nem vagyok az a férfi, akivel szórakozni lehet. Volt már, hogy félelemmel figyeltek ilyenkor, de ez sohasem zavart igazán, mert a félelemnek megvan a maga értelme és célja. Perszephoné azonban nem egy névtelen partner számomra, aki eljátszik egy szerepet, és aztán visszatér a normális életéhez. Nem számít, hogy neki ugyanannyira szüksége van erre a jelenetre, az eredményre, melyet elérni remélünk vele, mint nekem. Fáj, hogy elhiszik rólam, pusztán bosszúvágytól indítva dugom meg Zeusz menyasszonyát: mintha egy üvegszilánk szúrná a mellkasomat. A tudat, hogy azt gondolják, hogy egy ilyen természetes, földi dolog, mint amilyen a szex, lealacsonyíthat egy embert, még mélyebbre nyomja belém ezt a szilánkot.

Az ujjai a combomba mélyednek, és én elkapom a tekintetemet a jelenlévőkről. Perszephonéra figyelek. Kiveszi a szájából a farkamat, de csak azért, hogy megkérjen: − Rám figyelj, Hádész, senki másra! Csak mi ketten vagyunk fontosak ma este.

Igazat adok neki. Tudom, hogy igaza van. Behunyom a szemem egy-két lélegzetvétel erejéig, aztán kinyitom. Az egyetlen személy, aki fontos ebben a teremben, itt térdel a lábaim között, rám szegezi mogyoróbarna szemét, és olyan tüzes a pillantása, hogy kész csoda, hogy nem emészt el mindkettőnket itt és most. Szédítő látványt nyújt, amikor ilyen izgatott, na és a tudat, hogy mindent megenged nekem? Megrészegülök tőle.

− Itt vagyok. − Összeszorul a torkom, krákogok egyet. − Veled vagyok.

Elmosolyodik, és ismét elnyeli a farkamat, olyan gyönyörhöz juttatva engem, hogy úgy érzem, az őrületbe kerget vele. Meg sem próbálom visszatartani magam. Egyre izgatóbban szívogatja a farkamat, és a mi kis jelenetünk most már csakis kettőnknek szól, nem a közönségnek. Két hüvelykujjammal közrefogom az arcát, és letörlöm a könnyeit.

− Mindjárt elélvezek.

Figyelmeztetés és ígéret is egyszerre. Azonnal rátalál a ritmusra, úgy szívja a farkamat, mintha az üdvözülése múlna ezen az orgazmuson. Átadom magam neki. Ellazulok, és az egész helyiség összezsugorodik, már csak ő meg én létezünk, és hatalmába kerít a gyönyör. Mindent lenyel, amikor elélvezek, olyannyira szívja, hogy úgy kell leválasztanom a farkamról. Megnyalja a száját, és elégedetten mosolyog rám.

− Annyira szeretem látni, amikor teljesen átadod magad.

Annyira szeretlek. De ezt csak gondolom, a szavak bennem ragadnak. Nem mondhatom ezt neki, mert magamhoz láncolnám, és azzal mindent elrontanék. De… ki tudom mutatni. Megajándékozhatom cserébe mindazért, amit kaptam tőle az elmúlt hetek során, ami ebben a jelenetben csúcsosodott ki. Ez a nő nem azt érdemli, hogy térdre kényszerítsék. Tiszteletet, sőt imádatot érdemel. Hogy trónra kerüljön, velem egyenrangú partnerként. Igen ez a szándékom vele. Felhúzom a nadrágomat.

− Fel!

Arra számít, hogy ismét az ölembe veszem, mert elkerekedik a szeme, amikor mutatom neki, hogy üljön le oda, ahol az imént még én ültem. Vagyis a trónomra. Összevonja a szemöldökét, de nem adom meg neki az esélyt, hogy kérdezősködni kezdjen. Egész egyszerűen letérdelek elé.

Tágra nyílt szemmel néz rám.

− Hádész, mit művelsz?

Egy pillanatra eláll a szavam, ahogy felpillantok rá. A ruhája leomlik a padlóra, a háta mögött a sötét trónus, és a halvány fények glóriát rajzolnak szőke hajkoronája köré. Közel sem hibátlan sminkje ellenére tökéletesség árad belőle, lényének minden egyes sejtjéből. Korábban azt állapítottam meg róla, hogy királynői a megjelenése, de tévedtem. Nem is királynői, hanem egyenesen istennői.

24

PERSZEPHONÉ

KÉPTELEN VAGYOK BÁRMI MÁSRA FIGYELNI a helyiségben, mint a lábam előtt térdelő férfira. Nem érzi, mennyire természetellenes ez? Igaz, térdelt már előttem így, de az akkor is más helyzet volt: kettesben voltunk. Függetlenül attól, hogy milyen pozíciót töltünk be, szemernyi kétségem sincs afelől, hogy Hádész domináns karakter. A lelke legmélyéig az. Valójában sohasem rendelte alá magát nekem. És most sem teszi. Mégis úgy tűnik, és a szemtanúinkat egyedül ez érdekli, semmi más. Hádészt figyelik, aki a Tizenhármak egyik tagja, és most letérdelt egy nő előtt, aki elfoglalja a trónját. Azt gondoltam, egyszer s mindenkorra kisajátított magának, mégpedig kizárólagosan, de ami most történik, ellentmondani látszik ennek.

− Mit művelsz? − suttogom.

− Tiszteletet adok!

Nincs értelmük a szavaknak, és nem hagy nekem időt arra, hogy értelmezzem. Megfogja a ruhám szegélyét, és simogatni kezdi a lábamat, felfelé haladva, felhúzva a ruhám alját. Most már egészen a combomig meztelen a lábam, a ruhámat a csípőm magasságában fogja össze rajtam. Ez teljesen más, mint legutóbb volt, mint amikor itt szeretkeztünk ebben a szobában. Akkor nem szemérmeskedtem, teljesen elvette az eszemet a kéjvágy, és nem érdekelt, ki látja, hogy mit művelünk ott az árnyékban. De Hádész pozíciója miatt úgy érzem, mintha most titkos utakon járnánk.

Mintha ez csak nekünk szólna.

Úgy néz rám, mint még soha: mintha kettőnk közül én lennék az erősebb fél ebben a helyzetben, ő pedig ezért olyan tisztelettudóan viselkedik velem, mintha magasabb rangú is lennék nála. Nincs ebben semmi logika, de a tanácstalanságom cseppet sem csökkenti a vágyamat. Főleg nem akkor, amikor hüvelykujját elindítja felfelé a combom belső oldalán, és arra késztet, hogy tárjam szélesre előtte a lábamat. Most egyedül a puncimra koncentrál. − Imádod szopni a farkamat.

− Elismerem, bűnös vagyok. De ezt már eddig is tudtad rólam.

Halkan beszélgetünk, alig hangosabban, mintha csak suttognánk. Ettől még meghittebbé válik ez a pillanat, annak ellenére, hogy sok szempár tapad ránk.

− Hádész… − Fogalmam sincs róla, mit kellene mondanom most. – Mit csinálunk?

A szájával válaszol, de nem mond ki szavakat. Lehajtja a fejét, és megcsókolja a puncimat. Hosszasan, ráérősen kényeztet odalent, és emiatt az összes kérdésről megfeledkezem, amelyet fel akartam tenni neki. Várhatnak. Most egyetlen szabály van érvényben: a gyönyörszerzésé, és Hádész ugyancsak kitesz magáért. Felemeli az egyik lábamat, átrakja a karfán, hogy még szélesebbre tárjon maga előtt. Minden egyes csókja és nyalása olyan, mintha az emlékezetébe akarna vésni. Még nem arra törekszik, hogy orgazmushoz juttasson, pedig ott pulzál már a vágy a véremben. Igaz, hogy most engem kényeztet, de úgy csinálja, mintha tisztán a saját gyönyöre vezérelné. Ettől azonban csak még izgatóbb az élmény.

És aztán felpillantok. Nem túlzás, ha azt állítom, a jelenlévők kivétel nélkül mindannyian minket figyelnek. Mindenki félbehagyta, amit eddig csinált, vagy amit azelőtt készült tenni, mielőtt Hádész és én elkezdtük a magunk kis jelenetét. A kéjvágyuk csak olaj a tűzre, még tovább fokozza az enyémet. Az erő és a vágyakozás munkál bennem, amikor találkozik a tekintetem a bennünket nézőkével, mert a szempárok elárulják, hogy irigyelnek engem. Néhányan szívesen cserélnének most velem. Mások szívesen térdelnének a lábaim előtt.

Kizárni őket ebből olyan érzés, amelyhez foghatót még sohasem tapasztaltam. Jó döntés volt, hogy az árnyékban maradtunk, nem tettük ki magunkat a reflektorfénynek. Ez összehasonlíthatatlanul jobb, úgy szőhetjük a tiltott gyümölcs körül a fantáziánkat, hogy mindenki láthasson, de ne érinthessen meg. Hádész az egyetlen kivétel. Most már erősen szívja a csiklómat, miközben a nyelvével köröz körülötte. Az eddigi gyöngéd mozdulataihoz képest ez olyan nagy változás, hogy önkéntelenül hátrahajolok, és kiszakad belőlem egy kiáltás.

A feszültség kitapinthatóan fokozódik a teremben, de már nem figyelem a közönségünket. Nem, most már kizárólag Hádészra figyelek minden idegszálammal. Ujjaim eltűnnek a hajában, és egyre erősebben szorítom magamhoz a testét. Mély morgások törnek elő belőle, és már olyan érzéki és izgató, hogy alig bírom elviselni.

− Juttass el a csúcsra! − suttogom. Egy pillanatra azt hiszem, visszahúzódik, hogy emlékeztessen rá, hiába tűnik úgy, hogy egyenrangúak vagyunk most, mégiscsak az ő kezében az irányítás. Nem így történik. Megteszi, amit kérek tőle. Engedelmeskedik… nekem.

Előbb az egyik ujjával, majd egy másodikkal is belém hatol. Látom, amint forgatja a csuklóját, keresve a pontot, amelynek ingerlésétől egyszerűen elolvadok, és úgy érzem, mintha minden csontom folyadékká változna. A nyelve hegyével közben továbbra is a csiklómat izgatja. Mielőtt hullámokban rám törne a kéj, úgy érzem, elveszítem a fejem, és most szinte cunamit idéz elő a testemben a vágyam fokozásával. Esélyem sincs küzdeni ellene. És ez nem is áll szándékomban. Az ő neve tolul a számra, amikor elélvezek, és úgy érzem, mintha ugyanezek a hangok szállnának felém a helyiség minden pontjáról.

Most, miközben gyöngéden kényeztet, amitől visszatérek a testembe, megdöbbenek a tudattól, hogy semmi sem lesz már úgy, mint eddig volt. Átléptünk egy határt, ahonnan nincs visszaút, jóllehet, ezt egyikünk sem vette észre. Most már nem fordulhatunk meg. Nem tudom, mit szeretnék, akkor sem tudnám, ha választhatnám a visszautat.

Hádész most visszaengedi rám a ruhámat, és feláll. Első pillantásra úgy tűnik, teljesen összeszedett… de aztán a tekintete elárulja, hogy nincs így. Elkerekedett a szeme a vad vágytól, amely ott bizsereg az én bőröm alatt is. Ez még nem volt elég. Csak minimálisan csökkent bennünk a feszültség. Felém nyújtja a kezét. Egy pillanatra rátapad a tekintetem. Egyszerű gesztusnak tűnik, még most is, amikor mélyen megrendültem. Nem követelőzik. Csak kér. Egyenrangúvá tesz minket ezzel a mozdulattal. Csak azt nem értem, hogy miért. Végső soron nem érdekes.

Megfogom a kezét, hagyom, hogy talpra állítson. Ekkor a nézők felé fordul, akik most már nyíltan vállalják, hogy minket figyelnek. Furcsa érzés… de nem feltétlenül rossz értelemben. Ránk várnak, és addig fognak várni, amíg mi akarjuk, hogy várjanak. Ilyen érzés lehet vajon a hatalom birtoklása is? Úgy látom, Hádész tekintete végigvándorol minden egyes jelenlévőn, és megszólítja őket.

− Amikor visszatértek a felső városba, a felhőkarcolóitokba, a fényűzőéletetekbe, ne felejtsetek el beszámolni arról, amit itt láttatok ma este. Ez a nő itt az enyém. − Megszorít a kezével, ha csak egy pillanatra is. − Én pedig az övé vagyok.

Ez nem szerepelt az elképzeléseinkben. Nem tudom pontosan, volt-e bármiféle terve ma estére, főleg azután, hogy megfutamodtam. Hádész azonban most nem úgy követel a magáénak, mint kezdettől fogva mindig is tette, vagyis azzal a céllal, hogy provokálja Zeuszt. Most a kölcsönösségre helyezi a hangsúlyt. Erről csak négyszemközt beszéltünk eddig, de teljesen más így most, hogy megtörtént. Nem tudom, mit jelentsen. És mert nem tudom értelmezni, nem tehetek mást, mint próbálok uralkodni az arcvonásaimon, miközben Hádész a kijárat felé fordul velem, és távozunk a helyiségből. Alighogy becsukódik mögöttem az ajtó, halkan megszólalok:

− Ma este nem élvezhetjük az udvartartásodat?

− A pokolba is velük! − Szinte rá sem ismerek a hangjára. − Csak a pletykákért járnak ide. Nekem meg nincs kedvem a rosszfiú szerepét játszani most. − Végigmegy a folyosón a lépcső felé, jóformán magával vonszolva engem. − Engem nem látnak. Senki sem lát, téged kivéve.

A torkomban dobog a szívem.

− Micsoda?

De most már nem beszél, csak miután visszatérünk a lakosztályába, és becsapja utánunk az ajtót. Sohasem láttam még ilyennek őt.

Dühösnek igen. Egy kissé pánikban is. Na de ez? Nem tudom értelmezni.

− Hádész, mi a gond?

− Megesküdtem, hogy nem teszem. − Beletúr a hajába. − Nem egyszerűez az egész helyzet, de emlékeim szerint sohasem voltam még ennyire őszinte valakihez. Ez pedig jelent valamit, Perszephoné. Nekem biztosan, még akkor is, ha számodra semmit sem jelent.

Továbbra sem értem, de erre legalább van válaszom.

− De, nekem is jelent valamit.

Ez megnyugtatja valamelyest.

Hádész leroskad a kanapéra, és nagyot sóhajt.

− Adj egy percet nekem! Ez nem a te hibád. Az én fejemben van káosz. Nekem… csak egy percre van szükségem.

Csakhogy nem szeretnék adni neki ennyi időt. Érteni szeretném, mitől bukott ki. Szeretnék segíteni, hogy megoldódjon, bármi is a probléma.

Olyan sokat kaptam tőle az elmúlt hetekben, többet, mint hogy felsorolhatnám. Nem állhatok tétlenül, és nem hagyhatom, hogy szenvedjen, miközben malmozok. Úgyhogy az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut. Odalépek hozzá, és letérdelek előtte. Mikor látom, hogy csak néz, de semmit sem csinál, beékelem magam a combjai közé, úgyhogy már csak két dolgot tehet: vagy eltol magától, vagy még közelebb enged.

Széttárja a lábait egy újabb fájdalmas sóhaj kíséretében.

− Ma este már leszoptál egyszer, kis szirén.

− Ez most nem erről szól.

Ha egy másodpercig is hinnék benne, hogy az segít, akkor máris a számba venném a farkát, mégpedig boldogan. A szex azonban nem fogja megoldani ezt a problémát. Ebben biztos vagyok. Ehelyett odasimulok a mellkasához, és átölelem, amilyen szorosan csak tudom. Meg sem mozdul, úgyhogy azt gondolnám, visszatartja a lélegzetét, ha nem érezném, hogyan emelkedik és süllyed a mellkasa. Lassan, fájdalmasan lassan ölel át, előbb gyöngéden, aztán egyre szorosabban magához húzva.

− Fájni fog, amikor elmész.

Halkan beszél hozzám, alig jutnak el hozzám a szavai. Amikor felfogom a jelentésüket, olyan erővel hat rám, mint egy nukleáris robbanás. Persze, eddig is sejtettem, hogy fontos vagyok számára. Hádész sok szempontból félelmetesnek tűnhet ugyan, de túlságosan őszinte ahhoz, hogy a testével is képes legyen hazudni. Az érintése is elárulja, hogy nem közömbös irántam. Elhúzta a függönyt, amely eltakarta előlem az alsó várost, hogy megmutassa, mi az, ami fontos számára, és be is engedett ebbe a világba. Tudom, hogy így van, még akkor is, ha nem igazán gondolkodtam el ezen. Naná, hogy feltűnt. És nekem is fontos Hádész.

− Hádész…

− Komolyan gondoltam, amit korábban mondtam. Nem foglak arra kérni, hogy maradj itt. Tudom, hogy képtelenség.

Hosszan sóhajt. Visszafogom magam, még mielőtt válaszolnék. Igaza van, nem maradhatok itt. De ez mit sem változtat a tényen, hogy komolyan gondoltam, amit mondtam. Ha nem azok lennénk, akik vagyunk, ez a hely az otthonom lehetne, ez a férfi pedig az enyém.

− A három hónap még egy örökkévalóságnak tűnt, amikor megállapodtunk erről. − Halk, fojtott nevetést hallat. − Most már nem érzem úgy, hogy egy örökkévalóság lenne.

Már két hónap sincs hátra. Mintha csak egy pillanat lenne. Ha sokáig máshová nézel, el is tűnik, és egyre nő a távolság kettőnk között. Soha többé nem fogom viszontlátni Hádészt. Furcsa, hogy erre eddig még nem is gondoltam, annyi minden történt közben. Lehet, hogy hiányozni fog. Olyan érzés lesz, mintha kitépném magamból lényem egy részét, és aztán tovább sétálnék.

Butaság. Micsoda ostoba gondolatok! Csak néhány hete tart az egész. Lehet, hogy valamelyik testvérem ennyi idő alatt is beleszeretne valakibe, de velem ez nem történhet meg. Megértettem, hol vannak a határok, amikor olyan keményen küzdöttem azért, hogy rávegyem Hádészt, fogadja el az ajánlatomat. Csak a látszat kedvéért tettük, egyedül azért, mert nem maradt más választásunk. Ő nem választott volna engem, ha nem lettem volna Zeusz kiválasztottja előtte. Meg sem nézett volna alaposabban magának, olyan nőnek látott volna, aki megtestesíti mindazt, amit ki nem állhat a felső városban. A két lábon járó napfény, egy kamu személy, aki nem is létezik, és akinek csak azért mutattam magam, hogy rávegyem az embereket, tegyék azt, amit szeretném, hogy megtegyenek.

Hátrahajolok, és szeretnék még egyszer nevetni. Csakhogy inkább zokogásra emlékeztet az, ami kiszakad belőlem.

− Én…

Mit kellene most mondanom? Semmi sem változtathat a dolgok folyásán. Egy rövid ideig ugyanazon az ösvényen haladtunk együtt. Amíg neki szüksége volt erre a bosszúhoz, nekem pedig ahhoz, hogy szabaddá válhassak. Egy pillanatig sem volt úgy, hogy a kapcsolatunk örökké tart. Megkönnyebbülést kellene éreznem most, hogy tudom, Hádész nem fog arra kérni, hogy maradjak vele, és nem fogja még tovább bonyolítani a helyzetemet, mert ez az, amit egyikünk sem szeretne. De nem érzek ilyesmit. Helyette különös kétségbeesés lesz úrrá rajtam, minden porcikámban érzem már, egyre feljebb kúszik bennem, és a végén szavakká formálódva elhagyja az ajkamat.

− Csókolj meg!

Csak egy röpke pillanatig tétovázik, mintha az emlékezetébe akarná vésni az arcvonásaimat, mielőtt odahajol hozzám, és szájon csókol. Erővel és vadul. Nyoma sincs a csókjában a gyöngédségnek és a törődésnek, amelyet időről időre mutatott irántam. Így is jó. Nem is vágyom a gyöngédségre. Azt akarom, hogy az emléke belefonódjon a lelkem szövetébe. Feláll, és magával húz, közben az ajkamra tapad a szája. Türelmetlenül tépjük le egymásról a ruhadarabokat, az enyém szét is szakad, mert nem válik le rólam elég gyorsan, Hádész ingéről pedig több gomb is lepattan közben. Elindul velem vissza az ágyához.

− Képtelen vagyok várni.

Bólogatok. Most nem igénylem, hogy lassan csábítson el. Egyszerűen csak őt akarom.

− Siessünk!

Felemel, én meg átkulcsolom a lábammal a derekát. Egy kis igazítás, és máris belém nyomja a farkát. Kezével a fenekemet markolja, így diktálja, milyen tempóban csúszkáljak rajta fel és le. Gyorsan akarja, egyre gyorsabban és gyorsabban. Nincs ellenemre. Már vonaglok, ficánkolok, szeretnék még közelebb férkőzni hozzá. Egy pillanatra sem válnak el egymástól az ajkaink közben. Úgy csókolózunk, mint akik képtelenek betelni egymással.

Miért lenne szükségem levegőt venni, amikor az enyém Hádész? Ő olyan számomra, mint a lélegzetvétel. A gondolatnak is ijesztőnek kellene lennie számomra. Lehet, hogy annak is fogom érezni, amint lesz egy kis időm gondolkodni ezen. De most ez minden, amire szükségem van. Felemel és visszaenged, a fizikai erejét is kihasználva kezd dugni engem ott, ahol áll. Ez is elég ahhoz, hogy beleszédüljek. Épp csak annyi időre szakítom meg a csókunkat, hogy kimondhassam:

− Még. Erősebben!

Arra számítok, hogy mindjárt az ágyba visz. Ehelyett megfordul, és odalép az komódhoz, hogy ráültessen. Aztán átfogja a nyakamat, és hátra szorít, neki a falnak.

− Figyelj! − Szinte rá sem ismerek a hangjára, annyira mély és gonoszkodó. − Figyeld meg, milyen nagy szükséged van rám ebben a pillanatban. Amikor majd szabad leszel, és kergeted az álmaidat, emlékezz rá, hogy milyen érzés, amikor benned vagyok, kis szirén!

Belém döf, és rögtön ki is húzza a farkát, látom, hogy csillog a nedveimtől. Képtelen vagyok levenni róla a szemem. Nem is szeretném. Hádész folyton csábít a szavaival, mintha kelepcébe csalna.

− Egyszer egy szép napon, amikor majd hagyod, hogy elcsábítson valamelyik barom, és az ő farkán lovagolsz, gondolj erre az éjszakára, és tudd, hogy a lábam nyomába sem érhet! Rám gondolj, amikor beléd hatol!

Az arcára rebben a tekintetem, a birtoklási vágya ugyanolyan forró, mint az, amit a testemmel művel. Szeretnék elmerülni benne, és soha többé nem jönni fel ismét a felszínre. Mégsem tudok. Nem megy.

− Ne légy kegyetlen! − Eláll a lélegzetem.

− Márpedig az vagyok.

Ismét belém hatol, és összetapadunk, olyan szorosan, ahogyan két emberi test csak egymáshoz simulhat, és vadul csókolni kezd. Épp csak annyira emeli fel a fejét, hogy kimondja:

− Megsemmisítettél engem, Perszephoné. Bocsáss meg, ha viszonozni akarom a szívességet.

És aztán nincs mit mondani ezen kívül. Zsigeri, ösztönös énünk cselekszik helyettünk, közös gyönyörünket keressük. Amikor elélvezek, olyan érzés, mintha belülről szétrobbantana az orgazmus, mintha olyasmi lenne, amit sohasem fogok tudni megfékezni. Hádész néhány pillanattal később élvez el, a kéj egymáshoz tapaszt minket, fejét a nyakam hajlatába temeti, amikor közeledik a csúcshoz. Mozdulatlanná válunk. Hozzásimulok, szemem becsukva, nem szeretném, hogy a valóság közénk férkőzzön. Pedig itt van, halványodó gyönyörünk peremén lebeg. A helyiség hűvössége most megcsapja izzadt bőrünket. Fájdalmat érzek különböző testrészeimben, és ez emlékeztet rá, mit műveltünk most egymással. Hádész szabálytalan légzése lelassul, ahogyan az enyém is. Végül felemeli a fejét, de nem néz rám.

− Sajnálom.

Ennyiben kellene hagynom. Róhatjuk tovább a köröket, de ez mit sem változtat a helyzetünkön, a határidőn. Úgyhogy nyelek egy nagyot, és azt mondom:

− Én nem sajnálom.

25

HÁDÉSZ

NEM ALSZOM. LEZUHANYZOM, ÉS BEBÚJOK az ágyba Perszephoné mellé, akit a karomban tartok most, miközben egyenletesen szuszogva alszik, de sehogy sem jön álom a szememre. Képtelen vagyok szabadulni a félelemtől, amely egyre erősödik bennem, mióta véget ért az aktusunk. Ott visszhangoznak nyers szavaim a fülemben. Átléptem egy határt, amin az sem változtat, hogy most itt tudhatom őt magam mellett. Ami történt, megtörtént.

Nem akarom, hogy elmenjen. Ez egy teljesen abszurd forgatókönyv. Ezzel az erővel megpróbálhatnék lasszót dobni a holdra, épp annyi esélyem lenne, mint arra, hogy maradásra bírjam Perszephonét. Még ha hajlandó is lenne maradni, akkor is túl nagy árat kellene fizetni érte. Az anyja sohasem fogadná el, hogy a lánya az alsó várost választja, azaz engem, és lemond a Zeusz udvara által kínált csillogásról, amely valójában méregként hat rá. Továbbra is büntetni fogja az embereimet, hogy kikényszerítse belőlem, amit akar. Néhány évig még akkor is kibírnánk pusztán a meglévő forrásainkra hagyatkozva, ha nem használnánk ki maximálisan a Tritonnal kialakított utánpótlás-útvonalakat, de ha Poszeidón vagy Démétér rájön, lehet, hogy ettől a lehetőségtől is megfosztanak minket. Ezt a helyzetet pedig azok fogják megsínyleni, akiknek a biztonságáért én felelek.

Na és Zeusz? Nem lesz nyugta, amíg Perszephoné itt van velem. Azt hittem, mostanra már kijátssza az összes lapját, de az a vén gazember rafináltabb, mint feltételeztem róla. Lépni fog ellenem, mégpedig olyan körmönfontan, hogy ne lehessen rábizonyítani. Ha pedig így alakul…

Nem, ezer és egy okom van tiszteletben tartani a megállapodásunkat Perszephonéval, és egyengetni előtte az utat, hogy szabad lehessen. És csak egy szól amellett, hogy maradásra kérjem: az, hogy szeretem őt. Ez pedig nem elég. És soha nem is lesz elég, ha figyelembe veszem az esélyeinket. Elmerülök a gondolataimban, és időbe telik, mire eljut a tudatomig, hogy telefoncsörgést hallok. Felemelem a fejem, de nem az én csengőhangom.

− Perszephoné!

Mocorogni kezd, pislog, nagy barna szemét rám szegezi.

− Hádész?

− Valaki hív téged.

Amíg próbál teljesen magához térni, kikelek az ágyból, és felveszem a telefonját az éjjeliszekrényről. Gyors pillantást vetek a kijelzőre. Eurüdiké keresi.

− A húgod az.

Ettől felélénkül. Felül, egyik kezével hátrasöpri a haját, a másikkal a telefonjáért nyúl. Arra számítok, hogy magával viszi a fürdőszobába, hogy nyugodtan beszélgethessenek, de épp ellenkezőleg: kihangosítja a készüléket.

− Eurüdiké?

− Perszephoné? Ó, hála az isteneknek. Más nem veszi fel, hiába próbálkozom. − A női hang pánikról árulkodik. Ezt hallva futkározni kezd a hideg a hátamon. − Valaki követ. Ebben a bárban kellett volna találkoznom Orfeusszal, de hiába vártam rá. Egy fickó pedig nyomulni kezdett rám, úgyhogy eljöttem onnan, de… − Zokogva vesz levegőt. − Azóta is a nyomomban van. Sehol sem találok taxit. Nem tudom, mitévő legyek. Eddig még voltak emberek körülöttem, de most már túl közel járunk a folyóhoz, és errefelé néptelenek az utcák. Próbáltam elérni Orfeuszt, de nem veszi fel. Mit csináljak most, Perszephoné?

Minél riadtabb a húga hangja, annál nyugodtabbá válik Perszephoné.

− Hol vagy most? − kérdezi. − Ismered a pontos helyet?

− Uh… − Szél süvítését hallom a készülékből. − A Boróka utca és az 56.utca sarkán.

Találkozik a tekintetem Perszephonééval. A húga a Sztüx közelében jár ugyan, mégsem elég közel hozzánk. Ha megpróbálna átkelni ide, a túlsó partra, Zeusz emberei biztosan elkapnák. Semmit sem tehetek érte egyelőre, mert azzal megszegném a megállapodásunkat.

− El kell jutnia a folyóhoz − dünnyögöm.

Perszephoné bólint.

− Át kell jutnod a folyó túlsó partjára, Eurüdiké. Érted, amit mondok? Menj végig a Boróka utcán, onnan látsz majd egy hidat. Ott várok majd rád.

− Annyira félek!

− Odamegyünk érted.

Már indulok is, a gardróbszobában magamra kapom az első holmit, ami a kezembe akad, aztán a fegyveremet bedugom hátra a derékszíjam alá. Remélem, hogy nem lesz szükség rá ma este, de minden eshetőségre fel kell készülnöm. Egy farmernadrágot meg egy pólót találok Perszephonénak. Épp akkor fejezi be beszélgetést, amikor visszamegyek hozzá. Sms-t írok Kharónnak, hogy várjon minket a bejáratnál az embereivel. Körültekintően kell eljárnunk, de elég egy pillantást vetnem Perszephoné feszült arcára, máris tudom, hogy fittyet fogok hányni az óvatosságra, és mindent megteszek a húga biztonsága érdekében.

− Én tehetek róla…

Még be sem fejezi a mondatot, máris rázom a fejem.

− Dehogy. Ne hibáztasd magad érte!

− Hogy mondhatsz ilyet? Nem ismerős valahonnan a helyzet? Egy vadidegen férfi a folyóhoz terel egy nőt? Ez egyértelműen Zeusz mesterkedésére vall.

Igazat adok neki, de ettől még semmi sem változik. El kell jutnunk a hídhoz.

− Többet fogunk tudni, amint odaértünk. Most erre koncentráljunk!

Arra számítok, hogy vitába száll velem, de csak kihúzza magát, és nagy levegőt vesz.

− Rendben.

− Menjünk!

Lesietünk a lépcsőn, odalent Kharón és a többiek várnak már ránk. A Boróka híd messze van gyalog, és mivel gyorsan oda kell érnünk, kocsiba szállunk. Két autóban elférünk. Mindvégig fogom Perszephoné kezét. Nincs értelme próbálkoznom azzal, hogy oldjam a feszültségét most, amikor olyasvalaki van veszélyben, aki ennyire fontos számára. Mindössze nyugtatgatni tudom. Folyamatosan telefonál, és végül bosszúsan lerakja a készüléket.

− Azt a gazembert csak a hangpostán tudom elérni. Korábban nem volt kikapcsolva a telefonja. Most persze elérhetetlen.

Nem nehéz kitalálni, kiről beszél.

− Orfeusz nem tartozik a legmegbízhatóbb fickók közé.

Indulatmentesen fogalmazok, mert nem tudom, mire lenne szüksége épp most.

− Ezt sohasem fogom megbocsátani neki. − Dermesztő a pillantása. − Én magam fogom kinyírni, ha Eurüdikének bármi baja esik − fogadkozik.

Semmit sem mondhatok neki, ami akárcsak minimális segítséget jelentene. Ha megígérem, hogy én fogom kinyírni a fickót helyette, az biztosan nem az a romantikus mondat, amit hallani szeretne tőlem, még akkor sem, ha most csupa ideg, és majd szétveti a düh. Épp megérkezünk a hídhoz, úgyhogy nem kell törnöm a fejem egy ennél jobb válaszon.

Csikorgó gumikkal lefékezünk, és kiszállunk. Ez egy olyan éjszakának tűnik, amikor az emberek rosszban szoktak sántikálni: a levegő hideg és nyirkos, a folyóról felszálló köd gomolyog a talaj közelében. Ettől kísérteties a hangulat, és nem látunk elég tisztán. Az az éjszaka jut eszembe róla, amikor Perszephoné átkelt a Sztüxön. Most követem őt a nagy oszlopokhoz, amelyek két oldalról fogják közre a Boróka hidat, jelezve a határt a folyó alsó városi szakaszán. Ez a jobban kivilágított hidak egyike. Tudom, hogy Perszephoné ugyanúgy pásztázza az éjszakát, mint én, a húgát keresve. Gyorsan jöttünk, ez igaz, de mostanra már neki is ide kellett volna érnie, még gyalog is.

− Hádész!

Kihallom a félelmet Perszephoné hangjából, és önkéntelenül is reagálok rá. Soha, de soha nem szabadna félnie. Nem, amíg velem van.

− Mindjárt itt lesz ő is.

Nincs jogalapom ilyen ígéretet tenni. Nem ismerem a körülményeket azon túl, hogy Eurüdikét üldözik. Ekkor, mintha végszót mondtam volna ki az imént, kirajzolódik a távolban a ködből egy nő alakja. Nem fut, csak botorkál. A távolság miatt nem tudok kivenni apróbb részleteket, de azt látom, hogy úgy szorítja a karját az oldalához, mintha megsérült volna. A francba is! Perszephoné megragadja a karomat, és artikulálatlanul felkiált. Amikor tesz egy lépést előre, gyorsan elkapom a derekát, hogy visszatartsam.

− Nem mehetünk át a hídon…

− Mi…

Nem fejezheti be a mondatot. Egy férfi lép ki a ködből Eurüdiké mögül, és mint egy vadászó sólyom, figyeli az áldozatát, a sérült galambot. Perszephoné nem mozdul, de amikor megszólal, ijesztően nyugodt a hangja.

− Engedj el!

Ha megteszem, akkor egyenesen odafut a húgához, és ezzel bizonyára ő is Zeusz karmai közé kerül. Hogy ez azt jelenti-e, hogy most elrabolják, vagy ez csak egy hosszabb játszma kezdete, az most nem érdekes. Biztosan lecsapnak rá. Ha pedig visszatartom, miközben azok ott bántalmazzák a húgát, akkor még hamarabb elveszítem őt, mint hogy véget érne a tél. Sőt, önmagammal sem leszek képes együtt élni, ha most tehetetlenül nézem, hogy bántják ezt a nőt.

− Perszephoné…

Az Eurüdikét üldöző férfi most elkapja áldozatát, megragadja a vállát, és maga felé fordítja. A nő felsikolt, a hangja éles és rémült. Azonnal a segítségére indulok, még mielőtt tudatosodna bennem, hogy mit teszek.

Megfordulok, és Perszephonét Kharónra bízom.

− Ne engedd átjönni a hídon!

Nem akarom, hogy rajtam kívül más is kárvallottja lehessen a ma esti fejleményeknek. Nem hagyhatom, hogy bármi bántódása essék Perszephonénak. Szitkozódik és viaskodik Kharónnal, aki azonban vasmarokkal öleli, karját az oldalához szorítva, hogy ne mozdulhasson, de ő se okozhasson fájdalmat neki. Ez elégnek bizonyul. Elindulok, hogy átfussak a hídon a húgához, gyorsabban szedem a lábam, mint bármikor mostanában. Mégsem vagyok elég gyors. Tudom, hogy így van, mert még csak félúton járok, amikor a támadója ellöki Eurüdikét, aki olyan erővel csapódik a földhöz, hogy a rosszullét környékez a láttán. Mégsem adja fel. Sőt, épp ellenkezőleg. Hátra sem néz a férfira. A tekintetét egyenesen előre, a nővérére szegezi, és kitartóan kúszni kezd a híd felé.

− Eurüdiké!

Perszephoné fájdalmas kiáltása szárnyakat ad nekem. Ahogyan a húga fölé tornyosuló férfi látványa is, akinek arcvonásai most egyszerre eltorzulnak. Nem üvölt, de a szavai így is eljutnak hozzám.

− Hívd csak ide a nővéredet, Eurüdiké! Üvölts, ahogy a torkodon kifér!

Gyanítottam, hogy Zeusz áll a háttérben. A férfi szavai megerősítik ezt. Nem emlékszem a pillanatra, amikor előkaptam a fegyveremet, de tény, hogy érzem a hideg fém súlyát a kezemben, amikor odaérek a híd felső városi végénél sorakozó oszlopokhoz.

− Engedd el a lányt!

Végre rám néz.

− Mert különben mi lesz? − Fém villan a kezében, miközben előrehajol, és megragadja Eurüdikét a hajánál fogva. − Nem a te oldaladon vagy, Hádész. Ha csak egy ujjal is hozzám érsz, annak súlyos következményei lesznek.

− Tudom. − Azzal meghúzom a ravaszt. A golyó csuklón találja, azt a kezét, amellyel a kést markolja. Fájdalmában elengedi a lányt, és el is fordul tőle.

Elég egy pillantást vetnem Perszephoné húgára, és egyértelmű, hogy nem lesz képes megtenni a távolságot, amely még elválasztja tőlem. Kifejezéstelen, üveges a tekintete. Jól ismerem ezt. Az én szemem is ilyen volt, amikor gyerekkoromban a tükörbe néztem. A félelem és az erőszak uralja a lelki világát. Az utca kihaltnak látszik, de tudom, hogy ez csak a látszat. Zeusz figyelteti az embereivel a folyó partját. Ahogyan én is az enyémekkel. Ha lelépek erről a hídról, mindennek vége. Háború lesz Olümposzban.

A férfi felül, csuklóját a mellkasához szorítja, arcvonásai eltorzulnak. Eurüdikéből szaggatott zokogás tör elő. Most is gondolkodás nélkül döntöm el, hogy mit fogok tenni. Nem ez az első ilyen eset. Egy szempillantás, és leteperem a férfit a földre, hatalmas ütéseket mérek az arcára az öklömmel. A francba, nem is gondolkodom már! Semmi sem számít, csak az, hogy elhárítsam a veszélyt. Minden egyes ütés erőt ad lényem egy sötét részének. Úgy érzem, ha kíméletlenül ütlegelem ezt a fickót, az a szörnyetegnek is fájni fog ott, a Dodona-toronyban. Újabb és újabb ütéseim csattannak rajta.

− Hádész! Hádész, hagyd abba! Perszephoné sikolyát hallva megdermedek. Már fáj a kezem. Vért látok mindenhol. A fickó már rég nem mozdul, bár a mellkasa még meg-megemelkedik. Életben van. Hátrafordulok, a hidat kémlelem. Kharón magához öleli Perszephonét, de látom, hogy mindketten mozdulatlanná dermedtek. Mélyen megdöbbentek. Sőt, elszörnyedtek. Mégis mi a fészkes francot művelek?

Felállok, otthagyom a fickót, és leguggolok a zokogó nő mellé.

− Eurüdiké…Elhúzódik mellőlem.

− Ne érj hozzám!

− Eurüdiké, vár rád a nővéred.

Most nincs idő finomkodni, megfogom a nő állát, és úgy fordítom a fejét, hogy lássa Perszephonét a híd túloldalán. A véres kézfejem látványa aligha győzi meg, de most már késő, nem csinálhatom vissza, ami megtörtént.

− Fel tudsz állni?

Nagyokat pislog hatalmas, sötét szemével, a félelem elhatalmasodott rajta, mintha azzal fenyegetne, hogy mindkettőnket egészben elnyel.

− Nem tudom.

− Akkor felkaplak és viszlek. Ne tiltakozz!

Nem hagyok esélyt neki, hogy átgondolja, csak felkapom, és már sietek is vele vissza, át a hídon. Összesen mintegy két percig tartózkodtam Zeusz területén, de nem vagyok annyira naiv, hogy azt higgyem, ez nem számít. Zeusz akkor is ki fogja használni ezt a helyzetet, ha mégsem ő áll a háttérben, jóllehet, minden jel erre utal.

Kezdenem kell valamit Perszephoné félelmével. Az imént épp azt láthatta, hogy teljesen elveszítettem a fejem, és agyba-főbe vertem egy férfit. Úgy néz most rám, mintha még sohasem látott volna ebben az életben.

− Hádész…

− Majd beszélünk, miután hazaértünk. − Vasmarokkal fogom Eurüdikét, és már a kocsi felé tartok. − Ülj be! Most!

Perszephoné kivételesen nem ellenkezik. Besiklik a hátsó ülésre, és megfogja a húga kezét, amikor óvatosan odaültetem mellé. Mogyoróbarna szeme nedvesen csillog.

− Köszönöm, Hádész! − mondja halkan. − Tudom, mi az ára.

− Vigyázz a testvéredre! Majd a házban találkozunk.

Becsapom az ajtót, még mielőtt ellenkezhetne, és intek Minthának.

− Vidd vissza őket! Zárd be gondosan az egész házat! Egy lélek se mehet se ki, se be. És jaj neked, ha Hermésznek sikerül átslisszolnia a területünkre ma este!

Mintha bólint, és átsiet a másik oldalra, hogy beüljön a volán mögé. A távolodó kocsit figyelem, amíg el nem tűnik a szemem elől, aztán ismét Kharón felé fordulok.

− Ebből baj lesz. − Kharón sápadt. − Átkeltél a folyón.

− Nem volt más választásom.

Kinyitja a száját, mintha vitába akarna szállni velem, de végül csak megrázza a fejét.

− Azt hiszem, mindegy. Már megtörtént. És most mitévők legyünk?

Próbálok gondolkodni. Vajon a frontális támadás mellett fog dönteni Zeusz, vagy csak az én karomat akarja kitekerni majd, hogy megszerezze, amit akar, és így elkerülhető a totális háború? Nem tudom. Képtelen vagyok gondolkodni. Egyre csak Perszephoné kiáltása visszhangozik a fülemben. Nem látok mást, mint a húga kétségbeesett tekintetét. És nem érzek egyebet a fájdalmon kívül, amely a kézfejemben lüktet, miután félig agyonvertem egy embert. A halántékomra szorítom az ujjaimat. Mit mondana most Andreas? Dühös vagyok magamra. Andreas szétrúgja a seggemet, amiért ilyen meggondolatlanul cselekedtem.

− Nem feltételezhetjük róluk, hogy át fognak kelni a hidakon. Vonjunk vissza minél több embert, akit csak lehetséges, a város határáról. Ha nem akarnak engedelmeskedni, akkor ne kényszerítsük őket, de úgyis híre megy a történteknek. Háború lesz.

Kharón tétovázik, de aztán rábólint.

− Azt akarod, hogy mindenkit iderendeljünk a főépületbe?

Nyomasztó dilemma. Biztonságban akarom tudni Perszephonét, mert pontosan tudom, hogy ő is célponttá fog válni. Egyrészt meg kellene erősítenünk a védelmi rendszerünket annyira, hogy senki se juthasson át rajta. Csakhogy nem Perszephoné az egyetlen személy itt az alsó városban, akit meg kell védenem, ha kitör a háború. Kénytelen vagyok nemet mondani.

− Nem, maradjon továbbra is megkettőzve az őrjárat a folyón. Hívd össze, akikre szükséged van, hogy segíts azoknak, akik ki akarnak jutni a potenciális konfliktusövezetből.

− Hádész… − Kharónnak meg kell állnia, hogy erőt vegyen magán, és ne érződjön a félelem a hangjában, amikor megszólal. − Az egész alsó város azzá válik, ha tényleg elindítják ellenünk a támadást.

− Tudom. − Megveregetem a vállát. − Túl fogjuk élni, Kharón. E felől biztos lehetsz.

Csak azt nem tudom még, hogyan. Semmit sem tehetek addig, amíg Zeusz nem lép. Egyrészt reménykedem, hogy nem fog azonnal lecsapni ránk, másrészt munkál bennem a félelem, hogy addig halogatja, amíg mindannyian beleőrülünk a várakozás bizonytalanságába.

Útközben hazafelé képtelen vagyok szabadulni a félelemtől, hogy egyszer csak arra érkezek haza, hogy Perszephoné eltűnt. Hogy Zeusznak sikerül kijátszania a védelmi rendszeremet, és visszaviszi magával. Hogy Perszephoné rá fog döbbenni, hogy ígéretem ellenére nem tudom megvédeni őt, és úgy dönt, kipróbálja, mire megy egyedül. Hogy annak a szörnyetegnek fog látni engem, akinek az olümposziak, és elmenekül tőlem. Létezik vagy ezer forgatókönyv, amely mind ugyanabból táplálkozik: a tudatból, hogy elfajulhat a helyzet. Több forgatókönyvvel is számoltam, amikor elterveztem, mit tegyünk, de egyikben sem szerepelt az, ami ma este történt. Van, amit nem lehet meg nem történtté tenni.

Amikor rátalálok Perszephonéra, amint a húgával a nappaliban üldögél, és ott játszadozik körülöttük a három kölyökkutya, úgy érzem, mintha gyomorszájon vágtak volna. Itt vannak tehát mindketten. Biztonságos helyen. Egyelőre.

Leroskadok az egyik székre, és találkozik a tekintetem Perszephonééval. Felnyalábol két kutyát, és a húga ölébe rakja őket, aztán visszaül mellé. Jól teszi. Most nem presszionálhatom Eurüdikét. Azok után, amit épp átélt… Nos, azt sem tudhatom pontosan, mit élt át, amíg teljesen magához nem tér, hogy ő maga számoljon be róla. Ehhez pedig időre van szükség. Úgyhogy csak üldögélek ott, szótlanul figyelem, ahogy lassan magához tér. Simogatni kezdi a kölyökkutyákat, aztán sóhajt egyet, ami felér egy zokogással.

− Annyira féltem, Perszephoné.

− Tudom, szívem.

Perszephoné hagyja, hogy Eurüdiké az ölébe hajtsa a fejét, és simogatni kezdi fekete haját, hogy megnyugtassa. A tekintete azonban nyugtalan. Amikor rám pillant, soha nem látott félelmet látok a szemében. Igazi sötét istennő, akinek feltett szándéka, hogy bosszút áll. Amint átsuhan az arcán ez az érzés, rögtön el is fojtja. Gyűlölöm, hogy titkolni próbálja előlem, hogyan érez valójában. Remegő mosolyra húzódik a szája, és hangtalanul köszönetet mond.

Abban a pillanatban úgy érzem, százszor is újra megtenném, ha kell.

Bármi legyen is az ára. Érte érdemes. Igen, bármit megtennék érte.

26

PERSZEPHONÉ

A HÚGOMBÓL NEM KÖNNYŰ KISZEDNI, MI TÖRTÉNT. Többszöri próbálkozásra sikerül csak. Találkoznia kellett volna Orfeusszal a felső városban, egy számára ismeretlen környéken. Orfeusznak azonban nyomát sem látta. Nem reagált az sms-eire, a hívásait mindig csak a hangposta fogadta, miközben egyre erősödött benne a félelem, és kérése ellenére sem volt hajlandó magára hagyni őt egy vadidegen férfi.

Egyre csak simogatom a halántékát és a haját, próbálom megnyugtatni, amennyire csak tudom. A tenyeréről lehorzsolódott a bőr, amikor elesett, és annyira félt, hogy mostanáig még fel sem tűntek neki a sérülései. A karján horzsolásnyomok, amelyeket menekülés közben szerzett, egy ház falának csapódva. A térdén is megsebesült, amikor a híd túloldalán a férfi lerántotta a földre.

Szemügyre veszek és megjegyzek minden egyes sérülést. Bármennyire is szeretném Orfeusz rovására írni mindezt, valójában egyes-egyedül Zeusz áll az események hátterében. Már attól is haragra gerjedek, ha csak eszembe jut a neve. Ez vért kíván. Amikor Eurüdiké elhallgat, és becsukódik a szeme, Hádészra pillantok. Már talpon van, betakargatja a húgomat egy pléddel, amely legutóbb, amikor itt olvasgattam ebben a szobában, a kanapén pihent. Mintha ezer éve történt volna! Hádész a kezembe nyomja a telefonomat.

− Mondd el a testvéreidnek, mi történt!

Igaza van, persze. Magamtól is eszembe juthatott volna. Átveszem tőle a telefont, de még nem oldom fel.

− Hatalmas áldozatot hoztál azzal, hogy megmentetted őt.

Rálőtt egy emberre. Aztán agyba-főbe verte. Azt hiszem, ha nem kiáltottam volna a nevét, hogy megfékezzem, akkor sohase hagyta volna abba az ütlegelését. Nem tudom eldönteni, mit érezzek, és mit gondoljak erről. Azt akartam, hogy szenvedjen az a férfi, de ez a fajta zabolátlan erőszak mélységesen megdöbbent.

− Semmiség.

− Ne csináld ezt! − Nehezen fogom vissza magam, hogy fel ne emeljem a hangomat, de mégiscsak itt fekszik mellettem a húgom, a fejét az ölembe hajtva. − Viselnünk kell a történtek következményeit. Nem mintha megbántam volna, hogy megmentetted őt, de azt sem fogom hagyni, hogy elbagatellizáld, amit tettél. Köszönöm, Hádész! És ezt őszintén mondom.

Hatalmas tenyerébe fogja az arcomat. Sötét szemében megannyi, számomra megfejthetetlen gondolat kavarog.

− Sajnálom, hogy látnod kellett, amikor teljesen kifordultam magamból.

Nem szívesen teszem fel neki a kérdést, mégsem állom meg.

− Megölted?

− Nem. − Leejti a kezét. − Nem neked kell viselned a következményeket. Erről kezeskedem.

Még mielőtt vitába szállhatnék vele, hüvelykujjával megsimogatja az alsó ajkamat, aztán sietősen távozik. Úgy kell összeszorítanom az állkapcsomat, nehogy utána kiáltsak, és azt mondjam neki, nem kell egyedül viselnie ekkora terhet. Én vagyok az oka, hogy megszegte a megállapodásukat. Nem hagyhatom, hogy egyedül viselje a következményeket. Első körben persze igazat adok neki. Értesítenem kell a testvéreimet. Gyorsan megírom az sms-t, és elküldöm Kallisztónak és Pszichének, csoportos üzenetként. Nem kell sokáig várnom a válaszra.

Psziché: Annyira örülök, hogy jól van!

Kallisztó: Micsoda seggfej!

Aztán egy fotót látok, képernyőfelvétel Orfeusz egyik közösségi oldaláról. Három gyönyörű nő társaságában múlatja az időt, széles mosollyal. A posztolás időpontja akkori, amikortól fogva már csak a hangpostája kapcsolt be a telefonján, valahányszor hívtam.

Psziché: Halottnak tekintjük.

Kallisztó: Csak kapjam a kezem közé, és tényleg HALOTT lesz.

Én: Végső soron nem ő a felelős a történtekért.

Én: Hanem Zeusz.

Kallisztó: Rohadjon meg! Őt is kinyírom.

Psziché: Álljatok le ezzel! Nem beszélhettek így.

Én: Majd kitalálnunk valamit. Eurüdiké most biztonságban van. És ez a fontos, semmi más.

Psziché: Kérlek, írj róla rendszeresen!

Én: Rendben.

Eurüdiké mocorogni kezd. Aztán kinyitja a szemét. Ezek szerint mégsem nyomta el az álom.

− Sajnálom…

Félreteszem a telefont, és most már a húgomra figyelek.

− Nincs miért sajnálkoznod.

Átfordul a hátára, hogy jobban láthassa az arcomat. Nyomát sem látom már rajta a gyermeki ártatlanságnak, amit megszoktam tőle. Olyan kimerültségről és világfájdalomról árulkodik a tekintete, amit mindennél jobban szeretnék kitörölni belőle. Mély lélegzetet vesz.

− Hádésznak nem lett volna szabad átkelnie a folyón.

− Nagyon kevesen hisznek Hádész létezésében a Tizenhármakon kívül.

Vagy legalábbis ez volt a helyzet, mielőtt szövetkeztünk arra, hogy Zeusz orra alá dörgöljük, hogy most már Hádésszal vagyok.

− Ne csináld ezt! Tudom, hogy én vagyok a legfiatalabb, de nem vagy okolyan naiv, mint amilyennek tartanak. Nem érdekes, hogy mit gondolnak a Tizenhármak. Egyedül az számít, hogy Zeusz mit gondol. − Két kezébe fogja az enyémet. − Ezt fel fogja használni, hogy elkapjon téged, ugye?

Igen, biztosan megpróbálja majd.

− Ne aggódj emiatt!

Megrázza a fejét.

− Ne zárkózz el előlem, Perszephoné, kérlek! Nem bírom elviselni. Azt hittem, sikerül eltekintenem a Tizenhármak viselt dolgaitól, és egyszerűen csak boldog lenni, de… − Most már sírós a hangja. − Mit gondolsz, lehet, hogy Orfeusz kijátszott engem?

Lehet, hogy magamban új keletű gyűlöletet táplálok a pasija iránt, de őszintén szeretném, ha nemleges választ adhatnék erre a kérdésre. Orfeusz sohasem volt elég jó hozzá, de eddig az volt az egyetlen bűne, hogy zenész lévén jobban szereti önmagát, mint a húgomat. Ezért persze hitvány alak, de mégsem szörnyeteg. Lehetséges, hogy a szörnyeteg Zeusz kezére játszotta a húgomat? Úgy tűnik, Eurüdiké nem is vár választ tőlem.

− Fel nem foghatom, mit művelhetett. Ma furcsának találtam a viselkedését, távolságtartóbb volt és szórakozottabb is, mint egyébként. Arra gondoltam, talán viszonya van valakivel. Ennek talán jobban örültem volna. Közöttünk mindennek vége. Ennek így kell lennie.

− Sajnálom.

Azt akartam, hogy a húgom hagyja ott Orfeuszt, de nem így. Várható volt ugyanis, hogy előbb vagy utóbb össze fogja törni Eurüdiké szívét. Az árulásnak ez a szintje azonban olyan mélységes csalódást jelent, hogy nem tudom, hogyan fogja kiheverni. Amennyire csak lehetett, próbáltuk burokban tartani őt, és lám csak, mi sült ki belőle. Sóhajtok.

− Hozok neked teát és valamilyen nyugtatót, hogy tudj aludni.

− Rendben − suttogja. − Azt hiszem, anélkül nem fog menni.

− Tudom, szívem.

Feltápászkodom, és talpra állítom őt is. Most biztonságos helyen van. Ma este még mindannyian biztonságban érezhetjük magunkat. Lesznek persze következményei a történteknek, de ma éjjel nem tehetünk mást, mint hogy beköltöztetjük a húgomat az egyik szobába, és mellette maradunk.

Azt hittem, Zeusz minden indulata ellenem irányul majd. Azt gondoltam, ha elhagyom Olümposzt, annak egyedül én fogom viselni az összes következményét, senki más. Milyen naiv voltam! Még ha ma este el is tűnnék innen, és soha többé senki sem látna viszont, akkor is kiszolgáltatnám a testvéreimet a bosszújának. Hádészra hárulna minden teher. És az egész alsó városra. Milyen felfoghatatlanul önző voltam, és milyen sok embert sodortam bajba már eddig is!

− Mindjárt visszajövök, rendben?

− Rendben − suttogja.

Nem tudom biztosan, jó ötlet-e magára hagynom őt most akár csak ilyen rövid időre is, de tea és altató nélkül nem fog tudni aludni. Biztosra veszem, hogy Georgie legalább az előbbiből tart valamennyit a konyhában. És biztosan akad valaki a házban, aki tudja, honnan keríthetek altatószert. Kinyitom az ajtót, és cseppet sem lepődök meg azon, hogy ott találom Hádészt a küszöb előtt. Még ennél is kevésbé meglepő módon egy bögre gőzölgő teát tart a kezében, a másikban pedig altatótablettákat egy fiolában. A legszívesebben elsírnám magam, látva, hogy előre látta, mire lesz szükségem. Nagyokat nyelek, mert összeszorul a torkom.

− Hallgatózol?

− Csak egy kicsit.

Nem mosolyog, izmait megfeszítve tartja magát, mintha arra számítana, hogy elfordulok tőle.

− Bejöhetek?

− Természetesen.

Hátralépek, hogy beléphessen a helyiségbe. A torkomat szorító érzés csak fokozódik, amikor Hádész leteszi a bögrét és a gyógyszeres üvegcsét, aztán hátralép. Összeszorítom az ajkam.

− Megölelnél? Legalább egy kis időre?

Erre egyszerre ellágyulnak az arcvonásai. Kinyújtja a karját.

− Ameddig csak szeretnéd.

Odalépek, hogy átölelhessen, és belekapaszkodom. Remegek, és azt sem tudom, mennyi ideje tarthat ez. Hullámvasúton érzem magam: ma éjjel azt hittem, eljutottam a legmagasabb pontra, de aztán a lehető legmélyebbre zuhantam. Ha Hádész nem szegte volna meg a megállapodást, akkor semmi sem állhatta volna útját a merénylőnek. Még az is lehet, hogy elveszítettem volna a húgomat.

Hádész mellkasába temetem az arcomat, és még szorosabban magamhoz ölelem.

− Nem lehetek elég hálás neked azért, amit ma este tettél. Egyszerűen csak… köszönöm, Hádész!

Függetlenül attól, hogy mi fog történni, nem fogom hagyni, hogy egyedül őt sújtsák a tettei következményei. Nem futhatok, nem menekülhetek tovább.

27

HÁDÉSZ

ARRA SZÁMÍTOTTAM, HOGY PERSZEPHONÉ elfordul tőlem. Most már látta, mi minden lakozik bennem. Szertefoszlottak az illúziók arról, hogy valóban jó ember vagyok, aki csak szerepet játszik. Az utóbbi félórát azzal töltöttem, hogy lélekben felkészüljek erre, miközben Perszephoné beköltöztette a húgát az emeletre, és vigasztalta odafent. Nem számítottam rá, hogy ő viszont nálam keres majd vigaszt.

− Sajnálom! − mondja hosszú sóhajtás kíséretében, az ingemet markolókeze ökölbe szorul, mintha attól tartana, hamarabb fogok elválni tőle, mint hogy erre kérne. − Úgy tűnik, csak gondot okozok neked, és bajt hozok rád, amióta itt vagyok.

− Gyere ide! − Megcsókolom a halántékát. − Ne kérj bocsánatot azért, hogy beléptél az életembe, kis szirén! Egy pillanatig sem bánom a veled töltött időt. És azt szeretném, ha te is így éreznél.

− Rendben van − suttogja.

Szótlanul kapaszkodik belém. Közben halljuk, hogy Eurüdiké zokogni kezd a fürdőszobában, elég hangosan ahhoz, hogy halljuk a zuhany zúgása ellenére is. Perszephoné végül felsóhajt.

− Nem hagyhatom magára őt ma este.

− Tudom.

Nem szeretném, hogy elmenjen, hogy kilépjen ebből a szobából. Attól tartok, ha van rá ideje, és távol kerül tőlem, a végén még meggondolja magát, és másképpen fogja értékelni a ma este eseményeit.

Megköszörülöm a torkomat.

− Köszönöm, hogy figyelmeztettél, és a nevemet kiáltottad! Nem tudom, hogy abbahagytam volna-e magamtól.

Elhallgatok, feszülten várom az elkerülhetetlen visszautasítást, amelyet kivált belőle a vallomásom. Perszephoné lassan bólint.

− Éppen ezért tettem. Hogy megállítsalak.

Belefogna valami másba, de Eurüdiké közben elzárja a zuhanyt. Mindketten a fürdőszobára figyelünk. A húgának nagyobb szüksége van most rá, mint nekem. Még egyszer magamhoz szorítom, aztán ha nehezen is, de elengedem.

− Itt biztonságban lesztek. Sok minden változott, de ez nem fog.

− Hádész… − Megremeg kissé az alsó ajka, de aztán megpróbál uralkodni magán. − Az erőszaktól sem fog visszariadni, hogy visszaszerezzen. Téged pedig térdre kényszerítsen.

Nem hazudhatok neki, még akkor sem, ha most jól hangozna egy megnyugtató hazugság.

− Biztosan megpróbálja majd. − Az ajtó felé fordulok. − Nem fogom hagyni, hogy magával vigyen, Perszephoné. Még akkor sem, ha végeznem kell vele.

Perszephoné összerezzen.

− Tudom.

Nem mintha vidám lenne a hangja. Sőt, kifejezetten szomorú. Mintha búcsúzkodna. Nehezebb elválnom tőle, mint gondoltam. Képtelen vagyok szabadulni az érzéstől, hogy már nem lesz itt, amikor visszajövök. Mindentől függetlenül biztosra veszem, hogy Zeusz nem fogja kockáztatni az előnyét azzal, hogy már ma este támadást indít. Szüksége van a Tizenhármak támogatására, amikor idejön, hogy szembeszálljon velem. És az időbe telik. Legalábbis remélem.

Ott találom Kharónt a dolgozószobám előtt álldogálva. Az ajtóra szegezi a tekintetét, de elég jól ismerem már ahhoz, hogy tudjam, kikészült a ma esti fejleményektől. Megrázza magát, amikor megpillant.

− Andreas vár rád.

− Akkor ne várakoztassuk tovább!

Az öregember már rázza a fejét, amikor belépünk a helyiségbe, és becsukom az ajtót.

− Tudtam, hogy így lesz. El fog tiporni téged, ahogyan apáddal is tette.

Szavai kissé összemosódnak, aminek nyilván a kezében tartott pohárban lévő borostyánsárga folyadék az oka. Kharónra nézek, de csak vonogatja a vállát. Nincs mit mondani. Előrehaladott életkora ellenére Andreas azt tesz, amit akar. Arra van szükségem, hogy összpontosítsam az embereimet, de előbb ezt a helyzetet kell kezelnem. Olyan sokkal tartozom neki. Sőt, mindennel.

− Csakhogy én nem az apám vagyok.

Volt idő, amikor ez az igazság olyan volt, mint egy viszkető seb, amelyet sohasem tudtam megvakarni. Andreas a rajongásig szerette apámat, maradéktalanul hűséges volt hozzá. A kép, amelyet fest róla, nagyobb az életnagyságúnál, és ez a fajta elvárás gyerekkorom óta rám nehezedik. Hogyan is tudnék hasonlítani ehhez? Éppen ez a titok nyitja. Nem kell vetélkednem a férfi szellemével, aki az apám volt. Meghalt. Most már több mint harminc éve. Én csak önmagam vagyok, és már rég itt lenne az ideje, hogy Andreas is belássa ezt. Leroskadok a székre, szemközt vele.

− Nem vagyok azonos az apámmal − erősködöm. − Ő bízott a törvényekben és a szabályokban, és ez okozta a halálát. Nem számolt Zeusszal.

Olyan igazság ez, amelyet sohasem fogok elfogadni. Ha apám olyan jó ember volt, mint Andreas állítja, akkor miért nem ismerte fel Zeuszban a kígyót? Miért nem védett meg minket? Elhessegetem ezeket a gondolatokat. Semmi kétség, úgysem fognak nyugton hagyni, kínoznak majd a rám váró magányos éjszakákon, de most elvonják a figyelmemet. Egyetlen lépést sem hagyhatok ki. Nem engedhetem meg magamnak.

− Egész életemben szemmel tartottam Zeuszt. Azt hiszed, nem tudom, mire készül?

− És mégis mit tehetsz? − Andreas is olyan most, mintha a saját árnyéka lenne. Egykor mennydörgő hangja most erőtlen és megmegbicsaklik. − Mit tehetsz az istenek királyával szemben?

Felpattanok.

− Nem ő az egyetlen király Olümposzban.

Állammal Kharón felé bökök.

− Vidd őt a szobájába, és gondoskodj róla, hogy maradjon mellette valaki. Utána beszélnünk kell.

Talpra állítjuk Andreast, aztán megmarkolom a vállát.

− Pihenj, jó öreg! Háború vár ránk, amelyet meg kell nyernünk.

Andreas fürkészi az arcomat.

− Hádész? − Ráncok barázdálta arcán mosoly jelenik meg. − Hádész, régi barátom. Hiányoztál.

Ez nem nekem szól. Az apámnak. Behorpad a mellkasom a felismeréstől. Még egyszer megszorítom a vállát. Miután Kharón kivezeti a szobából, az íróasztalomhoz megyek, és felemelem az üveg whiskyt, amelyet Andreas hagyott itt. Végül mégsem nyitom ki, csak visszateszem a helyére. Bérmennyire csábító a gondolat, hogy a szesszel nyugtassam meg felborzolt idegeimet, ma este színjózannak kell lennem. Sőt, utána is − amíg véget nem ér ez az egész.

Halk nyikorgással nyílik az ajtó mögöttem, ijedtemben feláll a hátamon a szőr. Az ösztöneim azt súgják, veszélyben vagyok, de ahelyett, hogy villámgyorsan megfordulnék, és hozzávágnám az illetőhöz a whiskysüveget, lassan teszem meg a fordulatot. Már sejtem, kit találok ott.

Egy, csak egyvalaki képes kijátszani a biztonsági őreimet. Őszintén szólva meglep, hogy ezúttal az ajtón át érkezik, és nem úgy foglalt helyet az irodai székemen, mint aki varázsütésre jelent meg.

− Egyszer egy szép napon elmeséled majd nekem, hogyan sikerült kijátszanod a biztonsági rendszeremet még akkor is, amikor a legszigorúbb készenlétet rendeltem el.

− Egyszer egy szép napon talán majd fontolóra veszem a kérésedet.

Szokásától eltérően Hermész most nem mosolyog. Szűk fekete nadrágot visel, és hosszú, lila blúzféleséget, amely átmenet egy férfiing és egy női ruha között. A jelek szerint azért, hogy minél jobban beleolvadjon az árnyékba. Megkerülöm az íróasztalomat, és rátámaszkodom.

− Hivatalos ügyben jársz itt, ha jól sejtem.

− Igen. − Mintha valami megbánásféle suhanna át az arcán. − Hibáztál, Hádész. Nem lett volna szabad támadási felületet adnod neki. Ez most megköti a kezünket. Még azokét is, akik barátként tekintenek rád.

Nem tudom, mi okból, de tény, hogy ez az, ami engem is zavar. Barátok. Még azt sem voltam igazán képes felfogni, hogy ő és Dionüszosz a barátaim lehetnek, és máris elveszítem őket. Hiába szeretném uralni az érzéseimet, most fájdalmat érzek.

− Mégsem lehetünk olyan jó barátok, ha egyszer ellenfelekké válunk egy háborúban.

Összehúzza a szemét.

− Nem tudod, milyen az élet a felső városban. Az egy másik világ, minta tiéd idelent. Lehet, hogy az alsó városban te egy jóságos uralkodó vagy, de Zeuszt más fából faragták. Nagyobb árat kell fizetnie annak, aki szembeszegül vele, mint amennyit a többségünk képes megfizetni.

Ez elgondolkodtat. Évek óta ismerem Hermészt, de eddig még egyikünk múltjáról sem beszélgettünk. Egyfajta hallgatólagos megállapodás volt ez közöttünk. Nem tudom, honnan származik, semmit sem tudok a családjáról, még azt sem, hogy vannak-e rokonai. Nem tudom, milyen nagy árat kellene fizetnie azért, ha megpróbálna szembeszegülni Zeusszal.

Halk sóhajtás szakad ki belőlem. Nem szeretnék fáradtnak látszani, de ha jobban belegondolok, rettentően nyomaszt, ami vár ránk. Azóta dédelgetem magamban ezt a tervet, hogy fel tudtam fogni ésszel, mi történt a szüleimmel, és ki felel a történtekért.

Perszephonéval azonban nem számoltam. Elviselhetetlen a gondolat, hogy akár csak részben is, de ő fizesse meg a tetteim árát. Nem, ezt nem hagyhatom. Bármibe kerüljön is.

− Vágjunk bele akkor! − Intek neki, hogy közvetítse az üzenetet, bármiről szóljon is. − Mi mondanivalója lehet számomra annak a vén gazembernek?

Hermész biccent, majd megköszörüli a torkát. Most Zeusz félelmetes mennydörgő hangján szólal meg.

− Tizenhárom órád van rá, hogy mindkét Dimitriou-lányt visszajuttasd a folyó túlsó partjára. Ha nem teszed meg, akkor véged. Ahogy mindenki másnak is, aki a parancsnokságod alá tartozik. Engem senki sem hibáztathat majd a civil áldozatokért. A tiéd a döntés, Hádész. Dönts jól!

Hermész kifújja a levegőt, és megrázza magát.

− Üzenet vége.

Megdermed közöttünk a levegő. Ez nem tréfa. Feszült figyelemmel fürkészem Hermészt.

− Tizenhárom óra?

− Senki sem állíthatja Zeuszról, hogy ne lenne érzéke a teatralitáshoz.

Egy-egy órát számolt a Tizenhármak minden egyes tagjára.

− Nem fog visszakozni, még akkor sem, ha visszaadom neki őket.

Túl hosszú ideje vár már egy ilyen alkalomra. Nem tudom, mi történik, ha meghalok, és senki sem fogja tovább vinni a nevem. Vajon kihal majd velem a címem, és akkor kettéosztja majd az alsó várost Poszeidónnal? Vagy Zeusz közbelép, és olyasvalakit bíz meg, akit ő maga szemel ki erre a pozícióra? Egyik forgatókönyv sem kedvezne a népemnek.

− Nem, ezt nem gondolnám róla.

Az arcán tükröződik a vívódás, és ez mindent elárul, amit tudnom kell most. Hermész nem fog örülni annak, ami mindebből következik, de nem is fog közbelépni, hogy elejét vegye a dolgok folyásának. Nem tudom, számítana-e bármit is, ha be akarná vetni a befolyását. Miközben még a válaszon töröm a fejem, Hermész előrehajol, és magához ölel.

− Kérlek, kérlek szépen, légy óvatos!

Kissé esetlenül viszonzom az ölelését, szinte arra számítva, hogy a bordáim közé döf egy kést.

− Semmit sem ígérhetek.

− Éppen ettől félek. − Még egyszer megszorongat, aztán hátralép. Sötétszeme megcsillan, aztán pislog egyet, mert könnybe lábadt. − Mi a válaszod?

− Tizenhárom órán belül megkapja a válaszomat.

Hermész kinyitja a száját, mintha vitatkozni akarna velem, de végül csak bólint.

− Sok szerencsét, Hádész!

− Az utcai ajtón távozz, kérlek!

− És mi jelentené akkor a kihívás örömét számomra?

Mosolyt villant felém, és már el is tűnik, kisiklik az ajtón, én meg ott maradok azon tűnődve, hogy mi a csudát kellene tennem most. Akármennyire készültem is erre a helyzetre, ez mit sem változtat a tényen, hogy nagy árat kell fizetnem a történtekért. Zeusz azonnal és hatalmas erővel fog lecsapni rám, ha nem tartom be ezt a határidőt. Háborút indít a területemen, hogy a lehető legsúlyosabb büntetéssel sújtsa a népemet. Ezzel kettős célja van: egyrészt fájdalmat okoz nekem, bizonyára megrendíti a bizalmukat és hűségüket irántam, amivel egyengeti az utat ahhoz, hogy elfogadják az új vezetőt, amint sikerül kinyírnia engem.

Van egy tervem. És ki kell tartanom mellette.

28

PERSZEPHONÉ

AZ EGYETLEN PERCBEN, AMIKOR MAGAMRA MARADOK, azt próbálom eldönteni, mennyi időre hagyhatom a húgomat egyedül a fürdőszobában. A következő pillanatban neszezést hallok a hátam mögül, és amikor megfordulok, látom, hogy Hermész ott üldögél az ágyon. A mellkasomra tapasztom a kezem, úgy próbálom megnyugtatni hevesen kalapáló szívemet. Nem engedhetek meg magamnak semmiféle erős reakciót, mert árgus szemmel figyel.

− Hermész!

− Perszephoné! − Uralkodik a vonásain, próbál pókerarcú maradni. − Van egy üzenetem számodra. Meghallgatod?

Ebből nem sülhet ki semmi jó, mert mindössze két személy szokott üzengetni Hermész közvetítésével. Nagy a kísértés, hogy azt mondjam neki, hagyja el a szobát, ami annyit jelent, mintha homokba dugnám a fejem, és nem akarnék tudni arról, ami rám vár. Ennél azért erősebb vagyok. Nem fogok struccként viselkedni, és tudomást sem venni a tetteim következményeiről.

− Igen.

Bólint, és rögtön felpattan az ágyról. Amikor megszólal, egy férfi jellegzetes hangját utánozza. Már a második szó után tudom, hogy Zeusz üzenetét hozta.

− Háború előtt állunk, Perszephoné. El fogom pusztítani az alsó várost és minden lakóját. Te is tudod, hogy Hádész képtelen lesz ellenállni az erőnek, amit a Tizenhármak többi tagja képes felmutatni. Gyere vissza most, és hozd magaddal a húgodat is! Ebben az esetben hajlandó vagyok megfontolni a támadást.

Várok, de hiába. Hallgatás következik.

− Ez lenne az ajánlata? Hogy hajlandó megfontolni a támadást?

− Igen − feleli Hermész vállvonogatva. − A jelek szerint ezt tisztességesajánlatnak tartja.

− A jelek szerint teljesen hülyének néz engem.

Zeusz soha semmit sem fog átgondolni. Lehet, hogy vissza akar szerezni engem meg Eurüdikét, akár azért, hogy kedvében járjon anyámnak, akár azért, hogy bebizonyítsa, mekkora hatalma van, de nem fogja kihagyni ezt az alkalmat, amikor végre lesújthat Hádészra. Kivéve azt az esetet, ha okot adok neki arra, hogy elbizonytalanodjon.

Görcsbe rándul a gyomrom, és megszédülök. Megfogadtam magamnak, hogy nem fogok elbújni a tetteim következményei elől, csakhogy bizonyos következmények már túl nagy árat jelentenek. Hádész érti a dolgát, de mekkora az esélye ilyen hatalmas túlerő ellen? Olyan ellenséggel szemben, aki ráadásul jobban felszerelt? És még ha elővigyázatosan cselekszik is, mi lesz az embereivel? Azokkal, akikkel találkoztam az utóbbi hetekben, amikor Hádész megmutatta nekem az alsó várost: Juliette, Matthew, Damien és Gayle. Mindenki, aki megfordul a téli piacon, akinek standja, boltja és vállalkozása van itt már nemzedékek óta. Ők is áldozatul eshetnek. Egy háborúnak mindig vannak áldozatai, ráadásul mindig azok, akik a legkevésbé szolgáltak rá arra, hogy bűnhődjenek. Hogyan akadályozhatnám meg ezt?

Hermész már félúton van az ajtó felé, amikor végre megjön a hangom, bár alig ismerek rá, amikor megszólalok.

− Hermész!

Várom, hogy felém forduljon, hogy folytathassam. Ha megteszem, nincs visszaút többé. Lehet, hogy túl nagy árat kell fizetnem érte, de nem hagyhatom, hogy mindenki más vívja meg a csatát helyettem. Elmúlt az az idő, amikor még Hádész hírneve mögé bújhattam. Itt a cselekvés pillanata. − Szeretnék üzenni az édesanyámnak.

———————

Vagy ezerszer is megkérdőjelezem a tetteim helyességét Hermész távozása után. Számolom az eltelt perceket, amelyek órákká nyúlnak, és várom a választ anyámtól. Minden idegszálammal figyelek, miközben gondját viselem Eurüdikének, de aztán végre elalszik, és ismét magamra maradok a gondolataimmal.

Nem tudom, jól döntök-e. Bármit megadnék azért, ha egyeztethetném a tervemet Hádésszal, és előállhatnánk egy közös megoldással. Egy jó kis racionális ötlettel, amellyel végighajózhatunk a veszélyes vizeken, és kiköthetünk egy biztonságos kikötőben. Éppen ez a bökkenő. Hogy nem tudok racionálisan gondolkodni. Nem csillapodik a pánik, hiába telik-múlik az idő. Sőt, egyre jobban a hatalmába kerít.

Zeusz Hádész fejét akarja venni. Évek óta ez a célja, és végül én lettem az, aki lehetővé teszi ezt számára. Nem hagyhatom, hogy Hádész meghaljon. Milyen lenne a világ nélküle? A puszta gondolattól is kiráz a hideg, mintha a testem képes lenne megszabadítani az érzéstől. Hádész nem fog magára gondolni, csak az jár a fejében, hogy meg kell védenie a népét. És engem is. A szavát adta rá, hogy így lesz, és elég jól ismerem őt ahhoz, hogy tudjam, akkor is be fogja tartani az ígéretét, ha az azt jelenti, hogy alá kell merülnie ahhoz, hogy engem a víz felett tartson.

Meg kell védenem őt. Senkije sincs rajtam kívül ezen a világon, aki… Elakad a lélegzetem. Üres tekintettel meredek az ízléses kékre festett falakra. Szinte kábultan fejezem be a mondatot, igaz, csak magamban.

Nincs senkije rajtam kívül, aki úgy szeretné, mint én. Szeretem Hádészt. Behunyom a szemem, a légzésre koncentrálok, mert a feszültség eluralkodik a testemen. A szerelem sohasem szerepelt a terveimben. De ha belegondolok, semmi sem szerepelt a tervemben, ami történt velem mostanában.

Nem mondhatom el neki. Ha megtudja, lehet, hogy ez annyira felzaklatja, hogy elveszíti a fejét. Árulásnak fogja tekinteni a tetteimet. Lehet, hogy olyasmit tesz, amivel veszélybe sodorja az embereit, ezt pedig nem hagyhatom. Nem, nem árulhatom el neki. Magamba kell fojtanom az érzést, sőt, mélyen eltemetnem. Ha sikerül, akkor talán marad még valami, amit érdemes megmenteni a másik oldalon. Ha azonban kudarcot vallok… Nos, vannak most nagyobb gondjaink is. Még mindig viaskodom az érzéseimmel, amikor nyílik az ablak, és bemászik rajta Hermész. Csak ámulok és bámulok.

− Felmásztál a falon? A második emeletig?

− Miért, talán nehéz feladatnak látszik?

Mosolyog, de nem ilyen az igazi mosolya. Hozzánk hasonlóan őt is megviselték az éjszaka eseményei. Kihúzza magát, és anyám hangján szólal meg.

− Áll az alku.

Egy ijesztő pillanatra minden erőm elhagy. A lelkem mélyén nem is reméltem, hogy anyám belemegy ebbe az alkuba. Most már nincs más választásom. Behunyom a szemem, és lassan beszívom a levegőt. Mozgásba lendültek az események. Most már nincs visszaút.

Megsimogatom a húgom haját.

− Ébredj fel, Eurüdiké!

Az események felgyorsulnak ezek után. Még átöltözök egy fekete ruhába, amelyet Juliette varrt nekem. Hosszú az ujja, mély a dekoltázsa, és hosszú szoknyarészben végződik. A legjobban viszont azt szeretem benne, hogy fűző van benne a mellvarrás alatt. Fekete az anyaga, ezüstszálakkal átszőve, és egy páncélruhára emlékeztet. Úgy érzem magam benne, mintha egy sötét királynő lennék. Hermész tetőtől talpig végigmér.

− Ez a ruha elég egyértelmű üzenetet hordoz.

− A megjelenés mindig is fontos volt a felső városban. − Ez az egylehetőségem lesz, úgyhogy nem szúrhatom el. − Fontos eltalálni a megfelelő hangnemet.

Halkan felnevet.

− Nem fogják tudni, mi ütött beléjük, amikor belépsz az ajtón. Csak kapkodják majd a fejüket.

− Remek. − Végigsimítom a ruhámat. Nincs vesztegetni való időm. − Menjünk!

Eurüdiké megállít, még mielőtt kinyithatnám a hálószoba ajtaját.

− Én itt maradok.

Megtorpanok.

− Micsoda?!

− Időre van szükségem. − Védekező mozdulattal átkarolja magát. − Még ki kell találnom, mitévő legyek reggel, de az biztos, hogy ma este nem megyek vissza a felső városba. Nem tehetem.

Vitába szállnék vele, de Hermész megelőz.

− Nézd csak, ha minden úgy sikerül, ahogyan szeretnéd, akkor teljesen mindegy, hogy itt marad-e. És ha nem jön össze, amit szeretnél, akkor sem számít, hogy ő hol van.

Igazat adok neki. Pedig utálom, hogy igaza van. Arról ne is beszéljünk, hogy Hádész háza a legbiztonságosabb hely most Eurüdiké számára. Bármi történjék is ezek után, Hádész nem fogja hagyni, hogy akár csak egy hajszála is meggörbüljön.

− Rendben. − Magamhoz húzom a húgomat, hogy megöleljem. − Vigyázz magadra!

− Te is! − Viszonozza az ölelésemet, ő is magához szorít. − Szeretlek.

− Én is szeretlek. − Nehezemre esik elengedni. Hermészhez fordulok. − Készen állok.

Félig-meddig arra számítok, hogy Hermész a ruhaválasztásom ellenére is az ablakhoz terel, de nem így történik: kitessékel az ajtón, majd végigvezet a folyosón a hátsó lépcsőig, amely a konyha közelében végződik. Utána ismét a föld alatti alagutakban járunk, ahol azon az éjszakán fordultam meg utoljára, amikor először találkoztam Hádésszal. Nem mondom ki hangosan a kérdéseimet, amikor látom, hogy tökéletesen tájékozódik Hádész házában. Ijesztőbb már nem is lehetne, de tény, hogy működik a terve. Sikerül eljutnunk a kijáratig anélkül, hogy bárki észrevenne minket.

Csípősre hűlt az éjszakai levegő azóta, hogy legutóbb odakint jártunk. Megborzongok, a lelkem mélyén bánom, hogy nem hoztam magammal kabátot, de nem illik ehhez az összeállításhoz az, amelyiket Hádésztól kaptam, és most csak egyetlen esélyem van olyan benyomást kelteni, amilyet szeretnék. Egyébként stílusosnak is érzem, mert kabát nélkül menekültem ide az alsó városba, úgyhogy az a legtermészetesebb, ha ugyanígy távozok. Hermész rám pillant.

− Most már nincs messze.

Két sarokkal odébb egy jellegtelen fekete személyautó vár ránk két épület között, a volán mögött Dionüszosz, aki szokásától eltérően halálosan komoly. Hermész a sofőr mellé ül be, én meg hátra. Dionüszosz rám néz a visszapillantóból, és megrázza a fejét.

− A francba is, úgy tűnik, Hermésznek mégis igaza volt.

− Készpénzben kérem az összeget. − Olyan hangon mondja ezt, mintha a viccelődésüket folytatná, de gondolatban vagy ezer mérföldre jár innen. − Menjünk!

A pániktól gombóc nő a torkomba, miközben végighajtunk az alsó városon, és aztán átmegyünk a Ciprus hídon. Utána valamelyest csökken bennem a feszültség. Hádész hívására mentem át az alsó városba. Megborzongok, de ellenállok a késztetésnek, hogy átöleljem magam. Nagyot dobban a szívem, amikor magunk mögött hagyjuk az alsó várost. Most már nincs visszaút. Talán soha nem is volt.

Arra számítok, hogy nyugat felé hajtunk tovább, ahol anyám háza áll, de nem arra, hanem északnak vesszük az irányt. Valami nem stimmel.

Előrehajolok a két elülső ülés között.

− Hová megyünk?

− Édesanyádhoz viszünk. A Dodona-toronyban van a többiekkel együtt.

Elkapom Hermész nyakát, és megszorongatom, még mielőtt megmozdulhatna.

− Átvertetek!

Dionüszosz még csak nem is lassít. Alig pillant ránk.

− Ne civakodjatok, gyerekek! Nem szeretném, ha vissza kellene fordulnunk.

Hermész forgatja a szemét.

− Butaság volt tőled, hogy nem firtattad a további részleteket. Egyezséget ajánlottál. Anyád igent mondott rá. Én csak közvetítem az üzeneteket. Most meg éppenséggel csomagot szállítok. Ülj csak hátra, még mielőtt valami bajod esik!

Ehelyett még szorosabban markolom a nyakát.

− Ha ez egy átejtés…

− Mit fogsz tenni akkor, Perszephoné? Megölsz talán? − Hermész kurtán és örömtelenül nevet. − Megpróbálhatod.

Ez arra emlékeztet, amit Hádésztól hallottam korábban. Hogy Zeusz megpróbál megkaparintani engem, és romba dönteni az alsó várost. Ennek az első fele már nem is kérdéses, éppen a tetteim miatt. Az utóbbit próbálom megakadályozni. A csudába is, igaza van Hermésznek. Én kértem ezt. Nem fenyegetőzhetek, ha nem pontosan úgy alakulnak a dolgok, mint reméltem. Még ennek tudatában is nagy önuralomra van szükségem ahhoz, hogy lefejtsem az ujjaimat a nyakáról, és hátradőljek.

− Szükségem van rá, hogy túlélje ezt az egészet.

Nem akartam kimondani. Lehet, hogy nem közömbösek Hádész iránt, de nekem akkor sem a barátaim. Képtelen vagyok megbízni bennük.

Hermész végül rám néz.

− Úgy tűnik, kézben tartod a dolgokat.

Nem tudom megmondani, hogy szarkasztikus-e ez a megjegyzése vagy sem. Úgy döntök, nem vitatom az állítását, és később, amikor a legnagyobb szükségem lesz rá, erőt merítek majd belőle.

Az utcák körülöttünk egyre elegánsabbak. Mindent felújítottak az utóbbi néhány évben, és egyre több bizonyítékát látom annak, hogy a felső városiak mennyire fontosnak tartják a külcsínt, és mennyire nem törődnek a belbeccsel. Az üzletek nem változtak, az alkalmazottak ugyanazok, legalábbis amíg ki nem árusítják a boltokat. Hányan fognak akkor az alsó városban kikötni közülük? Elszégyellem magam, amiért csak a távoli célokra figyeltem, miközben vannak dolgok, amiket észre kellett volna vennem itt a közvetlen környezetemben.

Dionüszosz lefékez a Dodona-torony előtt, és megállunk. Amikor Hermészre nézek, megvonja a vállát.

− Csak vicc volt, amit a csomagszállításról mondtam. Te kötötted ezt azalkut, úgyhogy segítség nélkül kell eljutnod oda. Igazad volt korábban.

Nagyon is számít a látszat.

− Tudom − mondom halkan.

De nem kérek bocsánatot, amiért rátámadtam. Hermész senkinek sem áll a pártján, és bár megértem, nem tehetek róla, mégis neheztelek rá emiatt. Hádésznak jól jönnének most a szövetségesek, és Hermész meg Dionüszosz épp akkor hagyják magára, amikor a legnagyobb szüksége lenne rájuk. Egy kívülálló szemében úgy tűnhet, én is pontosan ezt cselekszem, de mindent érte és miatta teszek azóta, hogy üzenetet küldtem anyámnak Hermésszel.

Kiszállok a kocsiból, és felpillantok az előttem magasodó felhőkarcolóra. Magasabb, mint bármely másik épület körülötte. Mintha Zeusz szükségét érezné, hogy fizikailag is bizonyítsa erejét és hatalmát, mintha ezzel is arra akarná emlékeztetni az embereket, hogy mi mindenre képes. Érzem, hogy felhúzom a felső ajkamat. Szánalmas. Mint egy gyerek, aki kész hisztizni és hatalmas pusztítást véghezvinni, ha nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan szeretné.

Ha van valami, amit végképp nem szeretnék, az az, hogy szembesüljek vele és a flancos sleppjével a történtek után, de végül is én döntöttem így. És hajlandó vagyok megfizetni érte ezt az árat, csak hogy elejét vegyem a háborúnak. Nem hátrálhatok meg már azelőtt, hogy a csatatérre lépnék.

Miközben felfelé röpít a lift, úgy érzem, ezer életig tart, mire felérek. Alig több mint egy hónapja, hogy legutóbb itt jártam, mióta megszöktem Zeusz és a jövő elől, amelyet ő meg az anyám tervezett számomra a beleegyezésem nélkül. Most a szokásosnál is nagyobb erőfeszítésre van szükségem ahhoz, hogy ne üljön ki az arcomra, mit érzek. Elszoktam ettől, mióta Hádésszal vagyok; mellette biztonságban érzem magam, és nem kell hazudnom a mimikámmal és a szavaimmal sem azért, hogy egyengessem az utamat. Íme, egy újabb ok, amiért szeretem őt.

Az istenekre, imádom őt, és ha ez most balul végződik, akkor sohasem lesz esélyem elmondani neki. No, nem mintha ő elmondta volna, hogy így érez irántam. Kerülgettük a mélyebb érzelmeket, mint macska a forró kását, de továbbra sem tudok szabadulni a beszélgetésünktől, amikor nevet adtunk a kölyökkutyáknak. Hádész aligha vázolta volna fel egy másik, lehetséges jövő képét, amelyben mindketten más emberek vagyunk, ha nem érezne ugyanúgy, mint én. Nem szólított volna kedvesemnek. Most már késő idegeskednem emiatt. El kell hessegetnem magamtól a gondolatot.

Az ember ne úszkáljon együtt a cápákkal, ha nem biztos abban, hogy lankadatlan figyelemmel képes koncentrálni, nehogy elveszítse valamelyik végtagját. Egy utolsó mély lélegzetet veszek, mielőtt kinyílik előttem a lift ajtaja. Kihúzom magam. Kezdetét veszi a nagy játszma.

A terem zsúfolásig megtelt, az emberek a szivárvány minden színében pompáznak: csillogó estélyi ruhákat és szmokingokat viselnek. Újabb bál van tehát. Az az érzésem, mintha ők mindig is itt lettek volna ebben a helyiségben, amióta távoztam. Csapdába estek egyfajta torz valóságban, ahol soha véget nem érő bál van. Az öltözékük valamelyest más, a ruháik színe ragyogóbb ma este, mint legutóbb, de az emberek ugyanazok. Ahogyan a mérgező hangulat is. Minden ugyanaz, a francba is! Hogyan mulathatnak itt, amikor a helyzet oly sok ember halálával fenyeget a közeljövőben?

A perzselő düh ott izzik az ereimben, elveszítem a türelmemet, és egy csapásra elmúlik a bizonytalanságom is. Lehet, hogy a jelenlévőket nem érdekli, milyen árat kell fizetniük a döntéseikért azoknak, akik nem tartoznak a köreikhez, de engem igen.

Kilépek a liftből, a ruhám minden lépésemkor a lábamhoz simul. Valahányszor megfordultam itt, mindig meg kellett tapasztalnom a hatalmi egyensúly hiányát. Ők rendelkeztek hatalommal. Én nem. Ezzel véget is ért a történet. Csakhogy most már másként van. Nem egyszerűen csak Démétér egyik lánya vagyok. Perszephoné vagyok, aki szerelmes az alsó város rettegett királyába. Lehet, hogy az ő szemükben Hádész maga az alvilág királya, a holtak ura.

Megpillantom anyámat, aki elmélyülten és visszafogott hangon beszélget Aphroditéval, egészen közel hajolnak egymáshoz. Feléjük veszem az irányt. Alig teszek meg két lépést, máris mennydörög egy hang felém a terem másik végéből.

− Visszatért hát a menyasszonyom!

Futkározik tőle a hideg a hátamon, de nem hagyom, hogy kiüljön az érzés az arcomra, amikor Zeuszra pillantok. Ragyogó arccal néz rám, mintha nem fenyegetett volna meg többször is azzal, hogy erőnek erejével visszahoz a felső városba. Mintha nem töltöttem volna távol öt hetet, és nem feküdtem volna le az ellenfelével. Mintha a teremben tartózkodóknak fogalmuk sem lenne erről a két körülményről.

Az emberek megnyílnak előttem, utat engedve, amikor elindulok felé. Nem, nem is ez a megfelelő kifejezés. Egymás lábára tiporva igyekeznek távolságot teremteni közöttünk. Nem figyelek rájuk. Mindössze két ember van itt, aki fontos most nekem, és előbb Zeusszal kell elintéznem a dolgot, mielőtt tovább lépek, és belevágok a végjátékba. Megállok előtte, épp akkora távolságra, hogy még ne érhessen el, és végigsimítok magamon.

− Mint láthatod, épségben visszatértem.

− Épségben, de nem érintetlenül. − Halkan mondja, hogy szinte csak énhallhatom, de széles mosoly ül az arcán közben, mintha épp odaígértem volna neki az egész világot. Ekkor felemeli a hangját. − Ez aztán a jó nap. Itt az ideje ünnepelni!

Olyan gyorsan lép oda mellém, amit ki sem néztem volna belőle, és máris átkarolja a derekamat, és szorosan magához húz. Nehezen állom meg, hogy el ne húzódjak tőle. Zeusz erélyesen int, és megszorítja a kezemet.

− Mosolyogj a kamerába, Perszephoné!

Úgy teszek, és miközben villognak a vakuk, összeszorul a szívem a tudattól, hogy Hádész holnap reggel már mindenhol ezt a fényképet fogja látni. Nem lesz lehetőségem elmagyarázni neki, hogy ezt érte és a népéért teszem. Zeusz keze az oldalamra csúszik, bár a fűzőm azt az illúziót kelti, hogy akadályt képez kettőnk között.

− Rossz kislány voltál, Perszephoné!

Gyűlölöm azt, ahogyan beszél velem. Mintha gyerek lennék, akit meg kell nevelni, csakhogy a tekintetéből áradó kéjsóvárság rácáfol erre. Inkább megölöm Zeuszt, mint hagyjam, hogy az ágyába vigyen, de ha ezt kimondom most, akkor nem érhetem el a célomat. Úgyhogy csak mosolygok napfényesen és negédesen.

− Azt hiszem, sok minden megbocsátható nekem, ha a megfelelő módon vezeklek. Ugye egyetértesz velem?

Most még perzselőbb a tekintetéből áradó kéjvágy, a látványtól görcsbe rándul a gyomrom. Zeusz vasmarokkal fogja a csípőmet, ujjai belém mélyednek, mintha le akarná tépni rólam a ruhát. De végül elenged, és hátralép.

− Menj haza anyádhoz, és várj rám! Majd érted küldöm az embereimet, miután végeztem itt.

Továbbra is mosolyogni próbálok, és lesütöm a szemem, mint egy szófogadó leendő feleség. Sejtem, hogy rám állítja egy emberét, aki követni fog anyám házáig, de ez alkalommal nem fogok rémülten menekülni a Sztüx partjára. Jól van ez így. Anyám otthona a cél, ahová eljutni vágyom most.

Anyám is látja, hogy elindultam felé, és őszintének tűnik a megkönnyebbülése, amelynek jelei kiülnek az arcára. Fontos vagyok neki. Mondjuk, ebben egy pillanatig sem kételkedtem. Csak közénk állt a büszkesége és az ambíciói. Magához húz, és szorosan megölel.

− Annyira örülök, hogy épségben itt vagy!

− Egy pillanatig sem voltam veszélyben − dünnyögöm. Hátralép, de a kezét a vállamon tartja.

− Hol van a húgod?

Ugyanolyan halkan válaszolok, ahogyan ő beszél hozzám.

− Úgy döntött, még ott marad.

Anyám összehúzza a szemét.

− Ideje hazamenni.

Ahol nyugodtan beszélgethetünk. Soha ilyen sebbel-lobbal nem távoztunk még egy bálból. Jóformán rá sem pillantok a vendégekre. Mindössze az a kérdés, hogyan fognak elbukni a közelgő összecsapás során. Ha nem lépek közbe, akkor mindegyikük Zeuszt fogja támogatni Hádésszal szemben. Ezt nem hagyhatom. Hádésznál erősebb férfit nem ismerek, de egyedül még ő sem nyerhet meg egy háborút a Tizenhármak többi tagjával szemben. Kezeskedem róla, hogy nem is lesz szükség erre. Anyám egy szót sem szól, csak miután már biztonságban megtettük a kocsival az utat hazáig, és beszálltunk a liftbe, amellyel feljutunk a legfelső emeletre. Amint becsukódik mögöttünk az ajtó, nekem szegezi a kérdést: − Hogy érted azt, hogy úgy döntött, még ott marad?

− Eurüdiké biztonságban van az alsó városban. Mármint feltéve, hogy sikerrel járunk.

Úgy néz rám, mintha sohasem látott volna még.

− És te? Jól vagy? Nem bántott?

Hátralépek, amikor rájövök, hogy ismét meg akar ölelni.

− Jól vagyok. Nem Hádész az a férfi, aki bántani akar engem, és ezt te is tudod. − A szemébe nézek. − És nem ő volt az, aki elvágta az alsó várost az utánpótlástól dühében.

Felfújja magát. Mindig képes nagyobbnak látszani, mint amekkora valójában, pedig egyforma magasak vagyunk.

− Bocsásd meg nekem, hogy meg akartam védeni a lányomat.

− Nem. − Megrázom a fejem. − Ne beszélj te nekem a lányod védelméről, miután eladtál Zeusznak, anélkül, hogy megkérdezted volna, mit szeretnék. Pedig pontosan tudod, milyen a híre. Zeusz egy modernkori Kékszakállú herceg, és ne tégy úgy, mintha ez nem lenne köztudott róla.

− Ő a legnagyobb hatalmú férfi Olümposzban.

− Mintha ettől minden rendben lenne. − Összefonom a karom a mellkasom előtt. − Gondolom, az is teljesen rendben van, hogy az egyik emberét ráállította Eurüdikére, hogy kövesse az utcán. Mintha nyíllal vett volna célba egy őzet. Ez nem csak blöff volt, anya. A fickónál kés volt, és feltett szándéka volt használni is, mielőtt Hádész megmentette a húgomat.

A te drágalátos Zeuszod adott parancsot erre.

− Ezt nem tudhatod.

Figyelmesen fürkészem az arcát.

− Velem is ezt művelte. Úgy tűnik, szereti hagyni, hogy a kiszemeltpréda az alsó város közelébe érjen, miközben menekül előle, és csak akkor csap le rá. Mindketten tudjuk, hogy Eurüdiké esetében ez szándékosan történt így. Csapdát állított, és ha Hádész nem lépett volna közbe, akkor Zeusz embere leszúrta volna a húgomat. Nézz a szemembe, és mondd ki, hogy maximálisan hiszel benne, hogy Zeusz soha, de soha nem tenne olyasmit, amivel árthatna a lányaidnak! Mondd ki ezt őszintén!

Kinyitja a száját, a jelek szerint azzal a szándékkal, hogy megtegye, de aztán meggondolja magát.

− Az istenekre, hogy lehetsz ilyen megátalkodott és önfejű, Perszephoné?

− Tessék?

Rázza a fejét, hirtelen fáradtnak tűnik.

− Sohasem voltál veszélyben. Feleségül kellett volna menned ahhoz a gazemberhez, és eljátszanod a jó feleség szerepét, amíg elaltatod az éberségét. A többit rám bízhattad volna.

Újult erővel éled fel bennem a gyanú, amelyet kezdettől fogva tápláltam magamban.

− Terved volt ezzel a házassággal.

− Persze, hogy tervem volt vele! Zeusz egy szörnyeteg, de nagy hatalma van. Te lehettél volna az új Héra.

− Sohasem akartam az lenni.

− Igen, tudom. − Legyint, mint általában bármire, ami nem illik tökéletesen a terveibe. − Ez most már vitatható kérdés. Zeusz teherré vált számomra.

Elkerekedett szemmel hallgatom.

− Ezt már az előtt eldöntötted, hogy megtettem az ajánlatomat.

− Természetesen.

Résnyire húzza mogyoróbarna szemét, amely pontosan olyan, mint az enyém.

− Két lányomra is fenyegetést jelent. Már nem látok fantáziát benne. Teherré vált. Jobban örülnék, ha nem vele, hanem a fiával és az utódaival kellene elboldogulnom.

Felfogom a szavai jelentését, és eláll a lélegzetem. Tudtam, hogy anyám könyörtelen és mindenre elszánt, ha van egy terve, de ezzel új szintre lépett. Kissé remeg a lábam, de most már késő van ahhoz, hogy meghátráljak.

− És mi volt a terved? Mármint az, ami füstbe ment amiatt, hogy elszöktem.

− Nem különösebben bonyolult.

Megvonja vállát, majd folytatja:

− Egy enyhe méreg, amely nem végez vele, de kiiktatja egy időre.

Ha ugyanis Zeusz meghal, akkor Perszeusz veszi át a pozícióját, vagyis én sem viselhetem Héra rangját.

− A francba is, anya. − Ingatom a fejem. − Ijesztő vagy.

− Pedig te aztán a legjobbtól tanulhattál. − Azzal magára mutat. − Nemsemmi az ajánlatod.

− Én is így gondolom. − Megköszörülöm a torkom, mert úgy érzem, hirtelen kiszáradt. − Itt maradok Olümposzban, és ráveszem Hádészt, hogy évente többször is jelenjen meg a nyilvánosság előtt a családunkkal.

Igaz, hogy az utóbbit nincs is jogom felajánlani, de bármire hajlandó vagyok azért, hogy megakadályozzam ezt a háborút. Bármire.

Anyám összevonja a szemöldökét.

− Azóta tervezted, hogy elhagyod Olümposzt, hogy átvettem ezt a pozíciót.

Természetesen tisztában van a terveimmel. Már ahhoz sincs erőm, hogy meglepődjek ezen.

− És ez sem akadályozott meg abban, hogy kiszolgáltass Zeusznak.

Alig láthatóan összerezzen.

− Sajnálom, hogy fájdalmat okoztam neked ezzel.

Ami nem ugyanaz, mintha megbánta volna, amit tett. Felszegem az állam.

− Akkor tedd ezt jóvá azzal, hogy elfogadod az ajánlatomat. Ha ténylegazt szeretnéd, hogy maradjak itt, így elérheted. − Látom a tétovázását, úgyhogy totális támadást indítok ellene. − Gondolkodj, anya! Egy háborúból egyedül a tábornokok húzhatnak hasznot. Nem azok, akik az utánpótlásról gondoskodnak. Nem is azok, akik a háttérben szorgoskodnak. Ha hagyod, hogy Zeusz véghezvigye ezt a tisztán személyes indíttatású vérbosszút, és az egész várost belekeverje, azzal megrendül a hatalmad, amelyet azóta erősítesz és építgetsz, hogy Démétér lettél.

Nincs semmi újdonság abban, amit mondok. Nem értett volna egyet az ajánlatommal, ha nem gondolkodna hasonló módon, mint én. Végül félrekapja a tekintetét, megfeszíti az állkapcsát.

− Hatalmas kockázat.

− Csak akkor, ha valóban hiszel abban, hogy Zeusz hatalmasabb, mint a Tizenhármak többi tagja. Te magad mondtad, hogy mostanra már inkább teher számodra. Nem az övé az egyetlen örökletes cím. Még csak azt sem állíthatjuk róla, hogy ő rendelkezik a létfontosságú erőforrásokkal.

Élelmiszer, információ, import és export… És ott vannak még a katonák is, akik nem szabad akaratukból vesznek részt egy háborúban. Mindezek felett a Tizenhármak többi tagja rendelkezik. Ha ők vagy te nem támogatjátok többé Zeuszt, akkor ugyan miféle lehetőségei maradnak?

− Nem nyilatkozhatok a többiek nevében.

Örömtelenül nevetek.

− Anya, nem vagy egyszerű eset. Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a Tizenhármaknak legalább a fele több szívességgel is tartozik neked. Rengeteg munkád van abban, amit elértél eddig. Éppen a befolyásodra való tekintettel nem teheted meg, hogy elszalaszd az alkalmat, amikor valami jóra is felhasználhatod.

Végre ismét hajlandó rám nézni.

− Csak magam ellen fordítom őket ezzel.

− Csak azok válnak az ellenségeiddé, akik eddig sem titkolták, hogy ellenséges érzésekkel viseltetnek irántad − helyesbítek.

Anyám arcán halvány mosoly suhan át.

− Sokkal jobb megfigyelő vagy, mint gondoltam rólad.

− Mint említetted, a legjobbtól tanulhattam.

Nem értek egyet a döntéseivel, de nem hazudhatok, és nem tehetek úgy, mintha a szerep, amelyet oly hosszú ideje játszok, egyedül az én ötletem lett volna. Figyelemmel kísértem a lépéseit a város hatalmi játszmáiban, és alkalmazkodtam, hogy kikerülhessem az örvényeket anélkül, hogy magam is hullámokat keltenék.

− Elmondom, mit kell tenned. − Lassan vesz levegőt, és mintha a bizonytalankodása elmúlna, amikor kilélegzi. − Hat rendezvény… − Tessék?

− El kell érned, hogy Hádész legalább hat rendezvényen részt vegyen egy naptári évben, lehetőleg azokon, amiket én választok ki. −

Farkasszemet nézünk egymással. − Ezenkívül elég gyakran kell együtt mutatkoznia velem ahhoz, hogy el tudjuk hitetni magunkról, hogy szövetségesek vagyunk.

Összehúzom a szemem.

− Nem irányíthatod őt.

− Dehogy. Csakhogy a látszat a legfontosabb. Ha az olümposziak elhiszik rólam, hogy megnyertem magamnak Hádészt, akkor nagyságrendekkel megnő a hatalmam és a befolyásom.

Ez hatalmas kockázattal jár. A Tizenhármak tudhatnak ugyan Hádész létezéséről, de a felső városiaknak egészen mostanáig fogalmuk sem volt róla. Ha elhiszik, hogy anyám és Hádész szövetségesek, ez befolyásolja majd anyám minden egyes jövőbeli megállapodását. Senki sem szeretné az Olümposz mumusát látni az ajtaja előtt, csak azért, mert felbosszantotta Démétért.

Ez a döntő tényező. Azt akarja, hogy játsszák el, hogy szövetségesek. Hádész azonban nem fog belesétálni a kelepcébe, hogy támogassa anyámat. Csak akkor lesz hajlandó belemenni ebbe a játékba, ha ez egybeesik az akaratával. Ehhez a látszathoz pedig az is elég, ha együtt mutatkozik az anyámmal.

− Rendben.

− Akkor megegyeztünk.

Felém nyújtja a kezét. Hosszasan bámulom. Ha igent mondok neki, nincs visszaút. Nem menekülhetek Olümposzból. Nem tarthatom távol magam a hatalmi játszmáktól, a politikától, a hátbatámadásoktól, ami a velejárója az itteni életnek. Ha megteszem, nyakig fogok merülni ebben, ráadásul önként teszem. Nem csinálhatok úgy, mintha nem lett volna más választási lehetőségem. Nem gondolhatom meg magam később, és nem hibáztathatok másokat. Nyitott szemmel sétálok bele ebbe a kelepcébe, és jó képet kell vágnom hozzá.

Ha nem fogadom el az ajánlatát, akkor háború lesz. Sok száz, de valószínűleg még annál is több ember halálát okozhatja. Hádész is meghalhat. És milyen árat kell fizetnie, ha sikerül átjutnia a túloldalra? Oly sok mindent élt már túl eddig is. Súlyos veszteségei után mindig talpra állt. Ha ezzel megkímélhetem a további megpróbáltatásoktól, akkor ezt kell választanom. Ha nem adok kezet erre az ajánlatra, soha többé nem látom őt viszont.

− Áll az alku.

Megfogom anyám kezét, és határozottan megrázom.

29

HÁDÉSZ

ELMENT.

Itt ülök a hálószobámban, miközben a hajnal első fényei derengeni kezdenek az égbolton, és üveges szemmel bámulom az üres ágyat. Sohasem éreztem még ilyen nagynak és ilyen üresnek ezt a szobát. Máris érzem a hiányát az otthonomban. Mintha elveszítettem volna valamelyik végtagomat. Fáj, de nem lehet megállapítani, honnan indul ki ez a fájdalom. Nincs rá gyógyszer.

Előrehajolok, és a szememre tapasztom a tenyeremet. Már visszanéztem a biztonsági kamerák felvételeit. Láttam, ahogyan távozott Hermész társaságában. Ha csak ennyi történt volna! Akkor annak tudhatnám be, hogy Perszephoné meggondolta magát, és nem akarta, hogy a ma este történtek után bármi köze legyen a küszöbön álló háborúhoz és hozzám.

De itt hagyta a húgát. És fekete ruhában távozott. Nem vagyok az a típus, aki akkor is jeleket keres, amikor nincsenek, tény, hogy korábban is viselt már fekete ruhát. A ma este azonban fordulópontnak bizonyult számunkra. Sok korábbi fordulópont után egy újabbnak. Ott állt mellettem feketébe öltözve, és már-már bevallottuk egymás iránti érzéseinket… Ha nem lennék fontos számára, akkor nem így távozott volna, az én sötét királynőmnek öltözve. És nem hagyta volna itt Eurüdikét sem, egyfajta szavak nélküli üzenetként, miszerint megbízik bennem, tudja, hogy gondoskodni fogok a húga biztonságáról. Ez egy határozott állásfoglalás.

Felállok, és odamegyek az ágyhoz. Aludni nem lesz most időm, de le kell zuhanyoznom, és meg kell próbálnom tiszta fejjel gondolkodni. Túl gyorsan követik egymást az események. Nem engedhetem meg magamnak, hogy valami elkerülje a figyelmemet.

Rögtön észreveszem a papírt, amint belépek a fürdőszobába. Az egyik oldalán szakadt, és amikor magamhoz veszem, látom rajta a könyv címét, amelyet Perszephoné olvasott, amikor utoljára láttam őt. Szinte olvashatatlan a kézírása, ami a történtek ellenére mosolyra késztet. Ez énjének az a része, amely még nincs teljesen megmérgezve. Az üzenet rövid, mégis elakad tőle a lélegzetem.

Hádész!

Sajnálom. Tudom, hogy rossz fényt fog vetni rám, de esküszöm neked, hogy érted teszem, amit teszek. Megbocsáthatatlan, hogy így adom tudtodra, de nem tudom, lesz-e még esélyem rá. Szeretlek. Én vagyok az oka ennek a káosznak, és most megpróbálom helyrehozni, amit elrontottam.

A te Perszephonéd

Még egyszer elolvasom. Aztán harmadszorra is.

− Az istenek verjék meg!

Ha azért ment volna el, hogy önmagát vagy a húgait mentse, azt könnyebben elfogadnám. Gyanítottam, de nagyon más csak gyanítani valamit, és biztosan tudni az igazságot.

Megdermedek, és szúró fájdalmat érzek, amikor előveszem a telefonomat, és átfutom a bulvárhíreket. Perszephoné még csak néhány órája tűnt el, de máris mindenütt ott van a fényképe. Fekete ruhában Zeusz bálján, aki kisajátító gesztussal átfogja a derekát. Perszephoné ragyogó, de hamis mosollyal néz rá, amely olyan édeskés, hogy belefájdul a fogam.

Azért tért vissza Zeusz ölelő karjai közé, hogy megmentsen engem. Képtelen vagyok felfogni. Látta, miféle előkészületeket tettem. Tudja, mire vagyok képes. A népem és én mindent kibírunk, amit Zeusz ránk zúdíthat. Nem lesz könnyű, de képesek vagyunk rá.

Perszephoné élő pajzsként akar védeni engem egy lövedéktől, amelyet nekem szántak. Már a gondolattól is megdermedek. Zeusz nagy árat fog fizettetni vele, amiért elszökött tőle, és amiért hagyta, hogy a magamévá tegyem a felső városi közönség szeme láttára. Azaz megbecstelenítettem, Zeusz fogalmai szerint. Rajta fogja kitölteni a dühét, és ezt még Perszephoné sem élheti túl a végtelenségig. Lehet, hogy a teste kibírja, de lélekben biztosan össze fog törni. Márpedig őt a lelkiereje teszi azzá, ami.

Zeusz nem az a típus, aki eltűri az ellenállás bármely formáját.

A szavamat adtam rá, hogy megvédem őt.

Annyira szeretem.

Az üzenetét visszateszem oda, ahol hagyta, és távozok a fürdőszobából. Már épp elégszer jártam ezeken a folyosókon ahhoz, hogy tudjam, gyerekjáték kijátszani az embereimet és a kamerákat. Kharón ki fog borulni, amikor rádöbben, mit tettem. Andreas sohasem fog megbocsátani nekem a történtekért. Nem mintha számítana. Bármit megteszek, hogy garantáljam Perszephoné biztonságát.

Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy amilyen gyorsan csak tud, menekülnie kell Olümposzból. És tőlem is. Akkor is, ha tudom, hogy ha szabaddá válik, örökre elveszítem. Inkább én veszítsem el őt, mint hogy lemondjon a világról és a szabadságáról, és alávesse magát Zeusznak, aki megfizetteti vele vélt és valóban elkövetett bűnei árát.

Végezni fogok Zeusszal.

Egyetlen háztömbnyire vagyok még csak az otthonomtól, amikor látom, hogy egy fekete személyautó fordul be a sarkon, és lelassít mellettem. Lenyílik az utasülés felőli ablak és Hermész néz rám. Mosolyog ugyan, de ez csak halvány mása a tőle megszokott mosolynak.

− Épp valami ostobaságot készülsz elkövetni.

Dionüszosz ül a volánnál. Olyan kimerültnek látszik, mint aki egy hete részegeskedik.

− Hádész mindig is nemes jellem volt.

− Nem szeretném, ha belekeverednétek. Tudom, mennyire utáljátok ezt mindketten.

Sokkal nyersebb hangon mondom ki ezt, mint szeretném, de most már mindegy. Jobb meggyőződésem ellenére már kezdtem a barátaimként kezelni Hermészt és Dionüszoszt, és lám csak, mire mentem vele.

Elárultak. Határtalanul, végtelenül elárultak.

Lehervad a mosoly Hermész arcáról.

− Mindannyian a ránk osztott szerepet játsszuk. Ismertem a forgatókönyvet, amikor elfogadtam a titulusomat. − Hermész most Dionüszoszra pillant. − Mindketten ismertük.

− Nem volt mindannyiunknak ilyen választási lehetősége.

Akaratom ellenére keserűségről és indulatról árulkodik a hangom. Én sohasem kértem, hogy hadd lehessek Hádész. A döntés jogát kivették a kezemből az első pillanatban, ahogy levegőt vettem. Súlyos teher ez egy újszülöttnek, de senkit sem érdekelt, hogy mit szeretnék. A szüleimet sem. És persze Zeuszt sem, aki árvát csinált belőlem, és ezzel a legfiatalabb Hádészt is Olümposz történetében.

Hermész sóhajt.

− Ülj be a kocsiba! Így legalább gyorsabban haladunk, mint gyalog. És gondolom, nem szeretnéd, ha gyűrötten és ziláltan kerülnél Zeusz színe elé. A tárgyalások nyolcvan százalékban a külsőségeken múlnak.

Megtorpanok. Erre Dionüszosz is lefékez mellettem.

− Ki állította, hogy Zeuszhoz tartok?

− Kinézhetnél már ennyit belőlünk! − Dionüszosz felnevet. − Életed szerelme épp most kötött egyezséget csak azért, hogy mentse az irhádat, úgyhogy mi sem természetesebb annál, hogy egy nagyon romantikus és nagyon meggondolatlan lépésre készülsz, hogy visszaszerezd őt.

Belső dilemmám csak egy pillanatig tart. Végső soron igazat adok nekik. Mindketten valamiféle szerepet játszanak, ahogyan mi, a többiek is. Felróni ezt nekik olyan, mint dühösnek lenni a szélre, amely váratlanul irányt változtat. Megkerülöm a kocsit, és beülök a hátsó ülésre.

− Te segítettél neki távozni innen, Hermész.

− Ő bízott meg ezzel a feladattal. − Hermész úgy fordul, hogy rám nézhessen, miközben Dionüszosz visszahúzódik az utca jobb oldalára, és elindulunk észak felé. − Ha nem kért volna meg rá, akkor is segítettem volna neki megszökni. − Dobol ujjaival az ülése kartámláján, még most sem képes nyugton maradni egy pillanatra sem. − Kedvelem őt. És téged is szeretlek. És szeretem nézni, amikor vele vagy… − De most nem vagyok vele.

Dionüszosz megvonja a vállát, és tekintetét az útra szegezi.

− Az emberi kapcsolatok bonyolultak. Te kedveled őt. A jelek szerint ő is téged, különben nem vágott volna neki az útnak, hogy megmentsen Zeusztól és a Tizenhármak többi tagjától. Te is rájössz majd.

− Nem tudom, mit fogok csinálni, ha valami baja esik miattam.

Sohasem fogom megbocsátani magamnak, hogy ígéretem ellenére nem tudtam megvédeni őt.

− Már azelőtt történt vele valami rossz, hogy találkoztál vele, Hádész. Zeusz elől menekült, történetesen a te karjaidba. És ennek semmi köze hozzád. − Hermész felkacag. − Nos, kezdetben valóban így volt, semmi köze nem volt hozzád, de ha van valaki, akit még nálad is jobban gyűlölt Zeusz, akkor az az apád volt. Minden tőle telhetőt megtesz majd azért, hogy megszüntesse a Hádész pozíciót. Porrá akarja őrölni dühének és sértett büszkeségének erejével.

Volt idő, amikor fárasztónak és unalmasnak találtam Zeusz vendettáját. Bosszút akarok állni a szüleim haláláért, ez igaz, és az is érthető, hogy gyűlölöm őt, amiért árva lettem miatta. Az azonban felfoghatatlan számomra, hogy ő miért rühell engem ennyire. És a szüleim iránt táplált gyűlöletét sem igazán értem.

− El kellett volna engednie ezt.

− Igen. − Továbbra is dobol az ujjaival. − De szerinte logikus az, hogy a fiúnak felelnie kell az apja bűneiért, akár több generáción át. Ez vezetett el a mostani helyzethez.

Értetlenkedve ráncolom a homlokomat.

− Te most miről beszélsz?

− Hogy miről beszélek? − Hermész legyint. − Arról, hogy nem fog leszállni rólad, tudod. Ha sikerül tárgyalások útján rendezned ezt a helyzetet, Zeusz akkor is mindig készen áll majd arra, hogy hátba döfjön, ameddig csak dobog az a gonosz szíve.

Nyomást akarok gyakorolni rá, hogy többet is megtudjak erről. Zeusznak négy gyermeke van, két fia és két lánya − hivatalosan legalábbis ennyit ismert el −, akik velem részben egyidősek, illetve húszas éveik elején járnak. Az apja halála után Perszeusz fogja örökölni Zeusz címét. Ő egyébként ugyanolyan elvetemült alak, mint Zeusz, csak a hatalomvágy hajtja, és készen áll eltiporni bárkit, aki az útjába kerül. Zeusz másik fia viszont lényegesen jobb ember. Megküzdött az apjával, de alulmaradt, azután megtalálta a módját, hogy elhagyja Olümposzt, és vissza se nézzen.

− Herkules halott?

− Micsoda? Nem, dehogy. Nagyon is boldog jelenleg. − Hermész nem néz rám. − Ne aggódj a talányos üzenetek miatt, Hádész! Amiatt főjön a fejed, amit a mai nap hozhat!

Éppen ez a bajom. Fogalmam sincs róla, mit hozhat még ez a nap.

Kitekintek az ablakon, épp a Ciprus hídra látok. Olyan érzés átkelni rajta, mintha egy másik világba érkezne az ember. Én legalábbis így érzem. Egy kezemen is meg tudom számolni, hányszor léptem át a felső város határát. A tegnap éjszaka előtt legutóbb akkor jártam odaát, amikor hivatalosan is felvettem a Hádész címet. Csak álltam abban a hideg teremben, a hátam mögött Andreasszal, szembenézve a Tizenhármak többi tagjával. Mindannyian jelen voltak akkor, Zeusz első felesége is élt még. Én csak egy árva gyerek voltam, és amikor átadták nekem a címet, nem maradt más választásom, mint felnőni hozzá. Most pedig számolniuk kell a szörnyeteggel, akit ők maguk teremtettek.

Meg sem szólalok, csak amikor Dionüszosz lefékez a járda mellett a környéken, ahol kizárólag felhőkarcolók tornyosulnak. Bár mindegyik épületből árad a gazdagság és a fényűzés, kétség sem férhet hozzá, hogy melyik Zeusz otthona. Lényegesen magasabb, mint a többi ház, és bár csodálatosan szép, rideg és lélektelen. Stílusában illik hozzá.

Kezemet az ajtóra téve megállok.

− Olyan érzés, mintha csatatérre érkeznék, ahonnan élve biztosan nem távozhatok.

− Mmm… − Hermész megköszörüli a torkát. − Akkor érdekesnek fogod találni, hogy üzenetem van számodra.

− Csak most mondod? Miért nem adtad át azon nyomban, ahogy megpillantottál?

Hermész forgatja a szemét.

− Mert fuvarra volt szükséged, Hádész. Létezik fontossági sorrend is, tudod, barátom.

Még mielőtt előrukkolhatnék a válasszal, megrázza magát. Utána Démétér hangján szólal meg.

− Támogatlak téged, ahogyan Hermész, Dionüszosz, Athéné és…

Poszeidón is. − Odahajol hozzám, és a kezembe nyom egy fegyvert. − Tedd azt, amit tenned kell!

Mozdulatlanná dermedek a megdöbbenéstől. Alig jutok levegőhöz. A Tizenhármak felét felsorolta az imént. Létezik egyfajta hatalmi hierarchia a Tizenhármak csapatán belül, és a kulcspozícióban lévő játékosok többsége az erejét mindig is Zeusszal együtt szokta latba vetni. Ide sorolom Árészt, Aphroditét és Apollónt is. De hogy Poszeidón Démétér pártján állna? Így sokkal kiegyenlítettebbek az erőviszonyok. Gyors fejszámolást végzek.

− Miénk a többség.

− Így igaz. Úgyhogy ne játszd el ezt az esélyt! − Állával az épület felé bök. − A hátsó ajtó nincs kulcsra zárva. De ez a lehetőség nem tart sokáig.

Nem bízhatok meg benne. Teljesen legalábbis nem. Hermész arra esküdött fel, hogy közvetíti a neki átadott üzeneteket, de ez nem jelenti azt, hogy a feladó igazat is mond. Ez akár csapda is lehet. Még egyszer alaposan megnézem az épületet. Ha csapda, akkor csapda. Perszephoné veszélyben van, én pedig már nem fordulhatok vissza.

Ha viszont nem csapda, akkor Démétér tulajdonképpen zöld utat adott nekem ahhoz, hogy megvalósítsam a tervemet, vagyis végezzek Zeusszal. Egyértelműen jelét adta a támogatásának, és a Tizenhármak fele mögötte áll.

Ha megteszem, megvan az esélye, hogy Perszephoné sohasem fog megbocsátani nekem. Láttam az arcát, miután megvertem Zeusz emberét. Megdöbbentette az erőszak. Ha gyilkossá válok, akkor egy kategóriába fogok tartozni a szörnyeteg Zeusszal, annak ellenére, hogy ugyancsak megérdemli a golyót a homlokába.

Lassan veszek levegőt. Igen, lehet, hogy elveszítem őt, de legalább biztonságban tudhatom. Készen állok bármilyen árat megfizetni ezért. Úgy érzem, mintha az életem hosszú ideje ebbe az irányba mutatna. Konkrétan a tűz éjszakája óta. De lehet, hogy már azt megelőzően is. Ez a fejezet ma véget ér, akár jól, akár rosszul végződik számomra.

Még egyszer megnézem, meg van-e töltve a fegyver, aztán becsúsztatom a nadrágom hátuljába. Könnyen kinyílik az épület hátsó ajtaja. Belépek és várok, de sehol egy lélek, aki rám akarna támadni, vagy ki akarna utasítani innen. A hosszú folyosó ijesztően néptelen. Elhagyatott. Nem tudom biztosan, hogy ez Zeusz embereinek hanyagságának köszönhető-e, vagy Démétér intézte így, de semmiképp sem tekinthetem magától értetődően természetesnek. Végigsietek a folyosón a lépcsőhöz vezető ajtóhoz. Huszonegy éves koromban egyszer alaposan tanulmányoztam az épületet, és frontális támadást terveztem ellene − azaz Zeusz ellen. Voltak tervrajzaim, biztonsági kártyáim, és megszereztem minden információt, amire szükségem volt, hogy Zeusz közelébe férkőzzek, és szétlőjem az agyvelejét.

Kis híján meg is tettem. Akkor nem érdekelt az sem, hogy ez egy öngyilkos merénylet lett volna, mert ha túlélem, akkor fejemet vették volna a Tizenhármak. Képtelen voltam másra gondolni, mint a bosszúra. Egészen addig, amíg Andreastól nem kaptam egy alapos fejmosást, hogy kiverje a fejemből az ötletet. Megértette velem, hogy ki fizetné meg az árát a meggondolatlanságomnak. Megtanított a türelemre, és arra, hogy várjak, még akkor is, ha ez kínszenvedés számomra. Azt hittem, korábbi erőfeszítéseim és terveim feleslegesek és értelmetlenek voltak. Tévedtem.

Van itt egy teherlift, amely a harmadik emeletről megy fel. Nem ellenőrzik annyira, mint a személyfelvonókat, mivel csak azok az alkalmazottak használják, akiket eleve átvilágítottak. Egy teremtett lélekkel sem találkozok, miközben nesztelenül lépdelek Zeusz birodalmában. Megint csak az az érzésem, hogy valaki elegyengette előttem az utat, jóllehet nyomát sem látom erőszaknak. Egyre nő bennem a feszültség, miközben újabb és újabb néptelen folyosókon haladok tovább. A helyiségek is konganak az ürességtől.

Sehol egy biztonsági őr az egész épületben?

A felső szint nagy részét egyfajta bálterem foglalja el. Modern a berendezése, ablakai faltól falig sorakoznak, kilátással a balkonra, amely alatt Olümposz városa terül el. A Tizenhármak életnagyságúnál is nagyobb portréi borítják a két szemközti falat. A Sztüx sötét sebként hasítja ketté a várost. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy a fényviszonyok gyérebbek a folyó alsó városi részében. Ők biztos nem értékelnék a történelmet, amelyről az alsó város kövei mesélnek. Miért is tennék, amikor módszeresen eltüntették a nyomait a Dodona-torony környékén? Mind ostoba, kivétel nélkül.

Távozok a bálteremből, és végighaladok a folyosón. Kétszer olyan széles, mint szükséges lenne, az egész belső tér gyakorlatilag egy neonreklám funkcióját tölti be, amely Zeusz nettó vagyonának nagyságát hirdeti. Bedugom a fejem a következő ajtón, és egy szobrokkal teli teremben találom magam. A báltermet ékesítő festményekhez hasonlóan ezek is nagyobbak az életnagyságúnál, mindegyik a szobrászművész sajátos koncepcióját testesíti meg az emberi tökéletességről. Gondolom, ezeket emlegette Perszephoné közvetlenül azután, hogy megérkezett az alsó városba. Szinte ellenállhatatlan a csábítás, hogy odasétáljak az enyémhez, és lerántsam róla a leplet, de végső soron mindegy, hogy néz ki ez a bizonyos Hádész. A nyakamat rá, hogy nem ábrázolták rajta a sebhelyeimet, és az arcvonásai sem ugyanolyanok, mint amelyek azzá a férfivá tesznek engem, aki vagyok.

Perszephoné hangja cseng a fülemben. Egyszerre kedves és határozott: Nekem gyönyörű vagy, Hádész. A sebhelyek is hozzád tartoznak, a részeid. Jelzik, mi mindent éltél már túl, és hogy milyen erős vagy.

Kifújom magamból a szuszt, és halkan becsukom az ajtót. Nincs itt semmi számomra. Az utolsó ajtó a folyosó végén hatalmas, mintha megfélemlítés céljából tervezték volna ilyenre. A padlótól csaknem a mennyezetig ér, és úgy tűnik, valódi arannyal burkolták. Az ég szerelmére, Zeusz tényleg minden tekintetben elviselhetetlen, nem?

Mint minden más ezen a helyen, ez is a férfi egójáról mesél, aki azon az emeleten rendezte be a magánirodáját, ahol rendszeresen megfordulnak az Olümposz elitjének tagjai. Igen, vannak biztonsági őrei, de aki egy kicsit is dörzsöltebb, az könnyedén kijátszhatja őket. Vegyük például Hermészt? Számára mindez gyerekjáték.

Mivel ilyen nevetségesen egyszerű volt, már-már arra számítok, hogy ha belépek az ajtón, ott találok egy csomó biztonsági őrt a helyiségben, akik ugrásra készen várják, hogy szitává lőhessenek. Zeusz aligha hagyna ilyen támadási felületet, nemdebár?

Besurranok az ajtón, és megállok, hogy tájékozódjak. Az iroda nagyjából olyan, mint amilyennek elképzeltem: vastag üvegtáblák, acél, sötét fafelületek, arany kiegészítők mindenütt. Kétségkívül drága anyagok, mégis valahogy lélektelen az egész. Mint az épület többi része is.

Morgásszerű hangokat hallok a hátsó sarokban félig nyitva álló ajtó mögül, úgyhogy előhúzom a fegyvert, amelyet Hermésztől kaptam. Eltart egy ideig, mire rájövök, honnan jön a hang, amikor másfajta zaj is társul hozzá: ritmikusan egymáshoz csapódó emberi testek csattanása. Megáll a szívverésem. Épp dug valakivel a fürdőszobában. Nem tudom eldönteni, hogy a fájdalom vagy a kéj nyögéseit hallom-e, és a gondolat, hogy Perszephoné lehet odabent…

Megszakadnak a gondolataim. Minden stratégiám füstbe megy. Bénító düh kerít hatalmába, miközben odamegyek az ajtóhoz, és kinyitom. Miközben minden gondolatom a körül forog, hogy megmentsem a nőt, akit szeretek, időbe telik, mire rádöbbenek, hogy nem Perszephonét látom ott, a mosdó fölé hajolva. Nem ismerem fel, de a jelek szerint jól érzi magát. Egyikük sem vesz észre, amikor hátralépek az árnyékba. Majd kiugrik a szívem a mellkasomból, miközben odaállok az ajtó melletti sötét sarokba, hogy meghúzzam magam ott, ahol egyikük sem láthat, amikor távoznak majd a fürdőszobából.

Nem Perszephoné az. De ha most hibázok, legközelebb akár őt is találhatom ilyen helyzetben. Ha őt választja, akkor úgy fogom érezni, mintha üvegszilánk fúródott volna a torkomba, de tiszteletben fogom tartani a döntését.

De nem, nem fogja őt választani. Önként és szívesen legalábbis biztosan nem. Zeusz örömét lelné abban, hogy megtörje őt. Ezt pedig nem hagyhatom.

Néhány perc elteltével véget ér a szerelmi légyott. Nem is tudom, miért döbbenek meg azon, hogy alig váltanak egymással egy-két szót, mielőtt távoznak. A nő lép ki elsőként a fürdőszobából, és átsiet az irodán a másik ajtóhoz. Zeusz tovább időzik odabent. Már-már a türelmem végső határára érek, amikor végre kisétál onnan, és helyet foglal az írasztal mögötti széken. Csak ekkor lépek elő a sötétből, és emelem rá a fegyvert. − Jó reggelt, Zeusz!

30

HÁDÉSZ

ZEUSZ LASSAN SZEMBEFORDUL VELEM. MEG SEM tudnám számolni, hányszor láttam már a képét az újságokban és a pletykaoldalakon, de most, a személyes találkozásunkkor úgy találom, csak árnyéka önmagának. Hiányzik a gondos megvilágítás, amely kiemeli férfias vonásait. Az öltönye gyűrött, és kihagyott egy gombot, amikor az imént begombolta az ingét. Zeusz most… emberi. Elég jó kondiban van és vonzó is, de nincs benne semmi királyi vagy isteni. Vagy akár szörnyetegre valló.

Most csak egy öregembert látok.

Mereven bámul, arcára fokozatosan kiül a megdöbbenés.

− Így élőben még jobban emlékeztetsz apádra.

Ezzel sikerül mélyen megdöbbentenie.

− Te csak ne emlegesd az apámat! − Kilépek a sarokból, a fegyvert elővigyázatosságból magam elé tartom. − Állj fel!

− Fel nem foghatom, hogyan lehettél annyira ostoba, hogy idejöttél.

Lassan feláll, teljes testhosszában kiegyenesedik. Néhány centivel magasabb ugyan nálam, de ez nem számít. Soha nem is gondoltam, hogy kettőnk harca tisztességes küzdelem lehet. Zeusz most sem úgy néz rám, mintha a legkisebb aggodalom vagy félelem munkálna benne.

− El kell ismernem, okosan kifundáltad ezt a tervet. Álmomban sem gondoltam volna, hogy az a kis szuka hozzád menekül majd, és hajlandó lesz belemenni a kis játékaidba.

Erősebben markolom a fegyvert.

− Őt sem veheted a szádra.

Húzd meg a ravaszt! A francba is, húzd meg végre a ravaszt, és tegyél pontot ennek a történetnek a végére!

Zeusz gúnyosan vigyorogva néz rám.

− Érzékeny pontodra tapintottam? Vagy csak az a tény zavar, hogy Perszephoné gyorsan visszaiszkolt hozzám, amikor rájött, kinek a kezében van az igazi hatalom?

− Milyen elbizakodott vagy ahhoz képest, hogy fegyverrel fenyeget egy férfi.

− Ha agyon akartál volna lőni, már megtetted volna abban a pillanatban, hogy leültem. − Megrázza a fejét. − Úgy tűnik, nem csak a külsődet tekintve hasonlítasz az apádra. Ő sem szívesen húzta meg a ravaszt.

Ismét arra biztatom magam, hogy tegyem meg végre, lőjem agyon most rögtön, és akkor túlleszek az egészen. Zeusz mérhetetlenül gonosz tetteket követett el. Ha valaki, hát ő biztosan rászolgált arra, hogy kivégezzék. Nem tudhatom biztonságban Perszephonét, amíg ő életben van. És a népemet sem. A francba is, amíg Zeusz él és virul, addig Olümposz nincs biztonságban. A város minden egyes lakójának szívességet tennék azzal, ha megszabadítanám kínjaitól ezt a szörnyeteget. Démétér és a Tizenhármak fele boldogan venné, ha én lennék a fegyverük. Ha megölném Zeuszt, senki sem hibáztatna érte… Perszephonét kivéve. És magamat kivéve.

− Ha meghúzom ezt a ravaszt, az azt jelenti, hogy szemernyivel sem vagyok jobb ember nálad. − Lassan megrázom a fejem. − Nem vagyok jobb, mint bárki a Tizenhármak közül, aki készen áll megbocsáthatatlan dolgokat elkövetni csak azért, hogy még több hatalomhoz jusson.

Nem akarok több hatalmat, de ha bárki kívülálló látna most, nem hinné el rólam, hogy így van.

Zeusz gúnyosan vigyorog.

− Semmivel sem vagy jobb nálunk, fiú. Játszhatod a király szerepét azalsó városban, de ha a helyzet úgy hozza, képes vagy agyba-főbe verni valakit. Aztán idejössz hozzám, hogy fegyverrel fenyegess. Én is pontosan ezt tettem volna a helyedben.

− Semmilyen szempontból nem hasonlítok rád.

Valósággal köpködöm ezeket a szavakat. Nevet.

− Nem? Érdekes, mert innen nézve nem úgy festesz, mint egy jófiú.

Utálom érte, de igazat kell adnom neki. Nem ölhetem meg. Így biztosan nem. Lassan leengedem a fegyvert.

− Semmiben sem hasonlítok rád − ismétlem meg.

Zeusz felfortyan.

− Már másodszor szegted meg a megállapodásunkat. Ha hajlandó lennék is elnézni neked az elsőt, a mostani fölött akkor sem fognak szemet hunyni a Tizenhármak. A véredet fogják követelni.

− Valóban?

Megengedem magamnak, hogy nyíltan a képébe vigyorogjak. Végre, végre tudok valamit, amit ez a gazember nem tudhat. Ha megölni nem is leszek képes, ennyi eredményt legalább sikerül felmutatnom.

− Te el is hiszed mindazt, amiről fantáziálsz?

− Mégis mi a francról beszélsz?

− Nem lett volna szabad ráuszítanod az embereidet Démétér lányaira. − Lekicsinylően cöccögök. − Ha Démétér hajlandó volt elvágni a fél város élelmiszer-utánpótlását csak azért, hogy visszakapja Perszephonét, akkor mit gondolsz, mit fog művelni veled, aki arra utasítottad az emberedet, hogy szúrja le Eurüdikét?

− Elvágni az utánpótlást… − Zeusz megdermed, a szeme elkerekedik a csodálkozástól. − Ez nem szerepelt a tervben.

Nehezen állom meg nevetés nélkül. Sohasem fogom megbocsátani Démétérnek, hogy megpróbálta Zeusz kezére játszani Perszephonét, de tény, hogy kárörömmel tölt el, hogy ilyen rövid idő alatt sikerült megrendítenie Zeusz pozícióját.

− A te tervedben talán nem. Ő azonban már kezdettől fogva azt tervezte, hogy a saját szabályai szerint játssza a játékot. Úgyhogy te vagy az egyetlen ostoba fajankó, akinek nem tűnt fel ez.

− Lehet, hogy hajlandó lett volna ilyen messzire menni ellened, de ő is tudja, hogy ki ad enni neki.

− Igen. − Várok, hogy lehiggadjon valamelyest, mielőtt kihúzom a lába alól a szőnyeget. − Olümposz gondoskodik róla. Ahogy a Tizenhármakat is Olümposz eteti. Még téged is. Főleg téged. Időről időre hajlandóak voltak elnézni a bűneidet. Most itt az idő rendezni a számlát.

− Nem azért jöttél ide, hogy igazságot szolgáltass. − Zeusz gúnyosannevet. − Téged csak egy kicsinyes bosszú vezérel.

Megfeszülnek az ujjaim a fegyveren, alig sikerül úrrá lennem az indulataimon. Kicsinyes bosszú. Ő így nevezi azt, hogy elégtételt akarok venni rajta a szüleim haláláért. Lassan szívom be a levegőt.

− Fújd le az egészet, és akkor úgy tekintem, hogy kvittek vagyunk!

Zeusz felvonja a szemöldökét.

− Fújjam le? Mégis mit? A háborút? A házasságomat Démétér csinos kislányával? Perszephonéval?

− Ne merészeld a szádra venni a nevét!

Fenyegetően elindulok felé.

− Az az egyezség már megköttetett. Már csak el kell hálnunk a házasságot. Az a nő a jutalmam azért, hogy letörtem a maradék ellenállás minden formáját, amelyet te képviselsz. − Zeusz vigyorogva mondja ezt. − És most, hogy már betörted nekem a kicsikét, maximálisan ki fogom élvezni.

Tudom, hogy lépre akar csalni, de most, amikor itt állok, úgy érzem, semmiben sem lehetek biztos.

− Ő nem a tiéd. Senkinek sem a tulajdona. Egyedül önmagáé.

− Tévedsz! − Zeusz felnevet. − Te hoztad magad ebbe a helyzetbe. Egylapra tettél fel mindent, az életemet, azt a nőt, a bosszúdat, és most az utolsó pillanatban inadba szállt a bátorságod. − Gonoszul csillog fakókék szeme. − Pont, mint az apádnak.

− Te rohadék!

Zeusz felém vetődik, gyorsabban, mint gondoltam volna róla, és megmarkolja a fegyvert. Erősebb is, mint amilyennek hittem. Próbálok ugyan szabadulni tőle, de vasmarokkal szorongatja a karomat. Ösztönösen meghúzom a ravaszt, de a lövés célt téveszt. Zeusz odaránt magához, még mindig azt próbálja elérni, hogy eresszem el a fegyvert. A tekintete elárulja, hogy a halálomat kívánja. Elbizonytalanodtam. Tétováztam. Csakhogy Zeusz nem fogja viszonozni ezt a szívességet.

A távolból üvegcsörömpölés hangját érzékelem, de most nem aggódhatok emiatt: minden figyelmemet leköti a dulakodásunk a fegyver birtoklásáért. Felé fordítom a karomat, és másodszor is meghúzom a ravaszt, de máris készen áll hárítani, így a lövedék a padlóba fúródik a lábfejünk mellett. Zeusz most már a csuklómat markolja, és lefelé csavarja a karomat a térdéhez. Hiába minden erőfeszítésem, kicsúszik a kezemből a fegyver. Lepillantok, keresem a tekintetemmel, hová esett. Zeusz kihasználja a figyelmetlenségemet, és arcon vág az öklével.

Megfordul velem a helyiség. Ez a rohadék pokolian erős ütésekre képes. Ha még egy ökölcsapást mér rám, lehet, hogy kiütéssel győz. Megrázom a fejem, de semmit nem ér a fülemben csengő hangokkal szemben. Füstbe ment valamennyi tervem és stratégiám. Egyedül az ösztönök működnek. Sikerül időben magam elé kapnom a karomat, és csillapítanom vele a következő csapást, de az ütés erejétől hátrébb tántorodom. Gyomron találom, erre sípoló hangokat ad ki magából.

Gyorsan mozog, és olyan az ütése, mintha egy tehervonat csapna el, engem pedig gátol valami, mert bár gyűlölöm őt, képtelen vagyok szabadulni Perszephoné pánikot jelző hangjától. Hádész, hagyd abba!

Nem ölhetem meg Zeuszt. Nem is fogom. Csak eléggé el kell távolodnom tőle ahhoz, hogy mozogni és gondolkodni tudjak. Ellököm magamtól.

− Miért ölted meg az apámat?

Nevet a gazember. Képes nevetni az a rohadék.

− Megérdemelte a szenvedést.

Ismét támadásba lendül, de ez alkalommal felkészültem rá. Lehúzom a fejem, hogy kitérjek az ütés elől, és közben behúzok egy bal horgot az oldalába. Zeusz hétrét görnyed a fájdalomtól, és káromkodik ugyan, de nem érek el vele többet annál, mint hogy lelassul a mozgása.

− Azért kár az anyádért.

− Rohadj meg, te szemét!

Ma reggel itt nem fogok választ kapni a kérdéseimre. Nem is értem, miért gondoltam az ellenkezőjét. Zeusz egy átkozott zsarnok, akinek feltett szándéka lekaszabolni mindenkit, aki fenyegetést jelent rá nézve. Így volt a szüleimmel is, akik csak rövid ideje kapták meg a címüket, emellett naivak voltak, mert azt hitték, egyengethetik az utat egy új és jobb Olümposz felé. Zeusz nem engedhette meg magának, hogy bármi is csorbítsa a hatalmát, ezért eltüntette őket. Itt a történet vége.

Továbbra is igyekszem távolságot teremteni kettőnk között, de hiába. Zeusz levegőt venni sem ad esélyt nekem. Minden erőmre szükségem van ahhoz, hogy távol tartsam az arcomtól az öklét. A szemem már annyira bedagadt, hogy alig látok. Már csak idő kérdése, és teljesen összezárul a szemhéjam. Ha ez így folytatódik, nagy bajban vagyok. Sikerül kitérnem egy jobbhorog elől, és elkapom a karját, a lendületét kihasználva megpörgetem, így távolabb kerül tőlem.

− Állj! Ennek nem feltétlenül kell így történnie.

− Nem állok le, amíg ki nem nyírlak, te kis pöcs!

Rázza a fejét, mint egy bika, és elindul felém. Azt sem tudom, a helyiség melyik részében vagyunk, csak amikor megcsapja az arcomat a hideg szél. A francba is.

− Várj!

Zeusz nem hallgat rám. Iszonyatos erejű ütésre készül, de rosszul méri fel a távolságát a betört ablaktól, ahogyan én is: a peremen tántorog, karjaival hadonászva, miközben próbálja visszanyerni az egyensúlyát.

Lelassul az idő.

Még nem érte el azt a pontot, ahonnan már nincs visszaút. Még visszahúzhatom. Csak oda kell érnem. Előre vetődök, azzal a szándékkal, hogy elkapom a karját, az ingét, vagy bármit rajta. Akármilyen szörnyeteg is, senki sem érdemli azt, hogy így érjen véget az élete. Nyúl a kezemért, de az ujjai kicsúsznak a fogásomból, pedig mindent elkövetek érte, hogy megtartsam. A következő pillanatban lezuhan a magasból. Csak a szél zúgása és a meglepődés elhaló kiáltása marad az egyetlen bizonyítéka annak, hogy egyáltalán itt volt. Mereven bámulom a kitört ablakot, az üres sötétkék levegőt, a távolban pislákoló csillagokat.

Hogy észrevettem-e, milyen közel állunk a peremhez? Tudatosan kényszerítettem, hogy hátráljon a halálos zuhanásba? Nem hinném, de senki sem hinne nekem, ha azt állítanám, hogy baleset történt. Főleg nem így, hogy fegyverrel érkeztem az irodájába ezen a korai órán, amikor egy teremtett lélek sincs a közelben.

A jeges szél ismét megcsap, ettől magamhoz térek. Nem maradhatok itt. Ha valaki rájön, hogy megszegtem a megállapodásunkat, és gyakorlatilag a halálba küldtem Zeuszt, annak a népem fogja látni a kárát. Most arra hagyatkozok, hogy Démétér tartani fogja magát az ígéretéhez, pedig rövid ismeretségünk során bebizonyította, hogy nem bízhatok benne. Kilépek a folyosóra, majd megtorpanok, mert rádöbbenek, hogy nem vagyok egyedül. Pislogok a sötétben, lassan jutok el a felismerésig.

Lám, csak emlegetnem kellett.

− Nem számítottam rá, hogy itt talállak.

Démétér épp egy makulátlanul tiszta fekete kesztyűt húz a kezére.

− Valakinek el kell takarítania ezt a mocskot.

Arra gondol, amit magam után hagytam az imént a helyiségben… Vagy rám? Lassan kifújom a levegőt.

− Ezek szerint csak csapda volt az egész?

Felvonja a szemöldökét, és egy pillanatig a megtévesztésig hasonlít Perszephonéra. Összefacsarodik a szívem. Démétér felnevet.

− Dehogy. Ma reggel óta több szívességet is tettem neked, és az a legkevesebb, hogy ezt is megteszem, hogy a jövőben is legyél, hogy be tudjam hajtani rajtad az ezért járó fizetséget. − Tesz egy lépést felém, aztán megáll. − De ha csak egy hajszála is görbül a lányomnak, örömmel fogok a torkodnak esni!

− Igyekszem észben tartani.

− Ajánlom is! A holttestet nem fogják megtalálni. − Kesztyűbe bujtatottkezét vizsgálgatja. − A disznók nagyon hatékony jószágok, tudod. Gyakorlatilag eltüntetik a hulladékot a természetben.

A csudába is, ez a nő ugyanolyan félelmetes, mint a lánya. Félreállok az útjából, amikor elindul Zeusz irodájának ajtaja felé.

− Mit fogsz tenni?

− Mint már mondtam, eltakarítom a mocskot.

Kinyitja az ajtót, és rám pillant.

− A lányom biztosan nagyon szeret téged, ha tőlem kért segítséget ahhoz, hogy biztonságban tudhasson. Elvárom, hogy tartsd tiszteletben a megállapodást, amit kötött!

− Úgy lesz.

Nem kell ismernem a részleteket ahhoz, hogy igent mondjak rá. Bármekkora árat is kell fizetnem érte, boldogan megteszem. Ez a legkevesebb a történtek után.

− Akkor úgy is legyen. Most pedig tűnj el innen, még mielőtt Árész emberei idejönnek kutakodni!

Nyomozni fognak Zeusz halála miatt.

Amit én okoztam.

Perszephoné ezek után soha többé nem tud még egyszer úgy nézni rám, mint korábban. Ez a tudat ugyanúgy nyomaszt, mint Zeusz halála. A földszinten haladok tovább, majd amikor kilépek az ajtón, kisebbfajta csődületet találok ott. Az emberek felfelé bámulnak az égre, mintha ott lenne a válasz, amelyet keresnek. Néhányan közülük most felém néznek, de nem szentelnek különösebb figyelmet nekem. Az anonimitás a haszna annak, ha az ember mítosszá válik.

Bekanyarodom, és tovább sétálok. A lelkem legsötétebb mélyén azt gondoltam, diadalmámort fogok érezni, miután Zeusz kileheli a lelkét. Mintha egyensúlyba kerülne egy mérleg, hiszen megfizetek neki mindazokért a borzalmakért, amiket elkövetett ellenem az évek során. Ellenem és igen, a szüleim ellen is, persze, de ami ennél is fontosabb: nagyon sok ember ellen, akiknek a számát sem tudom. A pusztítás széles körű, és évtizedekig nyúlik vissza a múltba. Ennek ellenére semmit sem érzek.

Alig emlékszem rá, hogyan jutottam vissza az alsó városba. Az egyik pillanatban még zsebre dugott kézzel, leszegett fejjel, a széllel szembe szegülve lépdelek a felső város bevásárlóutcáin, a másik pillanatban meg már itt állok a házam előtt. Csak fájó lábam bizonyítja, hogy gyalog tettem meg az utat hazáig.

Hátrafordulok, és megkeresem a tekintetemmel Zeusz tornyát. Innen alig látni a felső város sziluettjében kirajzolódó körvonalait. Mögötte már teljes pompájában ragyog a nap. Új nap kezdődött. Minden megváltozott, és mégis minden ugyanaz maradt.

Továbbra is Hádész vagyok. Ugyanúgy uralkodom Olümposz hozzám tartozó része felett. A Tizenhármak többi tagjának is bőven lesz dolga, mire tisztázódik minden, de végül Perszeusz fog előlépni új Zeuszként. Megnősül, és az új feleség lesz a következő Héra. Tiszteletben fogom tartani a Démétérrel kötött megállapodást, bármi legyen is annak a tárgya. Perszephoné most már biztonságban van, nyugodtan elhagyhatja a várost, és kergetheti az álmait. Soha többé nem látom őt viszont. Az élet megy tovább, többé-kevésbé úgy, ahogyan eddig is. Pokolian nyomaszt ez a gondolat.

Belépek az ajtón, amelyen keresztül távoztam, és az átalakított nappali felé veszem az irányt. A helyiség mostanra a kutyák játszószobája lett. Játékok hevernek szanaszét, és több fekhely is van nekik. Leguggolok a középső mellé, amelyben a három kölyök alszik. Bármennyire csöndben vagyok, hamarosan megérzik, hogy vendégük érkezett. Elsőként Cerberus ébred fel, bizonytalan lábakon elindul felém, majd felkapaszkodik az ölembe, mintha ki akarná jelölni a territóriumát rajtam. Követik a testvérei is: felébrednek, mert hiányolják a teste melegét. Ficánkolnak rajtam, majd hozzám simulnak bundás kis testükkel.

Miközben simogatom őket, enyhül a mellkasomban érzett feszültség. Hátrahajtom, és a falnak támasztom a fejem, lehunyom a szemem. Miféle szörnyeteg vagyok? Súlyosabb veszteségnek érzem a gondolatot, hogy soha többé nem láthatom viszont Perszephonét, mint azt, hogy én okoztam Zeusz iszonyatos halálát? Nem tudom, de mégsem vagyok eléggé elfajzott ehhez. Ha megpróbálom kalitkába zárni Perszephonét, akkor szemernyivel sem vagyok jobb ember, mint amilyen Zeusz volt. Becsukom a szemem.

Perszephoné szabad. Hagynom kell, hogy elröpülhessen.

31

PERSZEPHONÉ

ZEUSZ HALÁLHÍRÉRE ÉBREDEK. A TESTVÉREIM OTT csoportosulnak a számítógép képernyője előtt, és ki kisebb, ki nagyobb elégedettséggel böngészi a tudósításokat. Kallisztó válla fölé hajolva összehúzom a szemöldökömet a monitor alján futó szalagcímek láttán.

− Halálos zuhanás?

− Kirepült az ablakon, kiugrott, ezt írják róla. − Psziché gondosan ügyel rá, hogy közömbös hangon válaszoljon. − Nincs bizonyíték rá, hogy bárki másnak is köze lett volna a halálához.

− De miért tette…

Anyánk ezt a pillanatot érezte a legalkalmasabbnak arra, hogy berobogjon hozzánk. Bármilyen furcsa és különös is ez a reggel, tökéletes sminkben jelenik meg, és csinos nadrágkosztümöt visel, amely kiemeli az alakját.

− Készüljetek, kisasszonyok! Sajtótájékoztató lesz ma este a Tizenhármakkal. Bejelentik Zeusz halálhírét, és hivatalosan is kinevezik Perszeuszt a következő Zeusszá.

Kallisztó felfortyan.

− Egy pillanatot sem szeretnétek elvesztegetni, ugye?

− Mindig kell lennie egy Zeusznak. Ugyanúgy tudjátok ezt, mint bárki más. − Egymásba kulcsolja ujjait. − Úgyhogy nem, bizony, nem fogom fecsérelni az értékes időt.

A húgaim ráérősen távoznak. Eleget tesznek anyánk utasításának, de szavak nélkül jelzik felé nemtetszésüket. Én nem követem a példájukat. Valahogy túlságosan vidámnak látom anyánkat, főleg azok után, hogy több szívességet is kért csak azért, hogy meggyőzze a Tizenhármak felét, hogy árulják el Zeuszt az éjjel, és aztán távozott, mondván, csak „elintézek valamit, aggodalomra semmi ok”. Aligha lehet véletlen az egybeesés, hogy Zeusz már másnap kilehelte a lelkét.

− Nem öngyilkosság történt.

− Persze, hogy nem. Zeusz az a fajta férfi volt, akit úgy kellett volna átvonszolni az alvilágba, mert rúgkapálva és üvöltve küzdött volna a halál ellen. − Megfogja az államat, felfelé fordítja a fejemet, és ráncolja a homlokát. − Táskásak a szemeid. Csinálnunk kell valamit ezzel! Eltolom magamtól a kezét.

− Téged a legkevésbé sem aggaszt, hogy gyilkosság történt?

− Téged talán igen?

Kinyitom a szám, de rögtön be is csukom, mert persze, hogy aggaszt, de végül csak egy fejrázással válaszolok.

− Örülök, hogy vége.

− Te és Olümposz többsége is örül ennek. − Már el is fordul tőlem, a telefonjában böngészget. − Készülődj! Odalent vár rád a kocsi, azzal mégy az alsó városi hídig. Onnan már egyedül kell megtenned az utat Hádészhoz.

Túl gyorsan peregnek az események. Értetlenül bámulom anyámat, próbálok mögé látni az általa mutatott tökéletességnek. − Anya… − Igen?

Hogyan kérdezheti meg az ember a saját anyjától, hogy elkövetett-e egy gyilkosságot? Azt magamtól is tudom, hogy képes rá. De nem hagy nyugodni a kérdés, egyre erősebben kaparja a torkomat.

− Te voltál az?

− Hogy én nyírtam-e ki azt a gazembert? − Végre felpillant a telefonjából. − Nem, dehogy. Ha én tettem volna, akkor kevésbé publikus megoldást választok, mint hogy kilökjem egy ablakon.

Nem tudom eldönteni, hogy ezt megnyugtatónak szánta-e, de hiszek neki.

− Rendben.

− Most, hogy ezt már tisztáztuk… − Ismét magához veszi a telefont. − Telefonálok, hogy megszervezzem az első eseményt, amiről megállapodtunk. Te pedig kezeskedj érte, hogy Hádész részt vegyen a ma esti sajtótájékoztatón.

A várakozás izgalma mellett aggodalmat is érzek.

− Nem hagytál valami sok időt nekem, hogy meggyőzzem.

− Bízzál magadban, Perszephoné! − Fel sem pillant rám, miközben sms-t ír valakinek. − Hádész szerelmes beléd. Bármire igent mond, ami azt jelenti, hogy továbbra is mellette maradsz, mégpedig önként. Bolond vagy, ha kihagyod ezt a lehetőséget.

− Rendben. Elintézem.

− És hozd haza Eurüdikét! − Ellágyul a hangja. − Most már biztonságban érezheti magát itt, és szüksége lesz a családja támogatására, hogy kiheverje a csalódást, amit az az idióta volt pasija okozott.

Ebben végre egyetértünk.

− Rendben. Hazahozom.

Semmi értelme vitatkozni arról, hogy képes vagyok-e meggyőzni Hádészt. Anyám mindegyik házasságát ugródeszkának tekintette egy jobb élet felé, a férjeit pedig sakkfigurákként manipulálta ahelyett, hogy partnerként viszonyult volna hozzájuk. Meg sem fordul a fejében az a lehetőség, hogy én viszont velem egyenrangú társként kezelem Hádészt.

Nem mondok többet. Bemegyek a szobámba, és rövidesen elkészülök, bár közben halkan bosszankodom, és végül a szokásosnál több alapozóval próbálom eltüntetni a szemem alatti táskákat. Némi fejtörés után egy bő szárú fekete nadrágra esik a választásom, hozzá egy egészen sötét vörös blúzt veszek magamra, amely akár fekete is lehetne. Hátrafogom a hajam lófarokba, aztán a blúzommal megegyező árnyalatú vörösre rúzsozom a szám.

Egy hosszú pillanatig méricskélem magam a tükörben. Az imázs, amelyet éveken át gondosan építgettem magamról, egy napfényes, mindig derűs, világos színű ruhákban járó, rózsaszín rúzsos nőé volt. Aki most a tükörből visszanéz rám, az egy teljesen más személy. Remek. A lánynak, aki egy hónappal ezelőtt voltam, nem lett volna elég mersze megkötni az alkut, amit tegnap este én kötöttem anyámmal. Milyen rövid idő telt el azóta! És mi minden változott meg közben! Ráadásul még nincs is vége.

Hamarabb megérkezünk a hídhoz anyám házától, mint gondoltam volna. Mintha két teljesen más világ lenne, pedig mindössze harminc perc az út közöttük, a forgalom ellenére is. Kikászálódok a hátsó ülésről, és felkészülök lélekben. Ideális esetben legalább egy napot rászántam volna, hogy megértessem Hádésszal, mit miért tettem éppen úgy, ahogyan, de most csak néhány órám van erre. Így is elnézést kell kérnem, és magyarázkodnom kell amiatt, hogy az éjszaka leple alatt, mint valami tolvaj osontam ki.

Fura érzés fényes nappal kelni át a hídon. Felkészülök rá, hogy ugyanazt a fájdalmat fogom érezni, mint első alkalommal, de most csak enyhe nyomást tapasztalok. Az a különös gondolatom támad, hogy ilyen érzés lehet hazatérni. Gyorsan lépdelek, áthaladok az alsó város határát jelző oszlopos árkádsoron. Úgy érzem, mint aki… igen, hazaérkezik. Felszegem az állam, úgy vágok neki az újabb szakasznak, és igyekszem minél gyorsabban megtenni a távolságot a híd és Hádész otthona között.

Még most is elég korán van, és csak néhol látok embereket járkálni idekint. A jelenlétük ismét megerősít abban, hogy helyesen cselekszek. Az itt lakók közül senki sem fogja viselni a tetteim következményeit.

Vége. Majdnem vége.

Visszatartom a lélegzetemet, miközben felfelé haladok a Hádész házához vezető lépcsőn, és bekopogtatok az ajtón. A torkomban dobog a szívem. A következő pillanatban ki is nyílik előttem. Valaki ölelő karjaiba von, és magához szorít. Puha a teste. Időbe telik, mire rájövök, hogy Eurüdiké az.

− Hogyhogy te nyitsz ajtót nekem?

− Psziché megírta sms-ben, hogy már úton vagy ide. − Behúz a házba, és becsukja az ajtót mögöttünk. − Zeusz tényleg meghalt?

− Igen.

Kimerültnek látszik, sötét karikák húzódnak a szeme körül, a haja kócos, mintha csak az ujjaival fésülködött volna. Megfogom a kezét.

− Anya azt szeretné, hogy gyere haza. Mindannyian ezt szeretnénk.

Szólásra nyitja a száját, aztán elbizonytalanodik, végül mégiscsak rábólint válasz helyett.

− Megyek. − Szomorkás mosollyal néz rám. − De valami azt súgja, nem miattam vagy itt. Hádészt odabent találod a kutyusokkal.

− Nem kell sokat várnod rám…

− Rendben. − Újabb szomorkás mosollyal reagál. − Kharón felajánlotta, hogy bármikor hazafuvaroz, ha úgy döntök. Ne aggódj miattam!

Könnyű mondani. De igaza van. Eurüdikének is a maga útját kell járnia.

Még egyszer megölelem.

− Itt vagyok neked bármikor, amikor csak szükséged van rám.

− Tudom. Most már menj, keresd meg a pasidat!

Kissé meglök, hogy induljak el végre a nappali felé, amely most a kutyusok lakószobájaként szolgál. Ott találom Hádészt: hátát a falnak vetve, lehunyt szemmel ül, a kölykök az ölében és a lába körül hevernek. Amint belépek az ajtón, kinyitja a szemét, és nagyot pislog, mint akinek káprázik a szeme.

− Visszajöttél.

− Persze, hogy visszajöttem. − Teszek egy lépést felé, aztán megtorpanok. Hirtelen zavarba jövök, és elbizonytalanodom. Összekulcsolom a kezemet magam előtt. − Sajnálom, hogy köszönés nélkül mentem el. Láttam egy kiutat, és nem akartam elszalasztani a lehetőséget.

Szórakozottan simogatja az ölében fekvő kölyökkutya hátát.

− Beszélhettünk volna erről, mielőtt elmentél. Mondtam neked, hogy nem rab vagy itt nálam, és komolyan így is gondoltam.

− Nem kockáztathattam − suttogom. − Mindent megteszel azokért, akik fontosak neked, de nemtörődömnek mutatkozol, ha a saját biztonságodról van szó.

− Feláldozható vagyok. − Megvonja a vállát. − Ez a terület velejárója.

− Nem, Hádész, nem. Dehogyis vagy te feláldozható.

Odalépek hozzá, és óvatosan letérdelek mellé. Csak most látom igazán jól az arcát. Visszatartom a lélegzetemet, és megcirógatom a járomcsontján húzódó véraláfutást és a szeme körüli monoklit.

− Mi történt?

Továbbra sem hajlandó rám nézni.

− Megállapodtál anyáddal tegnap éjjel arról, hogy következmények nélkül léphessek fel Zeusszal szemben. Elárulnád, milyen feltételekkel?

− Ezt te honnan…? − Elhallgatok, mert csak most jut el a tudatomig, mit mondott az imént. − Zeusz… Te ölted meg?

Nem lehetett más, hacsak nem egy bárban verekedett össze valakivel a távozásom és a visszatérésem között eltelt időben. A leglogikusabb válasz a legegyszerűbb is. Zeuszhoz ment, és összeverekedtek egymással. Zeusz meghalt, Hádész itthon van, és úgy néz ki, mint aki autóbalesetet szenvedett. Kinyújtom a kezem, óvatosan megfogom az övét. Erősen megszorítja, még mielőtt felfogná, mit tesz, és aztán megpróbálja kifűzni egymásba font ujjainkat. Erre még jobban szorítom a kezét.

− Zeuszhoz mentél.

− Azt hittem, azért állapodtál meg vele, hogy engem megkímélj. Tudtam, hogy összetörne téged, és képtelen voltam tétlenkedni, és hagyni, hogy ez megtörténjen. − Szinte élettelen a hangja. − Bárcsak azt mondhatnám most neked, hogy nem akartam, hogy lezuhanjon… de… nem tudom. Nem, egyszerűen nem tudom. Ha ez megváltoztatja a dolgokat kettőnk…

− Hádész, hagyd abba!

− Igen, ezt már mondtad egyszer.

Időbe telik, mire megértem, mire utal.

− A hídon.

− Azt a férfit is kis híján megöltem. − Furcsállom a hangját. Alig ismerek rá. − Talán meg is történt volna, ha te nem fékezel meg.

Megköszörülöm a torkomat, és megint nekifutok.

− Zeusz egy szörnyeteg volt. Nem fogok úgy tenni, mintha a gyilkosságmegfelelő megoldás lenne egy problémára, de tényleg úgy gondolod, hogy Zeusz nem ölt volna meg téged, ha lett volna alkalma megtenni? Olyan sok embert küldött a halálba. Sajnálom, hogy ezt a terhet kell cipelned, de nem sajnálom, hogy meghalt.

Kinyújtom a szabad kezem, és megfogom az arcát, óvatosan, nehogy fájdalmat okozzak neki.

− És a férfi, akivel összeverekedtél, bántotta a húgomat. Nem azértkiáltottam, hogy megmentsem őt. Azért tettem, mert tudtam, hogy bűntudatod lesz, ha elveszíted az önuralmadat.

Remegve sóhajt.

− Azt hiszem, akkor ez most az istenveled.

Akár nevethetnék is most, ha nem érezném úgy, mintha a maratoni táv felénél tartanék. Itt az ideje a teljes igazság feltárásának, de olyan gyorsan kalapál a szívem, hogy attól tartok, akár el is ájulhatok. Sokkal könnyebb volt leírni a szavakat, és eltűnni, mielőtt Hádész megtalálta az üzenetemet.

− Nem megyek el, Hádész. Szeretlek. Itt maradok, és mindent megteszek, hogy megvédjelek. És hogy segítsek neked megvédeni a népedet.

− De Zeusz halott, úgyhogy most már szabad vagy.

− Tudom, hogy szabad vagyok. − Szaggatottan veszem a levegőt. − És mert szabad vagyok, így döntök. Kettőnket választom.

Nem utasít vissza, úgyhogy bátorságot merítek a továbbiakhoz, és így folytatom: − Egy hónappal ezelőtt még az volt minden vágyam, hogy elmehessek innen. Azt sem tudtam, hogy a világon vagy, nemhogy gondoltam volna arra, hogy beléd fogok szeretni. Nem tudtam, hogy van olyan része Olümposznak, ahol otthon érezhetem magam. − Mivel egy szót sem szól, csak néz rám, a jelek szerint tanácstalanul és zavarban, megszorítom a kezét. − Itt, Hádész. Itt melletted otthon érzem magam. Ebben a házban, és az alsó városban is. Veled szeretnék lenni, ha elfogadsz engem.

Hádész lassan elmosolyodik.

− És ezt komolyan gondolod?

− Teljes szívvel és lélekkel.

− Én is szeretlek. − Felemeli összekulcsolt kezeinket, és megcsókolja a kezem fejét. − Nem akartalak kelepcébe ejteni azzal, hogy elmondom neked, de… Én is szeretlek.

Szeret. Hádész szeret engem. Sejtettem, de szédítően boldog vagyok attól, hogy az ő szájából hallhatom ezt. Bárcsak át tudnám adni magam teljesen ennek az érzésnek, de még tolmácsolnom kell neki anyám kérését.

− Hádész, van még egy utolsó dolog.

− A megállapodásotok feltételei.

− Igen. − Megszorítom a kezét. − Megígértem anyámnak, hogy részt veszel a felső városban hat olyan rendezvényen, amelyet ő választ ki. Hat alkalom, ahol együtt jelenünk meg.

Hádész hosszasan néz rám.

− Ez minden?

− Hogy érted ezt? Ha évente néhány alkalommal rendelkezésére áll a Hádész-mítosz hátterében álló férfi, az hatványozottan növeli majd anyám hatalmát. Az emberek még akkor is az egyik szövetségesének fognak hinni, ha nem tartozol közéjük. Nagyon is nagy dologról van szó.

Óvatosan felnyalábolja és leteszi a kölyköket, aztán feláll, és engem is felhúz magához.

− Ez nem is olyan nagy ár szerintem.

− Biztos vagy benne? Mert ha kételyeid lennének…

− Perszephoné! − Hádész megfogja az arcomat. − Kis szirén, azt hiszed, létezik olyan ár, amit ne lennék hajlandó boldogan megadni a boldogságodért és a biztonságodért? A szabadságodért? Démétér ennél sokkal többet is kérhetett volna tőlem.

Összeszorul a torkom.

− Ezt nehogy eláruld neki!

− Nem fogom. − Hádész most mosolyogva néz le rám. − Mondd még egyszer!

Egyértelmű, hogy mire gondol. Végighúzom a kezem a mellkasán felfelé, és a nyakába csimpaszkodom.

− Szeretlek.

Hádész ajka súrolja a fülemet.

− Még egyszer.

− Szeretlek.

Érzem, hogy a bőrömre tapad a szája.

− Én is szeretlek, kis szirén.

− Ez nem a megfelelő pillanat arra, hogy viccelődjünk, ugye? − kérdezem hamiskás mosollyal.

Megfogja a derekamat, még közelebb húz magához, átölel testének melegével.

− És ez mikor jelentett akadályt neked?

Nevetek. Kissé rekedtesen kezdem, de aztán színtiszta öröm járja át a nevetésemet.

− Igazad van.

Fészkelődök kissé az ölelésében. El sem hiszem, hogy vége. Vagyis nincs vége, hiszen ez még csak a kezdet. Mesés, annyira jó, hogy el sem akarom hinni. Nem tudok betelni vele, hogy megérinthetem, hogy az enyém, győzködnöm kell magam, hogy higgyem el, valóban őt ölelem, és nem csak álmodom: megtörténik velem mindez.

− Ez esetben lenne egy kérdésem.

− Ühüm… − Hátrahajol, hogy láthassam, milyen szélesen mosolyog. − Ki vele!

− Jobban szeretsz-e engem, mint a padlóidat?

Hádész elneveti magát. Most már hahotázik, a hangja betölti a szobát körülöttünk. Lehajtja a fejét, és az ajkamra tapasztja a száját.

− A leghatározottabban állítom, hogy jobban szeretlek a padlóimnál.

De továbbra is kitartok amellett, hogy ne vérezd össze a jövőben sem.

− Semmit sem ígérhetek.

− Nem, nem is vártam tőled ezt.

Megcsókol. Még egy napja sincsen, hogy legutóbb csókolóztunk, mégis sokkal régebbnek tűnik. Hozzásimulok, mohón nyitom szélesebbre a szám, hogy minél mélyebbre hatolhasson, és teljesen belefeledkezhessek a pillanat tökéletességébe. Egészen addig tart ez, amíg fel nem emeli a fejét.

− Ha most nem hagyjuk abba, lekéssük a sajtótájékoztatót.

− Elhúzhatnának melegebb éghajlatra.

Ismét nevet, olyan nevetéssel, amit ellenállhatatlannak érzek.

− Perszephoné, nagyon nem szeretnék ismét felkerülni anyád ellenségeinek listájára, főleg nem olyasmi miatt, ami megelőzhető lenne.

Igaza van. Tudom, hogy igaza van. Beletúrok a hajába, és finoman meghúzom.

− Ígérd meg nekem, hogy ma este magunkra zárjuk az ajtókat, kikapcsoljuk a telefonjainkat, és befújjuk a szobát Hermész-irtó spray-vel.

Azt akarom, hogy teljesen az enyém légy.

− Részemről rendben.

Azzal kibontakozunk egymás öleléséből, ha nem szívesen is. Még itt van a legtöbb holmim nála, így a sminkkészletem is. Próbálom elfedni Hádész sérüléseit, és végül egy sötét napszemüvegre is rábeszélem. A fekete öltönyben úgy néz ki, mint egy gazember, aki szürkületkor indul portyára. Útközben a kocsiban mindvégig fogjuk egymás kezét.

A sajtókonferencia helyszínén, a Dodona-torony körüli udvarok egyikén már összegyűltek a Tizenhármak a családtagjaikkal, tökéletes toalettben. Zeusz három gyermeke, akik itt maradtak Olümposz városában, talpig feketébe öltöztek, és gondosan ügyelnek rá, hogy semmiféle érzelmet ne tükrözzenek az arcvonásaik. A testvéreim anyánk mögött sorakoztak fel. Még egyszer utoljára megszorítom Hádész kezét, mielőtt elindulok feléjük. Hádész viszonozza a szorításomat.

− Maradj!

− Micsoda?

Körülnézek.

− De…

− Légy az enyém, Perszephoné! És hadd legyek én is a tiéd. A nyilvánosság előtt és kettesben is.

Felpillantok rá, és tudom, hogy egyetlen válasz létezik. A szó ott vergődik a mellkasomban, mint egy kalitkába zárt madár.

− Igen.

Nem tudom, mit vártam. Hogy ellenségesen viselkednek majd vele, vagy vádaskodni fognak. Hádész azonban észrevétlenül belesimul a környezetbe, amikor a riporterek megjelennek, és Poszeidón előre lép, hogy hivatalosan is bejelentse: Perszeusz lett az új Zeusz. Az embereket kevésbé érdeklik a válaszok, mint a látszat, és ez most történetesen előnyt jelent számunkra. Így az sem zavaró annyira, hogy Hádész a figyelem középpontjába kerül. Az arca mindvégig olyan nyugalmat sugároz, mintha rendszeresen venne részt sajtótájékoztatókon. Egyetlen jelét adja annak, hogy nem teljesen nyugodt: erősen markolja a kezemet, de ez senkinek sem tűnhet fel.

Amint oszlani kezd körülöttünk a tömeg, odasimulok mellé, és a fülébe súgom: − Remekül csináltad. Mindjárt vége lesz.

− Több ember van itt, mint gondoltam.

Csak a szája sarkából súgja ezt oda nekem, alig mozgatva az ajkait.

− Vigyázni fogok rád. Megígérem.

Elindulunk a kocsik felé, de a riporterek követnek minket. Záporoznak ránk a kérdések. Alig tudom követni.

− Ön egész idő alatt az alsó városban volt?

− Miért éppen most lépett a nyilvánosság elé? Köze van ennek Zeuszhalálához?

− Ön lenne az a titokzatos férfi, akivel Perszephoné Dimitriou megszökött?

− Kettejük kapcsolata már hivatalosnak tekinthető?

Feltartom a kezem, hogy eltereljem a figyelmet Hádészról, és magamra vonjam a tekintetüket.

− Barátaink, boldogan megtesszük a hivatalos bejelentést… holnap. Ma azért jöttünk ide, hogy Zeuszt gyászoljuk.

Van már kellő gyakorlatom a nyilvánosság előtti beszédben, abban, hogy ne bonyolódjak bele valamiféle hazugságba. Nyugodtan és szótlanul várok, amíg lehiggadnak, és újra egyébre figyelnek.

Hádész felém fordul, amikor végre megszabadulunk tőlük, és úgy néz rám, mintha még sohasem látott volna életében.

− Páncélos lovagom, idevágtattál hát, hogy megments a sajtótól.

− Igen, nos, nem te vagy az egyetlen, aki szeret hőst játszani. − Még egyszer megszorítom a kezét. − Időbe telik, mire az ember hozzászokik, hogyan kell kezelni ezt az egész cirkuszt.

− Azt hiszem, elboldogulok ezzel a feladattal, ha itt vagy mellettem.

Nem vár választ tőlem. Egyszerűen csak magához húz, és megcsókol. Mohón pipiskedek, átfogom a nyakát. Tudom, hogy közben kattognak a kamerák, és hallom az emberek sugdolózását is, de nem érdekel. Amikor Hádész végre felemeli a fejét, már csimpaszkodnom kell belé, nehogy kiszaladjon alólam a lábam.

− Gyere haza velem!

− Rendben.

− Nem csak a mai napra gondolok. Örökre. Költözz hozzám!

− Tudom, hogy így értetted.

Elmosolyodom, és gyorsan szájon csókolom.

− Akkor is ugyanaz a válaszom. Igent mondok, mindenre.

UTÓSZÓ

HÁDÉSZ

− KÉSZEN ÁLLSZ?

Perszephoné mosolyogva néz rám. Ez az igazi, boldog mosolya.

− Már vagy tucatszor megkérdezted ezt tőlem az utóbbi egy óra alatt. − A vállával meglöki az enyémet. − Ideges vagy?

Az ideges nem megfelelő szó erre. Túlságosan közönséges és hétköznapi. Az utóbbi két hét során, mióta kiléptem az árnyékból, és a felső városnak nevezett csillogó viperafészekben járok-kelek, számtalanszor kellett alkalmazkodnom új helyzetekhez. Perszephoné minden egyes lépésemkor mellettem volt, szakértő módjára kalauzolt végig valamennyi médiaeseményen, amelynek szereplői lettünk. Nem is tudom, mitévő lettem volna nélküle. Remélem, hogy soha nem is kell megtudnom. Na de a ma este? Ez csak rólunk szól.

− Nem vagyok ideges − felelem végül. − Ha nem állsz készen rá… − Hádész, én készen állok. Az nem kifejezés, hogy mennyire.

A játékterembe nyíló ajtóra pillant. Hangszigetelt, úgyhogy nem halljuk az odabent gyülekező embereket, de mindketten tudjuk, hogy ott vannak. És várnak. Perszephoné nagy levegőt vesz.

− Hogy nézek ki?

Ez a kérdés is vagy tucatszor elhangzott már, mióta beléptem a szobánkba, és ott találtam öltözködés közben.

− Tökéletesen.

Ez az igazság. Hosszú szőke haját kibontva viseli, és most valamitől hullámosak a tincsei, a ruhája Juliette egyik legújabb alkotása. Ez is fekete és testhezálló, a nyakától vállpántos topként omlik lefelé az anyaga, a melléhez és a hasához simulva, kiemelve a csípőjét és a combját. Nincsen hátrésze, és valahányszor megfordul benne előttem, nehezen állom meg, hogy le ne térdeljek elé, mert a legszívesebben megcsókolnám a mélyedést a gerincoszlopa végénél.

− Kis szirén…

− Készen állok. − Felpattan, és futó csókot lehel a szám ra. − Valóbankészen állok. Esküszöm.

Szaván fogom.

− Akkor menjünk!

Már megbeszéltük, mi lesz a mai forgatókönyv. Lépésről lépésre végigvettem vele. Van, hogy a meglepetés is része a játéknak, de nem szeretném elrontani Perszephoné estéjét. A mi kettőnk estéjét. Már csak azért sem, mert úgy érzem, különösen fontos lépés lesz ez most, miután többek élete fenekestül felfordult.

Én megyek előre. A terem úgy van berendezve, ahogyan kértem. Az emelvény körüli bútorokat kissé hátrébb pakolták, ami érzékelteti, hogy ez egy műsor, olyan exkluzív előadás, amelyben nem vehetnek részt mások rajtunk kívül. A reflektorok fényerejét lejjebb vettük, és minden hely foglalt. Perszephoné lazán és bizalommal fogja a kezemet, és örömmel követ, miközben a székek és kanapék között kanyargunk az emelvény felé.

Még mielőtt adnék neki egy utolsó esélyt arra, hogy meggondolja magát, könnyedén fellép az emelvényre, és ezzel reflektorfénybe is kerül. Hátrapillant rám a válla fölött, mintha pontosan tudná, mit akartam tenni.

Magamba fojtom a mosolyt, és követem őt. A fények másfajta intimitást biztosítanak, mint az árnyékok. Látom Perszephoné testének minden egyes négyzetcentiméterét, de a terem többi része csak homályos káprázatnak tűnik. Más változtatást is eszközölhetünk majd később, ha nem egyszeri műsor lesz a mai, és úgy döntünk, megismételjük máskor is; ma este azonban mindent úgy szerveztünk meg, hogy garantáljam: Perszephoné a lehető legjobban érezze magát. Az emelvény közepére mutatok.

− Állj oda!

− Igenis, uram!

Mondja szemérmesen, és máris ott bujkál a szája körül a hamiskás mosoly. Lassan megkerülöm, egyre fokozva a vágyakozását. Olyan tökéletes, hogy el sem hiszem, hogy az enyém lehet. Pedig olyannyira megengedte, hogy a magamévá tegyem, mintha a lelkemre tetoválta volna a nevét. Bármit megtennék érte. Meghódítom a felső várost, ha kell. Kiebrudalom a Tizenhármakat az elefántcsonttornyaikból. Végtelen számú interjút adok a pletykarovatok újságíróinak.

Megsuhintom a ruhája szegélyét, hogy hullámozzon a combja körül.

− Mit fogok látni, ha felemelem a ruhád alját? Van rajtad bugyi?

Széles mosollyal reagál.

− Csak egyféleképpen tudhatod meg a választ.

− Egy pillanat.

Megállom mosolygás nélkül, amikor látom nyilvánvaló csalódottságát, és közelebb lépek hozzá, hogy végigsimítsam a karját, a vállát, és végül két kezembe fogjam az arcát. Halkan beszélek hozzá, hogy csak ő hallhassa.

− Tudod, mi a biztonsági jelszó. Ha bármikor azt akarod, hogy hagyjuk abba, megállunk, csak szólj!

Megszorítja a csuklómat.

− Tudom.

− Akkor jó.

− Hádész? − Perszephoné mosolyogva néz rám. − Szeretnéd látni, mi a legjobb ebben a ruhában?

Meg sem várja a választ a kis csitri, csak hátranyúl a nyakrészéhez, és kiold egy kapcsot. Az anyag végiglibben a testén, és a lába körül hullámzik le, olyan könnyedén, mint egy virágszirom. Anyaszült meztelenül áll előttem. Megfogom a kezét, felemelem a feje fölé, és biztatom, hogy lassan forogjon körbe.

− Tartanál bemutatót, kis szirén? Hadd lássák!

Tetszik, ahogyan válasz helyett elpirul aranyló bőre. Elengedem a kezét, de csak addig, amíg kisétálok az emelvény szélére, és odaviszek neki egy széket, amelyet ma délután készítettem ide. Fekete fém az anyaga, széles az ülőlapja, és a támlája épp olyan magas, hogy kényelmesen ráhajolhasson majd. Intek neki, hogy foglaljon helyet rajta. − Tárd szét a lábad, Perszephoné!

Halkan kapkodva szedi a levegőt, és amikor a tarkójára teszem a kezem, hátrahajol, rám bízva magát. Mert az én kis szirénem nemcsak arra vágyik, hogy mások is láthassák, hanem arra is, hogy korlátozzam közben a mozgását. Áthajolok a szék támlája fölött, és simogatni kezdem a combját, hogy egyre szélesebbre nyissa az ölét. Épp csak megcirógatom a punciját, amely máris nedves és mohón vágyakozó. Számat a halántékára tapasztva simogatom tovább.

− Már mindannyian idenéznek, fel a színpadra, és tudod, mit látnak?

− Nem − suttogja, és megemeli a csípőjét, hogy irányítsa a kezem. − Mondd el!

− Az ő arany hercegnőjük bukását. − Két ujjammal beléhatolok. − És a sötét hercegnőjük felemelkedését a helyére.

Már nyöszörög, én meg nem bírok magammal. Az ajkára tapasztom a szám, miközben halkan nyögdécsel. Érzem Perszephoné ízét a nyelvemen, és egy időre megfeledkezem magamról. A közönségről is. Mindenről, és most már azt teszem, amivel ki tudom váltani belőle ezeket az érzéki hangokat. A tenyerem szélét a csiklójára szorítom, miközben lassan ki-be mozgatom benne az ujjaimat, egyre csak fokozva a vágyát. Már-már kétségbeesett a mozgása, ahogy a kezemen lovagolva a gyönyört kergeti, miközben én pontosan azt nyújtom neki, amire szüksége van a szárnyaláshoz. Megszakítom a csókunkat, de csak azért, hogy biztassam: − Élvezz el nekem, kis szirén!

És ő megteszi. Elélvez a kezemben, az ujjaim körül. Még kétszer hullámzik végig benne a mámor a csúcsig, aztán finomítom az ujjaim mozgását, és végül kihúzom belőle.

− Hajolj előre a székre, hogy megdughassalak!

Perszephoné bódultan mosolyogva néz rám, mogyoróbarna szeméből rajongás árad.

− Igen, uram!

Egy kicsit bizonytalankodik, miközben felsegítem, és olyan pózba állítom, amire szükségem van, előre döntve a szék támlája fölött. Szélesebb terpeszre biztatom, aztán hátralépek, és alaposan szemügyre veszem.

Ez a nő maximálisan bízik bennem. Ez arra késztet, hogy jobb emberré váljak, és sohase hagyjam cserben őt. Látom, hogy megborzong, úgyhogy odalépek szorosan mögé, kezemet a fenekére tapasztva simogatni kezdem.

− Készen állsz?

− Az istenekre kérlek, dugj már meg!

Halk nevetés hullámzik végig a közönségen, többen is válaszolnak neki helyettem. Könnyeden rácsapok a fenekére.

− Türelmetlen vagy.

− Igen. Nagyon türelmetlen. − Ficánkolni kezd. − Kérlek, Hádész… ne várass tovább! Kívánlak!

Már nem akarom tovább ingerelni, mint ameddig ő is szeretné. Majd egy másik alkalommal talán másképpen lesz. Túlságosan felkorbácsolódott bennünk a vágy ma este. Kiszabadítom a farkamat, megragadom a csípőjét, és tövig nyomom belé.

Perszephoné halkan nyögdécsel, szinte egyszerre a zihálásommal. Sohasem fogom megunni ezt. Azt, ahogyan kapaszkodik belém, mintha sohasem akarna elengedni. Ahogyan hozzám simul, hogy minél mélyebben magába fogadhasson. Amikor halkan nyögdécsel, a jelenlévők azt gondolhatják, ők is hozzáférhetnek majd, de ma csak az a szerep jut nekik, hogy fokozzák Perszephoné gyönyörét. Kinyújtom a kezem, és az öklöm köré tekerem a haját, hogy nézzen az emelvényt körülölelő sötétségbe.

− Minden szempár ránk tapad már. Türelmetlenül várják, mit láthatnak majd. Ma este arra fognak gondolni, miközben hajszolják a maguk gyönyörét, hogy hogyan dugtalak meg.

− Csodás − zihálja halkan. − Keményebben!

Rekedtesen felnevetek, és eleget teszek a kérésének. Határozottabb és keményebb mozdulatokkal dugom tovább, szinte a helyére szegezem. Most kirakatban vagyunk, és abból, ahogyan körülölel, tudom, mennyire élvezi a helyzet minden pillanatát.

És aztán eljön az orgazmus pillanata. Követelőző és éles kiáltások szakadnak ki belőle. A mohó vágyé. Nehezen bírom ki, hogy ne élvezzek el vele együtt, de a ma este róla szól, nem rólam. Lassan veszek egy nagy levegőt, és kicsusszanok belőle, visszadugom a farkam a nadrágomba. Aztán felhúzom Perszephonét, és átvetem a vállamon. Sikongatni kezd, és alig bírom ki, hogy el ne nevessem magam. Lassan megfordulok vele.

− Remélem, élveztétek a műsort. Itt a vége.

− Élveztük bizony! − kiáltja valaki a közönség soraiból. Mintha Hermész hangja lenne. Megrázom a fejem, és lelépek az emelvényről.

Perszephoné nevetése száll utánunk. Felhőtlenül boldog, kifejezi azt a melegséget, amelyet a mellkasomban érzek. A trónhoz megyek vele, és leülök rá. Ez itt a mi királyságunk, a mi trónunk. A miénk. Perszephoné még akkor is kacarászik, amikor az ölembe ültetem, és kényelembe helyezi magát.

− „Remélem, élveztétek a műsort. Itt a vége.” Tényleg?

− Tömören és lényegre törően…

− Mm-hmm. − Perszephoné lovagló ülésben helyezkedik el rajtam. − Javasolni akartam, hogy legyen még egy trón idelent.

Könnyedén megfogom a csípőjét, és hagyom, hogy átvegye az irányítást.

− Aki ezt a trónt készítette, most is itt lakik az alsó városban. Rendelhetek tőle még egyet.

− Ne tedd! − A tenyerével az ágyékomra tapad a nadrágon keresztül. − Én szívesen osztozkodom. Ez hozzáférést biztosít számomra hozzád. − Perszephoné előrehajol, az ajka a fülemhez ér. − Ugye, azért nem élveztél el még, hogy itt, a trónon is dughassunk, Hádész?

− Igen.

Ismét nevet. Imádom a nevetését.

− Telhetetlen vagy.

− Csak veled. − Elindul a kezem felfelé az oldalán. − Imádlak, kis szirén.

− Én is téged.

Megcsókol, szenvedélyesen és lassan. A végén már forog velem az egész terem, és hosszú percekre megszűnik létezni számomra a külvilág. Perszephoné a hajamba túr, és ajkát mosolyogva tapasztja a számra.

− És milyen jó, hogy a te étvágyad ugyanolyan csillapíthatatlan, mint az enyém. Mert még közel sem végeztem veled.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

HATALMAS KÖSZÖNET MINDEN OLVASÓMNAK, AKIK annyira szeretik Hádészt, hogy mindkét változatot hajlandóak elolvasni. Hogy lesz-e még több is? Azt csak az idő döntheti el. Hálásabb vagyok nektek, mint azt szavakkal ki lehet fejezni. Remélem, tetszett nektek ez a történet.

Nagy köszönet a szerkesztőmnek, Mary Altmannek is, aki végighallgatta, amint lelkesen előadtam a legújabb ötletemet a szuperszexi Hádész és Perszephoné történetének újrameséléséről, és rögtön meg is kért rá, hogy küldjem el neki a javaslatomat. Annyira örülök, hogy a Neon Gods otthonra talált nálad és a Sourcebooks kiadónál. Ez a könyv vagy ezerszer jobb, mint kéziratként volt, amikor elkezdtünk dolgozni rajta. És ez annak köszönhető, amivel te járultál hozzá.

Köszönöm az ügynökömnek, Laura Bradfordnak, hogy együtt dolgozott velem ezen a könyvön. Egy újabb különleges történet talált otthonra köszönhetően neked, illetve a belém és az ötleteimbe vetett hitednek. Köszönöm! Könyvet írni olyan vállalkozás, amelyet az ember végső soron egyedül visz végig, de nem járhattam volna sikerrel, ha nem támogatnak fantasztikus barátaim. Nagy köszönet Jenny Nordbaknak, akivel a mitológiáról beszélgethettem, és ötletelhettem a szereplők párosításának lehetőségeiről, és akivel maximálisan egyezett a véleményünk a görög mítoszok nőcsábászairól. Minden szeretetem és elismerésem illeti Piper J. Drake-et és Asa Maria Bradley-t, akik mindig készen álltak leállítani, ha túlspiláztam valamit, és segítettek kidolgozni a cselekmény egy-egy trükkösebb fordulatát.

Minden szeretetem és hálám illeti a családomat. Ezt a kéziratot 2020ban írtam, amiről mondanom sem kell, hogy pokoli évnek bizonyult mindannyiunk számára. Köszönet a gyermekeimnek, mert jól viselték a megpróbáltatásokat, és alkalmazkodtak az újfajta életmódunkhoz, miközben próbáltuk megtalálni az egyensúlyt az újabb és újabb kihívások, az online iskola és az otthoni munkám között egy olyan lakásban, amelyben nincs külön dolgozószoba. Köszönöm neked, Tim, hogy sohasem kételkedtél abban, hogy meg tudom valósítani életem merész céljait, hogy mindig ugrásra készen állsz, ha szükségem van valamire, és szeretsz engem még olyankor is, amikor kibírhatatlan vagyok. Szeretlek!

Tartalom

PERSZEPHONÉ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ

HÁDÉSZ

PERSZEPHONÉ

HÁDÉSZ